Nemusí být vždycky kaviár

Johannes Mario Simmel

(1991)

Hodnocení:

90%

Štítky:

Romány, Literatura světová

Šíleně odvážná dobrodružství a vybrané kuchařské recepty tajného agenta proti své vůli T. Lievena

Tento román se zakládá na skutečnosti.

Jména a osoby jsou vymyšleny.

Podobnost jmen s živými či zemřelými osobami je čistě náhodná.

PROLOG

1

„My Němci, milá Kitty, umíme udělat hospodářský zázrak, ale neumíme připravit salát,“ řekl Thomas Lieven černovlasé, příjemně vytvarované dívce.

„Jistě, milostpane,“ odpověděla Kitty. Mluvila trochu zadýchaně, protože byla do svého šarmantního zaměstnavatele strašně zamilovaná. A na Thomase Lievena, který stál u ní v kuchyni, se dívala zamilovanýma očima.

Přes smoking – v barvě noční modři, s úzkými klopami – měl Thomas Lieven uvázanou kuchyňskou zástěru. V ruce držel ubrousek. V ubrousku byly zabaleny křehké listy ze dvou překrásných hlávkových salátů.

Jaký je to muž, myslela si dívka Kitty a oči jí zářily. Kittina zamilovanost byla vysvětlitelná mimo jiné i tím, že se zaměstnavatel, majitel vily s mnoha pokoji, dokázal v její říši, v kuchyni, pohybovat tak samozřejmě.

„Správně připravit salát je už téměř zapomenuté umění,“ povzdechl si Thomas Lieven. „Ve středním Německu se připravuje na sladko a chutná jako zkažený koláč, v jižním Německu je kyselý jako krmení pro králíky, a v severním Německu hospodyně dokonce používají salátový olej. Ó, svatý Lukulle! Tenhle olej je dobrý tak na zámky u dveří, a ne na salát!“

„Jistě, milostpane,“ souhlasila Kitty pořád ještě zadýchaně. V dálce začaly vyzvánět kostelní zvony. Bylo 19 hodin, 11. dubna 1957.

Zdálo se, že 11. duben 1957 je den stejný jako každý jiný. Ne tak pro Thomase Lievena! Domníval se, že toho dne bude moci skoncovat se svou divokou minulostí znepřátelenou se zákony.

Onoho 11. dubna 1957 bydlel Thomas Lieven, který krátce předtím dovršil 48 let, v pronajaté vile v nejvznešenější části Cecíliiny ale je v Düsseldorfu. Měl značně vysoké konto v Rýnsko-mohanské bance a luxusní sportovní vůz německé výroby, který stál 32 000 marek.

Thomas Lieven byl mimořádně dobře udržovaný muž na konci čtyřicítky. Štíhlý, vysoký, do sněda opálený, v úzké tváři chytré, lehce melancholické oči a citlivá ústa. Černé, na krátko sestříhané vlasy na spáncích lehce prošedivělý.

Thomas Lieven nebyl ženatý. Jeho sousedé ho znali jako tichého člověka vybraného chování. Pokládali ho za solidního obchodníka, i když zároveň byli poněkud nevrlí, protože se o něm dalo zjistit zoufale málo konkrétních údajů…

„Moje milá Kitty,“ kázal Thomas Lieven, „jste hezká, jste mladá, nepochybně se budete muset naučit ještě spoustu věcí. Chcete se něco naučit ode mne?“

„S radostí,“ vydechla Kitty, tentokrát velmi udýchaně.

„Dobře, prozradím vám recept, jak se dělá chutný hlávkový salát. Co jsme dosud dělali?“

Kitty udělala pukrle: „Před dvěma hodinami jsme namočili dva středně velké saláty, milostpane. Pak jsme odstranili košťály a vyhledali jen křehké listy…“

„Co jsme udělali s těmi křehkými listy?“ pátral dál.

„Dali jsme je do ubrousku a čtyři cípy ubrousku jsme zavázali. Pak jste, milostpane, s tím ubrouskem mával…“

„Odstřeďoval jsem, milá Kitty, odstřeďoval jsem, abych se zbavil poslední kapky tekutiny. Je nesmírně důležité, aby listy byly úplně suché. Ale obraťme teď laskavě svou pozornost na přípravu salátové zálivky. Podejte mi, prosím, skleněnou mísu a salátový příbor!“

Když se Kitty náhodou dotkla dlouhé úzké ruky svého zaměstnavatele, proběhlo jí sladké zamrazení.

Jaký je to muž, myslela si…

Jaký je to muž – o tom přemýšleli i nespočetní lidé, kteří Thomase Lievena poznali v uplynulých letech. Jací lidé byli oni, lze usoudit z toho, co Thomas Lieven miloval a co nenáviděl.

Thomas Lieven miloval:

krásné ženy, elegantní oblečení, starožitný nábytek, rychlé vozy, dobré knihy, kultivované jídlo a zdravý lidský rozum.

Thomas Lieven nenáviděl:

uniformy, politiky, válku, nerozum, ozbrojené násilí a lež, špatné způsoby a hrubost.

V jisté době byl Thomas Lieven prototypem spořádaného občana, nepřejícího žádné intrice, se sklonem k životu plnému jistoty, klidu a pohodlí.

Ale právě takového člověka vymrštil zvláštní osud – o němž se bude ještě podrobně vyprávět – z jeho dosud klidné dráhy.

Řádný občan Thomas Lieven se cítil být nucen v akcích stejně rozsáhlých jako groteskních oklamat následující organizace: německý Abwehr a gestapo, britskou Secret Service, francouzské Deuxième Bureau, americkou Federal Bureau of Investigation a sovětskou státní bezpečnost.

Řádný občan Thomas Lieven byl nucen v pěti válečných a dvanácti poválečných letech použít šestnáct falešných pasů devíti zemí.

Ve válce zasel Thomas Lieven bezmezný chaos do hlavních stanů Němců i spojenců. V žádném případě se při tom necítil dobře.

Po válce měl zase – jako ostatně my všichni – na krátký čas pocit, že šílenství, v kterém a z něhož žil, pominulo.

Omyl!

Pánové v tmavém už Thomase Lievena nepustili. Za to se svým mučitelům mstil. Bral od bohatých z doby okupace, od hyen měnové reformy, od zbohatlíků hospodářského zázraku.

Pro Thomase Lievena neexistovala železná opona. Obchodoval a putoval po Východě i po Západě. Úřady se před ním třásly.

Poslanci různých zemských sněmů a členové parlamentu v Bonnu se před ním třesou ještě dnes, protože Thomas Lieven žije a ví toho hodně o kasinech, stavebních obchodech a zakázkách nového německého bundeswehru…

Samozřejmě se nejmenuje Thomas Lieven.

Za daných okolností nám budiž prominuto, že jsme změnili jeho jméno stejně jako adresu. Ale příběh kdysi pokojného občana, jehož vášní je ještě dnes vaření a který se proti své vůli stal jedním z největších dobrodruhů naší doby, tento příběh je pravdivý.

Začneme ho večer 11. dubna 1957, v onom historickém momentu, kdy Thomas Lieven kázal o přípravě hlávkového salátu.

Vraťme se tedy zpět do kuchyně v jeho vile.

„Salát se nesmí dostat do styku s kovem,“ radil Thomas Lieven.

Kitty sledovala jako hypnotizovaná štíhlé ruce svého zaměstnavatele a poslouchala jeho přednášku se stále novým mrazením.

„Na zálivku,“ pokračoval Thomas Lieven, „se vezme na špičku nože pepře, na špičku nože soli, čajová lžička ostré hořčice. K tomu nadrobno pokrájené vejce natvrdo. Hodně petržele. Ještě víc pažitky. Čtyři polévkové lžíce originálního italského olivového oleje. Kitty, ten olej, prosím!“

Zrudlá Kitty podala žádané.

„Čtyři lžíce, jak už jsem řekl. A teď ještě čtvrt litru smetany, kyselé nebo sladké, to je otázka vkusu, já dávám kyselou…“

V tom okamžiku se dveře do kuchyně otevřely a vstoupil obr. Byl oblečen do černošedě pruhovaných kalhot, modrobíle pruhovaného domácího kabátku a bílé košile s bílou stužkou. Lebku mu zdobily vlasy ostříhané na ježka. Kdyby měl holou hlavu, působil by jako příliš vyrostlý dvojník Yula Brynnera. „Co je, Bastiane?“ zeptal se Thomas Lieven. Lehce drnčivým hlasem s francouzským přízvukem sluha odpověděl: „Pan ředitel Schallenberg se dostavil.“

„Přesně na minutu,“ uznal Thomas. „S tím mužem bude možné pracovat.“

Odvázal si zástěru. „Tedy jídlo za deset minut. Servírovat bude Bastian. Vy, milé dítě, máte pak volno.“

Zatímco si Thomas Lieven myl ruce v černě vykachlíčkované koupelně, Bastian ještě jednou překartáčoval sako smokingu.

„Jakpak pan ředitel vypadá?“ byl zvědavý Thomas Lieven. „Obvyklý typ,“ popisoval obr. „Tučný a solidní. Býčí zátylek a břicho jako koule. Řádné maloměsto.“

„To nezní nesympaticky.“

„Má taky v obličeji dvě buršácké jizvy.“

„Beru všechno zpět.“ Thomas vklouzl do smokingového saka.

Menu

Polévka lady Curzon Kuře na paprice

Hlávkový salát „Klára“

Rýže

Špikovaná jablka s polevou z vinné pěny

Toast se sýrem

TATO VEČEŘE

VYNESLA 717 850 ŠVÝCARSKÝCH FRANKŮ

Polévka

Lady Curzonová byla manželka indického místokrále lorda Curzona. Její manžel psal politické knihy. Ona sepisovala kuchařské recepty. Pro svou želví polévku doporučovala lady přední nohy chutného zvířete. Je na nich nejlepší maso. Na okořenění se vezme: estragon a tymián, zázvor, muškát, hřebíček a kari. Do polévky, v níž mají pokud možno plavat ještě želví vajíčka a párky ze střívek s nádivkou z vnitřností zvířete, patří sklenka sherry. Komu se to však zdá příliš obtížné, ať si v obchodě koupí konzervu hotové želví polévky, ale ať do ní nezapomene přilít pořádný doušek sherry a šálek smetany.

Kuře na paprice

Křehké kuře opečeme obvyklým způsobem na másle, nenecháme ale zhnědnout. Potom podle velikosti rozdělíme na 4 nebo 6 porcí a odložíme do tepla. – Na másle necháme dusit velmi jemně pokrájenou cibulku a čajovou lžičku papriky, pak zalijeme trochou vody nebo vývaru a přivedeme do varu, přidáme dostatečné množství husté kyselé smetany, do níž jsme vmíchali trochu bramborové moučky Maizena, ochutíme solí a případně ještě paprikou. Abychom posílili červenou barvu, přidáme do omáčky trochu rajského protlaku. Do ní vložíme porci kuřete a necháme několik minut uležet.

Rýže

Téměř vždy rýže „lepí“ jako kaše. Přitom je tak jednoduché připravit ji zrnitou. Dávejme pozor: poté, co jsme rýži dobře vyprali se má 10-15 minut vařit v libovolném množství vody. Pak ji přesypeme do cedníku a propláchneme studenou vodou. To je ten trik, jak odstranit mazlavou rýžovou mouku! Krátce před podáváním ohřejeme rýži v tomtéž cedníku nad vařící se vodou, ale jen nad párou. Teprve do mísy, v níž ji servírujeme, přidáme trochu másla, soli nebo podle chuti kari, šafrán či pepř.

Špikovaná jablka s polevou z vinné pěny

Stejně velká křehká jablka oloupeme, v cukrovém sirupu ochuceném vanilkou je necháme pomalu vařit doměkka, aniž by se rozpadala, vyjmeme je a necháme na sítu okapat. Mezitím oloupeme mandle a nakrájíme je na nudličky, poklademe na plech a opražíme v horké troubě. Dobře okapaná jablka teď prosytíme likérem, rumem, nebo koňakem a prošpikujeme mandlemi. Srovnáme je na mísu a podáváme k nim omáčku z vinné pěny: dva žloutky ušleháme se 100 gramy cukru do pěny, do poloviny šálku vody hladce vmícháme 20 g kukuřičného nebo škrobového prášku, přidáme 1/4 litru bílého vína a spolu se žloutkovou pěnou vaříme do husta za stálého míchání na malém plameni. Ze dvou bílků ušleháme tuhý sníh a vmícháme do masy, můžeme ochutit rumem, arakem, koňakem apod.

Toast se sýrem

Plátky bílého chleba uprostřed silně pomažeme máslem. Na to položíme plátek sýra – hodí se pouze ementál nebo eidam. Řezy pečeme asi 5 minut na plechu v dobře předehřáté troubě, dokud nejsou do zlatova. Servírujeme horké.

Přitom si něčeho všiml. Nesouhlasně zavrtěl hlavou: „Ale Bastiane, ty už jsi zase šel na koňak!“

„Jenom doušek. Byl jsem trochu rozrušený.“

„Nech toho! Stane-li se něco lidského, budu potřebovat tvou jasnou hlavu. Sotva se ti podaří pana ředitele zmlátit, když budeš pod párou.“

„Toho tlusťocha si beru na starost, i kdybych měl třeba delirium tremens!“

„Klid! Znamení zvonkem jsou ti jasná?“

„Ano.“

„Opakuj.“

„Jedno zvonění: přinesu další chod. Dvě zvonění: přinesu fotokopie. Tři zvonění: přijdu s pytlíkem písku.“

„Byl bych ti vděčen,“ dodal Thomas Lieven při pilování nehtů, „kdybys to laskavě nepopletl.“

2

„Ta polévka je výborná,“ chválil pan ředitel Schallenberg. Opřel se a damaškovým ubrouskem si osušoval úzké rty.

„Lady Curzonová,“ pronesl Thomas a stiskl tlačítko pod stolem.

„Jaká lady?“

„Curzonová – tak se jmenuje ta polévka. Želva se sherry a smetanou.“

„Ach tak, samozřejmě!“

Plameny svíček stojících na stole se náhle rozhýbaly. Bastian nehlučně vstoupil a servíroval kuře na paprice.

Plameny se uklidnily. Jejich teplé žluté světlo dopadalo na tmavomodrý koberec, na široký starožitný vlámský stůl, na pohodlné dřevěné židle s opěradly potaženými hedvábím, na velký starovlámský příborník.

Kuře nadchlo ředitele Schallenberga nanovo. „Delikátní. Je to prostě delikatesa. Bylo to od vás skutečně milé pozvat mě k vám, pane Lievene! Když se mnou vlastně chcete mluvit jen obchodně…“

„O všem se, pane řediteli, lépe mluví při dobrém jídle. Vezměte si ještě rýži, stojí před vámi.“

„Děkuji. Tak už, pane Lievene, řekněte, o jaký obchod jde?“

„Ještě trochu salátu?“

„Ne, děkuji. Tak už konečně spusťte!“

„No dobře,“ začal Thomas. „Pane řediteli, vy máte velkou papírnu.“

„Ano. Dvě stě zaměstnanců. Všechno znovu postaveno z trosek.“

„Dobrá práce. Na zdraví,“ Thomas Lieven pozvedl svou sklenku.

„Nápodobně.“

„Pane řediteli, podle mých velmi dobrých informací vyrábíte zvláště cenný papír s vodotiskem.“

„Jistě.“

„Mimo jiné dodáváte vodotiskový papír pro nové akcie, které právě dávají na trh německé ocelárny Deutsche Stahlunion-Werke.“

„Správně. Akcie DESU. Ale říkám vám, samé potíže. Ty věčné kontroly! Aby mé lidi nenapadlo vytisknout si pár akcií pro sebe, hahaha!“

„Hahaha. Pane řediteli, chtěl bych u vás objednat padesát velkých archů tohoto vodotiskového papíru.“

„Chcete… co?“

„Objednat padesát velkých archů. Vám, jako šéfovi firmy, by nemělo činit potíže obejít kontroly.“

„Ale proboha, co chcete s těmi archy dělat?“

„Samozřejmě tisknout akcie DESU. Co jste si myslel?“

Ředitel Schallenberg složil svůj ubrousek, nikoli bez politování pohlédl na svůj ještě zpola plný talíř a prohlásil: „Obávám se, že teď musím odejít.“

„Ale v žádném případě. Ještě budou jablka s polevou z vinné pěny a toast se sýrem.“

Ředitel povstal. „Vážený pane, zapomenu, že jsem tu kdy byl.“

„Pochybuji, že na to někdy zapomenete,“ řekl Thomas a přidal trochu rýže na svůj talíř. „Proč vlastně vstáváte, pane vůdce vojenského hospodářství? Sedněte si přece.“

Schallenbergův obličej se zbarvil do ruda. Řekl tiše: „Co to bylo?“

„Měl byste si sednout, vaše kuře vystydne.“

„Řekl jste vůdce vojenského hospodářství?“

„Řekl. To jste přece byl. I když jste na ten titul v roce 1945 zapomněl. Například ve vašem dotazníku. Proč to ještě připomínat? Tenkrát jste si právě obstaral nové papíry a nové jméno. Jako vůdce vojenského hospodářství jste se jmenoval Mack.“

„Vy jste šílený!“

„V žádném případě. Byl jste vůdcem vojenského hospodářství ve Vartské župě. Stále ještě jste na seznamu lidí, o jejichž vydání polská vláda žádá. Samozřejmě jako Mack, a nikoli jako Schallenberg.“

Ředitel Schallenberg klesl na starovlámskou židli s hedvábím, přejel si damaškovým ubrouskem čelo a vyčerpaně pravil: „Opravdu nevím, proč to poslouchám.“

Thomas Lieven povzdechl: „Podívejte se, pane řediteli, také já mám za sebou pohnutou minulost. Chci se od ní odpoutat. Proto potřebuji váš papír. Padělat ho trvá příliš dlouho. Oproti tomu spolehlivé tiskaře mám… Není vám dobře? Polkněte si šampaňského, to vás vzpruží… No, vidíte, pane řediteli… Tenkrát, když končila válka, jsem měl přístup ke všem tajným spisům. V té době jste právě zmizel v Miesbachu…“

„Lež!“

„… promiňte, myslel jsem Rosenheim. Na Lipovém dvoře…“

Tentokrát ředitel Schallenberg jen ochable pozvedl ruku.

„Věděl jsem, že se tam skrýváte. Ve svém tehdejším postavení jsem vás mohl dát zatknout. Pomyslel jsem si: Co z toho budeš mít? Zavřou ho, vydají. No a?“

S chutí snědl Thomas kousek kuřecího stehna. „Ale když ho hezky necháš v klidu, řekl jsem si, bude ten pán za pár let zase pěkně plout na povrchu. Tenhle druh nejde ke dnu, ten vždycky znova vypluje…“

„To je nestydatost!“ zalkalo to ze židle.

„… a pak ti může být mnohem užitečnější. Tak jsem si to tehdy řekl, zachoval se podle toho a hleďme, bylo to správné.“

Schallenberg se s obtížemi vzchopil. „Teď jdu na policii a podám oznámení.“

„Vedle stojí telefon.“ Pod stolem stiskl Thomas dvakrát tlačítko zvonku.

Plameny svíček se opět rozechvěly, když nehlučně vstoupil sluha Bastian. Nesl stříbrný podnos, na něm leželo několik fotokopií.

„Prosím, poslužte si,“ pokynul Thomas. „Kopie mimo jiné ukazují pana ředitele v uniformě, různé výnosy pana ředitele z let 1941 až 1944 a potvrzení od takzvaného nacionálně socialistického říšského pokladníka o tom, že přijal sto tisíc říšských marek jako dar pro SA a SS.“

Ředitel Schallenberg si zase sedl.

„Můžete sklízet, Bastiane. Pan ředitel je hotov.“

„Prosím, milostpane.“

Když Bastian zmizel, dodal Thomas. „Ostatně byste měl z té záležitosti padesát tisíc. Stačí vám to?“

„Přece se nenechám vydírat!“

„Pane řediteli, nepodílel jste se také vysokými dary na posledním předvolebním boji? Jak jen se jmenuje ten německý zpravodajský magazín, který se o takové věci zajímá?“

„Vy jste se úplně zbláznil! Chcete tisknout falešné akcie? Přijdete do vězení! A já s vámi! Jestli vám ten papír dám, jsem vyřízený!“

„Nepřijdu do vězení. A vy budete vyřízený jen tehdy, když mně ten papír nedáte, pane řediteli.“ Thomas stiskl jednou zvonek. „Počkejte, jak výtečně vám budou chutnat ta špikovaná jablka.“

„Už u vás nepozřu ani sousto, vy vyděrači!“

„Kdy tedy mohu, pane řediteli, počítat s tím papírem?“

„Nikdy!“ zařval Schallenberg v bezmezném vzteku. „Nikdy ode mě nedostanete ani jediný arch!“

3

Byla téměř půlnoc. Thomas Lieven se sluhou Bastianem seděli u krbu ve velké knihovně před plápolajícím ohněm. Červeně a zlatě, modře, bíle, žlutě a zeleně zářily z polotmy hřbety stovek knih. Hrál gramofon. Tiše zněly tóny klavírního koncertu číslo 2 od Rachmaninova.

Thomas Lieven měl stále ještě na sobě smoking bez jediné vady. Bastian si rozepnul límec košile a položil nohy na stůl, nikoli však dříve, než si s kosým pohledem na svého pána pod ně podložil list novin.

„Ředitel Schallenberg dodá papír během týdne,“ oznámil Thomas Lieven. „Kolik času potřebují tvoji přátelé na vytištění?“

„Asi deset dní,“ odhadl nato Bastian. Pozvedl k ústům baňatou sklenku s koňakem.

„Pak bych jel do Curychu prvního května. – Hezké datum, svátek práce,“ řekl Thomas. Podal Bastianovi jednu akcii a seznam. „Tady je předloha pro tisk a na seznamu jsou běžná čísla, která bych chtěl na akciích vidět.“

„Kdybych tak věděl, co zamýšlíš,“ bručel obdivně muž s ježkem.

Jen když Bastian věděl, že je se svým pánem úplně sám, používal důvěrného „ty“. Thomase znal už sedmnáct let a kdysi byl všechno jiné, jen ne sluha.

Bastian na Thomasovi visel, protože se s ním seznámil v bytě jisté šéfky jistého gangu v Marseille. Kromě toho s Thomasem zažil několik dobrodružství. Něco takového zavazuje.

„Tommy, nechceš mi říct, co máš v plánu?“

„V podstatě se, milý Bastiane, jedná o něco velmi legálního a hezkého: o získání důvěry. Můj podvod s akciemi bude elegantní akciový podvod. Vůbec nikdo nezpozoruje – zaklepejme na dřevo – že to byl podvod. Všichni vydělají. Všichni budou spokojeni.“

Thomas Lieven se zasněně pousmál a vytáhl zlaté repetýrky. Měl je od svého otce. Tyto ploché hodinky s víčkem na pérko provázely Thomase všemi životními strastmi, byly při šíleně odvážných útěcích i pronásledováních. Vždy znovu se Thomasů Lievenovi podařilo je ukrýt, ochránit, nebo opět získat. Otevřel víčko. Vestavěný strojek stříbrnými zvuky odbil čas.

Bastian si posteskl: „To moje hlava nepochopí. Jedna akcie je stvrzenkou na podíl na velkém podniku. Na splatné kupony akcií je v určitých časových odstupech vyplácena určitá dividenda, odpovídající podílu na zisku, kterého podnik dosáhl.“

„No ano, můj malý?“

„Pro pána krále, ale kupony svých zfalšovaných akcií přece nemůžeš předložit v žádné bance na světě! Čísla, která na nich jsou, jsou přece také na pravých akciích, které někdo má. Ten podvod musí okamžitě prasknout.“

Thomas se zvedl. „Kupony samozřejmě nebudu nikde předkládat.“

„A v čem je pak ten trik?“

„Nech se překvapit,“ prohlásil Thomas. Přistoupil k sejfu zapuštěnému ve stěně a otevřel kombinační zámek. Těžké ocelové dveře se odsunuly stranou. V sejfu byly peníze v hotovosti, několik prutů zlata s olověnými jádry (a zábavnou historií) a tři krabičky se zasazenými i volnými drahokamy. Vpředu ležela hromádka pasů.

Thomas zasněně řekl: „Pro jistotu raději pojedu do Švýcarska pod jiným jménem. Podívejme se, jaké německé pasy ještě máme?“ S úsměvem četl jména: „Můj bože, kolik vzpomínek na nich lpí – Jakob Hauser… Peter Scheuner… Ludwig svobodný pán z Trendelenburgu… Wilfried Ott…“

„Jako Trendelenburg jsi pašoval cadillacy do Ria. Svobodného pána bych nechal trochu odpočinout. Hausera taky. Toho pořád ještě hledají ve Francii,“ odvětil stejně zasněně Bastian.

4

„Posaďte se, pane Otte. Čím vám můžeme posloužit?“

U Vedoucí oddělení cenných papírů nechal klesnout prostou vizitku „Wilfried Ott, průmyslník, Düsseldorf“. Vedoucí oddělení cenných papírů se jmenoval Jules Vermont. Jeho kancelář se nalézala v prvním patře Švýcarské banky v Curychu.

Thomas Lieven, který se právě jmenoval Wilfried Ott, se zeptal: „Vy jste Francouz, monsieur?“

„Po matce.“

„Pak mluvme francouzsky,“ navrhl Thomas, alias Wilfried už v jazyce, který používal bez cizího akcentu. Tvář Julese Vermonta se vyjasnila.

„Mohu si u vaší banky otevřít schránku s číslem?“

„Samozřejmě, monsieur.“

„Právě jsem získal několik nových akcií německých oceláren Deutsche Stahlunion. Rád bych je nechal tady ve Švýcarsku. Jak jsem řekl, ve schránce s číslem, ne pod svým jménem…“

„Rozumím. Ty zlé německé daně, že?“ Vermont zamrkal okem.

To, že cizinci deponují majetky, pro něj nebylo ničím novým. V roce 1957 odpočívalo ve Švýcarsku celkem 150 miliard franků, které patřily cizincům.

„Abych nezapomněl,“ dodal Thomas Lieven, „nechte prosím odstřihnout kupony na roky 1958 a 1959. Protože nevím, kdy zase přijedu do Curychu, nechám si tyto kupony u sebe a v příslušný čas je sám vyměním. To vám ušetří práci.“ A mně vězení, myslel si.

O chvilku později bylo po všem. V náprsní kapse Thomase Lievena bylo založeno potvrzení Ústřední švýcarské banky, že pan Wilfried Ott z Düsseldorfu uložil nové akcie podniku DESU v nominální hodnotě jednoho milionu marek.

Sportovním vozem, který budil velkou pozornost dokonce i v Curychu, jel zpátky do hotelu Baur au Lac. Tady ho milovali všichni zaměstnanci. Ve všech hotelích světa, které navštívil, ho milovali všichni zaměstnanci. Souviselo to s jeho veselou povahou, demokratickým smýšlením a spropitným.

Výtahem vyjel do svého apartmá. Nejprve odešel do koupelny a spláchl odstřižené kupony na roky 1958 a 1959, aby nemohly způsobit nějaké neplechy. Salon měl balkon. Thomas si sedl pod pestrou stříšku slunečníku, spokojeně se díval na loďky plující po třpytivé vodě Curyšského jezera a chvíli přemýšlel. Pak na dopisní papír s hlavičkou hotelu sepsal zlatou tužkou tento inzerát:

Německý průmyslník

hledá dvouleté podílnictví ve Švýcarsku. Nabízí vysoké zúročení a prvotřídní jistotu. V potaz budou brány jen skutečně seriózní nabídky s bankovním dokladem.

Inzerát vyšel o dva dny později na prominentním místě inzertní rubriky listu Neue Zürcher Zeitung. Byla udána značka. Za tři dny došlo na tuto značku 46 dopisů.

Thomas, sedící za nádherného počasí na balkoně, nabídky svědomitě třídil.

Daly se rozdělit do čtyř skupin:

17 dopisů odesílaly kanceláře s nemovitostmi, obchody se starožitnostmi, zlatníci a prodavači aut, kteří sice neměli žádné peníze, zato ale vychvalovali své objekty.

10 dopisů pocházelo od pánů, kteří rovněž neměli žádné peníze, ale nabízeli zprostředkování s jinými pány, kteří je údajně měli.

11 dopisů, částečně s přiloženými fotografiemi a částečně bez nich, pocházelo od dam, které také neměly peníze, ale částečně s vtipem a částečně bez něho nabízely sebe sama.

A 8 dopisů pocházelo od lidí, kteří nabízeli peníze.

Těch 38 dopisů z prvních tří skupin Thomas Lieven roztrhal na malé kousky. Ze zbývajících nabídek vzbudily Thomasovu zvláštní pozornost dvě, a to proto, že byly naprosto protikladné.

Jeden dopis byl napsán na nepříliš dobrém stroji na nepříliš dobrý papír – v nepříliš dobré němčině. Odesílatel nabízel „… proti zúročení, které je pro mě důležité, částky až do 1 000 000 švýcarských franků“. Nabídka byla podepsána: „Pierre Muerrli, obchodník s domy“.

Ten druhý dopis byl psán rukou, drobným, jemným písmem. Žlutavý arch nejjemnějšího ručního papíru měl uprostřed horního okraje malou zlatou korunku s pěti výčnělky.

Text zněl:

Chateau Montenac, 8. května 1957

Velevážený pane!

V souvislosti s Vaším inzerátem v Neue Zürcher Zeitung Vás prosím o návštěvu – po telefonickém ohlášení.

H. de Couville.

Thomas položil rozdílné listy vedle sebe a zamyšleně se na ně díval. Stejně zamyšleně vyndal z kapsičky u vesty repetýrky a nechal rozeznít stříbrné tóny úderů – jedna, dvě, tři… a ještě dva údery: půl čtvrté.

Pierre Muerrli, uvažoval Thomas, byl jistě velmi bohatý muž, i když také velmi lakomý. Kupoval špatný papír a psal na starém psacím stroji.

Tento H. de Couville psal sice rukou, ale na nejlepší papír. Je to hrabě? Nebo baron?

Uvidíme…

Zámek Chateau Montenac ležel v rozlehlém parku na jižním svahu Curyšské hory. Široká štěrková cesta vedla v serpentinách vzhůru k malému, císařskou žlutí natřenému paláci se zelenými okenicemi. Thomas zaparkoval svůj vůz před širokým příjezdem.

Náhle před ním stanul nesmírně nafoukaný sluha: „Monsieur Ott? Prosím, následujte mě.“ Vedl ho několika okázalými místnostmi do okázalé pracovny.

Od stylového psacího stolku vstala štíhlá, elegantní, mladá, asi osmadvacetiletá žena. Kaštanově hnědé vlasy jí v měkkých vlnách padaly skoro až na ramena. Velká ústa růžově zářila. Hnědé oči byly malinko sešikmené, lícní kosti výraznější. Dáma měla dlouhé hedvábné řasy a sametovou zlatavou pleť.

Thomas pocítil píchnutí. Dámy se sešikmenýma očima a vysedlými lícními kostmi způsobily v jeho životě nejednu spoušť.

Tenhle typ, pomyslel si, se chová vždycky stejně. Odmítavě. Chladně. Povzneseně. Ale když ho pak člověk pozná blíže – pak už není k zastavení!

Mladá dáma na něho vážně pohlédla: „Dobrý den, pane Otte. Telefonovali jsme spolu. Prosím, sedněte si.“

Sedla si a zkřížila nohy. Šaty se trochu vyhrnuly.

A ještě dlouhé, hezké nohy! pomyslel si Thomas.

„Pane Otte, vy hledáte podílnictví. Hovořil jste o prvotřídních jistotách. Smím vědět, o co se přitom jedná?“

To už zachází trochu daleko, pomyslel si Thomas. Chladně řekl: „Domnívám se, že vás s tím nemusím obtěžovat. Kdybyste byla tak laskavá a řekla panu de Couville, že jsem tady. Psal mi.“

„Já jsem vám psala. Jmenuju se Helena de Couville. Vyřizuju pro svého strýce všechny finanční transakce,“ vysvětlila mladá dáma ledově. „Tedy, pane Otte, čemu říkáte prvořadá jistota?“

Thomas s úsměvem sklonil hlavu: „Nově založené akcie oceláren DESU, uložené u Ústřední švýcarské banky. Nominální hodnota: jeden milion. Burzovní kurs starých akcií dvě stě sedmnáct…“

„Jaké zúročení nabízíte?“

„Osm procent.“

„A jakou sumu máte na mysli?“

Pane bože, tyhle chladné oči, pomyslel si a odpověděl: „Sedm set padesát tisíc švýcarských franků.“

„Prosím?“

K svému údivu Thomas Lieven viděl, že Helena de Couville náhle znervózněla. Špičkou jazyka přejížděla přes světle červené rty. Řasy se maličko chvěly.

„Není to – hm, trochu velká částka, pane Otte?“

„Jak, prosím? Při takové burzovní hodnotě akcií?“

„Jistě… ano… ale…“ Vstala. „Je mi líto, ale myslím, že přece jen musím dojít pro strýčka. Promiňte, prosím, na okamžik.“

Vstal. Zmizela. Zase si sedl. Podle informace svých starých opakovaček čekal osm minut. Instinkt, vypěstovaný léty nezákonného života, mu říkal: tady něco nehraje! Ale co?

Dveře se otevřely a Helena se vrátila. Spolu s ní se objevil muž, vysoký a vychrtlý, s opáleným obličejem a širokými čelistmi, s krátkými, ocelově šedými vlasy. Pod jednořadovým sakem měl bílou nylonovou košili. Helena ho představila: „Baron Jacques de Couville, můj strýc.“

Pánové si potřásli rukou. S rostoucí nedůvěrou si Thomas pomyslel, že baron má tlapu jako kovboj. A čelisti jako kdyby věčně žvýkal žvýkačku. A přízvuk… Jestli je tohle aristokrat francouzského původu, tak sežeru smeták!

Teď byl rozhodnut svést krátký proces! „Barone, obávám se, že jsem vaši okouzlující neteř vyděsil. Dovolte, abychom na celou věc zapomněli. Bylo mi ctí, že jsem vás poznal.“

„Okamžik, monsieur Ott, nebuďte přece tak strašně uspěchaný. Posaďme se.“ Také baron byl nervózní. Zazvonil. „Promluvme si laskavě o tom všem v klidu. Při několika sklenkách.“

Když nafoukaný sluha přinesl drinky, ukázalo se, že whisky je bourbon, a nikoli skotská.

Tenhle Couville se mi líbí čím dál méně, pomyslel si Thomas.

Baron opět navázal rozhovor. Přiznal, že vlastně pomýšlel na podstatně menší podílnictví: „Snad sto tisíc?“

„Barone, prosím, nechrne toho,“ řekl Thomas.

„Nebo sto padesát tisíc…“

„Opravdu, barone, opravdu…“

„Možná také dvě stě…“ Znělo to téměř úpěnlivě. Náhle vstoupil nadutý sluha a ohlásil meziměstský telefon. Poté baron se svou neteří zmizel.

Thomas se pomalu začal touto aristokratickou rodinou bavit. Když se po téměř deseti minutách baron vrátil sám, silně se potící a bledý v obličeji, bylo mu toho ubohého muže skoro líto. Ale rozloučil se úsečně.

V hale potkal Helenu. „Už odcházíte, monsieur Ott?“

„Obtěžoval jsem vás příliš dlouho,“ řekl Thomas a políbil jí ruku. Ucítil její parfém a vůni pokožky a řekl: „Učinila byste mě šťastným, kdybyste se mnou dnes večer povečeřela v Baur au Lac, nebo kde byste si přála. Prosím, přijďte.“

„Pane Otte,“ řekla Helena a znělo to, jako kdyby promluvila mramorová socha, „nevím, kolik jste toho vypil, ale přičítám to tomu. Žijte blaze.“

5

Jak neplodný se ukázal rozhovor s baronem de Couville, tak snadné bylo uzavřít obchod s realitním makléřem Pierrem Muerrlim. Když se Thomas vrátil do hotelu, zatelefonoval mu a krátce vysvětlil, co chce, totiž částku 750 000 franků proti jistotě představované deponovanými akciemi DESU.

„Víc ne?“ zeptal se Pierre Muerrli hrdelní švýcarskou němčinou. „Ne, to mi stačí,“ řekl Thomas a pomyslel si: člověk nemá nic přehánět.

Makléř přišel do hotelu. Neotesaný člověk s červeným obličejem. Člověk v tempu!

Příštího dne byla u notáře sepsaná tato smlouva:

„Pan Wilfried Ott, průmyslník z Düsseldorfu, se zavazuje, že podíl ve výši tři čtvrtě milionu franků zúročí osmi procenty. Podíl má být vyplacen zpět nejpozději 9. května 1959 do půlnoci. Do tohoto okamžiku se pan Pierre Muerrli, realitní makléř z Curychu, zavazuje, že deponovaných akcií, které mu pan Ott předal jako záruku, se nedotkne.

Kdyby však podíl nebyl vyplacen do sjednaného termínu, smí pan Muerrli s cennými papíry volně disponovat.“

Se smlouvou v kapse odjeli Thomas a Muerrli do ústřední banky. Byla potvrzena pravost dokladu o deponování.

V makléřské kanceláři Pierra Muerrliho pak byl předán šek na 717 850 švýcarských franků, na podíl po odečtení všech výdajů a osmiprocentního zúročení za dva roky.

Tak si Thomas, takříkajíc obratem ruky, pořídil 717 850 švýcarských franků. Po dva roky chtěl a mohl s tímto kapitálem pracovat. V květnu 1959, v termínu a korektně splatit zpět, vyzvednout deponované padělané akcie, roztrhat je a spláchnout v koupelně. Všichni vydělají, nikdo nebude poškozen a navíc: nikdo nikdy nezpozoruje, co se to vlastně stalo. Tak jednoduše něco takového funguje, když to funguje…

Když Thomas Lieven, alias Wilfried Ott, o několik hodin později vstoupil do hotelové haly, uviděl v jednom křesle sedět Helenu de Couville.

„Zdravím vás, opravdu jste mě potěšila!“

Nekonečně pomalu vzhlédla Helena od svého módního časopisu. Nekonečně znuděně pozdravila: „Ach, dobrý den.“

Měla toho chladného dne na sobě hnědé pepita šaty a kabátek z přírodního kanadského norka. V hotelové hale nebylo muže, který by se po ní stále znovu nedíval.

Thomas ji upozornil: „Trochu jste se opozdila, ale jsem velmi šťasten, že jste přece ještě přišla.“

„Pane Otte, vezměte na vědomí, že nejdu k vám, ale k přítelkyni, která tady bydlí.“

Thomas pokračoval: „Když to nejde dnes, tak snad zítra dopoledne na aperitiv?“

„Zítra odjíždím na Riviéru.“

Thomas tleskl rukama: „To je ale náhoda! Víte, že zítra také jedu na Riviéru? Vyzvednu vás. Řekněme v jedenáct?“

„Samozřejmě s vámi nepojedu. Moje přítelkyně už přichází.“ Vstala. „Mějte se hezky – jestli můžete.“

Příští dopoledne, sedm minut po jedenácté, jela Helena de Couville v malém sportovním voze z brány parku Chateau Montenac – a kolem Thomase. Poklonil se, ona hleděla stranou. Vsedl do svého vozu a jel za ní.

Do Grenoblů se nestalo nic, co by stálo za řeč.

Těsně před Grenoblem se Helenin vůz zastavil. Thomas zastavil vedle ní.

„Něco je s motorem,“ oznámila.

Prohlédl motor, ale nemohl najít žádný defekt.

Helena zatím odešla do blízkého domu, aby zatelefonovala pro mechanika. Ten záhy přijel a prohlásil, že benzinová pumpa je „úplně v háji“; auto musí být odtaženo a oprava potrvá nejméně dva dny.

Thomas byl přesvědčen, že mechanik lhal, aby mohl napsat vysoký účet, ale byl blažený, že narazil na lháře. Pozval Helenu, aby pokračovala v cestě jeho vozem.

„Jste velice laskav, pane Otte,“ odpověděla po dlouhém zdráhání.

Přeložili její zavazadla. Lhář dostal tajně od Thomase aristokratické spropitné.

Dalších sto kilometrů promluvila Helena jedno jediné slovo. Když Thomas jednou kýchnul, popřála „Zdravíčko!“

Po dalších sto kilometrech prozradila, že má v Monte Carlu schůzku se svým snoubencem.

„Chudák,“ řekl Thomas. „Moc si vás neužije.“

V Monte Carlu odvezl Helenu podle jejího přání do Hotelu de Paris. Tady pro ni byla zpráva. Její snoubenec se zdržel v Paříži a nemohl přijet.

„Vezmu si jeho apartmá,“ prohlásil Thomas.

„Jak si přejete, monsieur,“ řekl recepční a shrábl bankovku v hodnotě pěti tisíc franků.

„Ale když můj snoubenec přece jen ještě přijede…“

„Pak ať se poohlédne, kde bude bydlet,“ doporučil Thomas, vzal Helenu stranou a zašeptal: „To vůbec není muž pro vás. Copak nevidíte, že tady pracuje Prozřetelnost?“

Tu se musela mladá dáma náhle smát.

Zůstali dva dny v Monte Carlu, potom odjeli do Cannes. Tam zůstali v hotelu Carlton. Thomas si udělal pár hezkých dní. Jel s Helenou do Nizzy, do St. Rafaelu, St. Maxima a St. Tropez. Plaval s ní v moři. Najal motorový člun a jezdil s ní na vodních lyžích. Ležel vedle ní na pláži.

Helena se smála stejným věcem jako on, chutnala jí stejná jídla, milovala stejné knihy, stejné obrazy.

Když se po sedmi nádherných dnech stala jeho milenkou, konstatoval, že si rozumějí skutečně ve v š e m. A pak, v první hodině osmého dne, se to stalo…

S vlhkýma, zářícíma očima ležela Helena de Couville na posteli ve své ložnici. Thomas seděl vedle ní. Oba kouřili. Hladil ji něžně po vlasech. Místností zněla tlumená hudba. Svítila jen malá lampička.

Helena povzdechla a protáhla se: „Ach, Wille, jsem tak šťastná…“ Říkala mu Wille. Wilfried prý jí příliš připomínal Richarda Wagnera.

„Já taky, srdce moje, já taky.“

„Opravdu?“

A byl zase tady, ten zvláštní, zkoumavý pohled v jejích šikmo položených očích, pohled, který si Thomas nedokázal vysvětlit.

„Opravdu, chérie.“

Náhle se Helena otočila tak, že viděl její nádherná, do sněda opálená záda. S děsivou divokostí vzlykala do polštářů: „Obelhala jsem tě! Jsem špatná – ach, já jsem tak špatná!“

Nechal ji chvilku vzlykat, pak decentně začal: „Jestli je to kvůli tvému snoubenci…“

Opět sebou hodila na záda a křičela: „Nesmysl, snoubenec! Nemám přece žádného snoubence! Ach Thomasi, Thomasi!“

Cítil, jak mu po zádech přejela ledová ruka. „Co jsi to řekla?“

„Nemám vůbec žádného snoubence.“

„Ne, to nemyslím.“ Trochu se mu svíralo hrdlo. „Řekla jsi teď právě Thomasi?“

„Ano,“ vzlykla a obrovské slzy se jí kutálely po tvářích ke krku a až na prsa. „Ano, samozřejmě jsem řekla Thomasi. Tak se přece jmenuješ, můj milovaný, ubohý Thomasi Lievene… Proč jsem tě jen musela potkat? Za celý svůj život jsem nebyla tak zamilovaná…“ Nové vzepření a nový proud slz. „A právě tobě to musím udělat, právě tobě!“

„Udělat? Co udělat?“

„Pracuji pro americkou tajnou službu,“ bědovala Helena zoufale.

Thomas nepozoroval, že se žhavá špička cigarety blíží k jeho prstům. Dlouho mlčel.

Konečně zhluboka povzdechl: „Ach, bože, cožpak to už zase znovu začíná?“

Helena ze sebe tragicky vyrážela: „Nechtěla jsem ti to říct… Nesměla jsem ti to říct… Vyženou mě od toho – ale po tomto večeru jsem ti musela říct pravdu… jinak bych se udusila…“

„Tak pomalu a od začátku,“ řekl Thomas, který pozvolna získával zpět rovnováhu. „Jsi tedy americká agentka.“

„Ano.“

„A tvůj strýc?“

„Je můj nadřízený, plukovník Herrick.“

„A Chateau Montenac?“

„Najatý. Naši lidé v Německu hlásili, že plánuješ velkou akci. Pak jsi přijel do Curychu. Když vyšel tvůj inzerát, dostali jsme plnou moc nabídnout ti podílnictví do výše sto tisíc franků…“

„Pročpak to?“

„S tím inzerátem to byl přece nějaký trik. Neznali jsme ho. Ale odhalili bychom ho. A pak bychom tě měli v rukou. FBI tě chce přece najmout za každou cenu. Jsou po tobě celí diví!“

Znovu se rozplakala, Thomas jí osušoval slzy.

„Pak jsi požadoval 750 000. Ohlásili jsme bleskový hovor do Washingtonu! Co myslíš, co nám řekli! 750 000! Šílenství! To nechtějí riskovat! A tak nasadili mě…“

„Tebe,“ opakoval hloupě.

„… a já jsem podnikla tuhle cestu. Všechno bylo jen divadlo. Ten mechanik v Grenoblu…“

„Bože můj, ten taky. A já blázen jsem mu dal ještě spropitné!“

„… ten snoubenec, všechno, Tommy. A teď – teď jsem se do tebe zamilovala a vím, že když nebudeš pracovat pro nás, nechají tě vybouchnout!“

Thomas vstal.

„Zůstaň u mě!“

„Přijdu zase, miláčku,“ pronesl nepřítomně. „Musím si jen něco rozmyslet – úplně v klidu, jestli dovolíš. Protože to všechno se mi, víš, už jednou stalo…“

Opustil vzlykající Helenu a prošel salonem naproti do své ložnice. Tady se posadil k oknu a dlouho se díval do noci.

Pak sáhl po telefonním sluchátku, počkal, až se ohlásila centrála, a požádal: „Dejte mi, prosím, šéfa kuchyně… To je jedno, okamžitě ho vzbuďte!“

Za pět minut zvonil telefon. Thomas zvedl sluchátko: „Gaston? Tady je Ott. Právě jsem utrpěl těžkou ránu osudu. Potřebuji něco lehkého, povzbuzujícího. Udělejte mi jeden tomatový koktejl a pár kroket se sardinkami… Děkuji.“

Položil telefon.

Není úniku, pomyslel si. V roce 1957 mě drží za límec stejně, jako mě drželi v roce 1939!

Otevřenými balkonovými dveřmi hleděl Thomas Lieven na opuštěné pobřeží Corniche ďOr a vzhůru k nepřiblížitelným, nezúčastněným hvězdám, zářícím nad Středozemním mořem. Zdálo se, že se náhle vynořují ze sametové tmy; muži a ženy jeho minulosti, že přicházejí blíž, sestupují dolů. Okouzlující krásky, ledově chladné agentky, mocná knížata koncernů, mazaní obchodníci, neskrupulózní vrazi, vůdcové band, velitelé bitev.

Přicházel k němu jeho celý dosavadní život, ten divoký, dobrodružný život, který se točil v kruhu od onoho teplého dne v květnu 1939, kdy to všechno začalo…

KNIHA PRVNÍ

ČÁST PRVNÍ

1

24. května 1939, dvě minuty před desátou hodinou dopoledne, zastavil před domem č. 122 na Lombard Street v srdci Londýna černý kabriolet značky Bentley.

Vystoupil elegantní pán. Opálená pleť, nedbalé pohyby a bujné kudrny tmavých vlasů byly v pozoruhodném protikladu k jeho pedantskému oblečení. Měl na sobě černošedé pruhované kalhoty s puky ostrými jak břitva, dvouřadové krátké černé sako, černou vestu se zlatým řetízkem od hodinek, bílou košili s vysokým tuhým límečkem a perlově šedou kravatu.

Než zaklapl dvířka od auta, sáhl mladý muž ještě jednou do vozu. Vytáhl tvrdý černý klobouk, deštník a dvoje noviny: Times a na růžovém papíře tištěné Financial Times.

Tak prošel třicetiletý Thomas Lieven vchodem do budovy kolem tabule z černého mramoru, na níž stálo zlatými písmeny:

MARLOCK & LIEVEN

DOMINION AGENCY

Thomas Lieven byl nejmladším – ale úspěšným soukromým bankéřem v Londýně. Za bleskovou kariéru vděčil své inteligenci, schopnosti působit seriózně a nadání vést souběžně dva zcela odlišné životy.

Nesmírně korektní byl Thomas Lieven na burze. Mimo tyto posvátné prostory však byl jedním z nejroztomilejších dobyvatelů žen. Nikdo, a nejméně ty, kterých se to přímo týkalo, ani netušil, že v obdobích, kdy byl odpočinutý, hravě zvládl současně až čtyři přítelkyně, neboť stejně jako byl statný, byl i mlčenlivý.

Thomas Lieven dokázal být škrobenější než ten nejškrobenější gentleman v City – ale jednou za týden si potají chodil zatančit do nejhlučnějšího klubu v Soho a dvakrát týdně potají bral hodiny džiu-džitsu.

Thomas Lieven miloval život a zdálo se, že život miluje jeho.

Všechno mu padalo do klína, jen když před okolím šikovně utajil, jak je ještě mladý…

Když Thomas Lieven vešel a důstojně pozvedl buřinku, byl Robert E. Marlock, jeho partner senior, v přepážkové hale banky. Marlock byl o patnáct let starší, vysoký a vychrtlý. Jeho vodově světlé oči ne právě sympaticky uhýbaly před každým, kdo se do nich chtěl podívat.

„Zdravím tě,“ řekl a ze zvyku se podíval mimo Thomase.

„Dobré ráno, Marlocku,“ pozdravil Thomas vážně. „Dobré ráno, pánové!“

Šest zaměstnanců za přepážkami pozdravilo stejně vážně.

Marlock stál vedle kovového sloupu, na němž byl umístěn zvonový skleněný poklop. Pod ním tikal malý měděný telegraf, který na úzkých, nekonečných pruzích papíru sděloval burzovní kursy.

Thomas se postavil vedle partnera a prohlížel si zápisy. Marlockovy ruce se trochu třásly. Nedůvěřivý člověk by mohl říci, že jsou to typické ruce falešného hráče. Ale nedůvěra se dosud v jasné duši Thomase Lievena nezabydlela.

Marlock se nervózně zeptal: „Kdy letíte do Bruselu?“

„Dnes večer.“

„Nejvyšší čas. Jen se podívejte, jak hodnoty klesají! Následek toho proklatého nacistického ocelového paktu! Už jste četl noviny, Lievene?“

„Jistě,“ přisvědčil Thomas. Rád říkal jistě, znělo to důstojněji než ano.

Noviny ráno, onoho 24. května 1939, psaly o uzavření spojenecké smlouvy mezi Německem a Itálií. Toto spojenectví bylo nazváno „ocelový pakt“.

Tmavou staromódní přepážkovou halou prošel Thomas do své tmavé staromódní soukromé kanceláře. Vychrtlý Marlock ho následoval a klesl do jednoho z kožených fotelů, které stály před vysokým psacím stolem.

Nejprve oba pánové dojednali, které papíry má Thomas na kontinentu nakoupit a kterých by se měl zbavit. „Marlock a Lieven“ měli pobočku v Bruselu. Thomas Lieven byl navíc ještě podílníkem jisté soukromé banky v Paříži.

Poté, co pánové vyřídili obchody, porušil Robert E. Marlock letitou zvyklost: pohlédl svému mladšímu partnerovi otevřeně do očí. „Hm, Lievene, mám ještě jednu úplně soukromou prosbu. Jistě si vzpomínáte na Lucii…“

Thomas si na Lucii dobře pamatoval. Hezká světlovlasá dívka z Kolína nad Rýnem žila léta v Londýně jako Marlockova přítelkyně. Pak se muselo stát něco závažného – nikdo přesně nedokázal říci co –, neboť ze dne na den se Lucie Brennerová vrátila zpět do Německa.

„Je ode mne hanebné obtěžovat vás tím, Lievene,“ stýskal si Marlock a díval se sice s jistým úsilím, ale přece jen ještě přímo do očí mladšího muže. „Myslel jsem, že když už budete v Bruselu, mohl byste snad rychle odskočit na druhou stranu do Kolína a promluvit s Lucií.“

„Do Kolína? Proč nejedete sám? Jste přece také Němec.“

„Velmi rád bych jel do Německa, ale ta mezinárodní situace. Navíc jsem Lucii tehdy velmi zradil, jsem zcela upřímný…,“ hovořil Marlock. – Říkal rád a často, že je zcela upřímný – „… zcela upřímný, ano. Byla tu jiná žena. Lucie měla plné právo opustit mě. Řekněte jí, že ji prosím o prominutí. Chci všechno napravit. Ať přijde zpátky…“

V jeho hlase se teď chvělo ono pohnutí, které se chvěje v hlasech politiků, když mluví o touze po míru.

2

Ráno 26. května 1939 přijel Thomas Lieven do Kolína. Na hotelu Dóm vlály velké vlajky s hákovým křížem. Oslavoval se „ocelový pakt“. Thomas viděl mnoho uniforem. Na kobercích hotelové haly o sebe narážely holínky s třeskem podobným výstřelům.

V místnosti stál na psacím stole obraz „vůdce“. Thomas o něj opřel svou zpáteční letenku. Vykoupal se v horké vodě. Pak se převlékl a zatelefonoval Lucii Brennerové.

Když se sluchátko na druhém konci vedení zvedlo, zazněl podezřelý praskot, který však Thomasů Lievenovi unikl. Superagentovi z roku 1940 byla v roce 1939 existence odposlouchávacích zařízení ještě zcela neznámá.

„Brennerová!“

Zase tu byl, ten vykouřený, vzrušivě zastřený hlas, na který si ještě tak dobře pamatoval.

„Slečno Brennerová, tady Lieven. Thomas Lieven. Právě jsem přijel do Kolína a…“ Odmlčel se. Sice neslyšel další praskot ve vedení, ale zaslechl její potlačený výkřik.

S lehkým úsměvem se zeptal: „Byl to výkřik radosti?“

„Ach, bože,“ slyšel, jak říká.

Opět to zapraskalo.

„Slečno Brennerová, Marlock mě požádal, abych vás navštívil…“

„Ten darebák!“

„Ale přece ne…“

„Ten bídnej darebák!“

„Slečno Brennerová, poslouchejte přece! Marlock vás chce mým prostřednictvím prosit o odpuštění. Smím k vám přijít?“

„Ne!“

„Ale já jsem mu slíbil…“

„Zmizte, pane Lievene! Nejbližším vlakem! Vůbec nevíte, co se tu děje!“

Ve vedení znovu zapraskalo, aniž tomu Thomas Lieven věnoval pozornost.

„Ne, ne, slečno Brennerová, vy nevíte, co se děje…“

„Pane Lievene…“

„Zůstaňte doma, jsem u vás za deset minut!“ Položil sluchátko a utáhl si uzel na kravatě. Zmocnila se ho sportovní ctižádost.

Taxík odvezl Thomase – samozřejmě v tvrďáku a s pečlivě svinutým deštníkem – ven do Lindenthalu. Tady Lucie Brennerová bydlela, v druhém patře vily na okraji Beethovenova parku.

Zazvonil u domovních dveří. Z druhé strany zazníval přidušený šepot. Dívčí hlas, mužský hlas. Thomas se podivil, ale jen málo.

V jeho jasné duši se nedůvěra dosud nezabydlela.

Dveře se otevřely. Lucie Brennerová se ukázala. Měla na sobě župan a pod ním byla zjevně jen málo oblečena. Byla mimořádně rozrušená. Když poznala Thomase, povzdechla: „Šílenče!“

Pak šlo všechno velmi rychle.

Za Lucií se ukázali dva muži. Byli oděni do kožených kabátů a vypadali jako řezníci. Jeden řezník Lucii hrubě odstrčil na stranu, druhý řezník popadl Thomase za klopy.

Ovládání, klid a zdrženlivost byly zapomenuty! Oběma rukama chytil Thomas řeznickou pěst a otočil se v půvabném tanečním obratu. Náhle visel nanejvýš užaslý řezník přes pravý bok Thomase Lievena.

Náš přítel učinil malý prudký úklon. Zapraskal kloub. Řezník pronikavě zařval, proletěl vzduchem a hlučně přistál na podlaze předsíně. Tam zůstal ležet zkroucen bolestí. Mé hodiny džiu-džitsu se vyplácejí, pomyslel si Thomas.

„A teď k vám,“ obrátil se k druhému řezníkovi.

Světlovlasá Lucie začala ječet. Druhý řezník ustoupil a koktal: „N-ne, p-přece, pane. Nedělejte takové věci…“ Vytáhl revolver z podpažního pouzdra. „Varuji vás. Buďte rozumný.“

Thomas zůstal stát. Jen idiot bojuje beze zbraně proti řezníkovi s revolverem.

„Jménem zákona,“ ozval se bojácný řezník. „Jste zatčen!“

„Kým zatčen?“

„Tajnou státní policií.“

„Hochu, hochu,“ řekl Thomas, „až to budu vyprávět v klubu!“

Thomas Lieven miloval svůj londýnský klub a klub miloval jeho. Se sklenkou whisky v ruce, s dýmkou v ústech, sedíce před plápolajícím krbem, poslouchali členové klubu každý čtvrtek večer bláznivé historky vyprávěné v kole.

Až tentokrát přijdu, myslel si Thomas, přinesu příběh, který také není špatný.

Ne, příběh to nebyl špatný a měl se ještě zlepšovat. Avšak – kdy ho Thomas bude moci vyprávět ve svém klubu, kdy bude moci svůj klub vůbec zase vidět?

Ještě onoho květnového dne 1939, když seděl v kanceláři „zvláštního referátu D“ v hlavním sídle gestapa v Kolíně, byl ještě veskrze dobré mysli. To celé je jen nedorozumění, myslel si. Za půl hodiny jsem odtud pryč…

Komisař, který Thomase přijal, se jmenoval Haffner. Byl to tlustý muž s mazanýma prasečíma očima. Čistotný muž! Bez ustání si čistil nehty na rukou stále novými párátky.

„Slyším, že jste zbil jednoho kamaráda,“ oznámil Haffner zle. „To vám bude ještě proklatě líto, Lievene!“

„Pro vás stále ještě pane Lievene! Co ode mě chcete? Proč jsem byl zatčen?“

„Devizový zločin,“ řekl Haffner. „Dost dlouho jsem na vás čekal.“

„Na mě?“

„Nebo na vašeho partnera Marlocka. Od té doby, co se tahle Lucie Brennerová vrátila z Londýna, jsem ji nechal sledovat. Myslel jsem si: jednou se jeden z těch drzých psů zase vynoří. No, a potom hop!“ Haffner posunul přes psací stůl pořadač se spisy. „Nejlépe, když vám ukážu, jaký materiál proti vám máme. Pak budete tu drzou hubu držet.“

To jsem ale opravdu zvědavý, myslel si Thomas. Začal listovat v obsáhlém pořadači. Po chvíli se musel smát.

„Co je na tom směšného?“ zeptal se Haffner.

„Poslyšte, to je přece bláznovství!“

Z dokladů vyplývalo, že londýnská soukromá banka „Marlock a Lieven“ vyvedla Třetí říši před několika lety zlomyslný kousek, a sice tak, že využila okolnosti, kdy se na curyšské burze už dlouho vzhledem k politické situaci obchodovalo s německými zástavními listy jen za pětinu jejich nominální ceny.

„Marlock a Lieven“ – nebo ti, kdo pro tuto firmu pracovali – v lednu, únoru a březnu 1936 takové zástavní listy v Curychu získali s ilegálně převezenými částkami říšských marek. Pak byl jeden švýcarský státní občan jako nastrčená figura pověřen, aby nakoupil některé v Německu bezcenné, v ostatním světě tím cennější obrazy tak zvaného „zvrhlého umění“. Nacistické úřady velmi rády vývoz obrazů povolily. Za prvé se zbavily „nežádoucího“ umění, za druhé získaly devizy tak potřebné pro své vyzbrojení. Švýcarský nastrčený muž totiž musel zaplatit třicet procent kupní částky ve švýcarských francích.

Zbylých sedmdesát procent ovšem – to nacisté zjistili až mnohem později – tento muž zaplatil německými zástavními listy, které tak opět uviděly vlast, v níž měly svou nominální cenu, tedy pětinásobek toho, za co je „Marlock a Lieven“ v Curychu získali.

Zatímco Thomas Lieven studoval doklady, myslel si: já jsem tenhle ztřeštěný kousek neprovedl. Mohl to tedy být jen Marlock. Musel vědět, že ho Němci hledají, že je Lucie Brennerová sledována, že mě zatknou, že mi nebudou věřit ani slovo. Že se mě tím zbaví. Že tím bude mít banku jen pro sebe. Ach, bože. Ach, milý bože na nebi…

„Tak,“ promluvil komisař Haffner spokojeně, „teď je ta stará užvaněná huba konečně zticha, co?“ Vzal nové párátko a zabýval se trochu svými zuby.

Sakra, co jen teď udělám, přemýšlel Thomas. Jeden nápad dostal. Nebyl zvlášť dobrý. Ale žádný lepší nedostal. „Smím si aspoň zatelefonovat?“

Haffner přimhouřil prasečí očka: „S kýmpak chcete mluvit?“

Teď jen do toho, pomyslel si Thomas, zbývá jen útěk kupředu.

„S baronem von Wiedelem.“

„To jsem nikdy neslyšel.“

Thomas začal náhle řvát: „Jeho excelence Bodo, baron von Wiedel, vyslanec pro zvláštní úkoly na ministerstvu zahraničí! Ještě nikdy jste o tom pánovi neslyšel, co?“

„Já-já…“

„Vyndejte laskavě to párátko z pusy, když se mnou mluvíte!“

„Co – copak chcete od pana barona?“ koktal Haffner. Jeho průměrnou potravou byli zastrašení občané. Se zatčenými, kteří řvali a znali se s bonzy, se ještě neuměl vyrovnat.

Thomas zuřil dál: „Baron je můj nejlepší přítel!“

Thomas se s mnohem starším Wiedelem setkal v roce 1929 v jednom nebojovném studentském spolku. Wiedel uvedl Thomase do aristokratických kruhů. Thomas kryl směnky, které baron vydával. Tak se lidsky sblížili až do toho dne, kdy Wiedel vstoupil do strany. Pak se Thomas od něho po strašné hádce odloučil.

Jestlipak má Wiedel dobrou paměť? přemýšlel teď náš přítel, zatímco řval dál: „Jestli mně okamžitě neobstaráte spojení, můžete si zítra hledat jiné místo!“

Slečna z centrály to musela odnést. Komisař Haffner náhle prudce zvedl sluchátko k uchu a teď řval on: „Ministerstvo zahraničí Berlín! Ale trochu sebou pohněte, vy lemple!“

Fantastické, absolutně fantastické, myslel si Thomas, když hned poté zaslechl hlas svého bývalého spolkového bratra: „Tady von Wiedel…“

„Bodo, u telefonu Lieven! Thomas Lieven, vzpomínáš si na mě ještě?“

Do ucha mi zazněl hurónský smích: „Thomasi! Člověče! To je překvapení! Tenkrát jsi mi držel ideologické kázání a dneska jsi sám u gestapa!“

Před velikostí tohoto nedorozumění musel Thomas zavřít oči. Baronův hlas vesele halasil dál: „Je to komické, Ribbentrop nebo Schacht mi teprve nedávno říkali, že máš nějakou banku v Anglii!“

„To také, Bodo, mám, poslyš…“

„Aha, zahraniční služba, chápu! Krytí, co? Já se uchechtám! Pochopil jsi teda, jakou pravdu jsem tenkrát měl?“

„Bodo –“

„Jak daleko už jsi to dotáhl? Musím říkat komisaři?“

„Bodo…“

„Kriminální rado?“

„Hergot, poslouchej přece! Já nepracuju u gestapa! Byl jsem jím zatčen!“

Poté bylo v Berlíně chvíli ticho.

Haffner spokojeně zamlaskal, přidržel si druhé sluchátko u ucha ramenem a pokračoval v čištění nehtu na levém palci.

„Bodo! Nerozuměl jsi mi?“

„Ale ano, ano, bohužel. Co – copak proti tobě mají?“ Thomas pověděl, co je proti němu předloženo. „Jo, starouši, to je ale zlé. Rozhodně se do toho nemohu vměšovat. Žijeme v právním státě. Jsi-li opravdu nevinný, ukáže se to. Všechno nejlepší. Heil Hitler!“

„Váš nejlepší přítel, co?“ zachrochtal pan Haffner.

3

Vzali mu šle, kravatu, tkaničky do bot, peněženku a jeho oblíbené repetýrky a zavřeli ho na samotku. Tam Thomas prožil zbytek dne a noc. Jeho mozek horečně pracoval. Muselo být nějaké východisko, muselo, muselo. Ale nenašel je…

Ráno 27. května předvedli Thomase Lievena opět k výslechu. Když přišel do Haffnerovy místnosti, viděl, že vedle komisaře stojí major wehrmachtu, bledý, ustaraný člověk. Haffner působil rozčileně. Zdálo se, že má za sebou hádku.

„To je ten muž, pane majore. Podle rozkazu vás tu s ním nechám o samotě,“ řekl gestapák rozzlobeně a zmizel.

Důstojník potřásl Thomasovi rukou. „Major Loos z okresního branného velitelství Kolín. Baron von Wiedel mi telefonoval. Mám se o vás postarat.“

„Postarat?“

„Jste přece nevinný. Váš partner vás podfoukl, to je mi jasné.“

Thomas si oddechl. „Těší mě, že jste dospěl k tomuto názoru, pane majore. Mohu tedy jít?“

„Jak to, jít? Půjdete do vězení!“

Thomas se posadil. „Ale jsem přece nevinný!“

„Vysvětlete to gestapu, pane Lievene. Ne, ne, váš partner si už všechno dobře promyslel.“

„Hm,“ zamumlal Thomas. Podíval se na majora. Pomyslel si: teď přece ještě něco přijde…

Přišlo to rychle: „Podívejte se, pane Lievene, jedno východisko pro vás samozřejmě ještě je. Jste německý státní občan. Znáte svět. Jste kultivovaný člověk. Mluvíte plynně anglicky a francouzsky. Něco takového se v těchto dnech hledá.“

„Kdo to hledá?“

„My. Já. Jsem důstojník výzvědné služby, pane Lievene. Mohu vás odtud dostat jen tehdy, když prohlásíte, že jste ochoten pracovat pro vojenskou výzvědnou službu. Ostatně – platíme dobře…“

Major Fritz Loos byl prvním příslušníkem zpravodajské služby, s kterým se Thomas Lieven setkal. Nespočetní další měli následovat – Angličané, Francouzi, Poláci, Španělé, Američané a Rusové.

Osmnáct let po tomto prvním setkání, 18. května 1957, si Thomas Lieven v nočním tichu luxusního apartmá v Cannes myslel: v podstatě si všichni tito lidé byli nesmírně podobní. Všichni působili smutně, zatrpkle, zklamaně. Všichni byli zřejmě vymrštěni ze svých kolejí. Všichni působili nemocně. Všichni byli spíše ostýchaví, a proto se neustále obklopovali směšnými atributy své moci, svého tajemství, své hrůzy. Všichni ustavičně hráli divadlo, všichni trpěli hlubokým komplexem méněcennosti…

To všechno Thomas Lieven věděl jedné krásné májové noci roku 1957. V sobotu 27. května 1939 to ještě nevěděl. Byl prostě nadšen, když mu major Loos navrhl pracovat pro německou zpravodajskou službu. Tak se nejdřív dostanu z té špíny, myslel si a nevěděl, jak hluboko už v ní vězí…

4

Když letadlo společnosti Lufthansa prorazilo nad Londýnem mraky, cestující na místě číslo 17 podivně vzdychl.

Rychle k němu přišla stevardka. „Není vám dobře, pane?“ ptala se účastně, pak viděla, že číslo 17 se směje.

„Je mi výborně,“ zazubil se Thomas Lieven. „Promiňte, jen jsem musel myslet na něco směšného.“

Musel myslet na zklamanou tvář správce úschovny věcí zadržených v hlavním sídle gestapa v Kolíně, když mu vracel jeho majetek. Se zlatými opakovačkami se ten muž ani nemohl rozloučit.

Thomas milovaný kousek vytáhl a lehce přejel přes jemné víčko. Přitom objevil ještě stopy tiskařské černi pod nehtem ukazováčku. Znovu se musel smát při pomyšlení, že jeho otisky prstů nyní jsou v tajné kartotéce a jeho fotografie na osobním dotazníku.

Muž jménem John Smythe (s y a th) prý přijde pozítří do jeho domu, aby zkontroloval topení v koupelně. Pana Smythe musí bezpodmínečně poslouchat, zdůrazňoval mu major Loos.

Pan Smythe s y a th se bude divit, myslel si Thomas. Kdyby se skutečně objevil, tak ho vyhodím!

Letadlo ztrácelo výšku. V jihozápadním kursu mířilo přes Temži na letiště Croydon.

Thomas schoval hodinky a krátce si zamnul ruce. Blaženě se protáhl. Aach – zase v Anglii! Na svobodě! V bezpečí! Teď skočí do Bentleye! Dá si horkou koupel! Pak whisky! Dýmku! Za přáteli do klubu! Velké vyprávění…

No a potom samozřejmě Marlock.

Štěstí, které Thomas Lieven pociťoval z návratu, bylo tak velké, že se polovina jeho zlosti vytratila. Musí se opravdu odloučit od Marlocka? Snad existuje vysvětlení, které by bylo možné přijmout. Snad měl Marlock starosti. V každém případě je nejdříve nutné vyslechnout ho…

Sedm minut po těchto úvahách kráčel náš přítel v dobré náladě po přistavěných schůdkách z letadla na deštěm smáčené prostranství před čtyřpatrovou letištní budovou. Pod deštníkem kráčel k příletové hale a pískal si. Tady byly dva koridory oddělené lany. Nad pravým stálo: „British Subject“, nad levým „Foreigners“.

Stále si ještě pískaje obrátil se Thomas doleva a přistoupil k vysokému pultíku „Immigration Officer“.

Úředník, starší člověk s nikotinem zbarveným mrožím knírem pod nosem, přijal německý cestovní pas, který mu Thomas s přátelským úsměvem podal. Listoval v něm a vzhlédl. „Lituju, ale nesmíte už vstoupit na britskou půdu.“

„Co to má znamenat?“

„Dnes jste byl vypovězen, mister Lieven. Prosím, pojďte za mnou, čekají na vás dva pánové.“ A už šel napřed…

Když Thomas vstoupil do malé kanceláře, oba pánové se zvedli. Vypadali jako ustaraní, nevyspalí úředníci s nemocným žaludkem.

„Morris,“ představil se jeden.

„Lovejoy,“ řekl druhý.

Koho mi jen ti dva připomínají? přemýšlel Thomas. Nepřišel na to. Byl teď rozzloben, velmi rozzloben. Hodně se ovládal, aby mohl zůstat alespoň trochu zdvořilý: „Pánové, co to má znamenat? Už sedm let žiji v této zemi. Ničím jsem se neprovinil.“

Muž jménem Lovejoy zvedl noviny a ukázal na titulek přes tři sloupce:

LONDÝNSKÝ BANKÉŘ ZATČEN V KOLÍNĚ!

„No a? To bylo předevčírem! Dneska jsem tady! Němci mě zase pustili!“

„A proč asi?“ zeptal se Morris. „Proč asi gestapo pustí na svobodu muže, kterého sotva zatklo?“

„Prokázala se moje nevina.“

„Aha,“ řekl Lovejoy.

„Aha,“ opakoval Morris. Pánové se na sebe významně podívali. Pak promluvil Morris s klasickou nadřazeností: „Jsme ze Secret Service, mister Lieven. Máme své informace z Kolína. Je úplně zbytečné, abyste nás obelhával.“

Už vím, koho mi oba připomínáte, pomyslel si náhle Thomas. Bledého majora Loose! Totéž divadlo. Tytéž způsoby. Rozčilil se: „Tím lépe, že jste od Secret Service, pánové. Pak vás bude samozřejmě zajímat, že gestapo mě propustilo na svobodu jen proto, že jsem prohlásil, že jsem ochoten pracovat pro německou zpravodajskou službu.“

„Pane Lievene, za jak naivní nás vlastně máte?“

Thomas začal být netrpělivý: „Říkám vám čistou pravdu. Německá zpravodajská služba mě vydírala. Necítím se být svým slibem vázán. Chci žít v pokoji tady!“

„Snad sám nevěříte, že vás po tomto přiznání ještě pustíme do země! Jste oficiálně vypovězen, protože každý cizinec, když se dostane do konfliktu se zákonem, je z naší země odsunut.“

„Ale já jsem přece úplně nevinný! To můj partner mne podvedl! Nechte mě jít alespoň za ním! Pak uvidíte, že mluvím čistou pravdu!“ Morris a Lovejoy na sebe významně pohlédli. „Proč se na sebe, pánové, díváte tak významně?“

Lovejoy podotkl: „Nemůžete se svým partnerem mluvit, mister Lieven.“

„A proč ne?“

„Protože váš partner opustil na šest týdnů Londýn,“ řekl Morris.

Thomas zbledl. „O-pus-til? Lo-Lo-Londýn?“

„Ovšem. Říká se, že odjel do Skotska. Kam přesně, to nikdo neví.“

„Zatraceně, ale co mám teď dělat?“

„Vraťte se zpátky do své vlasti.“

„Aby mě zavřeli? Pustili mě přece jen proto, abych vyzvídal v Anglii!“

Oba pánové na sebe opět pohlédli. Thomas věděl, že ještě něco přijde. Přišlo to rychle.

Morris hovořil chladně a věcně: „Pokud mohu soudit, existuje pro vás jen jedno východisko, Mr. Lieven: pracujte pro nás!“

Dobré nebe, myslel si Thomas Lieven, až tohle budu vyprávět v klubu! Nikdo mi neuvěří.

„Hrajte s námi proti Němcům a my vás pustíme do země a pomůžeme vám proti Marlockovi. Budeme vás ochraňovat.“

„Kdo mě bude ochraňovat?“

„Secret Service.“

Thomas dostal malý záchvat smíchu. Pak zvážněl, popotáhl si vestu a kravatu, vzpřímil se v celé své výšce.

Okamžik zmatku a sklíčenosti uplynul. Věděl, že za obrovskou legraci pokládal něco, co pravděpodobně vůbec žádná obrovská legrace nebyla. Teď musí bojovat. Bojoval rád. Muž si prostě jen tak nenechá zničit život.

Thomas Lieven prohlásil: „Odmítám vaši nabídku, pánové. Odjíždím do Paříže. S nejlepším advokátem Francie povedu proces proti svému partnerovi – a proti britské vládě.“

„To bych nedělal, pane Lievene.“

„Ale já to udělám.“

„Budete toho litovat.“

„To uvidíme. Zdráhám se uvěřit, že celý svět je blázinec!“ mínil Thomas Lieven.

O rok později se už nezdráhal.

A o osmnáct let později, když v noci v jednom luxusním hotelu v Cannes přemýšlel o svém životě, o tom byl přesvědčen.

Celý svět je blázinec – to se mu jevilo jako jediná hluboká pravda, které se člověk v tomto století šílenství ještě mohl držet. A měl by!

5

28. května 1939, krátce po půlnoci, elegantní mladý pán na Place Graillon v Paříži, v restauraci Chez Pierre proslavené mezi labužníky, sděloval svou objednávku číšníkovi: „Émile, vezmeme si trochu hors-d’oeuvre, potom polévku z račích ocásků, pak svíčkové řezy se žampiony. Jako moučník – jak by to bylo s pohárem Coupe Jacques?“

Starý, bělovlasý vrchní číšník Émile se díval na hosta s úsměvem a pln sympatií. Znal Thomase Lievena už mnoho let.

Vedle mladého muže seděla hezká dívka s lesklými černými vlasy a černýma panenkovskýma očima v oválné tváři. Ta mladá dáma se jmenovala Mimi Chambertová.

„Máme hlad, Émile! Byli jsme v divadle. Shakespeare s Jeanem Louisem Barraultem…“

„Pak bych místo studeného hors-d’oeuvre doporučoval teplé chlebíčky s lososem, monsieur. Shakespeare je namáhavý.“

Smáli se a starý maitre ďhotel zmizel v kuchyni.

Lokál byl dlouhý tmavý sál, staromódně zařízený, ale velmi útulný. Mnohem méně staromódní byla ta mladá dáma.

Miminy bílé hedvábné šaty byly hluboce vystřižené a po straně drobně skládané. Mladá herečka byla něžná a malého vzrůstu – a vždy dobře naložená, dokonce už ráno, bezprostředně po probuzení.

Thomas ji znal dva roky. Usmál se na Mimi a zhluboka se nadechl: „Ach, Paříž! Jediné město, v kterém člověk ještě může žít, mon petit chou. Uděláme si pár hezkých týdnů…“

„Jsem tak ráda, chéri, že máš zase dobrou náladu! Dneska v noci jsi byl tak neklidný… Mluvil jsi třemi jazyky dohromady, rozuměla jsem jen to francouzsky… Máš problémy s pasem?“

„Jak to?“

„Pořád jsi mluvil o vypovězení a o…“

Menu

Polévka z račích ocásků

Teplé chlebíčky s lososem

Svíčkové řezy se žampiony

Pommes chips

Pohár Jacques

28. května 1939

PŘI TOMTO MENU SE THOMAS LIEVEN STAL TAJNÝM AGENTEM

Polévka z račích ocásků

Nejprve uvaříme dobrý hovězí bujón. Pak vezmeme pro 4 osoby tucet velkých krabů, které musíme čtvrt hodiny vařit v kypící vodě. Poté oloupeme maso z klepet a ocásků, všechny slupky roztlučeme – ne příliš na jemno – v hmoždíři a nad ohněm je mícháme se 125 gramy másla tak dlouho, až máslo začne kypět a červenat. Nyní necháme vstřebat polévkovou lžíci mouky, přilijeme 1 litr masového vývaru a dáme vše do jemného síta vyloženého gázou. Krátce před podáváním necháme polévku ještě jednou přejít varem a přidáme račí ocásky. Polévka nesmí být příliš hustá; tomu by se mělo zabránit vůbec u všech společenských polévek.

Teplé chlebíčky s lososem

Tenké plátky veky necháme nasáknout mlékem, obložíme na míru ukrojeným plátkem uzeného lososa změkčeným v mléce a přikryjeme opět plátkem veky namočeným v mléce. Navrch posypat strouhaným sýrem, rozložit vločky másla a zapékat na vymaštěném plechu v troubě.

Svíčkové řezy se žampiony

Svíčkové řezy krátce opečeme po obou stranách na rozpáleném tuku a poklademe je tímto žampionovým pokrmem: Cibuli dusíme na másle a ve 1/4 litru bílého vína uvedeme do varu, vmícháme 3 žloutky, 1 polévkovou lžíci másla, šťávu z půlky citronu, sůl a pepř. Přilijeme ještě víno a na ohni ve vodní lázni masu šleháme do tuha. Zvláště dusíme žampiony a šalotky (mladé cibulky) v másle a jedné sklence bílého vína. Mezitím si připravíme jíšku z 1 polévkové lžíce mouky, 1/2 litru vývaru, přidáme do ní žampiony a omáčku a vše necháme ještě přejít varem.

Pohár Jacques

Porci vanilkové zmrzliny pokryjeme šlehačkou. Na to navršíme ovocný salát (čerstvý nebo z konzervy), který byl půl hodiny naložen v maraskinu. Pokryjeme vrstvou jahodové zmrzliny a pohár ozdobíme šlehačkou a kandovanými višněmi.

„… povolení k pobytu… Teď je v Paříži tolik Němců, kteří mají problémy se svými pasy…“

Dojatě jí políbil špičky prstů. „Nedělej si starosti. Stala se mi taková hloupá věc. Nic opravdu nepříjemného!“ Mluvil s klidným přesvědčením, sám svým slovům věřil: „Byli ke mně nespravedliví, rozumíš, mon chou? Byl jsem podveden. Nespravedlivost přetrvává někdy dlouho – nikdy věčně. Teď mám báječného advokáta. A tu chvilku, kterou potrvá, než se mi omluví, se chci zotavovat u tebe…“

Přistoupil k nim číšník. „Monsieur Lieven, jsou tu dva pánové, kteří s vámi chtějí mluvit.“

Thomas bezelstně vzhlédl. U vchodu, rozpačitě zdravíce, stáli dva muži v ne zcela čistých balonových pláštích. Thomas vstal. „Jsem tu hned, ma petite.“ Šel ke vchodu. „Pánové, co pro vás mohu udělat?“ Oba muži ve zmačkaných pršipláštích se uklonili. Pak jeden promluvil: „Monsieur, byli jsme už v bytě mademoiselle Chambertové. Jsme kriminalisté. Je nám líto, ale musíme vás zatknout.“

„Co jsem udělal?“ zeptal se Thomas tiše. Vlastně se chtěl smát…

„Všechno se dovíte.“

Zlý sen tedy pokračuje, pomyslel si Thomas. Řekl přátelsky: „Pánové, jste Francouzi! Víte, jaký je hřích rušit dobré jídlo. Smím vás poprosit, abyste s mým zatčením počkali, až se najím?“

Oba kriminalisté se zdráhali.

„Můžeme zavolat šéfovi?“ požádal jeden.

Thomas mu to dovolil. Muž zmizel v jedné budce a velmi rychle se zase vrátil. „V pořádku, monsieur. Šéf má jen jednu prosbu.“

„Totiž jakou?“

„Zda by snad mohl přijít a pojíst s vámi. Říká, že při dobrém jídle se všechno snáz projedná.“

„Dobře, souhlasím. Ale kdo je, smím-li se ptát, váš šéf?“

Oba úředníci mu to prozradili.

Thomas se vrátil ke stolu a mávnutím přivolal číšníka: „Émile, očekávám ještě jednoho hosta. Prostřete prosím pro třetího.“

„Kdopak ještě přijde?“ zeptala se Mimi s úsměvem.

„Jistý plukovník Siméon.“

„Oh,“ prohodila Mimi. Zcela proti svým zvyklostem řekla jen toto jedno slovo.

Plukovník Jules Siméon se projevil jako sympatický muž. S pěstěným vouskem na horním rtu, římským nosem a oduševněle ironickýma očima připomínal herce Adolfa Menjoua, i když byl větší než on. Thomase pozdravil s velkou úctou, Mimi jako starou známou, což našeho přítele poněkud znepokojilo.

Siméonův tmavomodrý oblek nepochybně pocházel od prvotřídního krejčího, ale na loktech a zádech se už trochu blýskal. Plukovník měl v kravatě zlatou jehlici s perlou a malé zlaté manžetové knoflíčky, ale podpatky bot byly sešlapané.

Při polévce a předkrmu se bavili o Paříži. Při svíčkových řezech začal být plukovník Siméon přesnější: „Monsieur Lieven, prosím za prominutí, že jsme vás vyrušili uprostřed noci, a to ještě při jídle. Ty pommes chips nádherně křupou, že? Dostal jsem rozkaz z vysokého místa. Hledáme vás už celý den.“

Thomasovi se náhle zdálo, že z dáli zaslechl hlas Jeana Louise Barraulta, který dnes večer v Shakespearově dramatu hrál Richarda Třetího. Nezřetelně slyšel jeden verš. Ale ještě mu nerozuměl.

„Tak,“ řekl. „Skvělé pommes chips, plukovníku. Ten trik tady umějí. Dvojí olejová koupel, to je ono. No ano, francouzská kuchyně…“

Thomas položil ruku na Miminu paži. Plukovník se usmál. Líbí se mi čím dál víc, tenhle plukovník, myslel si Thomas.

Plukovník pokračoval: „Nejste ale v Paříži jen kvůli dobré kuchyni. Také my máme své lidi v Kolíně a v Londýně. Víme, co jste prožil u ctěného majora Loose – máte ještě pořád něco se žlučníkem?“

Opět se Thomasovi zdálo, že slyší hlas Jeana Louise Barraulta, opět se domníval, že zaslechl verš nesmrtelného Shakespeara, ale stále ještě mu nedokázal rozumět.

A proč se Mimi usmívá? Proč se usmívá tak sladce?

„Monsieur Lieven,“ povídal plukovník, „ujišťuju vás svou sympatií. Milujete Francii. Milujete její kuchyni. Ale mám své rozkazy. Musím vás vykázat, monsieur Lieven; jste příliš nebezpečný pro mou ubohou, ohroženou zemi. Dovezeme vás na hranice, ještě dnes v noci. A nikdy víc už nesmíte vstoupit do Francie…“

Thomas se začal smát.

Mimi na něho pohlédla. A poprvé, co ji znal, se nerozesmála hned s ním. Zase se tedy smát přestal.

„… jedině snad,“ dodal plukovník a navršil si na talíř další porci žampionů, „jedině snad, monsieur Lieven, že se necháte přesvědčit o opaku a budete pracovat pro nás, pro Deuxième Bureau.“

Thomas se napřímil. Tak opilý, pomyslel si, přece ještě nejsem! Tiše promluvil: „Nabízíte mi, abych pracoval pro francouzskou zpravodajskou službu, v přítomnosti mademoiselle Chambertové?“

„Ale proč ne, mon chéri?“ řekla Mimi něžně a políbila Thomase na tvář. „Jsem přece také v tom spolku!“

„Ty jsi…,“ Thomasovi zaskočilo.

„Málo, jen málo – ale přece. Přivydělávám si trošku. Zlobíš se?“

„Mademoiselle Chambertová je nejrozkošnější vlastenka, jakou znám,“ prohlásil plukovník.

Náhle byl hlas, který Thomase Lievena už dlouho trápil, hlas herce Jeana Louise Barraulta, v jeho uších zřetelný a Thomas slovům krále Richarda Třetího porozuměl:

Aj, že mně nelze milovníkem být,

bych trávil slavené ty krásné dny:

Zločincem býti jsem si předsevzal…

„Monsieur Lieven,“ dotíral plukovník se sklenkou červeného vína v ruce, „chcete pro nás pracovat?“

Thomas se podíval na Mimi, na sladkou Mimi. Podíval se na plukovníka Siméona, muže s životním stylem. Podíval se na dobré jídlo.

Není tedy pro mě jiné cesty, pomyslel si Thomas Lieven.

Udělal jsem si o tomto světě špatný obraz. Musím změnit svůj život, a to hned, nechci-li se utopit v tom proudu šílenství!

Do jeho ucha zazníval Mimin hlas: „Ach, chéri, buď přece milý a pojď k nám. Budeme mít tak krásný život!“

Do ucha mu doléhal Siméonův hlas: „Monsieur, rozhodl jste se?“

Hlas herce Jeana Louise Barraulta duněl:

„Zločincem býti jsem si předsevzal…“

„Jsem ochoten,“ souhlasil Thomas Lieven mírně.

6

Nejprve německý Abwehr. Potom „Secret Service“. Teď „Deuxième Bureau“. Všechno během 96 hodin. Před čtyřmi dny, vzpomínal Thomas, jsem ještě žil v Londýně, vážený občan, úspěšný soukromý bankéř. Kdo ode mě něco takového vezme? Kdo mi tohle všechno v mém klubu uvěří?

Thomas Lieven si úzkou jemnou rukou projel krátce ostříhané černé vlasy: „Moje situace se zdá být beznadějná, ale nikoli vážná. Příjemně nasycen sedím nad hromadou trosek své měšťanské existence. Voilà, je to historický okamžik. Émile!“ Starý vrchní číšník přispěchal. „Máme důvod k oslavě. Prosím šampaňské!“

Mimi něžně políbila svého přítele. „Není sladký?“ zeptala se plukovníka.

„Monsieur, skláním se před vaším postojem,“ řekl Siméon. „Jsem šťasten, že jste ochoten pro nás pracovat.“

„Nejsem ochoten, nezbývá mi nic jiného.“

„To je totéž.“

„Samozřejmě se mnou můžete počítat jen tak dlouho, dokud poběží můj proces. Až ho vyhraji, chci zase žít v Londýně. Je to jasné?“

„Zcela jasné, monsieur,“ usmíval se potutelně plukovník Siméon, jako by byl jasnovidec a už věděl, že Thomas Lieven svůj proces nevyhraje ani o světovou válku později a že už nikdy nebude žít v Londýně.

„Ostatně,“ podotkl Thomas, „je mi naprostou záhadou, v jaké oblasti bych pro vás mohl mít cenu.“

„Jste bankéř.“

„No a?“

Siméon zamrkal. „Madame vyprávěla, jak jste schopný!“

„Ale Mimi,“ obrátil se Thomas k malé herečce s lesklými černými vlasy a veselýma očima, „to od tebe bylo velmi indiskrétní!“

„Madame to udělala pro národní věc. Je to neobyčejně okouzlující osobnost.“

„Předpokládám, že to můžete dobře posoudit, pane plukovníku!“

Nato Mimi a plukovník současně řekli: „Jako důstojník vám dávám své čestné slovo.“

„Ale chéri, to přece bylo dávno před tebou.“

Pak se oba odmlčeli a rozesmáli se. Mimi se přivinula k Thomasovi. Byla skutečně zamilovaná do tohoto muže. Dokázal působit seriózně a přitom být tak neseriózní, vypadal jako prototyp všech britských gentlemanů-bankéřů a přitom byl roztomilejší a nápaditější než všichni pánové, které Mimi znala. – A znala jich hodně.

„Dlouho přede mnou,“ zamumlal Thomas Lieven. „Aha. Tak, tak. No dobře… Pane plukovníku, soudě podle vašich slov se tedy smím považovat za finančního poradce francouzské zpravodajské služby?“

„Zcela správně, monsieur. Budeme vás totiž pověřovat zcela zvláštními úkoly.“

„Dovolte mi,“ řekl Thomas, „abych, než přinesou šampaňské, v rychlosti ztratil ještě několik upřímných slov. Přes své relativní mládí už mám jisté principy. V případě, že by byly neslučitelné s mojí novou činností, vás prosím, abyste mě přece jen z vaší vlasti raději vykázali.“

„Voilà, vaše principy, monsieur?“

„Odmítám nosit uniformu, pane plukovníku. Možná, že to budete považovat za nepochopitelné, ale nestřílím na lidi. Nikoho nebudu děsit, nikoho nezatknu, nikoho nebudu mučit.“

„Ale prosím vás, monsieur, pro takové maličkosti by vás byla pro nás příliš velká škoda!“

„Nikoho nepoškodím a nikoho neokradu – s výjimkou toho, co bude v rámci povolených hranic mého povolání. Ale i pak jen tehdy, když budu přesvědčen o tom, že si to postižený zaslouží.“

„Monsieur, buďte bez starosti, svým principům budete moci zůstat věrný. Máme zájem pouze o váš mozek.“

Émile přišel se šampaňským.

Pili, pak plukovník pronesl: „Musím ovšem trvat na tom, že se zúčastníte výcvikového kursu pro tajné agenty. To vyžadují naše podnikové předpisy! Je mnoho rafinovaných triků, o kterých ještě nic nevíte. Chci vidět, jak co nejrychleji půjdete do jednoho z našich speciálních táborů.“

„Ale ne už dnes v noci, Julesi,“ odmítla Mimi a něžně pohladila ruku Thomase Lievena. „Pro dnešní noc ví dost…“ Brzy ráno 30. května 1939 vyzvedli dva pánové Thomase Lievena u jeho přítelkyně. Pánové měli na sobě levné konfekční oděvy a na kalhotách vytlačená kolena. Podprůměrně placení agenti.

Thomas byl oblečen do černošedého obleku s pepita vzorkem, měl bílou košili, černou kravatu, černý klobouk, černé boty a samozřejmě své oblíbené repetýrky. Vzal si malý kufřík.

Vážní pánové naložili Thomase do nákladního auta. Když se chtěl podívat ven, zjistil, že celty zakrývající úložnou plochu jsou pevně zašněrovány a utěsněny.

Po pěti hodinách ho bolela každá kost. Když náklaďák konečně zastavil a pánové mu dovolili vystoupit, viděl Thomas kolem sebe mimořádně smutnou krajinu. Pahorkatý terén plný kamenů byl obehnán vysokými ploty z ostnatého drátu. V pozadí, před pochmurným lesíkem, zahlédl opršelou, šedou budovu. U vstupní brány stál voják v plné výzbroji.

Oba špatně oblečení pánové šli k nepřátelsky hledícímu strážnému a předkládali nesčíslné množství průkazů, které voják vážně studoval.

Mezitím přicházel po cestě starý sedlák s vozíkem naloženým dřívím.

„Máš to ještě daleko, dědečku?“ zeptal se ho Thomas.

„Čert aby to vzal. Síly docházejí a já musím jít ještě dobré tři kilometry až do Saint Nicolas!“

„Kdepak to je?“

„No tady dole. Přímo před Nancy.“

„Aha,“ řekl Thomas Lieven.

Oba jeho průvodci se vrátili. Jeden mu vysvětloval: „Musíte prominout, že jsme vás v náklaďáku zavřeli. Přísný rozkaz. Jinak byste možná poznal krajinu. A vy v žádném případě nesmíte vědět, kde jste.“

„Aha,“ tvářil se chápavě Thomas.

Stará budova byla zařízena jako hotel třetího řádu. Dost chudičké, pomyslel si Thomas Lieven. Zdá se, že panstvo nebude mít moc peněz. Doufejme, že tu nebudou štěnice. Člověk se tedy dostane do situací!

Nového kursu se kromě Thomase zúčastnilo ještě sedmadvacet jiných agentů, většinou Francouzů, ale byli tu také dva Rakušané, pět Němců, jeden Polák a jeden Angličan.

Vedoucím kursu byl vychrtlý bledý muž nezdravé barvy v obličeji, tak tajuplný a sklíčený, tak arogantní a nejistý jako jeho kolega major Loos, kterého Thomas poznal v Kolíně.

„Pánové,“ oslovil tento člověk shromážděný houf, „jsem Jupiter. Pro dobu kursu každý z vás přijme falešné jméno. Máte půl hodiny na to, abyste si k tomu vymysleli příslušný vhodný životopis. Vymyšlenou totožnost musíte hájit za všech okolností. Já a moji kolegové budeme dělat všechno, abychom vám dokázali, že nejste ten, za koho se vydáváte. Vynajděte si tedy osobnost, kterou můžete obhajovat i proti našim útokům.“

Thomas se rozhodl pro prozaické jméno Adolf Meier. Nikdy neinvestoval fantazii do beznadějných podniků.

Odpoledne dostal šedý drilichový oblek. Na prsou měl vyšito falešné jméno. Ostatní žáci měli totéž pracovní oblečení.

Jídlo bylo špatné. Pokoj, který Thomasovi přidělili, byl ohavný, ložní prádlo lepilo. Před usnutím nechal náš přítel stále znova teskně odbíjet milované repetýrky, zavřel oči a představoval si, že leží ve své pěkné posteli v Londýně. Ve tři hodiny ráno byl pustým řevem vytržen ze spánku.

„Lieven! Lieven! Hlaste se konečně, Lieven.“

Zalit potem Thomas vyskočil a vzdechl: „Zde!“

V příštím okamžiku dostal dvě hlučné facky. Před postelí stál Jupiter, démonicky se šklebil a křičel: „Myslel jsem, že se jmenujete Meier, pane Lievene! Kdyby se vám to stalo v praxi, jste mrtvý muž. Dobrou noc. Spěte dobře dál.“

Thomas dál dobře nespal. Přemýšlel o tom, jak se vyhnout dalším fackám. Brzy na to přišel. V následujících nocích mohl Jupiter řvát tak divoce, jak chtěl. Thomas se vždy pomalu vzbudil, vzpamatoval se a trval pak dokonce na své falešné totožnosti: „Co ode mě chcete? Jmenuji se Adolf Meier!“

Jupiter byl nadšen. „Máte fantastické sebeovládání!“

Nevěděl, že Thomas měl v noci jen dostatečné množství vaty v uších…

Žáci se učili zacházet s jedem, výbušninou, automaty a revolvery. Z deseti ran, které Thomas vystřelil, bylo k jeho úžasu osm přesně ve středu terče. Prohodil otupěle: „Náhoda. Vůbec neumím střílet.“

Jupiter se kvokavě smál: „Neumíte střílet, Meiere? Jste skvělý talent od přírody!“

Z posledních deseti ran bylo ve středu terče dokonce devět zásahů a Thomas otřeseně konstatoval: „Člověk je sám sobě hádankou!“

Tento poznatek mu následující noci nedal spát. Myslel si: co se se mnou děje? Muž, který je vykolejen ze své dráhy jako já, by vlastně musel být zoufalý, opíjet se, handrkovat se s Bohem, spáchat sebevraždu. Tedy fakticky! A jsem já snad zoufalý, piju, chátrám, handrkuju se, pomýšlím na dobrovolnou smrt? Ani v nejmenším.

Sobě samému mohu tu strašnou pravdu přiznat: celé dobrodružství mě začíná bavit, líbí se mi, povyráží mě. Jsem ještě mladý. Nemám rodinu. Kdopak kdy zažije něco tak šíleného?

Francouzská zpravodajská služba. To znamená, že pracuji proti své zemi, proti Německu. Ale moment! Proti Německu – nebo proti gestapu?

No tak.

Ale že umím také střílet… Nepochopitelné! Už vím, proč mě to všechno spíše baví, než děsí: protože jsem měl tak přespříliš seriózní povolání. Musel jsem se neustále přetvařovat. Pravděpodobně to všechno tady mnohem více odpovídá mé pravé podstatě. Fuj, mám to charakter!

Učil se morseovku, učil se psát v tajném kódu a dešifrovat tajný kód. K tomuto účelu rozdal Jupiter vytrhané listy z románu Hrabě Monte Christo.

Vysvětloval: „Systém je nesmírně jednoduchý. V praxi nosíte takovou knihu s sebou. Obdržíte hlášení kódu. Nejprve uvádí tři čísla, která se vždy mění. První číslo znamená stránku románu, kterou máte používat, druhé číslo je řádek na té stránce, třetí pak písmeno na té stránce. Toto písmeno je vaším východiskem. Od něj začnete podle udaných kódových čísel vypočítávat jiná písmena…“

Jupiter rozdal lístečky všem žákům. Na nich byla zakódovaná poselství.

Polovina třídy dešifrovala správně, polovina selhala, v ní také Thomas Lieven. Jeho snaha o jasný text vypadala takto: „Twmxdtrrre illd m ionteff…“

„Ještě jednou,“ řekl Jupiter.

Zkoušeli to ještě jednou s týmž výsledkem 50:50.

„A i kdybychom to měli cvičit celou noc,“ rozčiloval se Jupiter. A cvičili to celou noc.

K ránu přišli na to, že žákům byla omylem rozdána dvě různá vydání románu, totiž druhé a čtvrté. Vydání se liší několika zkrácenými pasážemi ve čtvrtém. Krácení způsobilo mírný posun ve stránkování…

„Něco takového,“ prohlásil Jupiter, bledý, ale fanatický, „je samozřejmě v praxi vyloučeno.“

„Samozřejmě,“ přitakal Thomas Lieven.

7

Potom Jupiter uspořádal velkou oslavu, při které bylo hodně pití. Jeden žák s planoucíma očima a dlouhými řasami – jménem Hänschen Nolle – měl pokožku krev a mléko – se nadměrně opil. Příštího dne byl z kursu vyloučen. Spolu s ním opustili tábor Angličan a Rakušan. V průběhu noci se ukázalo, že nebyli hodni stát se tajnými agenty…

Ve čtvrtém týdnu byla třída vyvedena do nehostinného lesa. Tady pánové se svým učitelem zůstali osm dní.

Spali na tvrdé zemi, byli vystaveni nepohodám počasí a učili se, protože proviant podle plánu došel za tři dny, uživit se lesními plody, kůrou, listy a hnusnou zvířenou. Thomas Lieven se to neučil, neboť něco podobného předvídal a propašoval do školy nějaké konzervy. Čtvrtého dne si ještě pochutnával na belgické paštice z husích jater. V době, kdy se ostatní žáci už rvali o čtvrtinu lesní myši, zachoval stoický klid, který mu vynesl Jupiterovu chválu. „Vezměte si příklad z pana Meiera, pánové. Mohu jen říci: Voilà, un homme!“

V šestém týdnu odvedl Jupiter třídu k hluboké propasti.

Stáli na strmé skále a dívali se do strašlivé hlubiny, jejíž dno bylo pokryto jakousi tkaninou podobnou gáze.

„Skočit dolů!“ zařval Jupiter. S hrůzou se žáci tlačili zpět – až na Thomase. Odstrčil své kolegy, vyběhl a za pokřiku hurá skočil do hloubky. Bleskově uvážil, že francouzský stát by sotva vydával mnoho peněz na jeho tělesné a duševní zkvalitnění s konečným cílem dohnat ho k sebevraždě. Skutečně bylo pod trhajícím se gázovým závojem několik elastických gumových pásů, které pád opatrně zachytily. Jupiter ho nadšeně ujišťoval: „Jste můj nejlepší muž, Meiere! O vás bude jednou svět mluvit!“

V tom měl mít pravdu.

Jedinou výtku svého učitele si Thomas vysloužil, když Jupiter učil psát neviditelným inkoustem, k čemuž není potřeba nic jiného než pero, šťáva z cibule a syrové vejce. Thomas se zvídavě zeptal: „Prosím vás, na koho ve vězení gestapa je nejlépe se obrátit, když člověk potřebuje cibuli, pero a syrová vejce?“

Závěr kursu tvořil „Velký výslech“. Kolem půlnoci byli žáci brutálně vytrženi ze spaní a vlečeni před německý soud abwehru. Ten se skládal z učitelů kursu pod Jupiterovým předsednictvím. Instruktoři, mezitím žákům dobře známí, seděli v německých uniformách za dlouhým stolem. Jupiter hrál plukovníka. Převlečení učitelé na žáky řvali, nechali je dívat se do oslňujících reflektorů a celou noc jim odpírali jídlo a pití, což nebylo tak zlé, protože všichni za sebou měli velkou večeři.

S Thomasem Jupiter zacházel u soudu zvlášť přísně. Dal mu pár facek, nechal ho stát obličejem ke zdi a tlačil mu do zátylku chladnou hlaveň pistole.

„Přiznejte se!“ řval na něj z plna hrdla. „Jste francouzský špion!“

„Nemám, co bych řekl,“ odpověděl Thomas hrdinně. Tedy mu nasadili palečnice a přitáhli. Jakmile Thomas ucítil první lehkou bolest, projevil ji: „Aua!“ A okamžitě byly šrouby opět povoleny. Kolem šesté hodiny ráno ho odsoudili k smrti za špionáž.

Jupiter ho naposledy vyzval, aby prozradil vojenská tajemství, pak mu darují život.

Thomas plivnul předsedovi pod nohy a křičel: „Raději na smrt!“

Tedy ho podle přání vyvedli ven na špinavý dvůr a za ranního šera ho postavili ke studené zdi a zastřelili ho bez vojenských poct, zato ale jen slepými patronami. Pak šli všichni na snídani.

Thomas Lieven – je téměř zbytečné to zdůrazňovat – absolvoval kurs s vyznamenáním. Jupiter měl slzy v očích, když mu předával odpovídající listinu a falešný francouzský pas na jméno Jean Leblanc. „Zdař Bůh, kamaráde! Jsem na vás hrdý!“

„Řekněte, Jupitere, když mě teď necháte tak odejít, nemáte strach, že bych jednou mohl padnout do rukou Němcům a prozradit všechno, co jsem se tu naučil?“

Jupiter s úsměvem odpověděl: „Tady by bylo málo k prozrazení, starý kamaráde. Výcvikové metody zpravodajských služeb jsou si na celém světě podobné! Jsou všechny na stejné výši. Všechny využívají posledních lékařských, psychologických a technických poznatků!“

16. července se Thomas Lieven vrátil zpět do Paříže a byl přijat Mimi, která si počínala, jako by mu skutečně byla těch šest týdnů věrná.

1. srpna dostal Thomas Lieven prostřednictvím plukovníka Siméona komfortní byt na Square du Bois de Boulogne. Odtud mohl být autem za patnáct minut ve své bance na Champs-Élysées.

20. srpna žádal Thomas Lieven plukovníka, aby pochopil, že by si po všech těch útrapách, i přes napjatou situaci ve světě, chtěl vyjet s Mimi na dovolenou do Chantilly, střediska jezdeckého sportu a výletního místa Pařížanů.

30. srpna vyhlásilo Polsko generální mobilizaci.

Odpoledne příštího dne šli Thomas a Mimi na procházku k jezerům v Commele a zámku královny Blanche.

Když se k večeru vrátili do města, viděli, jak na západě zachází krvavě rudé slunce. Ruku v ruce kráčeli kolem zasněných vil z přelomu století, přes ošlapané dlažební kameny ke svému „Hôtel du Parc“ na Avenue du Maréchal Joffre.

Když vstoupili do haly, kynul na ně vrátný: „Výzva z Belfortu, monsieur Lieven!“

O málo později slyšel Thomas hlas plukovníka Siméona: „Lievene, jste tam konečně?“ Plukovník mluvil německy a hned také vysvětlil, proč: „Nemohu riskovat, že mi někdo ve vašem hotelu rozumí. Poslyšte, Lievene, už to začíná.“

„Válka?“

„Ano.“

„Kdy?“

„V nejbližších osmačtyřiceti hodinách. Musíte přijet zítra nejbližším vlakem do Belfortu. Hlaste se v ‚Hôtel du Tonneau d’Or‘. Vrátný bude vědět. Jde…“

V tomto okamžiku bylo spojení přerušeno.

Thomas klepal na vidlici. „Haló! Haló!“

Ozval se přísný ženský hlas. „Monsieur Lieven, byl jste přerušen. Mluvil jste cizím jazykem.“

„To je zakázané?“

„Samozřejmě. Ode dneška od 18 hodin. Meziměstské hovory se smějí vést už jen ve francouzštině.“

Hlas zmlkl. Vedení bylo mrtvé.

Když Thomas vyšel z budky, vrátný mu věnoval zvláštní pohled. Thomasovi to nebylo nijak nápadné. Vzpomněl si na ten pohled, až když v pět hodin ráno někdo klepal na dveře jeho hotelového pokoje…

Mimi spala, stočená jako kočka. Nepřenesl přes srdce, aby jí ještě večer prozradil, co věděl.

Venku už bylo světlo, ve starých stromech zpívalo mnoho ptáků.

Klepání se ozvalo znovu, tentokrát opravdu silně. To ještě nemohou být Němci, pomyslel si Thomas a rozhodl se, že nebude reagovat.

Ozval se hlas: „Monsieur Lieven, otevřete. Jestli neotevřete, vyrazíme dveře.“

„Kdo je to?“

„Policie.“

Thomas s povzdechem vstal. Mimi se probudila s malým výkřikem. „Co je, chéri?“

„Předpokládám, že budu zase zatčen,“ řekl. Ukázalo se, že domněnka byla správná. Přede dveřmi stál policejní důstojník s dvěma četníky. „Oblékněte se a pojďte s námi.“

„Proč?“

„Jste německý špion.“

„Jak vás to napadlo?“

„Včera jste vedl podezřelý hovor. Dozor nás na to upozornil. Vrátný vás sledoval. Nepokoušejte se tedy zapírat.“

Thomas požádal četnického důstojníka: „Pošlete své lidi ven, musím vám něco sdělit.“

Četníci zmizeli.

Thomas ukázal průkaz a pas, které dostal od Jupitera. K tomu dodal: „Pracuji totiž pro francouzskou zpravodajskou službu.“

„Nic lepšího vás nenapadá? Navíc s tak špatně zfalšovanými papíry! Rychle, oblékněte se!“

8

Když Thomas Lieven pozdě odpoledne 31. srpna 1939 přijel do bývalé pevnosti Belfort na Savoureuse, projel taxíkem staré město, kolem Place de la République a památníku „Tři obležení“, do „Hotel du Tonneau ďOr“. Byl oblečen korektně jako vždy. Na vestě zářil zlatý řetízek starých repetýrek.

Plukovník Siméon na něho čekal v hotelové hale. Měl na sobě uniformu, a přesto v ní vypadal stejně sympaticky jako v civilu.

„Můj ubohý Lievene, je mi to líto, co vám ti idiotští četníci udělali! Když mě Mimi konečně po telefonu dostihla, pořádně jsem ty, co jsou za to odpovědní, seřval. Teď ale pojďte, generál Effel už čeká. Nesmíme ztrácet čas. Příteli, máte před sebou křest ohněm.“

O čtvrt hodiny později seděl Thomas Lieven v pracovně generála v budově francouzského generálního štábu.

Všechny čtyři stěny spartánsky zařízené kanceláře byly pokryty štábními mapami Francie a Německa.

Bělovlasý, vysoký a štíhlý Louis Effel přecházel s rukama za zády před Thomasem Lievenem sem a tam. Thomas si sedl ke stolu s mapami. Siméon seděl vedle něho.

Generálův hlas zněl sonorně: „Monsieur Lieven, plukovník Siméon mi o vás referoval. Vím, že mám před sebou jednoho z našich nejlepších.“

Generál se zastavil u okna a pohlédl dolů do půvabného údolí mezi Vogesami a pohořím Jura. „Není doba na to, abychom si něco předstírali. Pan Hitler tedy začal válku. Za několik hodin mu pošleme naše vyhlášení války. Ale…“ Generál se otočil. „Francie, pane Lievene, není na tuto válku připravena. My ze zpravodajské služby už vůbec ne… Jde o problém z vaší profesionální sféry. Řekněte to, plukovníku.“

Siméon polkl: „My jsme skoro na mizině, kamaráde!“

„Na mizině?“

Generál důrazně pokyvoval. „Ovšem, pane. Téměř bez prostředků. Odkázáni na směšné podpory ministra války. Neschopni operovat ve velkém, jak by to bylo nyní zapotřebí. Svázáni. Akce neschopni.“

„To je ale zlé,“ nahlas uznal Thomas Lieven, zatímco ho přepadla strašná chuť se smát. „Promiňte, ale když nějaký stát nemá peníze, snad si raději nemá dovolit žádnou zpravodajskou službu!“

„Náš stát by byl měl dost peněz, aby se připravil na útok Německa. Bohužel, pane, jsou ve Francii kruhy, které prospěchářsky a egoisticky odmítají dodatečné daně a jen hrabou a kšeftují. I v této situaci se ještě obohacují na bídě naší vlasti.“ Generál se vzpřímil: „Vím, že se na vás obracím v hodině třinácté. Vím, že požaduju skoro nemožné. Přesto se ptám: myslíte, že existuje cesta, jak nás co nejrychleji – říkám co nejrychleji – vybavit velkými – říkám velkými – finančními obnosy, abychom mohli pracovat?“

„To si musím rozmyslet, pane generále. Ale ne tady.“ Thomas se podíval na válečné mapy. „Tady mě nic chytrého nenapadne.“ Jeho tvář se vyjasnila. „Pokud s tím budou pánové souhlasit, rozloučím se teď a v hotelu připravím malou večeři, při níž můžeme projednat všechno ostatní.“

Louis Effel se zaraženě zeptal: „Vy teď chcete jít vařit?“

„Když dovolíte, pane generále. V kuchyni dostávám nejlepší nápady.“

Památná večeře se konala večer 31. srpna 1939 ve zvláštní místnosti prvního domu.

„Opravdu jedinečné,“ chválil generál po hlavním chodu a otřel si ubrouskem ústa.

„Fantastické,“ přidal se plukovník.

„Nejlepší ze všeho byla ta hlemýždí polévka. Tak dobrou jsem ještě nikdy nejedl!“ pokračoval generál.

„Malý tip,“ radil Thomas, „berte jen velké hlemýždě s šedými ulitami, pane generále! Ulity musí být ale uzavřené.“

Číšník přinesl moučník. Thomas se zvedl. „Děkuji, to udělám sám.“ Zapálil malý lihový vařič a ohlásil: „Citronový pěnový krém a k tomu flambovaná pochoutka.“

Z jedné misky vyjmul naložené višně, nakladl je do malé měděné pánvičky a nahřál nad lihovým plamenem. Potom višně přelil francouzským koňakem a průzračně čirou tekutinou. Všichni mu zaujatě přihlíželi. Plukovník Siméon napůl povstal.

„Co je to?“ zeptal se generál a ukázal na čirou tekutinu. „Vysokoprocentní alkohol, chemicky čistý, z lékárny. Ten potřebujeme, aby to celé hořelo!“ Šikovným pohybem přenesl Thomas plamen na višně. Syčivě a oslnivě vystřelil vzhůru namodralý plamen, zachvěl se, zaplápolal a zhasl. Elegantně rozdělil náš přítel horké ovoce na krém.

Menu

Hlemýždí polévka

Kyselé zelí s bažantem a ústřicemi

Citronový pěnový krém s flambovanými višněmi

31. srpna 1939

TOTO MENU ZVRÁTILO FINANČNÍ POLITIKU FRANCIE

Hlemýždí polévka

Očištění hlemýžďů: Vaříme je hodinu ve slané vodě, vidličkou vytáhneme z ulity, stáhneme černou kůžičku, posypeme hrstkou soli, aby se rozpustil hlen, propereme je třikrát až čtyřikrát a dobře vymačkáme, aby v nich nezůstala voda. – Vezmeme asi 4 takto vyčištěné hlemýždě a vaříme je do měkká v masovém vývaru, vyjmeme, dvě třetiny z nich na drobno posekáme, napaříme je v másle, přelijeme takovým množstvím vývaru, které je nutné na polévku, necháme spolu s muškátovým oříškem několikrát přejít varem, vmícháme tři žloutky a podáváme s opečenými plátky veky a zbytkem celých hlemýžďů.

Kyselé zelí, bažant, ústřice

Bažanta připravíme jako na pečení. Pak lehce vymačkáme jeden kilogram kyselého zelí a dáme do kastrolu. Zalijeme směsí z poloviny bílého vína a poloviny vody, až je zelí ponořeno. Přidáme kousek slaniny a jednu nastrouhanou cibuli. Zelí se musí hodinu vařit; pak do něj vložíme bažanta a necháme hodinu dusit. Když je bažant měkký, vyjmeme ho a zelí zahustíme trochou bešamelové omáčky. – Ústřice očistíme, osušíme v utěrce a posypeme solí a pepřem, obalíme v mouce, vajíčku a strouhance a rychle je na rozpuštěném másle opečeme do světle-hněda. – Bažanta rozporcujeme, naklademe doprostřed mísy a obložíme věncem ze zelí a věncem z ústřic.

Citronový pěnový krém

Pro 4 osoby vezmeme 4 citrony, rozkrájíme je na silné plátky a vyvaříme s cukrem. Tento výtažek zahustíme kukuřičnou moučkou Mondamin a po vychladnutí propasírujeme sítem. Do masy vmícháme tuhý sníh z bílků a naplníme ji do skleniček na sekt. – Pak vezmeme naložené višně, zahřejeme je, zalijeme višňovým nálevem nebo koňakem. Višně zapálíme a po flambování je rozdělíme na citronový krém.

„Vraťme se,“ vyzval, „k našemu problému. Myslím, že tu je řešení.“ Generálova lžička zacinkala. „Můj bože, mluvte!“

„Pane generále, odpoledne jste si stěžoval – ty višně jsou opravdu dobré, že? – na chování jistých kruhů, které se na bídě Francie ještě chtějí obohatit. Mohu vás ujistit, že takové kliky existují v každé zemi. Pánové chtějí vydělávat. Jak, to je jim jedno. Když něco nevyjde, vezmou své peníze a utečou. Malí lidé zůstanou.“ Thomas snědl lžičku krému. „Snad o poznání kyselejší. Ne? Je to otázka chuti. Tedy, pánové, myslím, že budeme francouzskou zpravodajskou službu ozdravovat na náklady těchto prospěchářských nevlasteneckých chlapíků.“

„Ale jakpak? Co k tomu potřebujete?“

„Jeden americký diplomatický pas, jeden belgický pas a rychlou reakci pana ministra financí,“ prohlásil Thomas Lieven skromně dne 31. srpna 1939.

10. září 1939 bylo v tisku a rozhlase zveřejněno toto nařízení:

PRÉSIDENCE DU CONSEIL

Décret prohibant ou réglementant en temps de guerre l’exportation descapitaux, les opérations de change et le commerce de l’or…

V překladu:

Dekret, který v době války zakazuje nebo reglementuje vývoz kapitálu, všechny směnné transakce (devizovou výměnu) a obchod se zlatem

Článek 1

Vývoz kapitálu je – ať v jakékoli formě – zakázán, s výjimkou povoleni ministra financí.

Článek 2

Všechny povolené devizové operace musí být bez výjimky prováděny prostřednictvím Banque de France nebo jiného bankovního ústavu, který je k tomu oprávněn ministrem financí…

Následovala další nařízení o zlatě a devizách, na konci pohrůžka strašnými tresty pro případ porušení tohoto nařízení. Dekret byl podepsán:

Albert Lebrun, prezident

Edouard Daladier, předseda vlády

Paul Marchendeau, strážce pečeti

Georges Bonnet, ministr zahraničí

Albert Sarraut, ministr vnitra

Paul Reynaud, ministr financí

Fernand Gentin, ministr pro obchod

Raymond Patenotre, ministr pro ekonomii

Georges Mandel, ministr pro kolonie

Jules Julien, ministr pro pošty a spoje

9

Pravidelným rychlíkem, který v 8 hodin 35 minut opustil Paříž, jel 12. září 1939 mladý americký diplomat do Bruselu. Byl oblečen jako anglický bankéř a nesl černý vepřovicový kufr.

Kontroly na francouzsko-belgických hranicích byly velmi přísné. Úředníci obou stran identifikovali upraveného mladého muže na základě jeho diplomatického pasu, který bylo možné rozevřít jako tahací harmoniku, coby Williama S. Murphyho, oficiálního kurýra amerického velvyslanectví v Paříži. Jeho zavazadlo nebylo kontrolováno.

V Bruselu odjel americký kurýr, který byl ve skutečnosti Němec a jmenoval se Thomas Lieven, do hotelu Royal. U recepce předložil belgický pas, který byl vystaven na jméno Armand Deeken.

Dalšího dne nakoupil Deeken alias Murphy alias Lieven za tři miliony francouzských franků v Bruselu dolary. Ty tři miliony vyjmul z černého vepřovicového kufru, dolary do něj uložil.

Ty tři miliony franků základního kapitálu pocházely z Lievenovy vlastní malé banky. Považoval za svou povinnost půjčit je „Deuxième Bureau“…

Kvůli politickým událostem klesla mezinárodní hodnota franku o dvacet procent. Ve Francii se soukromníci pokoušeli nakupovat především dolary, v panické hrůze před dalším znehodnocením franku. Kursy dolaru proto během několika hodin astronomicky skočily nahoru.

Ne tak v Bruselu. Zde bylo možné získat dolary v podstatně nižším kursu, neboť Belgičané nebyli zachváceni francouzským strachem z války. Pevně věřili: „Zůstaneme neutrální; za žádných okolností nás Němci ještě jednou nenapadnou.“

V důsledku rychlého rozhodnutí francouzské vlády, zakázat vývoz kapitálu, nebyla v cizině ani žádná záplava franků. A proto si frank udržel – přesně jak Thomas očekával – navzdory všemu do jisté míry pevnou hodnotu. Tato pevná hodnota byla takzvanou osou celé operace…

S kufrem plným dolarů jel Thomas Lieven jako William S. Murphy zpět do Paříže. Během několika hodin mu byly cenné devizy vyrvány z rukou, a sice těmi bohatými lidmi, kteří co možná nejrychleji chtěli nechat svou vlast napospas a převézt svůj majetek do bezpečí. Dvakrát a třikrát dráž je nechal Thomas Lieven zaplatit za jejich mrzké myšlení.

Na své první cestě vydělal pro sebe 600 000 franků. Teď jel William S. Murphy s pěti miliony franků v kurýrském zavazadle zpět do Bruselu. Postup se opakoval. Křivka výdělku rostla. O týden později jezdili čtyři muži s diplomatickými pasy mezi Paříží a Bruselem a mezi Paříží a Curychem. Vyváželi franky a přivážely dolary. O dva týdny později to bylo osm pánů.

Vrchní velení akce si ponechal Thomas Lieven. Prostřednictvím svých styků se staral, aby v Bruselu a Curychu byl dostatečný „přísun“. Podnik už přinesl zisky ve výši milionů franků.

Ve smutných očích francouzského zpravodajského důstojníka se objevil vlhký lesk naděje, výraz ještě nedůvěřivé vděčnosti, když Thomas Lieven poukazoval stále větší obnosy.

Mezi 12. zářím 1939 a 10. květnem 1940, dnem německého přepadení Belgie, činil obrat Thomase Lievena 80 milionů franků. Protože vypočetl diety a výdělek celkem na 10 procent a tento zisk uložil v dolarech, zůstalo mu 27 730 dolarů, problémy nebyly žádné, jen malá epizodka…

2. ledna 1940 se Thomas Lieven vracel, po kolikáté už ani sám nevěděl, večerním vlakem z Bruselu do Paříže. Ve Feignies, pohraniční stanici, vlak stál déle než jindy. Lehce znepokojen chtěl Thomas právě začít pátrat po důvodu zdržení, když se dveře kupé otevřely a v nich se objevila hlava šéfa francouzských pohraničníků, velkého muže, kterého Thomas už často viděl.

Mluvil velmi věcně: „Monsieur, měl byste raději vystoupit, vypít se mnou láhev vína a jet příštím vlakem.“

„A proč bych to měl udělat?“

„Tento vlak čeká na amerického velvyslance v Paříži. Jeho excelence měla tady v okolí lehkou autonehodu, při níž byl poškozen jeho vůz. Bylo pro něho rezervováno vedlejší kupé. Přijde v doprovodu tří pánů z velvyslanectví… Vidíte, monsieur, že byste opravdu měl raději jet příštím vlakem. Dovolte, abych vám nesl váš těžký kufr…“

„Odkud to víte?“ ptal se Thomas Lieven o pět minut později.

Velký policista mávl rukou: „Plukovník Siméon vás přece vždycky avizuje a péči o vás nám zvláště klade na srdce!“

Thomas otevřel peněženku. „Co vám mohu nabídnout?“

„Ale ne, monsieur! To byla přátelská služba! Za tu nic nepožaduju! Ale snad… Je nás tu šestnáct mužů a v poslední době už byla těžko k sehnání káva a cigarety…“

„Příště, až pojedu do Bruselu…“

„Okamžik, monsieur, to není tak jednoduché! Musíme dávat pozor, aby ty věci neobjevili ti poldové od cla. Až přijedete příště, ale jen když pojedete nočním rychlíkem, postavte se prosím na plošinu vagonu první třídy. Mějte balíček připraven. Jeden z mých lidí naskočí…“

Tak tomu bylo dvakrát až třikrát týdně. V celé Francii nebyla tak dobře zásobená stanice pohraniční policie jako ve Feignies. „Malí lidé, dobří lidé,“ říkával Thomas Lieven…

10

Generál Effel mu nabídl řád, ale Thomas odmítl: „Jsem přesvědčený civilista, pane generále. Nemám tyhle věci rád.“

„Tak si tedy něco přejte, monsieur Lieven!“

„Snad kdybych mohl mít určité množství francouzských formulářů, pane generále. A patřičná razítka. Žije teď v Paříži tolik Němců, kteří museli zmizet, když přišli nacisté. Nemají peníze, aby uprchli. Rád bych těm chudákům pomohl.“

Generál okamžik mlčel. Pak souhlasil: „I když je to těžké, respektuju vaše přání a splním je.“

Thomase Lievena v jeho krásném bytě v Boloňském lesíku teď navštěvovalo mnoho lidí. Nebral od nich peníze. Dostali falešné pasy zadarmo. Podmínkou pouze bylo, že od nacistů mohli skutečně očekávat jen vězení, nebo smrt.

Thomas tomu říkal „hrát si na konzulát“. Rád si hrál na konzulát, bohatým trošku z jejich jmění odebíral a trošku pomáhal chudým.

Ostatně Němci si dávali na čas. Francouzi tuto podivnou válku nazývali „Drole de guerre“.

Thomas Lieven stále ještě cestoval do Bruselu a Curychu. V březnu 1940 přijel domů o den dříve, než původně zamýšlel.

Mimi u něho žila už dlouho. Vždy přesně věděla hodinu, kdy přijede. Tentokrát zapomněl dát jí zprávu o dřívějším návratu.

Chci tu malou překvapit, myslel si Thomas. Překvapil ji skutečně – v náručí sympatického plukovníka Julese Siméona.

„Monsieur,“ blekotal plukovník, zaměstnaný mnoha knoflíky své uniformy, „beru všechnu vinu na sebe. Svedl jsem Mimi. Zklamal jsem vaši důvěru, monsieur. To je neomluvitelné. Určete si druh zbraně.“

„Ať už jste venku z mého bytu a ať vás tu už nikdy nevidím!“

Siméonův obličej se zalil sytě jahodovou barvou, plukovník se kousl do rtů a odešel.

Mimi plaše pronesla: „Byl jsi ale velmi hrubý!“

„Ty ho miluješ, co?“

„Miluju vás oba. Je tak statečný a romantický a ty jsi tak chytrý a veselý!“

„Ach Mimi, co jen s tebou udělám?“ řekl Thomas sklesle a sedl si na okraj postele. Náhle si uvědomil, že má Mimi moc rád…

10. května byla zahájena německá ofenzíva. Belgičané se zklamali; byli přepadeni podruhé.

Němci nasadili 190 divizí. Proti nim stálo: 12 holandských divizí, 23 belgické, 10 britských, 78 francouzských a 1 polská. Celkem 850 spojeneckých letadel, zčásti staršího typu, mělo bojovat proti 4 500 německých strojů.

Zkáza se dostavila s rychlostí, která brala dech. Vypukla panika. Deset milionů Francouzů se vydalo na žalostnou pouť.

Thomas Lieven v Paříži v klidu rozpustil svou domácnost. Poslední falešné pasy svým krajanům vystavil, když už mohl slyšet tupé dunění děl.

Své franky, dolary a libry pečlivě složil, přepáskoval a uschoval v kufru s dvojitým dnem. Mimi mu při tom pomáhala. V těchto dnech vypadala špatně. Thomas byl přátelský, ale chladný. Ještě nepřekonal záležitost s plukovníkem.

Navenek předstíral dobrou náladu: „Podle posledních hlášení postupují Němci ze severu na východ. Vezmeme si tedy ještě nějakou maličkost a pak opustíme Paříž jihozápadním směrem. Benzinu máme dost. Pojedeme přes Le Mans. Pak dolů na Bordeaux a…“ Zarazil se: „Ty pláčeš?“

Mimi vzlykala: „Ty mě vezmeš s sebou?“

„No ano, samozřejmě. Přece tě tu nemohu nechat.“

„Ale já jsem tě přece podvedla…“

„Dítě,“ řekl důstojně, „abys mě podvedla, musela by sis už zadat s Winstonem Churchillem!“

„Ach, Thomasi – ty jsi báječný! A – a odpustíš taky jemu?“

„Snáz než tobě. Že tě miluje, to mohu pochopit.“

„Thomasi…“

„Ano?“

„On je v zahradě.“

Thomas vzkypěl: „Co ho to napadá?“

„Je tak zoufalý: neví, co má dělat. Přijel ze služební cesty; nikdo z jeho lidí už tu není. Teď je úplně sám, bez auta, bez benzinu…“

„Odkud to víš?“

„On – on mi to pověděl… Přišel před hodinou… Řekla jsem mu, že s tebou promluvím…“

„To snad není možné,“ nestačil se divit Thomas. Pak se začal smát, až mu vhrkly slzy do očí.

11

Odpoledne 13. června 1940 projížděl pařížským předměstím Saint-Cloud těžký černý chrysler a směřoval na jihozápad. Postupoval jen pomalu, neboť spolu s ním stejným směrem rachotila a hřmotila nesčetná jiná vozidla – kolony uprchlíků z Paříže.

Na pravém blatníku černého chryslera zářila vlaječka Spojených států amerických. Celá střecha auta byla pokryta středně velkou vlajkou s hvězdami. Na náraznících zářily tabulky. Na nich svítila naleštěná písmena CD.

U volantu auta seděl Thomas Lieven. Vedle něho Mimi Chambertová. Na zadním sedadle, mezi krabicemi na klobouky a kufry, seděl plukovník Jules Siméon. Měl na sobě opět svůj kdysi elegantní, lehce obnošený modrý oblek, zlaté manžetové knoflíčky a zlatou jehlici v kravatě. Siméon pozoroval Thomase se směsicí vděčnosti, studu a velkých rozpaků.

Thomas se pokoušel trochu uvolnit napjatou atmosféru povzbudivými slovy: „Naše dobrá hvězda nás ochrání.“ Podíval se na standartu u chladiče. „Lépe řečeno, našich osmačtyřicet dobrých hvězd!“

Plukovník vzadu zaúpěl: „Prchat jako zbabělec. Člověk by měl zůstat tady a bojovat!“

„Julesi,“ řekla Mimi mile, „válka už je přece dávno prohraná. Když tě chytnou, jen tě postaví ke zdi.“

„Bylo by to čestnější,“ oponoval plukovník.

„A hloupější,“ dodal Thomas. „Jsem napnutý, jak celé tohle šílenství bude pokračovat. Opravdu napnutý!“

„Když Němci chytí vás, půjdete také ke zdi,“ mínil plukovník.

„Němci,“ vysvětloval Thomas, zatímco odbočil na trochu méně frekventovanou postranní cestu a vjel do malého lesíka, „uzavřeli ze tří čtvrtin kruh kolem Paříže. Otevřená čtvrtina je zhruba mezi Versailles a Corbeil. To je ta čtvrtina, v níž jsme.“

„A když už jsou Němci i v téhle čtvrtině?“

„Důvěřujte mi. Na téhle bezvýznamné postranní silnici a v této čtvrtině Němci nejsou. Ani jediný.“

Les ustoupil a otevřel pohled na nížinu. Po bezvýznamné postranní silnici se k nim přibližovala dlouhá kolona německých průzkumných pancéřových vozidel s namalovanými erbovními kříži.

Plukovník Siméon zasténal. Mimi vykřikla.

Thomas Lieven se podivil: „Co ti tady dělají? Museli se splést…“

„Všechno je ztraceno,“ řekl voskově bledý plukovník.

„Nezačínejte už zase, úplně mě znervózníte!“

Jules Siméon zdušené vysvětloval: „V mé aktovce jsou tajné spisy a seznamy se jmény a adresami všech francouzských agentů.“

Thomas zalapal po dechu. „Vy jste se snad zbláznil? Proč taháte ten krám s sebou?“

Plukovník se rozkřičel: „Mám rozkaz od generála Effela bezpodmínečně dopravit tyto listiny do Toulouse a tam je předat určité osobě, ať to stojí co stojí!“

„Nemohl jste to říct dřív?“ zařval na něho Thomas.

„Kdybych to řekl dřív, vzal byste mě s sebou?“

Thomas se musel zasmát. „To máte také pravdu!“

O minutu později se setkali s německou kolonou.

„Mám pistoli,“ šeptal, „dokud žiju, nikdo se tašky nezmocní.“

„Těch pár minut si pánové rádi počkají,“ řekl Thomas a vypnul motor.

Zaprášení němečtí vojáci přišli zvědavě blíže. Z terénního auta vyskočil štíhlý světlovlasý nadporučík. Přistoupil k chrysleru a pozvedl ruku k čepici: „Dobrý den. Smím požádat o vaše papíry?“

Mimi seděla jako ochromená. Nevypravila ze sebe ani slovo. Vojáci teď obklopili chrysler ze všech stran.

„Iťs okay,“ řekl Thomas Lieven hrdě. „We are Americans, see?“

„I can see the flags,“ odpověděl mladý nadporučík vybranou angličtinou. „And now I want to see your papers!“

„Here they are,“ podal mu doklady Thomas Lieven.

Nadporučík Fritz Egmont Zumbusch roztáhl americký diplomatický pas jako harmoniku a zamračeně si prohlížel papír a potom elegantního mladého muže, který seděl u volantu velkého auta nekonečně blazeované a znuděně.

Ryšavě světlovlasý Zumbusch řekl: „Your name is William S. Murphy?“

„Yes,“ odpověděl mladý muž, zazíval, ale vychovaně pozvedl ruku před ústa.

Když se člověk nejmenuje William S. Murphy, ale Thomas Lieven, když je zapsán jako agent francouzské zpravodajské služby na černé listině německé tajné služby a podivuhodným řízením se ocitl právě uprostřed kolony protipancéřových vozů německého wehrmachtu, když má člověk kromě toho v autě malou francouzskou přítelkyni a jednoho vysokého důstojníka „Deuxième Bureau“ v civilu a když člověk ví, že ten důstojník s sebou v černé kožené aktovce veze tajné spisy a seznamy se jmény a adresami všech francouzských agentů – pak dělá dobře, když vypadá nekonečně blazeované a znuděně!

S nucenou zdvořilostí vrátil nadporučík Zumbusch diplomatický pas. Přece jen byly Spojené státy tohoto horkého 13. června 1940 ještě neutrální. Přece jen nechtěl mít Zumbusch, jedenadvacet kilometrů před Paříží, žádné problémy. Ale byl nešťastně ženatý, a proto rád vojákem. Tak řekl, vědom si své povinnosti: „Pas té dámy, prosím!“

Černovlasá hezká Mimi sice nerozuměla, ale uhodla, co chtěl, otevřela kabelku a nabídla požadované. Vojákům, kteří se tlačili okolo vozu, věnovala úsměv, který okamžitě vyvolal obdivné mručení.

„My secretary,“ vysvětlil Thomas nadporučíkovi. Jde to dobře, pomyslel si. Teď ještě Siméon a máme to za sebou. V příštím okamžiku došlo ke katastrofě. Nadporučík Zumbusch sklonil hlavu k okénku auta, aby Mimi vrátil pas. Poté se obrátil na Siméona, který seděl mezi krabicemi na klobouky a kufry na zadním sedadle, na kolenou černou tašku.

Snad se Zumbusch, když natahoval ruku, pohnul trochu rychleji. Plukovník Siméon ucukl před teutonskou rukou, která se k němu blížila a přitiskl tašku na prsa s fanatickým výrazem křesťanského mučedníka.

„Nono,“ divil se Zumbusch, „copak je uvnitř? Ukažte!“

„Non, non, non,“ křičel plukovník.

Thomas, který chtěl působit jako prostředník, měl náhle v puse Zumbuschův loket. Chrysler prostě není cvičiště.

Mimi začala ječet. Zumbusch si narazil hlavu o střechu auta a začal klít. A když se Thomas otočil, vrazil si rychlostní páku do citlivého místa. Na koleni.

Tenhle pitomý hrdina, myslel si Thomas Lieven vztekle. Pak ke svému nevýslovnému zděšení uviděl v Siméonově ruce armádní pistoli a slyšel ho supět francouzskou němčinou: „Ruce pryč, nebo střílet!“

„Vy osle!“ zakřičel Thomas. Div si nevykloubil ruku, když odstrkoval Siméonovu paži. S třeskotem padl výstřel. Kulka prorazila střechu vozu.

Thomas vytrhl Siméonovi zbraň z ruky a vztekle francouzsky vrčel: „S vámi ale má člověk jen potíže.“

Nadporučík Zumbusch prudce otevřel dvířka auta a zařval na Thomase: „Ven!“

Thomas vystoupil se zdvořilým úsměvem. Nadporučík teď také držel v ruce pistoli. Vojáci protitankové jednotky stáli bez hnutí v kruhu s namířenými zbraněmi. Náhle bylo ticho, velké ticho.

Thomas odhodil Siméonovu zbraň do žitného pole, pak se s pozvednutým obočím podíval do hlavní patnácti pistolí.

Teď už nic nepomůže, myslel si Thomas; musím apelovat na náš národní komplex před autoritami. Nadechl se tedy zhluboka a zařval na Zumbusche: „Tento pán a dáma jsou pod mou ochranou. Můj vůz nese vlajku Spojených států.“

„Vystoupit, nebo střelím,“ zavelel Zumbusch na plukovníka v civilu Siméona, který seděl bledý na zadním sedadle.

„Zůstanete uvnitř!“ křičel Thomas. Nenapadlo ho nic lepšího než přejít na němčinu: „Tento vůz být exteritoriální! Kdo sedí v tomhle auto, sedí na půdě Ameriky!“

„To je mi fuk…“

„Okay, okay, chcete tedy provokovat mezinárodní roztržku! Kvůli takové roztržce jsme vstoupili do první světové války!“

„Vůbec nic neprovokuju! Konám jen svou povinnost! Ten muž může být francouzský agent!“

„Myslíte, že on by se potom chovat tak bláznivě?“

„Tašku, rychle, chci vědět, co je v té tašce!“

„To být diplomatické zavazadlo, mezinárodně chráněné! Budu si stěžovat u vašich nadřízených!“

„To můžete udělat hned!“

„Co to má znamenat?“

„Půjdete se mnou!“

„Kam?“

„K bojovému stanovišti našeho útvaru. Že tu je něco shnilého, to přece vidí i slepý! Sedněte si k volantu. Otočte vůz. Při prvním pokusu o útěk střílíme. A ne do pneumatik,“ varoval nadporučík Zumbusch. Řekl to velmi potichu.

ČÁST DRUHÁ

1

Thomas Lieven melancholicky vzdychal a rozhlížel se po červeno-bílo-zlatě dekorované ložnici. Ložnice patřila k apartmá 107. Apartmá 107 bylo jedno ze čtyř nejluxusnějších v hotelu George V. Hotel George V. byl jedním ze čtyř nejluxusnějších v Paříži. Na jeho střeše už několik hodin vlála říšská válečná vlajka s hákovým křížem. Kolem portálu rachotily už několik hodin těžké tanky. Na dvoře stál černý chrysler. A v ložnici apartmá 107 seděli Thomas Lieven, Mimi Chambertová a plukovník Jules Siméon.

Měli za sebou čtyřiadvacet zcela bláznivých hodin. S doprovodem jednoho protipancéřového vozidla před a jednoho za svým černým chryslerem byli hnáni k bojovému stanovišti útvaru. Zrzavoblonďatý nadporučík Zumbusch se pokoušel dostihnout vysílačkou svého generála. Ale německý postup pokračoval tak rychle, že zřejmě neexistovalo už vůbec žádné pevné stanoviště. Teprve až když byla Paříž bez boje obsazena, zdálo se, že také generál došel klidu: v hotelu George V.

Na chodbě dupaly těžké vojenské holínky. V hotelové hale se povalovaly bedny, automaty a telefonní kabely. Pokládalo se vedení. Panoval obrovský chaos.

Před čtvrt hodinou přivedl nadporučík Zumbusch své tři zajatce do ložnice apartmá 107. Poté zmizel. Nepochybně podával hlášení svému generálovi. Černá kožená taška teď ležela na kolenou Thomase Lievena; vzal si ji k sobě, když zavíral auto. Byl toho názoru, že u něho je uschována lépe.

Vysokými, umělecky zdobenými dveřmi k salonu náhle zazněl vzteklý křik. Dveře se rozletěly. Mezi veřejemi stál důstojník urostlý jako jedle a řekl: „Pan generál von Felseneck prosí, Mr. Murphy.“

Ještě stále tu tedy platím za amerického diplomata, pomyslel si Thomas Lieven. Tak tedy…

Pomalu se zvedl, koženou tašku pod paží. S důstojnou tváří prošel kolem pobočníka a vstoupil do salonu.

Generál Erich von Felseneck byl podsaditý muž s krátce ostříhanými ocelově šedými vlasy a brýlemi ve zlaté obroučce.

Thomas viděl malý stolek, na němž před hotelovým příborem a nádobím stály dvě železné nádoby. Generál byl zřejmě vyrušen při spěšném obědě. Tuto okolnost si vzal Thomas za záminku k tomu, aby dokázal mezinárodní zdvořilost: „Generále, hluboce lituji vyrušovat vaše jídlo.“

„Je na mně,“ potřásal generál von Felseneck Thomasovi rukou, „abych vám vyslovil svou omluvu, Mr. Murphy.“

Thomas náhle pocítil slabost, když mu generál vracel falešný diplomatický pas a falešné pasy Mimi a Siméona. „Vaše doklady jsou v pořádku. Omluvte, prosím, nadporučíkovu akci. Vzhledem k chování vašeho spolucestujícího ztratil pochopitelně důvěru. Ale nepochybně překročil svou pravomoc.“

„Generále, něco takového se může stát…,“ mumlal Thomas.

„Něco takového se nesmí nikdy stát, Mr. Murphy! Wehrmacht je korektní. Respektujeme diplomatické zvyky. Nejsme loupeživí rytíři!“

„Certainly not…“

„Mr. Murphy, jsem zcela upřímný. Je to teprve minulý týden, co jsem měl hroznou nepříjemnost. Málem jsem musel až k Vůdci. Pár horlivců u Amiensu zatklo dva pány ze švédské vojenské mise a prohledalo je. Strašná nepříjemnost! Musel jsem se osobně omluvit. Bylo to pro mě ale varování. Něco takového už se mi podruhé nestane. Už jste jedl, Mr. Murphy?“

„N-ne…“

„Smím vás před vaším odjezdem pozvat? Prostá válečná strava. Hotelová kuchyně ještě nefunguje. A u Pruniera bude zřejmě dnes ještě zavřeno, hahaha!“

„Hahaha!“

„Tak tedy – malý výstřel z německého gulášového kanónu?“

„Když nebudu rušit?“

„Je mi přece potěšením! Kogge, ještě jedno prostírání! Panstvu naproti dejte také něco přinést…“

„Ano, pane generále!“

O pět minut později…

„Trochu jednotvárné žrádlo, co Mr. Murphy?“

„Oh no, vzhledem k okolnostem chutná delikátně…,“ oponoval Thomas Lieven, který pozvolna opět nacházel svou rovnováhu.

„Nevím, čím to je; ti hoši vážně neumějí udělat pořádný eintopf!“ rozčiloval se generál.

„Generále,“ mluvil Thomas Lieven jemně, „revanšoval bych se rád za vaši laskavost a dal vám jednu malou tip…“

„Hrome, Mr. Murphy, mluvíte fantasticky německy!“

Menu

Eintopf na různé způsoby

15. června 1940

PŘI EINTOPFU THOMAS LIEVEN „DOBYL“ NĚMECKÉHO GENERÁLA

Bramborový guláš

Vezmeme tuk a cibuli, kterou necháme dusit do skleněna; přitom musí být dobře osolena a okořeněna paprikou. Potom do ní na drobné kostky nakrájíme hovězí maso. Krátce před tím, než maso změkne, přikrájíme na malé kousky brambory. Dbejme na to, že musí být stejně cibule jako masa! Kromě toho úplně na konec přidáme do hrnce špetku majoránky, nadrobno pokrájenou sladkokyselou okurku.

Risi-Pisi

Uvařenou rýži smícháme se zeleným hráškem (buď z konzervy, nebo čerstvým – pak musí být předem zvlášť uvařen). Za krátkého promíchávání na mírném ohni přidáme máslo nebo tuk a buď zbytky masa, nebo frankfurtský párek – samozřejmě pokrájený nadrobno. Podle chuti okořeníme, nejlépe curry, a u stolu posypeme trochou nastrouhaného parmezánu.

Irish-Stew

Pod tímto jménem existují různé recepty, jak ze skopového masa a bílého zelí připravit jemný eintopf. Jeden z nejlepších je meklenburský recept: skopové maso rozsekáme na kostky, osolíme a vaříme 1 až půl druhé hodiny. Hlávky zelí zbavíme vrchních listů a košťálu, rozřízneme na čtvrtiny a necháme 1/4 hodiny ve vroucí vodě povařit, potom je silně vymačkáme v utěrce. Dno velkého hrnce pokryjeme tenkými plátky špeku, na ně dáme vrstvu zelí, kulatá strana musí být vždy obrácena nahoru, na to několik kousků masa, jemně pokrájenou cibulku, kerblík, sůl a pepř a trochu hřebíčku. Pak se vždy střídá vrstva zelí a vrstva masa s kořením. Závěrečná vrstva nahoře v hrnci musí být zelí. Nakonec zalijeme vývarem ze skopového masa a necháme to celé asi hodinu povařit.

To je životu nebezpečná poklona, pomyslel si Thomas a rapidně zhoršil své jazykové znalosti: „Thank you, generál. Moje dětská slečna byla jest meklenburská chůva. Její speciality byly meklenburské eintopfy…“

„Zajímavé, co, Kogge?“ prohodil generál ke svému pobočníkovi.

„Ano, pane generále!“

„Velmi nespravedlivě,“ kázal Thomas a pečlivě dbal na americký přízvuk, „získal eintopf špatnou pověst. Rád bych chtěl vysvětlit, jak se takový meklenburský eintopf dělá. Ale také bramborový guláš je možné dělat jako delikatesu!“ Thomas ztišil hlas: „Nejprve jednu otázku, která mě zajímá už delší dobu. Pane generále, je pravda, že do jídla německých vojáků se přidává – hm – soda?“

„To je pověst, která se tvrdošíjně prosazuje. Nemůžu k tomu nic říct, nevím to. Přece jen jsou ti lidé často měsíce na cestách, daleko od svých žen, daleko… nemusím dál mluvit.“

„V žádném případě, pane generále! Ale ať je to jakkoli: v každém případě pomohou cibule.“

„Cibule?“

„Ta alfa a omega v bramborovém guláši, pane generále: cibule! Ve Francii, ví bůh, je jí dost! Ten trik je úplně jednoduchý: vezme se tolik cibule jako hovězího masa, majoránka, nadrobno nakrájené sladkokyselé okurky a…“

„Okamžik, prosím, Mr. Murphy! Kogge, zapisujte si, chci to poslat hlavnímu ubytovateli!“

„Ano, pane generále!“

„Tedy,“ řekl Thomas Lieven, „nechá se do skleněna dusit tuk s cibulí, osolí se a okoření paprikou…“ Diktoval, dokud se neozvalo klepání a neobjevil se vojenský sluha. Šeptal si s generálem – potom oba zmizeli.

Thomas dál diktoval svůj recept na eintopf.

Po dvou minutách se generál vrátil.

Mluvil tiše a ledově: „Předtím jsem nadporučíka Zumbusche zle pokáral. To mu nedalo pokoje. Zatelefonoval na americké velvyslanectví. Jistý Mr. Murphy je tam naprosto neznámý. Máte pro to nějaké vysvětlení Mr. Murphy?“

2

Před hotelem stále ještě přejížděly těžké tanky a vojenská vozidla. Rachocení jejich řetězů a hukot motorů neodbytně zaléhal do uší Thomase Lievena.

Reflexním pohybem vytáhl svoje opakovačky a nechal zaznít bicí strojek: ozvalo se dvanáct úderů a dva. Generál se ani nepohnul. Thomas, zatímco zněly stříbrné údery, šíleně rychle přemýšlel. Nic nepomůže, myslel si, musím riskovat to nejkrajnější…

„No dobře. Nezbývá mi nic jiného. Přestože tak jednám proti nejpřísnějšímu rozkazu… Prosím pana generála o rozhovor mezi čtyřma očima.“ Mluvil teď němčinou prostou akcentu.

„Poslyšte, pane Murphy, nebo jak se jmenujete, varuji vás! Takový stanný soud se sejde rychle.“

„Pět minut mezi čtyřma očima, pane generále!“ Thomas Lieven se snažil, aby vypadal významně.

Generál dlouho přemýšlel. Pak pohybem hlavy propustil svého pobočníka.

Sotvaže ten opustil salon, Thomas začal rychle jako samopal: „Pane generále, tímto vás činím nositelem tajemství. Až odejdu, okamžitě zapomenete, že jste mě kdy potkal…“

„Ztratil jste rozum?“

„… odhalím vám ‚Tajnou věc velení‘. Dáváte mi slovo důstojníka, že o tom nevypustíte ani slovo z úst…“

„Taková nestydatost se mi ještě nikdy…“

„… Měl jsem přísný rozkaz admirála Canarise…“

„Ca-Canarise?“

„… Canarise osobně, bezpodmínečně trvat na své totožnosti amerického diplomata. Okolnosti mě nutí k tomu, abych vám řekl pravdu. Prosím.“ Rozmáchlým pohybem rozepjal Thomas Lieven svou vestu a z vnitřní kapsy vyjmul průkaz. „Čtěte, pane generále!“

Felseneck četl.

Doklad, který držel v ruce, byl pravý průkaz německého Abwehru, vystavený jistým majorem Fritzem Loosem, důstojníkem Abwehru u branného okresního velitelství Kolín. Thomas si průkaz schovával přesvědčen, že by ho mohl jednou ještě potřebovat…

Generál jako bez ducha řekl: „Vy… vy jste u Abwehru?“

„Jak vidíte!“ Thomas byl teď v ráži. „Chová-li pan generál pochybnosti o mých slovech, žádám, aby byl okamžitě objednán bleskový hovor do Kolína!“ – Jestli zatelefonuje, jsem vyřízený – táhlo mu hlavou.

„Ale musíte přece pochopit…“

Zdá se, že jsem zachráněn, pomyslel si Thomas a zakřičel: „Víte, kdo jsou ti dva lidé, kteří čekají vedle? Nejdůležitější francouzští nositelé tajemství! Ochotní pracovat pro nás!“ Udeřil do černé tašky. „V ní jsou spisy a seznamy se jmény všech příslušníků Deuxième Bureau. Teď snad chápete, co je ve hře?“

Generál von Felseneck byl otřesen. Nervózně bubnoval na desku stolu. Thomas Lieven si myslel: spisy, seznamy, jména agentů. Když mí krajané, Němci, tyto seznamy dostanou, pak francouzské agenty zabijí. Poteče krev, hodně krve. Ale když je nedostanou? Pak budou tito francouzští agenti dělat vše, aby zabili Němce. Mně se nelíbí ani to, ani ono. Nenávidím násilí a válku. Musím si velmi přesně rozmyslet, co se má s touto černou taškou stát. Rozmyslím si to později. Nejdřív musím odtud pryč…

Generál se zakoktával: „Přesto – přesto tomu nerozumím. Když ti lidé pro nás chtějí pracovat, proč potom tohle tajnůstkářství?“

„Pane generále, opravdu to nechápete? Francouzská zpravodajská služba jde po nás! Každou minutu může dojít k atentátu! Proto měl admirál nápad transportovat oba pod diplomatickou ochranou neutrální mocnosti a schovat je na jednom zámku před Bordeaux, dokud nebude uzavřeno příměří!“ Thomas se hořce zasmál. „Bohužel jsme nepočítali s možností, že by nám nějaký horlivý německý nadporučík mohl udělat čáru přes rozpočet!“ Vážně pokýval hlavou. „Čas uplynul, nejcennější čas! Pane generále, jestliže ti dva lidé padnou do rukou Francouzům, pak jsou následky – mezinárodní následky – nedozírné… A teď už konečně ohlaste Kolín!“

„Ale já vám přece věřím!“

„Vy mně věříte? Jak dobrotivé! Pak alespoň dovolte, abych já zavolal do Kolína a ohlásil tuto nehodu!“

„Poslyšte, měl jsem právě takovou mrzutost. Musí to být?“

„Co znamená: musí to být? Jak by to šlo dál? Jestliže se teď konečně budu smět vzdálit, pak přece riskuji, že na příštím rohu budu opět zatčen někým z vašich přehorlivých pánů!“

Generál sténal: „Dám vám průvodní listinu… Nebudete už zastaveni – už nikdy…“

„No dobře,“ souhlasil Thomas, „A ještě něco, pane generále: nedělejte už nadporučíkovi Zumbuschovi žádné výčitky. Konal jen svou povinnost. Jen si představte, že bych byl francouzský agent a on mě nechal projet…“

3

Když černý chrysler s hvězdnatou vlajkou na střeše vyjížděl ze dvora hotelu George V., dva němečtí strážní salutovali. Thomas Lieven, alias William S. Murphy, podržel ruku u klobouku a zdvořile opětoval jejich pozornost.

Poté byl Thomas méně zdvořilý. Držel Julesu Siméonovi obrovské kázání. Ten mu bez odporu naslouchal.

Po přerušení trvajícím téměř 46 hodin se opět dostali na svou plánovanou cestu útěku. Thomas se zeptal: „Kdo má vlastně dostat tu černou tašku?“

„Major Débras.“

„Kdo je to?“

„Druhý nejdůležitější muž v Deuxième Bureau. Dopraví dokumenty do Anglie nebo do Afriky.“

A potom, pomyslel si Thomas s obavami, a potom? Ach, svět by byl krásný, kdyby nebylo zpravodajských služeb!

„Ten major sedí v Toulouse?“

„Nemám tušení, kde se teď zdržuje,“ odpověděl plukovník. „Není jisté, kdy dorazí – a jak. Mám rozkaz vyhledat naši poštovní schránku v Toulouse.“

„Jakou poštovní schránku?“ chtěla vědět Mimi.

„Poštovní schránkou nazýváme člověka, který přijímá nebo předává zprávy.“

„Aha.“

„Ten muž je absolutně spolehlivý. Jmenuje se Gérard Perrier, je to majitel garáží…“

Po silnicích ucpaných uprchlíky a vojenskými oddíly cestovali mnoho dní. Průvodní list, který Thomas dostal od generála Felsenecka, dělal zázraky. Německé kontroly prokazovaly příkladnou zdvořilost! Nakonec Thomas dokonce jel na benzín wehrmachtu. Jeden kapitán v Tours mu přenechal pět kanystrů.

Před Toulouse Thomas zastavil a provedl na svém voze jisté změny: odmontoval tabulky CD a odstranil americkou standartu i vlajku na střeše. Tyto potřeby schoval pro případnou budoucí potřebu do kufru auta, z něhož vytáhl dvě francouzské poznávací značky.

„Prosím vás, abyste mysleli na to, že od tohoto okamžiku se už nejmenuji Murphy, nýbrž Jean Leblanc,“ řekl Mimi a Siméonovi. Na toto jméno byl vystaven pas, který mu dal jeho učitel Jupiter ve špionské škole u Nancy…

Toulouse bylo město o 250 000 obyvatelích – v míru. Teď v něm bydlelo přes milion lidí. Město se podobalo jednomu jedinému hekticko-tragickému tržišti. Obrovské skupiny uprchlíků tábořily pod širým nebem, pod starými stromy na náměstí na Rue des Changes a v Saint-Serninu. Thomas viděl auta s poznávacími značkami z celého světa – a z poloviny Evropy. Viděl městský autobus pařížských dopravních podniků, na jehož cílové tabuli stálo ještě pořád „Are de Triomphe“, a nákladní auto s nápisem „Továrna na sodovky a limonády Alois Schildhammer a synové, Vídeň XIX, Krottenbachstrasse 32“.

Zatímco plukovník hledal svou „poštovní schránku“, pokoušeli se Mimi a Thomas najít pokoj.

Zkoušeli to v hotelích, penzionech a noclehárnách pro cizince. Zkoušeli to všude. V Toulouse ani jediný volný pokoj neexistoval.

V hotelích bydlely rodiny v halách, jídelnách, barech a umývárnách. Pokoje byly dvoj až trojnásobně přeplněny.

S bolavýma nohama dorazili Thomas a Mimi po několika hodinách opět ke svému zaparkovanému vozu. Plukovník seděl na stupátku chryslera. Vypadal rozrušeně. Černou tašku držel v podpaží.

„Co se stalo?“ zeptal se Thomas. „Nenašel jste ty garáže?“

„Ale ano,“ pronesl Siméon unaveně. „Jenomže monsieur Perrier už tam není. Je mrtvý. Žije už jen jeho nevlastní sestra, Jeanne Perrierová. Bydlí v Rue Bergéres 16.“

„Jedeme tam,“ rozhodl Thomas. „Zkusíme, jestli se major Débras neohlásil u ní.“

Rue de Bergéres byla na starém městě, kde se ulice a uličky dlážděné kameny ani malebné domky od 18. století téměř nezměnily. Děti křičely, rádia hrála a přes ulici byly napjaté šňůry, na nichž vlálo barevné prádlo.

V Rue de Bergéres s bistry, maličkými restauracemi a malými bary bylo velmi mnoho hezkých děvčat. Byla trochu silně nalíčena a trochu vyzývavě oblečena a přecházela sem a tam, jako by na něco určitého čekala.

Dům č. 16 byl malý staromódní hotýlek s omšelou restaurací v přízemí. Nad vchodem visela mosazná tabule tvarovaná jako silueta ženy a na ní stálo:

CHEZ JEANNE

V úzké tmavé recepci seděl recepční s vlasy lesknoucími se brilantinou. Do prvního patra hotelu vedlo příkré schodiště. Recepční řekl, že madam přijde hned. Kdyby se panstvo zatím posadilo v salonu…

V salonu byl mnohoramenný lustr, plyš a plerézy, květiny v květináčích, které vypadaly zaprášeně, gramofon a velké zrcadlo, jež pokrývalo celou stěnu. Bylo to tu cítit parfémem, pudrem a studeným cigaretovým kouřem.

Trochu stísněně se Mimi zeptala: „Ach bože, myslíš, že tady je…“

„Hm,“ odpověděl Thomas.

Plukovník, puritánsky utrápený, prohlásil: „Vždyť hned jdeme!“

Vstoupila hezká pětatřicetiletá žena. Měla krátce ostříhané vlasy barvy lví hřívy a byla rafinovaně nalíčená. Vypadala energicky, jako žena, která znala život a – per saldo – ho shledávala velmi komickým. Dáma měla tvary, které okamžitě upoutaly pozornost Thomase Lievena.

Její hlas zněl lehce chraptivě: „Vítám vás, panstvo. Oh, ve třech! Roztomilé. Jsem Jeanne Perrierová. Smím vám představit několik svých malých přítelkyň?“

Zatleskala.

Dveře potapetované červeným hedvábím se otevřely a vešly tři mladé dívky, mezi nimi mulatka. Všechny tři byly hezké a nahé. S úsměvem kráčely k velkému zrcadlu a otáčely se. Zajímavá dáma s plavými lvími vlasy mezitím mluvila: „Smím vám představit? Zleva doprava: Sonja, Bébé, Jeanette…“

„Madame,“ přerušil ji slabě plukovník.

„… Jeanette pochází ze Zanzibaru, má…“

„Madame,“ přerušil ji plukovník silněji.

„Monsieur?“

„To je nedorozumění. Chceme s vámi mluvit o samotě, madame!“ Plukovník vstal, přistoupil k Jeanne Perrierové a tiše se zeptal: „Co říká mravenec cvrčkovi?“

Jeanne Perrierová přimhouřila oči, když tiše odpovídala: „Jen tanči, tanči, v zimě budeš trpět krutým hladem.“ Pak opět zatleskala a řekla kráskám: „Můžete jít!“

Ty tři s chichotáním zmizely.

„Musíte prominout, neměla jsem tušení…,“ Jeanne se smála a dívala se na Thomase. Zdálo se, že se jí líbí. Mimi náhle na čele naskočila zlostná vráska. Jeanne vysvětlila: „Dva dny před smrtí mě bratr zasvětil. Řekl mi také poznávací hesla.“ Obrátila se na Siméona. „Vy jste tedy ten pán, který přináší tašku. Ale pán, který si ji má vyzvednout, o sobě ještě nedal nic vědět.“

„Pak na něho musím počkat. Může to trvat ještě chvíli, než přijde. Je ve velmi nebezpečné situaci.“ Thomas si pomyslel: a bude ještě v nebezpečnější, až se tu ten pán objeví. Neboť tu černou tašku nesmí dostat. Siméon ji má teď. Nenechá si ji. O to se postarám. Zabráním tomu, aby se stalo další zlo, aby teklo ještě víc krve… Měli jste mě nechat v klidu, všichni! Teď už je příliš pozdě, teď hraji s vámi – ale svým stylem!

Obrátil se k Jeanne: „Madame, víte, že Toulouse je přeplněno. Nemohla byste nám pronajmout dva pokoje?“

„Tady?“ vyjela Mimi.

„Dítě, tohle je jediná možnost, kterou vidím,“ Thomas věnoval Jeanne podmanivý úsměv. „Prosím, madame!“

„Pokoje pronajímám vlastně jen na hodiny…“

„Madame, dovolíte, abych velmi jemně zaťukal na vaše vlastenecké srdce?“ otázal se Thomas.

Jeanne zasněně povzdechla. „Šarmantní nájemník – tak dobře.“

4

Major Débras si dal na čas. Uplynul týden, druhý – neobjevil se. Jak by bylo krásné, myslel si Thomas alias Jean, kdyby se už vůbec nikdy neobjevil!

Začal se v hotýlku „Chez Jeanne“ zařizovat po domácku. Kdykoli mu čas dovolil, byl příjemné majitelce hotelu s vlasy barvy lvice k ruce.

„Jeane, utekl mi kuchař,“ stěžovala si Jeanne svému nájemníkovi německého původu, jehož považovala za ryzího Pařížana a už druhého dne jeho přítomnosti ho oslovovala jeho hezkým jménem. „A potravin je čím dál méně. Myslíte si, že bych vydělala víc, kdyby mohla fungovat restaurace?“

„Jeanne,“ odpověděl Thomas, který svou hostitelku už od druhého dne oslovoval jejím hezkým jménem, „měl bych k dobru jeden návrh: budu vařit a obstarávat potraviny. A výdělek rozdělíme půl na půl. Souhlasíte?“

„Jste vždycky tak pohotový a rozhodný?“

„Vadí vám to?“

„Naopak, Jeane, naopak! Hořím touhou poznat vaše další skrytá nadání…“

Při pokusu opět oživit Jeanninu restauraci plukovník Siméon přece prokázal, že se hodí pro zpravodajskou službu. Po dvoudenní nepřítomnosti hrdě Thomasovi a Mimi ohlásil: „Ti dva mechanikové mi nechtěli nic říct, ale pátral jsem v garáži a našel všechny možné náznaky. Klíč. Mapu. Nákresy. Voilà! Starý Perrier si založil sklad benzinu!“

„A hrome! Kde?“

„V lese před Villefranche-de-Laragais. Padesát kilometrů odtud. V podzemním bunkru. Nejméně sto kanystrů. Právě odtud přijíždím.“

Mimi vyskočila a Siméona dlouze ostentativně políbila…

Teď to slíznu za Jeanne, pomyslel si Thomas a uznale řekl: „Gratuluji, plukovníku!“

„Ach,“ odpověděl Siméon skromně a mile, když byl zase schopen promluvit, „víte, příteli, jsem tak rád, že jsem konečně dokázal udělat něco rozumného!“

Kdyby tak bůh dal a všichni agenti byli tak chápaví, myslel si Thomas.

Přivezli tedy z lesa benzin. Thomas odstavil černého chryslera do garáže a za pár ze svých 27 730 dolarů koupil malého peugeota. Ten má menší spotřebu.

Záhy se Thomas stal známým zjevem na hrbolatých venkovských silničkách kolem Toulouse. Všichni sedláci ho zdravili, šklebili se a byli zticha. Jednak Thomas platil dobré ceny, jednak sháněl nedostatkové zboží z města…

Thomas smažil, pekl a vařil, jedna radost. Jeanne mu přitom asistovala. V kuchyni bylo horko. Pokud šlo o oblečení, bránila se Jeanne vedru tak radikálně, jak jen to šlo. Bylo to šťastné partnerství: ona obdivovala jeho, on obdivoval ji. Mimi chodila na dlouhé procházky se Siméonem.

Restaurace teď byla denně obsazená do posledního místečka. Přicházeli téměř jen mužští hosté, uprchlíci ze všech zemí, jimiž se Hitler dosud zabýval. Tak byla kuchyně Thomase Lievena velmi pestrá. Uprchlíci byli nadšeni. V neposlední řadě i kvůli skutečně humánním cenám.

Ještě nadšenější byly domácí dívky. Mladý šarmantní kuchař je strhoval svou elegancí a drzostí, laskavostí a chytrostí. Vždy měly pocit, že s nimi jedná jako s dámami, neboť se k žádné příliš nepřiblížil.

Brzy Thomas fungoval jako zpovědník, bankéř, rádce v právních i lékařských záležitostech a jako neúnavný posluchač, když mu otevíraly nejskrytější komůrky ženského srdce.

Jeannette měla na venkově dítě. Sedlácká rodina měla stále nestydatější požadavky. Thomas jim to rozmluvil.

Sonje patřilo dědictví, které jí jeden ničemný advokát nevydal. Thomas ho k tomu přiměl.

Bébé měla surového přítele, který ji ustavičně podváděl a ustavičně tloukl. Jemným odkazem na jistá policejní nařízení a jemným hmatem džiu-džitsu ho Thomas přiměl, aby se choval slušně.

Ten přítel se jmenoval Alfons. Později měl Thomasovi připravit ještě hodně starostí…

Mezi stálými hosty restaurace byl bankéř jménem Walter Lindner. Nejprve utekl před Hitlerem z Vídně, potom z Paříže.

Lindner byl na útěku odloučen od své ženy a teď čekal, až se opět objeví. Jako místo srazu si domluvili Toulouse.

Walter Lindner choval k Thomasovi velké sympatie. Když se dověděl, že byl také bankéřem, učinil mu následující nabídku: „Pojeďte se mnou do Jižní Ameriky. Jakmile dorazí moje žena, jedu na druhou stranu. Mám tam majetek. Buďte mým partnerem…“ A ukázal výtah z bankovního konta „Rio de la Plata Bank“. Výtah byl novějšího data a potvrzoval Lindnerovi vklad přesahující milion dolarů.

To byl okamžik, kdy Thomas Lieven navzdory všemu, co prožil, ještě jednou načerpal odvahu a uvěřil v rozum lidí a svou světlou budoucnost.

Chtěl ještě důstojně, jak jen bude moci, vyřídit aféru s „černou taškou“. Spisy neměl dostat ani německý Abwehr, ani francouzská zpravodajská služba.

Ale pak už pryč z této válkychtivé, zpuchřelé staré Evropy! Pryč do nového světa! Být zase bankéřem, solidním občanem, civilním člověkem! Ach, jak po tom toužil!

Ta touha měla zůstat nenaplněna. Už brzy měl být Thomas osvobozen od výčitek svědomí, že pracuje pro Francouze proti Němcům. Už brzy měl pracovat pro Němce proti Francouzům. A pak zase pro Francouze. A proti Angličanům. A pro Angličany. A pro všechny tři. Šílenství teprve začínalo. Dobrý člověk v Thomasů Lievenovi, který miloval mír a nenáviděl násilí, ještě nevěděl, co ho čeká…

Přešel červen a červenec. Seděli už v Toulouse téměř dva měsíce. Jednoho horkého rána uspořádali Siméon, Jeanne a Thomas malou válečnou poradu.

Siméon se projevoval trochu vzrušeně, ale to si Thomas uvědomil až teprve dodatečně. Plukovník mu sdělil: „Musíme, příteli, rozšířit svůj okruh působnosti. Madame má pro vás novou adresu.“ Sklonil se nad mapou. „Podívejte se, tady, asi 150 kilometrů severozápadně od Toulouse, v údolí Dordogne, poblíž Sarlatu.“

„Je tam malý zámeček,“ vysvětlovala Jeanne a nervózně přitom kouřila – později si na to Thomas vzpomněl – „na okraji vsi Castelnau-Fayrac. Jmenuje se ‚Les Milandes‘. Lidé tam mají také farmu, plno prasat a krávy, všechno…“

O tři hodiny později drkotal malý peugeot po prašné venkovské silničce stále ještě na západ. Při březích Dordogne byla romantická krajina a romanticky vypadal také zámek „Les Milandes“ – bílé vysoké zdi z 15. století s dvěma velkými a dvěma menšími strážními věžemi ovládaly okolní pahorkatinu a byly obklopeny starým parkem, k němuž přiléhaly louky a pole.

Thomas nechal auto stát u otevřené brány a několikrát hlasitě zavolal. Nikdo neodpovídal.

Došel na velké, štěrkem posypané prostranství před zámkem. Ohromná vstupní vrata z dubového dřeva byla přivřená. Nahoru vedlo venkovní schodiště. „Haló!“ zavolal znovu Thomas.

Pak uslyšel ostrý, vysoký smích, který jím otřásl, neboť to nebyl lidský smích.

V příštím okamžiku proklouzla štěrbinou mezi dveřmi malá hnědá opička, za pronikavého vřeštění seskákala po schodech dolů a vrhla se na Thomase Lievena. Než se vzpamatoval z úleku, seděla už opice na jeho levém rameni a líbala ho, stále vyrážejíc vřeštivé zvuky.

Ozval se ženský hlas: „Glou-glou! Glou-glou, kde jsi? Co zase vyvádíš?“

Dubová vrata se otevřela. V jejich rámu se objevila oslnivě krásná žena tmavé pleti. Měla na sobě úzké bílé kalhoty a volnou bílou blůzu. Na štíhlých zápěstích zvonily zlaté náramky. Její černé vlasy byly uprostřed rozděleny pěšinkou a staženy.

Thomas zatajil dech, neboť tuto ženu znal a už léta uctíval. Nenacházel slov. Byl připraven na všechno, jen ne na to, že uprostřed téhle bláznivé doby, uprostřed Francie zmítané válkou a porážkou, bude náhle stát tváří v tvář idolu celého světa, dokonalému ztělesnění exotické krásy vůbec: slavné černošské tanečnici Josephine Bakerové.

S nádherně tichým pousmáním pozdravila: „Dobrý den, monsieur, omluvte prosím to bouřlivé uvítání. Zdá se, že se Glou-glou líbíte.“

„Madame… Vy jste… Vy máte… Vy tady bydlíte?“

„Ano, mám to tu pronajaté. Co pro vás mohu udělat?“

„Jmenuji se Jean Leblanc. Myslím, že jsem sem původně přišel koupit potraviny… Při pohledu na vás, madame, už si nemohu přesně vzpomenout,“ řekl Thomas. Pak vyšel po schodišti nahoru a stále ještě s opicí na rameni se hluboce sklonil a políbil Josephině Bakerové ruku. „Není také vůbec důležité, proč jsem přišel. Jsem šťasten, že stojím před vámi, před jednou z největších umělkyň naší doby.“

„Jste milý, monsieur Leblanc.“

„Mám všechny vaše desky! ‚J’ai deux amours‘ mám třikrát! Byl jsem na tolika vašich revuích…“ Pln úcty se Thomas Lieven díval na „Černou Venuši“. Věděl, že se narodila jako dcera španělského obchodníka a černošky v americkém městě St. Louis. Věděl, že svou skvělou kariéru zahájila úplně chudá. Světově proslulou se Josephine Bakerová stala v Paříži, kde přivedla publikum k extázi, když oděna pouze pásem z banánů předváděla extatické tance.

„Přicházíte snad z Paříže, monsieur?“

„Ano, uprchl jsem…“

„Musíte mi všechno vyprávět. Tolik miluju Paříž. Tam před bránou to je váš vůz?“

„Ano.“

„Přijel jste sám?“

„Jistě. Proč?“

„Jen se ptám. Prosím, monsieur Leblanc, pojďte za mnou…“

Zámek byl zařízen starožitným nábytkem. Thomas zjistil, že v něm je celý zvěřinec. Kromě opičky Glou-glou poznal ještě velmi seriózní hřívnatou opici „Mica“, malinkatého rychlého „Gugusse“ se zježeným knírem, obrovskou dánskou dogu jménem „Bonzo“, obrovského líného hada pythona „Agátu“, svíjejícího se před vychladlým krbem v hale, papouška „Hannibala“ a dvě myšky, které Josephine Bakerová představila jako „slečnu Natáčku“ a „slečnu Otazník“.

Všechna zvířata spolu žila v největší svornosti. „Bonzo“ ležel na koberci a doslova si nechal „slečnu Otazník“ skákat po nose. „Mica“ a „Hannibal“ hráli fotbal s malou staniolovou kuličkou.

„Šťastný svět,“ podotkl Thomas.

„Zvířata umějí žít v míru,“ odpověděla Josephine Bakerová.

„Lidé, bohužel, ne.“

„I lidé to jednou budou umět,“ řekla tanečnice. „Ale teď vyprávějte o Paříži!“

Thomas Lieven vyprávěl. Byl tak fascinován tímto setkáním, že úplně zapomněl na čas. Nakonec provinile pohlédl na své zlaté repetýrky. „Šest hodin, proboha!“

„To odpoledne bylo kouzelné. Nechcete ještě zůstat a pojíst se mnou? Mám sice v domě jen něco málo, nebyla jsem připravená na návštěvu. Ani moje služebná tady není…“

Thomas chlapecky zářil: „Jestli ještě smím zůstat? Ale pak musíte dovolit, abych vařil já! I z mála lze uvařit delikátní věci!“

„To je pravda,“ souhlasila Josephine Bakerová. „Nemusí být vždycky kaviár.“

Kuchyně byla veliká a staromódně zařízená. S vyhrnutými rukávy u košile se Thomas Lieven dal s planoucí horlivostí do práce. Venku slunce klesalo za kopce, stíny se prodlužovaly, přicházel večer.

Josephine Bakerová s úsměvem přihlížela. Nejvíce ji zajímala pikantní vejce, která Thomas připravoval.

„Madame, jde o vlastní skladbu! Na vaši poctu je křtím ‚vejce Josephine‘!“

„Děkuju mnohokrát. Teď vás nechám o samotě a půjdu se převléknout. Tedy zatím…“ Josephine Bakerová zmizela. Thomas v nejlepší náladě vařil dál. Co je to za ženu, myslel si…

Improvizované Menu

Uzeninová hnízda

Vejce „Josephine“

Švédské ovoce

19. srpna 1940

VAJEČNÝ POKRM THOMASE LIEVENA OKOUZLIL „ČERNOU VENUŠI“

Uzeninová hnízda

Vezmeme uzeninu, kterou lze pokrájet na pevné plátky, rozkrájíme ji na plátky silné jeden centimetr, aniž bychom oloupali slupku. Na pánvi rozpálíme tuk, položíme na něj uzeninu a krátce ji ohřejeme, takže vytvoří „hnízdo“. Pak je vyjmeme z pánve a položíme na mísu. Některá hnízda naplníme jablkovým krémem (nastrouhaný křen a nastrouhaná jablka s kapkou vinného octa a soli), jiná nádivkou z podušené cibule, rajčat a koření, petržele, pažitky a olivového oleje. K tomu jíme tmavý chléb.

Vejce „Josephine“

Nejprve si připravíme bílou omáčku ze 110 gramů másla, 50 gramů mouky a 1/4 litru mléka, do níž později vmícháme dva žloutky. Důležité je, abychom nejprve rozpustili máslo, pak přidáme mouku, ale musíme míchat tak, aby obojí zůstalo světlé, a za stálého míchání přidáváme mléko. Omáčka musí být hustší a žloutky vmícháme, až když ji odstavíme z ohně. Troška muškátu zlepší chuť.

Tuto – i pro jiné pokrmy vhodnou – bílou omáčku vylepšíme v tomto případě jemně posekanou šunkou a parmezánem. Pak do ní přidáme „ztracená vejce“ tak, aby byla omáčkou dobře pokryta, ještě jednou posypeme parmezánem, poklademe vločkami másla a všechno necháme ve formě 5 minut zapéci. Malý trik pro „ztracená vejce“: správné „ztracené“ vejce musí být měkké, a přesto držet bez skořápky. Abychom toho dosáhli, necháme vejce opatrně vyklouznout ze skořápky do vařící se octové vody. Po dobrých třech minutách je vylovíme nejlépe sítkem, dáme do studené vody, a když zcela vychladnou, opatrně je osušíme ubrouskem.

Při nákupu stále znovu zmiňovaného muškátového oříšku je třeba vědět, že dobré oříšky mají být kulaté, těžké a olejnaté, při strouhání se nesmějí drobit. Jsou-li poměrně lehké, většinou postrádají aroma a často jsou porušené červy. Lehký moučný povlak na oříšku pochází od vápenné vody, do níž jsou oříšky před transportem ponořeny, aby byly chráněny před hmyzem.

Švédské ovoce

Míchaný kompot z plechovky, dobře vychlazený v lednici, postříkáme rumem a přelijeme větším množstvím tekuté šlehačky. V nouzi můžeme použít také kondenzované mléko.

Když Thomas skončil práci, umyl si v koupelně ruce a šel do jídelny. Ve dvou svícnech plálo po dvanácti svíčkách. Josephine Bakerová měla na sobě přiléhavě zelené šaty. Stála vedle vysokého silného muže v tmavém obleku. Mužova tvář byla spálená sluncem, krátké vlasy na spáncích šedivěly. Ten muž měl dobrácké oči a dobrácká ústa. Josephine Bakerová pevně držela jeho ruku, když říkala: „Monsieur Leblanc, promiňte mi to překvapení, ale musím být velmi opatrná.“ Láskyplně pohlédla na muže s prošedivělými skráněmi. „Maurici, chtěla bych tě seznámit s jedním přítelem.“

Muž v tmavém obleku mu podával ruku. „Opravdu mě těší, že vás konečně poznávám, Thomasi Lievene. Už jsem o vás mnoho slyšel!“ Thomas, když tak nečekaně padlo jeho pravé jméno, strnul. Co je to za bláznovství, pomyslel si, přece jsem tedy padl do pasti!

„Oh,“ vykřikla Josephine Bakerová, „jak je to ode mě hloupé, vy ještě neznáte Maurice! To je Maurice Débras, pane Lievene, major Débras z Deuxième Bureau!“

5

Ach, sakra, cožpak se už nikdy nedostanu z toho začarovaného kruhu? Adieu, sladký večere ve dvou!

„Major Débras je můj přítel,“ oznámila Josephine.

„Šťastný člověk,“ povzdechl Thomas rozladěně. Podíval se na majora: „V Toulouse na vás už týdny čeká plukovník Siméon!“

„Přijel jsem teprve včera. Mám za sebou poměrně obtížný útěk, monsieur Lieven.“

Josephine řekla: „Maurice se nesmí v Toulouse ukázat. Jeho tvář je příliš známá. Ve městě se to neustále hemží německými agenty a francouzskými špicly.“

„Madame,“ odtušil Thomas, „zasypáváte mne samými radostnými zprávami.“

Major s pohnutím v hlase hovořil: „Vím, co tím chcete říci, monsieur Lieven. Jen málokteří se pro věc Francie vydali ve větší nebezpečí než vy. Až přijedu do Londýna, dokážu vylíčit generálu de Gaullovi, s jakou nesmírnou statečností jste před německým generálem chránil černou tašku!“

Černá taška…

Kvůli ní nemohl Thomas Lieven už několik dní pořádně spát!

„Ta taška je v Toulouse u plukovníka Siméona.“

„Ne,“ odporoval Débras přátelsky, „ta taška leží pod nářadím v kufru vašeho auta.“

„Mého –“

„Vašeho malého peugeotu, který stojí u brány do parku. Pojďte, pane Lievene, pojďme tam ještě před jídlem a vyzvedněme ji…“

Podvedli mě, myslel si Thomas Lieven vztekle. Siméon a Mimi a Jeanne mě podvedli. Co teď udělám? Je pravda, že jsem nechtěl, aby tašku dostala německá zpravodajská služba. Ale nechci také, aby ji dostala francouzská. Jen by tekla krev, francouzská, nebo německá… Nechci, aby vůbec tekla krev… Byl jsem pokojný člověk. Udělali jste ze mě tajného agenta. Kdybyste mě nechali v klidu… Teď uvidíte, co z toho budete mít!

Takové myšlenky táhly hlavou Thomase Lievena, zatímco seděl u stolu po levici Josephine Bakerové a naproti majoru Débrasovi a bez chuti dloubal do uzeninových hnízd, která sám připravil.

Černá taška teď ležela na starožitné kredenci u okna. Opravdu byla v kufru jeho auta.

Débras s chutí jedl a vysvětloval, jak se tam dostala: „Včera jsem telefonoval se Siméonem, monsieur Lieven. Zeptal jsem se: Jak dostanu tu černou tašku? Řekl: Nemůžete přijet do Toulouse, poznali by vás. Ale ten fantastický Lieven, tenhle naprosto neobyčejný člověk, jezdí už týdny křížem krážem krajem a nakupuje potraviny. Nikdo se nepodiví, když ho uvidí.“ Débras začichal: „Tahle nádivka je vynikající, co je to?“

„Dušená cibule, rajčata a koření. Proč to tajnůstkářství, majore? Siméon mě měl informovat.“

„Já jsem to tak nařídil. Neznal jsem vás přece…“

„Prosím, ještě pár hnízd, monsieur Lieven!“ Josephine věnovala Thomasovi zářivý úsměv. „Bylo to tak lepší. Vidíte, taška v pořádku dospěla ke svému cíli.“

„Ano, to vidím,“ zamumlal Thomas. Díval se na tu pitomou tašku s pitomými seznamy, které mohly ještě stovky lidí stát život. Tam stála. S námahou vyrvaná Němcům. Skončila u Francouzů.

Škoda, myslel si Thomas. Bez politiky, bez tajných služeb, násilí a smrti to mohl být tak pěkný večer!

Napadla ho sloka z „Žebrácké opery“:

Leč bohužel prostředků není dosti

a surový je člověk leckterý.

Kdo nechtěl by žít v míru, ve svornosti?

Tak co nám brání v tom? No, poměry!

Ne, myslel si Thomas, poměry nebyly takové. A proto od té chvíle provázely každou jeho vyřčenou větu myšlenky, které s těmi větami neměly ani to nejmenší společné…

Thomas Lieven říkal: „Nyní servíruji specialitu, kterou jsem na počest madame pojmenoval vejce Josephine.“ A přitom myslel: ta taška nesmí zůstat u Débrase. Je mi sympatický. Josephine je mi sympatická. Nechci jim uškodit. Ale nemohu, nesmím a nechci jim také sloužit!

Major byl vejci Thomase Lievena nadšen: „Delikátní, monsieur, jste opravdu velký muž!“

Josephine se zeptala: „Je v tom muškát?“

Thomas Lieven odpověděl: „Stopa ano, madame. Nejdůležitější je, aby člověk nejprve rozpustil máslo a pak vmíchal mouku, ale tak, že obojí zůstane světlé.“

Thomas Lieven zatím přemýšlel: Chápu Josephine, chápu Débrase. Jejich země je v nebezpečí, my jsme ji přepadli, chtějí se bránit, chtějí se chránit před Hitlerem. Ale já si nechci umazat ruce krví!

„Teprve po mouce přidáváme za stálého míchání mléko, až omáčka zhoustne.“

Thomas přemýšlel: v té idiotské špionské škole u Nancy mi dali do ruky knížku. K šifrování. Hrdinovi toho románu se občas vedlo jako mně. Jak jen se jmenoval? Ano, hrabě Monte Christo…

Thomas Lieven se horlivě vyptával: „Chcete do Anglie, majore Débrasi. Kudy pojedete?“

„Přes Madrid a Lisabon.“

„Není to příliš nebezpečné?“

„Mám ještě jeden falešný pas.“

„Přesto. Jak madame říká, hemží se to tu špicly. Když se u vás najde taška…“

„Musím to risknout. Siméona potřebují v Paříži, má jet zpátky. Nemám nikoho.“

„Ale ano!“

„Koho?“

„Mne!“

„Vás?“

Čert aby vzal všechny zpravodajské služby světa, pomyslel si Thomas a nadšeně odpověděl: „Ano, mne. Myšlenka, že by Němci dostali tašku, je pro mě nesnesitelná! – Teď mne znáte, víte, že jsem spolehlivý.“ – Kdybyste jen věděli, jak nespolehlivý jsem! – „Kromě toho mi to činí potěšení. Zmocnila se mě sportovní ctižádost!“ – Ach, kdybych tak mohl zase být spořádaným občanem!

Josephine vzhlédla od vajec: „Monsieur Lieven má pravdu, Maurici. Jsi pro Němce a jejich špicly jak červený šátek pro býka.“

„Samozřejmě, chérie! Ale jak máme tašku přenést do bezpečí před německým abwehrem?“

Před německým abwehrem a před všemi ostatními službami, myslel si Thomas a řekl: „Potkal jsem v Toulouse bankéře jménem Lindner. Čeká jen na svou ženu, pak odjíždí do Jižní Ameriky. Nabídl mi, abych se stal jeho partnerem. Pojedeme přes Lisabon.“

Josephine navrhla Débrasovi: „V Lisabonu byste se mohli sejít.“

Débras se zeptal: „A proč to všechno chcete udělat?“

Z přesvědčení, pomyslel si Thomas a odpověděl: „Z přesvědčení.“ Débras váhavě promluvil: „Byl bych vám zavázán nesmírným díkem…“ Jen vyčkat, vyčkat, myslel si Thomas. „Kromě toho nám tato dvojí cesta nabízí ještě zvláštní možnosti.“ – Mně určitě, pokračoval v myšlenkách Thomas. – „Přilákám pozornost pronásledovatelů na sebe. Tím budete vy a černá taška chráněni.“ – Úplně správně, myslel Thomas. – „Tedy jasně, pojedu vlakem přes Madrid. Vy, monsieur Lieven, s vaším tranzitním vízem můžete ještě letět z Marseille letadlem…“

Thomas si myslel: jste tak milí se svou odvahou a svými plány. Doufejme, že se na mě později nebudete zlobit. Ale může slušný člověk v mé situaci jednat jinak? Prostě nechci, aby francouzští agenti umírali. Ale nechci také, aby umírali obyčejní němečtí vojáci! V mé zemi nejsou jen nacisté!

Thomas prohlásil: „Je to čistě rozumová otázka, monsieur Débras. Jste muž štvaný všemi psy. Já jsem pro německý Abwehr stále ještě nepopsaný list.“

6

Podivuhodná hra nevyzpytatelné náhody způsobila, že přibližně v téže době, téhož večera, pozvedl generál Otto von Stülpnagel, vojenský velitel Francie, v hotelu Majestic, sídle německého štábu v Paříži, sklenku sektu, aby si přiťukl s dvěma pány. Jeden z těchto pánů byl šéf německého Abwehru, admirál Wilhelm Canaris, druhý byl malý, šedovlasý generál tankového sboru Erich von Felseneck.

Křišťálové sklenky stříbrně zazvonily. Pánové si připíjeli před velkým obrazem Napoleona I. Uniformy všech zbraní barevně svítily. Spony řádů se třpytily.

Generál von Stülpnagel pozvedl sklenici: „Na výkon neznámých, neviditelných hrdinů vaší organizace, pane Canarisi!“

„Na ten nesrovnatelně větší vašich vojáků, pánové!“

Generál von Felseneck už pil trochu víc a vychytrale se usmíval: „Nebuďte tak skromný, admirále! Vaši chlapci jsou sakramentsky mazaní!“ Bavil se. „Bohužel vám to nesmím vyprávět, Stülpnagele. Stal se ze mě nositel tajemství. Ale náš Canaris, to je hlavička!“

Pili.

Generálové von Kleist a Reichenau přistoupili a odvedli si kolegu Stülpnagela.

Canaris se na generála von Felseneck díval s náhlým zájmem.

Nabídl mu doutník a mimochodem se zeptal: „O čem jste právě mluvil, pane von Felseneck?“

Felseneck se chichotal: „Jsem nositelem tajemství, pane Canarisi! Ze mě nedostanete ani slovo!“

„Kdopak vám uložil tohle absolutní mlčení?“ chtěl vědět admirál.

„Jeden z vašich lidí – báječný chlapec, tedy opravdu, klobouk dolů!“

Canaris se usmíval, ale jeho oči zůstaly vážné. „Tak už vyprávějte! Chtěl bych přece vědět, který z našich malých triků na vás udělal takový dojem!“

„No dobře. To by taky bylo příliš hloupé, kdyby o tom člověk nesměl mluvit s vámi! Tedy říkám jen: černá taška!“

„Aha,“ pokývl Canaris přátelsky. „Ano, ano, černá taška!“

„To tedy byl chlapík, pane Canarisi! Jak přede mnou vystupoval jako americký diplomat! Ta jistota! Ten klid poté, co ho jeden z mých lidí zatkl!“ Von Felseneck se srdečně smál: „Veze pro nás do bezpečí dva francouzské špiony a všechny spisy Deuxième Bureau a ještě si najde čas vysvětlit mi, jak se vaří bramborový guláš! Stále znovu musím na toho chlapce myslet. Někoho takového bych opravdu chtěl mít ve svém štábu!“

„Ano,“ řekl Canaris, „v branži je pár šikovných hochů. Vzpomínám si na ten případ…“ Samozřejmě o tom případu neměl tušení. Ale jeho instinkt mu napovídal: tady se muselo stát něco hrozného! S hranou nevinností přemýšlel: „Počkejte, jak jen se ten muž jmenuje –?“

„Lieven, Thomas Lieven! Vedení BOV Kolín. Nakonec mi ukázal svůj průkaz. Thomas Lieven! Nikdy to jméno nezapomenu!“

„Lieven, samozřejmě. To je jméno, které si člověk musí pamatovat!“ Canaris kývl na obsluhujícího vojáka a z těžkého stříbrného tácu vzal dvě sklenky šampaňského. „Pojďte, milý generále, ještě si vypijeme doušek. Sedněme si do tohoto výklenku. Vyprávějte mi víc o vašem setkání s přítelem Lievenem. Rád jsem hrdý na své lidi…“

7

Telefon nemilosrdně zařinčel.

Zpocený major Loos ve své posteli nadskočil. Pořád tohle vyrušování, myslel si ještě v polospánku. Mám svinský povolání!

Konečně našel vypínač lampičky na nočním stolku, konečně měl sluchátko u ucha. „Loos!“ zachraptěl.

Ve vedení to šumělo a praskalo: „Bleskový rozhovor velení z Paříže. Přepojuji na pana admirála Canarise…“

Při posledním slově projela majorovým tělem bodavá bolest. Žlučník, pomyslel si trpce. No dobře. To tedy ještě ke všemu.

Pak uslyšel známý hlas: „Major Loos?“

„Pan admirál?“

„Poslyšte, stalo se nevídané svinstvo…“

„Svinstvo, pane admirále?“

„Znáte jistého Thomase Lievena?“

Sluchátko vyklouzlo z majorovy ruky a padlo na peřinu. Membrána zachraptěla. Major Loos rozrušeně znovu přitiskl sluchátko k uchu a zajíkavě odpověděl: „Ano, pane admirále, znám to – to jméno…“

„Znáte tedy toho chlapíka? Vydal jste mu průkaz abwehru?“

„Ano, pane admirále!“

„Proč?“

„On… Lieven, získal jsem ho pro spolupráci, pane admirále. Ale nějak – nějak to nefungovalo… Zmizel. Už jsem si dělal starosti…“

„Právem, majore Loosi, právem! Sedněte do nejbližšího vlaku, do nejbližšího letadla. Očekávám vás v hotelu Lutetia! Jak nejdřív to bude možné, rozumíte?“

Hotel Lutetia na bulváru Raspail byl hlavním sídlem německého abwehru v Paříži.

„Ano, pane admirále,“ hlesl Loos oddaně. „Přijedu tak rychle, jak jen bude možné. Co – smím-li se pana admirála zeptat – copak ten hoch provedl?“

Canaris vysvětlil, co ten hoch provedl. Major Loos zbledl a byl stále bledší. Nakonec zavřel oči. Ne, ne, ne, to přece není možné! A já jsem tím vším vinen…

Hlas z Paříže duněl jako trouby z Jericha: „… Ten muž má seznamy se jmény, adresami a poznávacími znameními všech francouzských agentů! Víte, co to znamená? Ten muž je pro nás životně důležitý a životně nebezpečný! Musíme ho dostat, ať to stojí, co stojí!“

„Ano, pane admirále, vezmu své nejschopnější lidi…“

Major Loos se v posteli bojovně napřímil. Noční košile tu působivou pózu zastřela. „Dostaneme ty seznamy. Zneškodníme toho muže! I kdybych ho měl osobně odstřelit…“

„Vy jste se zbláznil, majore Loosi!“ pronesl hlas z Paříže velmi tiše. „Toho muže chci mít živého! Ten je příliš dobrý na zastřelení!“

8

20. srpna 1940, 02 hod. 15 minut

– pozor SSG – pozor SSG – naléhavost římská jedna – od šéfa abwehru – všem službám tajné policie ve francii – hledá se německý státní občan thomas lieven – 30 let – štíhlý – úzký obličej – tmavé oči – krátce ostříhané černé vlasy – elegantně oblečen v civilu – mluví plynně německy, anglicky, francouzsky – má pravý průkaz německého abwehru vystavený majorem loosem z branného okresního velitelství v kolíně – pravý pas německé říše č. 5432311 série C – falešný americký diplomatický pas na jméno william s. murphy – hledaný opustil paříž 15. června 1940 v černém chrysleru se značkou cd a americkou vlajkou na střeše – měl průvodní list vystavený generálem erichem von felseneck – cestoval v doprovodu mladé francouzky a francouze – hledaný vlastní nejdůležitější dokumenty – okamžitě zahájit pátrání – informace i mylné stopy okamžitě hlásit majoru loosovi, vedoucímu zvláštní skupiny z, hlavní sídlo gfp paříž – při zatýkání lievena použít zbraň jen v nejkrajnějším případě – konec –

Zatímco tento pátrací dopis vyděsil tajnou polní policii a mnoho příslušníků wehrmachtu – například toho kapitána, který dal 16. června v Tours jistému Murphymu k dispozici pět kanystrů německého benzinu patřícího wehrmachtu, usilovně hledaný Thomas Lieven pobaveně vystupoval v Rue de Bergéres v Toulouse ze svého malého peugeotu. Spokojeně tiskl pod paží černou tašku a přibouchl dvířka auta.

V hotelu „Chez Jeanne“ už veselé dívky spaly. Malá restaurace byla zavřená. Jen ve staromódním salonu s obrovským zrcadlem a červeným plyšovým nábytkem ještě planulo světlo. Tady na Thomase čekali Mimi, Siméon a vzrušující majitelka podniku s vlasy barvy lví hřívy.

Když vstoupil, bylo slyšet úlevné vydechnutí. Jeanne oznámila: „Dělali jsme si takové starosti!“

„Ano, opravdu?“ podivil se Thomas. „Už když jste mě posílali?“

„To bylo na rozkaz!“ vykřikl Siméon. „Ostatně už vůbec ničemu nerozumím! Jak to, že tu tašku máte vy?“

Thomas si vzal k ruce láhev Remy Martin, která stála na stole, a do koňakové skleničky si nalil řádný doušek.

„Piji na budoucnost nás všech,“ řekl. „Moji milí, nadešel čas rozloučení! Přesvědčil jsem majora Débrase, že bude lepší, když dokumenty odvezu do Lisabonu já. Vy, pane plukovníku, se vrátíte zpátky do Paříže a ohlásíte se tam u lotosového květu čtyři – ať je to kdekoli.“

„To znamená ilegalitu,“ mrkl plukovník významně.

„Přeji vám při tom dobrou zábavu,“ pokračoval Thomas. Podíval se na hezkou majitelku hotelu. „A také vám dobrou zprávu, Jeanne, ať váš podnik vzkvétá a prospívá.“

„Budu vás velmi postrádat,“ promluvila Jeanne smutně. Thomas jí políbil ruku. „Rozloučení vždycky bolí,“ přisvědčil.

Mimi, vždy veselá, vždy lehkomyslná malá Mimi Chambertová náhle začala hrozně plakat. Zajíkala se a vzlykala a sténala a křičela vysokým, beznadějným hlasem: „To je příliš hloupé… Promiňte mi – vůbec nechci plakat…“

O několik hodin později, když ležela po boku Thomase Lievena – venku se už rozednívalo, pršelo – slyšel Thomas déšť a Mimin hlas: „Rozmýšlela jsem si to, znova a znova. Trápila jsem se tím…“

„Už rozumím,“ řekl decentně. „Myslíš na Siméona, že ano?“

Náhle ležela na jeho prsou. Její slzy mu kanuly na rty, byly horké a chutnaly slaně: „Ach, chéri, mám tě ráda, opravdu strašně ráda… Ale právě poslední týdny v tomto domě mi ukázaly, že nejsi muž na ženění…“

„Jestli myslíš Jeanne…,“ začal, ale přerušila ho. „Nejen Jeanne, vůbec! Ty jsi muž pro ženy – ale pro všechny, nejen pro jednu. Neumíš být věrný…“

„Mohl bych to zkusit, Mimi.“

„Ne tak věrný jako Jules! Není tak chytrý jako ty, ale je mnohem romantičtější, mnohem idealističtější.“

„Mon petit chou, přece se za to nemusíš omlouvat! Už jsem na to dlouho čekal. Oba jste Francouzi. Milujete svou zem, svou vlast. Já – já zatím žádnou nemám. Proto chci pryč. Ale vy oba chcete zůstat tady…“

„A ty mi můžeš odpustit?“

„Není co odpouštět.“

Přitiskla se k němu. „Ach, prosím tě, prosím, nebuď tak milý, chéri, nebo hned zas budu muset začít plakat… Ach, jak je to hrozné, že se člověk nesmí provdat za dva muže!“

Thomas se usmál, pak pohnul hlavou. Černá taška ho tlačila, ležela pod jeho polštářem. Thomas byl rozhodnut nedat ji už z ruky až do svého odletu. To, co zamýšlel, nemohl vyřídit v Toulouse, k tomu mu chyběl čas. Ale v Lisabonu se chtěl postarat, aby tato taška už nespáchala žádné zlo.

„Děkuju, chéri,“ slyšel ospalý Mimin šepot. „Děkuju ti.“

„Za co?“

„Ach, za všechno…“ Chtěla mu poděkovat, musela mu ještě jednou poděkovat! Poděkovat za jeho veselost a velkorysost, za krátké hodiny štěstí, zářivých světel, vznešených hotelů, spacích vagonů, barů s hudbou a restaurací s báječnými jídly.

A tak Mimi Thomasovi ještě jednou v této kalné ranní hodině poděkovala. Venku bubnoval déšť na černou kamennou dlažbu Rue des Bergéres, a ti dva svou avantýru ukončili tak, jak ji začali a jak by měli končit všichni milující: v lásce.

9

Thomas Lieven nevěděl, že ho wehrmacht a abwehr Velkoněmecké říše hledají jako jehlu. Proto byl o dva dny později schopen vnímat radost, s níž se do kuchyně Jeanniny restaurace vřítil Walter Lindner, rudý v obličeji a úplně bez dechu. Thomas právě vařil cibulovou polévku.

Lindner sklesl na stoličku, převrhl sklenici okurek a křičel: „Moje žena – moje žena. Našel jsem svou ženu!“

„Kde? Jak?“

„Tady v Toulouse!“ Lindner se smál a zároveň plakal. „Jdu do kavárny na Place du Capitole a chci si právě sednout k šachistům z Brna – když za mnou říká ženský hlas: promiňte, neznáte náhodou pana Lindnera? A v příštím okamžiku křičí: Waltře! A měl jsem ji v náručí!“

Lindner se s Thomasem zatočil v malém radostném tanci, při němž našla svůj konec jedna salátová mísa.

„Vyskoč, honem, honem – na konzulát!“ křičel Lindner. „Teď můžeme jet. Tak se těším na náš nový život!“

A jak já, myslel si Thomas.

Pak se budoucí partneři jihoamerické banky, která musela být teprve založena, vrhli do příprav na cestu. Žádná země hraničící s Francií nedávala v té době vstupní víza. To nejlepší, co člověk mohl dostat, bylo tranzitní vízum. Předpokladem však bylo mít vstupní vízum do zámoří.

Poté, co Walter Lindner argentinskému konzulovi v Marseille prokázal, že má v bance Rio de la Plata majetek ve výši jednoho milionu dolarů, okamžitě dostal vízum pro sebe a svou manželku. Lindner prohlásil, že chce, aby s ním do Buenos Aires jel jako jeho partner monsieur Jean Leblanc. Dali tedy také panu Jeanu Leblancovi pravé vstupní vízum do falešného pasu, který kdysi dostal ve škole pro špiony u Nancy od muže, jenž si říkal Jupiter. 26. srpna dostali ti tři také portugalské tranzitní vízum. Odjezdu už nestálo v cestě nic.

Pro to, co ještě zamýšlel, si Thomas Lieven sestavil přesný časový plán. Na dodržení toho plánu záviselo mnoho – mimo jiné také jeho život. Po telefonickém rozhovoru s majorem Débrasem v „Les Milandes“ vypadal jeho kalendář takto:

28. srpna: odjezd Thomase Lievena a manželů Lindnerových do Marseille.

29. srpna: odjezd majora Débrase vlakem přes Perpignan, Barcelonu a Madrid do Lisabonu.

30. srpna: odlet Thomase Lievena a manželů Lindnerových letadlem z Marseille do Lisabonu.

10. září: odjezd Thomase Lievena a manželů Lindnerových z Lisabonu do Buenos Aires na palubě portugalského osobního parníku General Carmona.

Major Débras a Thomas Lieven měli domluveno, že počínaje 3. zářím na sebe budou každý večer od 22.00 čekat v kasinu Estorilu, aby si předali osudnou černou tašku. Thomas doufal, že mezi 30. srpnem a 3. zářím bude mít dost času na to, aby v jejím obsahu provedl jisté změny…

S podmanivým úsměvem vstoupil dopoledne 29. srpna elegantně oblečený mladý muž do kanceláře soukromé americké letecké společnosti Rainbow Airways v ulici Rue de Roma v Marseille. Pozvedl buřinku, přistoupil k přepážce objednávek a plynnou francouzštinou řekl: „Dobrý den, pane, jmenuji se Leblanc. Jdu vyzvednout letenky do Lisabonu pro manžele Lindnerovy a pro sebe.“

„Okamžik, prosím.“ Úředník listoval ve svých seznamech. „Ano, tady. Zítra, v 15.45…“ Začal vypisovat letenky.

Před kanceláří zastavil malý autobus. Vešli dva piloti a stevardka. Z jejich rozhovoru Thomas vyslechl, že právě přistáli a zítra v 15.45 poletí do Lisabonu. V tom jej cosi osvítilo.

Nanejvýš pětadvacetiletá stevardka se líčila. Měla eleganci závodní jachty, šikmo položené oči, vysoké lícní kosti, zlatavou pleť a nádherné kaštanové vlasy, které jí v měkkých vlnách padaly na krásné čelo. Působila chladně a plaše. Laňka…

Thomas ten druh znal. Věděl přesně, co má před sebou. Když takový putující rampouch začne tát, není už k zastavení.

Třicet vteřin naplněných něžností Thomas ještě věnoval vzpomínce na rozloučení s Mimi, Siméonem, Jeanne a jejími dámami v Rue des Bergéres. Všichni ho líbali, i plukovník: „Ať žije svoboda, kamaráde!“ A Jeanne začala hořce vzlykat, když předjel taxík. Ach, byla to krásná, tklivá rodinná scéna!

Třicet vteřin uplynulo. No ale, pomyslel si, na to nejsou poměry!

Laňka se stále ještě líčila. Laňka upustila rtěnku.

Jednám s ušlechtilými motivy, ujistil se Thomas Lieven, aby si eticky podložil své úmysly. Pak pozvedl rtěnku a podal ji plaché lani s hnědýma očima, v nichž zářily zlaté jiskry.

„Děkuju mnohokrát,“ řekla laňka.

„Můžeme jít?“ dotázal se Thomas.

„Co to má znamenat?“

„Nebo tu ještě máte práci? Čekám rád. Myslím, že nejprve půjdeme do hotelu Grand, tam bydlím a dáme si aperitiv. Jíst pak budeme nejlépe u Quida v Rue de la Paix. A po jídle se vykoupeme.“

„Dovolte…“

„Nevykoupeme? Prosím, zůstaneme v hotelu a odpočineme si.“

„Něco takového jsem ještě nezažila!“

„Slečno, budu se všemožně snažit, abyste to mohla říci také ještě zítra ráno!“ Thomas vytáhl z kapsičky u vesty oblíbené repetýrky a nechal je odbíjet. Zvonkově čistě a jemně zaznělo jedenáct úderů a pak ještě dva.

„Půl dvanácté. Vidím, že vás znervózňuji. Jsem si vědom toho, že na ženy silně působím. Voilà, čekám na vás v baru hotelu Grand. Řekněme ve dvanáct?“

Laňka pohodila hlavou a odkráčela. Vysoké podpatky pobouřeně klapaly na kamenné podlaze.

Thomas šel do hotelu Grand, sedl si do baru a objednal whisky. Laňka přišla tři minuty po dvanácté. Přinesla si plavky.

10

Vedle podsaditých manželů Lindnerových kráčel Thomas Lieven – v šedém flanelovém obleku, bílé košili, modré kravatě, černých botách, buřince a s deštníkem – ve skupině ostatních cestujících přes letištní plochu k čekajícímu letadlu. Vypadal spokojeně, i když nevyspale.

„Dobrý den,“ pozdravil Thomas, když vystoupil po schůdkách.

„Dobrý den,“ řekla Mabel. Zlaté jiskry v jejích krásných očích se třpytily.

Něco takového jako Thomas Lieven skutečně ještě nezažila. Po obědě u Quida se přece jen nešli koupat, ale v hotelu – náhodou bydleli v tomtéž – si odpočinuli.

Když ráno 30. srpna pomáhal Mabel Hastingsové balit její kufřík, prokázala mu, ovšem aniž by to tušila, ještě další laskavost, která úzce souvisela s černou taškou…

Letadlo rolovalo kolem letištní budovy ke startu. Z okna kabiny viděl Thomas nízký trávník a velké stádo ovcí, které se pokojně páslo. Ovce přinášejí štěstí, pomyslel si. Pak uviděl auto, které zastavilo před letištní budovou. Z vozu vyskočil muž. Na sobě měl modrý zmuchlaný oblek a žlutý zmačkaný pršiplášť. Mužův obličej se leskl potem. Mával oběma rukama.

Thomas si se soucitem pomyslel: to je ale smůla. Letadlo hned odstartuje a ten chudák se za ním může jen dívat.

Pilot skutečně ještě protočil oba motory na plné obrátky – poslední kontrola před startem.

Thomasů Lievenovi přejel mráz po zádech: mávající muž naproti u letištní budovy… Tu tvář, tu přece znal – už ji jednou viděl…

A náhle Thomas Lieven věděl, kde už tu tvář viděl: v hlavním sídle gestapa v Kolíně! Ten muž tam se jmenoval major Loos a byl důstojníkem německého abwehru!

Jdou po mně, uvažoval Thomas Lieven. Ach, ale zdá se, že milý pán bůh existuje! Major Loos teď se mnou podruhé přijde zkrátka. Neboť v příštích pěti sekundách letadlo odstartuje a potom…

Letadlo neodstartovalo. Dunění naplno běžících motorů utichlo. Otevřely se dveře pilotní kabiny. Objevila se chladná Mabel Hastingsová a sametovým hlasem oznámila: „Dámy a pánové, není důvod k znepokojení. Právě nám bylo vysílačkou sděleno, že dorazil ještě jeden opožděný cestující, který musí v každém případě stihnout naše letadlo. Za několik minut rolujeme ještě jednou ke startu.“

O něco později přišel na palubu major Fritz Loos, anglicky se omluvil cestujícím za nepříjemnost, kterou jim způsobil, a odměřeně se uklonil před Thomasem Lievenem. Ten hleděl skrze něj, jako by major byl ze skla…

11

Lisabon! Úzký balkon svobody a míru v Evropě čím dál více pustošené válkou a barbarstvím.

Lisabon!

Fantastický ráj bohatství, hojnosti, krásy a elegance uprostřed světa plného nedostatku a bídy.

Lisabon!

Eldorádo zpravodajských služeb, dějiště ohromných a ohromně směšných intrik.

Od okamžiku přistání do nich byl Thomas Lieven už hluboce zapleten. Pronásledován a sledován vyčerpaným majorem Loosem – za letu dokonce usnul, a s otevřenými ústy lehce pochrupoval, byl Thomas Lieven okamžitě podroben nápadně přísné celní kontrole. Svlékli ho do naha, prohrabali jeho zavazadla, šťourali ve všech jeho taškách. Zdálo se, že portugalská zpravodajská služba dostala malý tip.

Ale kupodivu nenašli v majetku Thomase Lievena ani jeho značné dolarové jmění, ani jistou černou tašku. S korektní zdvořilostí jej celníci propustili. Manželé Lindnerovi už dávno jeli napřed do hotelu.

Thomas kráčel k přepážce pasové kontroly. Major Loos kráčel za ním. Stále ještě mezi nimi nepadlo ani slovo.

Teď se ti postarám o trošku pohybu, staroušku, pomyslel si Thomas a nastoupil do taxíku. Nastoupil také Loos. Dva taxíky vyrazily směrem k centru města sedmi pahorků. Od své nádherné šestitýdenní dovolené znal Thomas impozantní hlavní město Portugalska opravdu dobře.

Na Praca Dom Pedro dal zastavit a opět vystoupil. Za ním zastavil majorův taxík. Kavárničky a jejich předzahrádky kolem velkého náměstí byly přeplněny Portugalci a emigranty, kteří vášnivě rádi debatovali. Když kolem nich procházel, slyšel všechny evropské jazyky.

Nechal se pohánět davem, stejně jako major, který se zoufale snažil neztratit ho z očí.

No, obrátil se Thomas v myšlenkách k majorovi, tak se staroušku trochu proběhneme; pohyb je dobrý pro zdraví.

A proto šel Thomas rychlým krokem dolů do úzkých uliček k moři, zase nahoru k prudce stoupajícím hlavním třídám, používal průchody a výklenky, neočekávaně odbočoval za roh, vždy ale dbal na to, aby neudělal nic, co by bylo pro majora nemožné. Měl ho proklínat – ale neměl ho ztratit.

Déle než hodinu si Thomas Lieven hrál na honěnou, pak opět zastavil taxík a jel, následován majorem, do rybářské vesničky Cascais poblíž luxusních lázní Estoril. Tady znal elegantní restauraci na terase.

Krvavě rudé slunce zapadalo do moře, večer přicházel s jemným vánkem. Malá rybářská vesnička v zálivu ústí Tejo byla snad nejmalebnějším místem v okolí Lisabonu. Thomas Lieven se těšil, že vychutná podívanou, kterou tu bylo možné sledovat každý večer: návrat rybářské flotily.

Před restaurací vystoupil z taxíku. Za ním zabrzdil starý rozkřapaný vůz s majorem. Německý zpravodajský důstojník vystoupil a lapal po dechu. Vypadal špatně.

Thomas usoudil, že krutou hru ukončí. Přistoupil k Loosovi, pozvedl buřinku a vlídně, jako ztracenému dítěti, řekl: „Tady si nejprve trochu odpočineme. Poslední dny pro vás jistě byly velmi namáhavé.“

„To lze říci.“ Major se pokoušel zachovat nimbus svého povolání. Zavrčel: „I kdybyste jel na konec světa, mně už neujdete, Lievene!“

„Tak ne, tak přece ne, staroušku! Už nejsme v Kolíně. Tady neznamená německý major nic zvláštního, můj milý Loosi!“

Major v civilu těžce polkl: „Kdybyste mi laskavě říkal Lehmanne, monsieur Leblanc.“

„No vida. Tenhle tón se mi líbí už mnohem víc. Sedněte si, pane Lehmanne. Podívejte se dolů, není to nádhera?“

V hloubce se vracela do ústí Tejo rybářská flotila, velká skupina člunů s napnutými plachtami se podobala obrovskému hejnu motýlů. Jako před tisíci lety vytahovali lodníci své čluny po dřevěných válcích na pevninu, křičeli a zpívali. Ženy a děti pomáhaly a po celém tmavém pobřeží se zapalovaly ohně v malých hliněných píckách.

S pohledem na pláž se Thomas zeptal: „Jak jste mě vlastně našel?“

„Mohli jsme vaši stopu sledovat až do Toulouse. Ostatně všechna čest! Dámy u madame Jeanne se chovaly báječně. Nemohli jsme z nich dostat nic ani pohrůžkami, ani sliby.“

„Kdo mě prozradil?“

„Takový odporný typ… jmenuje se Alfons… Tomu jste někdy musel něco udělat.“

„Ano, kvůli ubohé Bébé, ano, ano.“ Thomas zasněně vzpomínal. Podíval se otevřeně na majora. „Portugalsko je neutrální země, pane Lehmanne. Chtěl bych vás varovat. Budu se bránit.“

„Ale milý pane Liev… pardon, monsieur Leblanc, žijete v naprosto mylných představách. Mám od admirála Canarise příkaz ujistit vás úplnou beztrestností, když se vrátíte do Německa. A dále mám nařízeno odkoupit od vás onu černou tašku.“

„Ach.“

„Co za ni požadujete?“ major se naklonil přes stůl. „Vím, že ty seznamy ještě máte.“

Thomas sklopil oči. Pak vstal a krátce se omluvil. „Musím si zatelefonovat.“

Nešel ale k telefonu do restaurace. Za daných okolností se mu to nejevilo jako dosti bezpečné. Šel několik kroků po silnici k telefonní budce a zavolal do hotelu Palacio do Estoril-Parque. Požadoval miss Hastingsovou. Americká stevardka se okamžitě ohlásila. „Ach, Jeane, kde jenom jsi? Tolik po tobě toužím!“

„Hm, hm, asi se opozdím. Mám obchodní jednání. Mabel, dnes ráno, když jsem ti pomáhal balit, omylem jsem do tvého kufříku vložil černou koženou tašku. Poklade, dones ji k vrátnému. Ať ji uloží do trezoru.“

„Ráda, darling… A prosím, prosím, ať se neopozdíš moc. Musím zítra letět do Dakaru!“

Zatímco ještě poslouchal tato slova, měl Thomas Lieven náhle neklamný pocit, že před budkou někdo stojí a naslouchá. Prudce rozrazil dveře. S výkřikem se před nimi zapotácel vychrtlý muž a držel si bolavé čelo.

„Ach, promiňte,“ omlouval se Thomas Lieven. Pak pozvedl obočí a odevzdaně se usmál. Znal toho muže, který vypadal jako blízký příbuzný majora Loose. Thomas se s ním sešel na letišti v Londýně, tenkrát v květnu 1939, když byl vypovězen. Vypovídal ho tento muž.

ČÁST TŘETÍ

1

Už je to tak, pomyslel si Thomas Lieven: zbláznil jsem se! Myslím, že v muži, kterému jsem právě vrazil na hlavu dveře portugalské telefonní budky, poznávám Mr. Lovejoye ze „Secret Service“. Něco takového lze samozřejmě označit za zcela a naprosto šílené. Neboť tenhle muž nemůže být Lovejoy. Jak by se asi dostal Lovejoy z Londýna sem, na lisabonskou periférii? Co by tu asi hledal?

Thomas se odvážil podniknout krkolomný experiment. Přemýšlel: oslovím toho fantoma, ten výplod mé nenormální fantazie jménem „Lovejoy“. Pak se hned ukáže, zda jsem se skutečně zbláznil.

Thomas Lieven povytáhl obočí a řekl: „Jak se vám daří, mister Lovejoy?“

„Hůř než vám, mister Lieven,“ odpověděl okamžitě vychrtlec. „Myslíte, že mi bylo potěšením hnát se za vámi po celém Lisabonu? A teď ještě ty dveře!“ Lovejoy si kapesníkem otřel pot ze zátylku. Na čele mu pomalu, ale nezadržitelně rostla boule.

Nejsem tedy šílený já, ale svět, ve kterém žiji! A šílenství pokračuje! Teď zřejmě ještě systematičtěji, myslel si Thomas. Zhluboka se nadechl: „Jak to, že jste v Lisabonu, mister Lovejoy?“

Představitel britských zájmů protáhl tvář a prohlásil: „Byl bych vám vděčný, kdybyste mi říkal Ellingtone. Tak se totiž v Portugalsku jmenuju.“

„Ruka ruku myje. Pak mi ale říkejte Leblancu. Tak se totiž v Portugalsku jmenuji já. Ostatně tím ještě není zodpovězena moje otázka.“

Muž, který se právě představil jako Ellington, se rozčileně zeptal: „Vy nás, lidi ze zpravodajské služby, asi pořád ještě pokládáte za idioty, co?“

Muž, který se právě představil jako Leblanc, zdvořile odpověděl: „Prosím vás srdečně, abyste mi odpustil odpověď na tuto sugestivní otázku.“

Britský agent přistoupil těsně k němu: „Myslíte si, že nevíme, že po vás jde osobně admirál Canaris? Myslíte si, že v Londýně neodposloucháváme německé vysílačky?“

„Myslel jsem, že vysílají v šifrách?“

„Máme jejich dešifrovací kód.“

„A Němci mají váš,“ dodal Thomas, náhle nekonečně rozveselen. „Proč si vlastně spolu nesednete a nehrajete Černého Petra?“

Angličan vztekle reagoval: „Vím, že jste cynik, bez srdce. Vím, že vám není nic svaté. Okamžitě jsem vás prokoukl – už tenkrát na tom letišti v Londýně. Jste individuum bez cti, bez morálky, bez vlasti, bez charakteru…“

„Lichotníku!“

„A proto jsem okamžitě řekl: nechte s tím chlapíkem jednat mě! Rozumí jenom jednomu jazyku, tomuhle!“ Lovejoy o sebe třel palec a ukazováček.

„Tak moment, hezky pěkně po pořádku! Řekněte mi konečně, jak jste se sem dostal!“

Lovejoy vyprávěl. Chceme-li mu věřit – a to asi musíme – odposlouchávala britská zpravodajská služba skutečně všechny vysílané zprávy, které souvisely s pátráním majora Loose po Thomasů Lievenovi. Poslední hlášení přineslo radostnou zvěst, že Loos následuje hledaného do Lisabonu.

„… do Lisabonu!“ uzavřel Lovejoy svou zprávu. „Okamžitě jsem odletěl kurýrním letadlem. Přiletěl jsem dvě hodiny před vámi. Sledoval jsem vás od letiště až sem. Vás a toho druhého pána, který teď sedí na terase restaurace. Předpokládám, že to je major Loos.“

„Jaký důvtip! Ještě majora neznáte osobně?“

„Ne.“

„Můj bože, tak pojďte přece se mnou do restaurace. Seznámím vás. Pojíme spolu, samozřejmě škeble, v Cascais člověk musí jíst škeble…“

„Přestaňte s tím nesmyslem! Víme, že hrajete dvojí hru!“

„Aha.“

„Máte tašku se seznamy nejdůležitějších francouzských agentů ve Francii a Německu. Nepřipustím, abyste tyto seznamy zašantročil tomu pověstnému majorovi Loosovi! Bude vám nabízet peníze, jistě, mnoho peněz…“

„Máte svou pravdu!“

„… ale já nenabízím stejně, nabízím víc!“ Lovejoy se pohrdlivě zasmál: „Protože vím, že vás zajímají jenom peníze! Pro vás neexistuje čest a víra, svědomí ani lítost, žádné ideály ani slušnost…“

„Tak,“ pronesl Thomas Lieven odměřeně, „teď to ale stačí, teď rychle zmlkněte. Kdopak mi bránil vrátit se do Anglie a žít dál jako spořádaný občan? Kdopak pomáhal ničit moji existenci? Vy a vaše třikrát prokletá zpravodajská služba. Myslíte, že jste mi nějak zvlášť sympatický, sire?“

A myslel si: teď tady něco zažijete, zatracení chlapi. A všichni!

„Omluvte to přerušení,“ řekl Thomas Lieven, když se o tři minuty později vrátil k majorovi Loosovi, který mohl být pokládán za blízkého příbuzného svého anglosaského kolegy.

„Potkal jste známého, co? Viděl jsem vás stát naproti u telefonní budky.“

„Starého známého, ano! A vašeho konkurenta, pane Lehmanne.“

Na terase restaurace teď svítily tucty lampionů a z hloubky se stále ještě ozýval hrdelní slavnostní zpěv rybářů. Od ústí Tejo, která v šeru nabyla barvy kouřové perleti, vál vlahý jihozápadní větřík.

Loos nervózně opakoval: „Konkurenta?“

„Pán pracuje pro Secret Service.“

Loos se neovládl, udeřil do stolu a vykřikl: „Vy prokletý pse!“

„To přece ne,“ řekl Thomas káravě, „přece ne, Lehmanne. Jestli se neumíte chovat slušně, nechám vás tu samotného!“

Major se ovládl: „Jste Němec. Apeluju na váš vlastenecký cit…“

„Lehmanne, naposledy: chovejte se slušně!“

„Pojďte se mnou zpět do vlasti. Máte mé čestné slovo zpravodajského důstojníka: nestane se vám nic! Čestné slovo zpravodajského důstojníka se nemá překrucovat a převracet…“

„Nýbrž od samého začátku se mu nemá věřit,“ řekl Thomas jemně.

Major těžce polkl: „Pak prodejte černou tašku mně. Nabízím tři tisíce dolarů.“

„Ten pán z Londýna nabízí už teď dvakrát tolik.“

„A kolik chcete?“

„Hloupá otázka. Kolik jen mohu dostat.“

„Jste bezcharakterní padouch.“

„Ano, to váš kolega právě také konstatoval.“

Majorova tvář se rázem změnila. Obdivné mručel: „Člověče, že vás nemůžeme mít.“

„Kolik, Lehmanne, kolik?“

„Smím… Musím se nejdřív zeptat v Berlíně, vyžádat si nové pokyny…“

„Vyžádejte si, Lehmanne. Vyžádejte a pospěšte si. Moje loď za několik dní odplouvá.“

„Řekněte mi jen jedno: jak jste pronesl tašku do země? Portugalští celníci vás přece prohledali až na kůži!“

„Pořídil jsem si cizí pomoc.“ Thomas Lieven s povděkem pomyslel na svou plachou laňku. „Víte, Lehmanne, na takové triky člověk potřebuje jednu pro vás a vám podobné nedostupnou maličkost.“

„Totiž co?“

„Totiž šarm.“

„Vy mě nenávidíte, že?“

„Pane Lehmanne, vedl jsem šťastný život, byl jsem spokojený občan. Vy a vaši kolegové z Anglie a Francie jste zavinili, že tu dnes sedím. Mám vás za to milovat? Nechtěl jsem s vámi mít nic společného. Přemýšlejte, jak se vy vyrovnáte se mnou. Kde bydlíte?“

„V Casa Senhora de Fátima.“

„Já bydlím v hotelu Palacio do Estoril-Parque. Ten pán z Londýna ostatně také. Zeptejte se svého šéfa, jakou cenu pro něho černá taška má. Váš kolega se dnes v noci bude ptát svého šéfa… Tak, a teď chci konečně jíst!“

2

Noc zůstala teplá. V otevřeném taxíku se Thomas Lieven vracel zpět do Lisabonu. Viděl, jak se měsícem ozářené zpěněné hřebeny vln rozbíjejí o břeh, viděl luxusní vily na okraji široké silnice, viděl temné piniové lesy, palmy a na povlovných svazích romantické lokály, z nichž k němu doléhal ženský smích a přiváté útržky taneční hudby.

Jel kolem módních lázní Estoril, kolem světlem zářících kasin a obou velkých hotelů.

Evropa stále více zapadala do sutin a popela – ale tady se ještě žilo jako v ráji.

V otráveném ráji, myslel si Thomas Lieven, ve smrtící zahradě ráje plné plazů všech národů, které se vzájemně špiclovaly a ohrožovaly. Tady, v hlavním městě Portugalska, se scházeli. Tady se dělali důležitými a houfně prováděli svou nekalou práci, pánové „páté kolony“, tito ďáblovi harlekýni…

V srdci Lisabonu, na nádherném náměstí Praca Dom Pedro s černobílou mozaikovou dlažbou, Thomas Lieven vystoupil. Zahrádky velkých kaváren lemujících obrovské náměstí byly stále ještě obsazeny domácími i cizinci.

Hlasitými údery oznámily věžní hodiny jedenáctou hodinu noční.

Zatímco zvony ještě zněly, viděl Thomas ke svému údivu, jak Portugalci a uprchlíci z Rakouska, Německa, Polska, Francie, Belgie, Československa, Holandska a Dánska po stovkách vyskočili ze svých židlí a vrhli se na dolní konec Praca Dom Pedro. Thomas se nechal unášet v moři lidských těl.

Na konci náměstí stála velká budova vydavatelství novin. Pod střechou běžel světelný pás písmen přinášejících poslední zprávy. Tisíce očí se upíraly nahoru ke svítícímu písmu, které pro mnohé z nich znamenalo totéž, co rozhodnutí o životě nebo smrti.

Thomas četl:

(DNB)

Německý říšský ministr zahraničních věcí von Ribbentrop a italský ministr zahraničí Ciano definitivně vyjasňují ve vídeňském zámku Belvedér na základě německo-italského smírčího rozsudku otázku nových hranic mezi Maďarskem a Rumunskem…

(United Press)

Německé letectvo pokračuje v těžkých náletech na britské ostrovy – velké škody a ztráty na životech v Liverpoolu – Londýně – Weybridge a Felixtownu…

(International News Service)

Nálet těžkých italských bombardérů na Maltu – Soustředěné útoky na britské vojenské sklady v severní Africe…

Thomas Lieven se otočil a pohlédl do tváře davu. Viděl jen málo lhostejných, zato však bezpočet ztrápených, ustrašených, pronásledovaných a naděje zbavených lidí.

Na cestě do hotelu Thomase Lievena čtyřikrát oslovily krásné mladé ženy, jedna z Vídně, jedna z Prahy, jedna z Paříže. Té nejmladší, napůl dítěti, která vypadala jako madona, dal peníze a popřál jí všechno nejlepší. Řekla mu, že utekla ze Španělska před Frankem.

Květiny v zahradě šestipatrového hotelu Parque omamně voněly. Také hala se podobala exotickému moři květin. Když jí Thomas Lieven procházel, sledovaly ho tucty pozorných, číhavých, nedůvěřivých a poplašných pohledů.

Také tady slyšel téměř všechny evropské jazyky.

Ale tady neseděli ztrápení, ustrašení lidé bez naděje. Tady seděli pohromadě agenti a agentky, kteří v luxusu a blahobytu provozovali své odporné idiotské řemeslo – ve jménu té které vlasti.

Když Thomas vstoupil do svého apartmá, obtočily se kolem jeho krku měkké paže a ucítil parfém Mabel Hastingsové.

Mladá stevardka měla na sobě šňůru bílých perel a boty na vysokém podpatku, jinak nic.

„Ach Jeane, konečně – konečně… Jak dlouho jsem na tebe čekala!“

Něžně ho líbala a on se věcně zeptal: „Kde je ta černá taška?“

„Deponovaná v hotelovém trezoru – jak jsi mi nařídil…“

„Tak je to dobře,“ řekl Thomas Lieven. „Teď už budeme mluvit jenom o lásce.“

Příštího rána v 8.30 letěla unavená, ale veselá Mabel Hastingsová do Dakaru. Příštího rána v 10 hodin začal Thomas Lieven, veselý, ale rozhodně ne unavený, po opulentní snídani připravovat před odjezdem z Evropy ještě důkladnou pomstu svým trýznitelům z německé, anglické a francouzské zpravodajské služby…

V největším knihkupectví ve městě, na Avenida da India, hledal ráno 31. srpna elegantně oděný pán plány německých a francouzských měst. Skutečně takové plány našel, mimo jiné v průvodci z roku 1935. Poté šel Thomas Lieven na hlavní poštovní úřad. Tam jeho šarmu a přesvědčovacímu umění podlehla jedna starší úřednice. Hodinu měl k dispozici telefonní seznamy pěti německých a čtrnácti francouzských měst. Hlavní pošta světového města Lisabonu měla kompletní knihovnu všech evropských telefonních seznamů.

Z těchto seznamů vypsal Thomas celkem 120 jmen a adres. V Rua Augusta koupil psací stroj a papír. Pak se vrátil do hotelu, vyzvedl z trezoru černou tašku a odebral se do svého příjemně chladného apartmá v prvním patře. Před jeho okny se rozprostíral park s pohádkovými rostlinami a stromy, fontánami a pestrými papoušky.

Aby se dostal do pokud možno vyrovnaného duševního stavu, nechal si ještě u číšníka na patře rychle připravit tomatový koktejl a pak se dal do práce.

Otevřel černou tašku. Obsahovala celé jeho jmění v hotovosti. Obsahovala šest hustě popsaných listů a nové konstrukční plány těžkých tanků, plamenometů a stíhacího bombardéru.

Nejraději bych tu hnusnou špínu hned spláchl do záchoda, pomyslel si Thomas, ale major Débras jistě ví o těch plánech a postrádal by je. Pánové Lovejoy a Loos však o jejich existenci nevědí nic, chtějí jen ty seznamy.

A seznamy mají mít…

Podíval se na šest strojem popsaných listů. Uváděla se na nich jména důstojníků a civilních příslušníků „Deuxième Bureau“, francouzských agentů v Německu, důvěrníků v Německu a Francii – celkem 117 jmen.

Za jmény stály adresy. A za adresami vždy dvě věty. První se měl agent oslovit. Druhou měl agent odpovědět. Teprve pak si mohl být člověk jistý, že má co do činění s ním a se žádnou jinou osobou.

Thomas Lieven například četl:

Willibald Lohr, Düsseldorf Sedanstrasse 34;

1. „Neviděl jste náhodou malého šedého trpasličího pudla s červeným obojkem?“

2. „Ne, ale venku v Lichtenbroichu se ještě prodává med.“

Adolf Kunze-Wilke, Berlin Grünewald, Bismarckallee 145;

1. „Jsou to vaši holubi na té měděné střeše zahradního altánku?“

2. „Neodvádějte pozornost. Váš úbor není v pořádku.“

A tak dále.

Thomas potřásl hlavou a vzdychl. Pak vložil do nového psacího stroje list papíru a rozložil plán Frankfurtu nad Mohanem. Z mnichovského telefonního seznamu vybral mimo jiné jméno Friedrich Kesselhuth.

Napsal toto jméno a sklonil se nad plánem města Frankfurt.

Vezměme Erlenstrasse, pomyslel si. Erlenstrasse vedla z mohanské hlavní silnice. Byla to krátká ulička. Thomas se podíval na měřítko – 1:16 000.

Kolik domů může v Erlenstrasse stát? přemýšlel Thomas. Třicet. Čtyřicet. Ale nikdy šedesát. Přesto. Jistota je jistota.

Napsal:

Fredrich Kesselhut, Frankfurt nad Mohanem, Erlenstrasse 77. A pod to:

1. „Má ta malá prodavačka u Fechenheima vlastně světlé nebo tmavé vlasy?“

2. „Musíte ten sýr z Harzu rychle sníst, zamořuje vzduch.“

Tak, další.

Pana Paula Giggenheimera z Hamburku-Altony přenesl Thomas do Düsseldorfu do domu č. 51 ve velmi krátké Rubensstrasse.

1. „Johnovi Galsworthymu bylo 66 let.“

2. „Musíme mít zpátky své kolonie.“

To by bylo číslo dvě, myslel si Thomas Lieven. Ještě jich potřebuji sto patnáct. A celý ten krám musím opisovat třikrát. Pro Lovejoye. Pro Loose. Pro Débrase. Pěkná práce. Bude ale dobře placená!

Psal dál. Po půl hodině ho náhle přepadla ochromující sklíčenost. Šel k oknu a díval se do parku.

Sakra práce, pomyslel si, takhle to vůbec nejde!

Předsevzal jsem si, že pravé seznamy sprovodím ze světa, protože mohou jen způsobit nové zlo, bez ohledu na to, kdo je dostane, zda Němci, Angličané, nebo Francouzi. Nechci, aby kvůli těm seznamům umíralo ještě víc lidí.

Na druhé straně se chci pomstít všem těm idiotům, kteří mi zničili život. Ale pomstím se určitě jim? Opravdu zabráním, aby se nepáchalo další zlo?

Když budou chtít Francouzi a Angličané pracovat s mými zfalšovanými seznamy, zjistí, že nic nesouhlasí. To by bylo dobré.

Ale Němci!

Předpokládejme, že ve Frankfurtu žije jmenovec mnichovského Friedricha Kesselhutha, jen prostě nemá telefon. Nebo předpokládejme, že Erlenstrasse ve Frankfurtu byla mezitím prodloužena a skutečně tam existuje dům číslo 77 – gestapo zatkne všechny muže jménem Kesselhuth. Budou je mučit, zavřou je, zabijí je…

A to je teprv jedno jméno a jedna adresa. A na seznamech jich je ještě 116!

Možná pánové ze zpravodajských služeb zjistí, že jsem je podvedl a seznamy zahodí. Snad jsou alespoň tak inteligentní. Ale po všem, co jsem dosud prožil, na to nesmím spoléhat!

Ale sakra, 3. září přijede Débras a bude chtít tu pitomou černou tašku. Co jen udělám?

Jak je prosté lidi zradit a zabít. A jak je složité lidi chránit, bránit je před bolestí, pronásledováním, smrtí…

3

Zazvonil telefon. Thomas Lieven se vytrhl z úvah a zvedl sluchátko. Zavřel oči, když uslyšel známý hlas: „Tady Lehmann. Telefonoval jsem s jistým pánem. Tedy – 6 000 dolarů.“

„Ne,“ odmítl Thomas.

„Co ne?“ v hlasu majora z Kolína se chvěla panika. „Už jste tu věc prodal?“

„Ne.“

„Co tedy?“

Thomas se ztrápeně podíval na list papíru ve stroji. „Ještě vyjednávám. Beru vaši nabídku na vědomí. Zavolejte zase zítra.“ Bez dalšího slova zavěsil.

Fritz Loos by se měl jmenovat jeden z chlapíků na mém seznamu, myslel si vztekle. Pak složil všechny papíry do černých desek a odnesl je dolů k hlavnímu vrátnému, který je zavřel do hotelového trezoru. Thomas chtěl jít na procházku a přemýšlet. Pro jeho problém přece musí existovat řešení, musí, musí…

V hale seděl agent Lovejoy. Na čele měl stále ještě pořádnou bouli.

Lovejoy vyskočil a s lačnýma očima se přiblížil. „To je ta taška, co? Jasně jsem ji viděl. Tak tedy co?“

„Ještě jednám. Zeptejte se zítra…“

„Poslyšte, nabízím víc než váš nacista, nabízím v každém případě víc!“

„Ano, ano, dobře,“ řekl Thomas Lieven a nechal ho stát. Ponořen do myšlenek vyšel na prosluněnou ulici. Ponořen do myšlenek putoval po městě. V Avenida da Liberdade ho zastavili. Pod palmami kráčel pohřební průvod. Policisté zastavili provoz. Musel zemřít nějaký známý Portugalec, neboť ho na poslední cestě dojatě provázely stovky černě oděných mužů a žen. Mnozí plakali. Chodci smekali klobouky. Bylo slyšet hlasité modlitby a vonělo kadidlo.

Poslouchejte! Z mumlání truchlících náhle vyšlehl jasný smích. Tak hrozně netaktně vyrušil průvod elegantní mladý muž.

„Špinavej cizinče,“ uplivla si před ním jedna stará žena.

„Ano, matičko, ano,“ souhlasil Thomas Lieven. A pak spěchal, jak nejrychleji mohl, s deštníkem zavěšeným na ruce k blízkému hlavnímu nádraží.

V hale byl velký stánek s novinami a časopisy z celého světa. Churchill a Hitler, Göring a Roosevelt tu pokojně viseli vedle sebe, obklopeni obrázky polonahých dívek, kulturistů a válečnými titulky ve všech jazycích.

„Noviny, prosím,“ hlesl Thomas Lieven bez dechu starému vrásčitému prodavači. „Všechny francouzské, všechny německé.“

„Jsou ale z předvčírka.“

„To nevadí! Dejte mi, co máte. I ty z minulého týdne. A z předminulého týdne.“

„Jste opilý?“

„Úplně střízlivý. Tak rychle, papá!“

Starý muž pokrčil rameny. A pak prodal všechna svá stará čísla časopisů Reich, Völkischer Beobachter, Berliner Zeitung, Deutsche Allgemeine Zeitung, Münchener Neueste Nachrichten a stará čísla Le Matin, L’Euvre, Le Petit Parisien, Paris Soir a devíti francouzských okresních novin.

S tímto balíkem starých novin se Thomas Lieven vrátil zpátky do hotelu a zavřel se ve svém apartmá. A pak studoval staré zaprášené noviny, ale vždycky jen poslední stránky, ve kterých stojí – úmrtní oznámení. Mnoho lidí umírá denně v Paříži a Kolíně, v Toulouse a Berlíně, v Le Havru a Mnichově. Mrtvým už gestapo nemůže udělat nic.

Thomas Lieven začal psát. Práce mu šla rychle od ruky. Neboť teď mohl s klidným svědomím používat dokonce pravé adresy…

2. září 1940 koupil náš přítel v obchodě s koženým zbožím na Avenida Duarte Pacheco dvě černé tašky. Brzy odpoledne se s jednou z těchto tašek objevil v elegantních místnostech pana Gomese dos Santos.

Pan dos Santos, jeden z nejlepších krejčích Lisabonu, mu na uvítanou osobně stiskl ruku a dobrosrdečně se usmíval. Úsměv mu propůjčil blahobytný výraz. Pan Santos měl v ústech mnoho zlata.

V jedné převlékací kabině s jemnými růžovými hedvábnými tapetami se Thomas Lieven setkal s majorem Loosem, který měl na sobě elegantní oblek z tmavého flanelu.

„Díkybohu,“ řekl Loos s ulehčením, když zahlédl Lievena.

Už tři dny ho tento člověk neustále připravoval o nervy. Stále znovu se s ním setkával v barech, v hotelových halách, na pláži. Stále znovu ho tento člověk držel. „Ještě se nemohu rozhodnout. Musím ještě jednou mluvit s Angličanem.“

Tutéž hru hrál Thomas Lieven s Lovejoyem. Také toho stále znovu udržoval v naději a poukazoval na to, že jeho konkurent nabízí víc, stále ještě víc. Tímto způsobem dosáhl u každého z pánů nabídky ve výši 10 000 dolarů. Thomas chtěl zůstat při tom.

Oběma pánům vážně zdůraznil: „Až do vašeho odjezdu musí zůstat absolutně utajeno, že jsem tašku prodal vám, jinak si nejste jist životem. Předání se proto musí uskutečnit na nenápadném místě.“

Loos se rozhodl pro převlékací kabinu v říši pana dos Santose. Vysvětlil Thomasovi: „Je to chlapík, ten krejčí! Za tři dny vám ušije dokonalý oblek na míru z nejlepší anglické látky.“ Poklepal si na rukáv: „Jen si sáhněte!“

„Skutečně skvělý.“

„Všichni si tu necháváme šít.“

„Kdo jsou všichni?“

„Všichni agenti, kteří bydlí v Lisabonu.“

„A tomu říkáte nenápadné místo?“

Loos byl zjevně nadšen svou chytrostí: „Právě! Nechápete? Žádnému z milých pánů kolegů by se ani nesnilo, že jsem tu služebně!“

„Aha.“

„Kromě toho jsem dal Josému sto escudů.“

„Kdo je José?“

„Pomocný krejčí. Jsme tu nerušeni.“

„Máte ty peníze?“

„Samozřejmě. V této obálce. A seznamy?“

„V této tašce.“

Poté si major prohlédl šest listů se sto sedmnácti adresami a Thomas Lieven obálku s dvěma sty padesátidolarovkami. Oběma se zřejmě líbilo, co viděli.

Major potřásl Thomasovi rukou. „Moje letadlo odlétá za hodinu. Hodně štěstí, vy starý ničemo. Opravdu jsem si vás oblíbil. Možná, že se ještě uvidíme.“

„Doufám, že ne.“

„No pak – heil Schicki!“ Loos pozvedl pravici.

„Jak prosím?“

„Tak říkají pánové ze zdejší mise. Ten chlapík se prý kdysi jmenoval Schicklgruber. Jsou tady dole samí prima kamarádi, opravdu. Měl byste je poznat blíž.“

„Ale ne, děkuji.“

„Vůbec to nejsou nacisté!“

„Samozřejmě, že ne,“ řekl Thomas Lieven. „Šťastnou cestu, pane Lehmanne. A pozdravujte ode mě pana admirála, i když se neznáme.“

4

S ohledem na zvláštní politickou situaci Portugalska dnes nepromítáme týdeník, oznamovala tabule ve foyeru lisabonského kina Odeon.

Ale německý film „Křest ohněm“ v Odeonu promítali!

V jedné lóži se Thomas Lieven setkal během představení, které začínalo ve čtyři hodiny, s anglickým agentem Lovejoyem. Zatímco na plátně německé útočné bombardéry nalétávaly na Varšavu, černá taška a 10 000 dolarů ještě jednou změnily majitele. Zatímco bomby vybuchovaly, domy vylétaly do povětří a zaznívala řízná muzika, řval Lovejoy, aby přehlušil hluk bitvy, Thomasovi do ucha: „Vybral jsem si schválně tohle kino. Tady se můžeme v klidu bavit, nikdo nám nerozumí. Inteligentní, co?“

„Velmi inteligentní!“

„Ten nacista pukne!“

„Kdy letíte do Londýna?“

„Ještě dneska večer.“

„No, tak šťastnou cestu.“

„Jak prosím?“

„Řekl jsem: šťastnou cestu!“ zařval mu Thomas do ucha.

Pravé seznamy samozřejmě už dávno roztrhal na kousky a spláchl v koupelně svého apartmá. V originální černé tašce, která odpočívala v trezoru hotelu Parque, čekal třetí exemplář zfalšovaných seznamů se jmény sto sedmnácti drahých zesnulých na majora Maurice Débrase.

Débras byl v Madridu. 3. září chtěl přijet do Lisabonu. S Thomasem se domluvil: „Od 3. září na sebe každý večer budeme čekat od 22 hodin v kasinu Estorilu.“

Teď tedy ještě vyřídit majora, myslel si Thomas Lieven, zatímco 3. září večer jel rychlodráhou do Estorilu, a potom – zmizet až do 10. září v nějakém malém penzionu!

10. září vyplouvala jeho loď Generál Carmona. Bude lepší, přemýšlel Thomas, když do té doby zůstanu pokud možno neviditelný. Neboť bylo možné předpokládat, že do té doby přinejmenším pánové v Berlíně zjistí, co jim udělal.

Bylo dost nepravděpodobné, že by Débras něco zpozoroval. Major chtěl okamžitě pokračovat dál do Dakaru. Thomas si myslel: jednou v blízké budoucnosti mnou bude samozřejmě i on velmi zklamán. Chudák! Mám ho rád. Ale ruku na srdce, co jsem měl dělat? Jistě by v mé situaci přišel na totéž. Josephine je žena. Ta mě pochopí…

5

„Mesdames, messieurs, faites vos jeux!“

Krupiér vhodil elegantním pohybem malou bílou kuličku na zvolna se otáčející kolo rulety. Běžela ve zmateném pohybu v protisměru.

Jako hypnotizovaná sledovala její běh dáma v červených hedvábných šatech. Seděla hned vedle krupiéra. Ruce se jí třásly nad několika malými sloupci žetonů. Byla velmi bledá a velmi krásná, asi třicetiletá. Černé vlasy měla uprostřed rozděleny pěšinkou a lnuly k hlavě jako čapka. Dáma měla dráždivě vykroužená ústa a zářivé černé oči. Vypadala ovládnuté a aristokraticky. A zcela propadlá ruletě.

Thomas Lieven ji pozoroval už hodinu. Seděl u lesklého baru obrovského kasina a pil whisky. Světlo lustrů dopadalo na cenné obrazy na stěnách, na bílozlaté rámy obrovských zrcadel, na silné koberce, sluhy v livrejích, pány ve smokingu, na nahá ramena žen, točící se kolo, běžící kuličku…

Cvak!

„Nula!“ vykřikl krupiér vedle dámy v červeném. Prohrála. Prohrávala už hodinu. Thomas ji přitom pozoroval. Dáma neztrácela jen jmění, ale pomalu začala ztrácet také své ovládání. Nejistými prsty si zapálila cigaretu. Řasy se jí chvěly. Otevřela zlatem vyšívanou večerní taštičku. Vytáhla bankovky. Hodila je krupiérovi. Ten jí přisunul hrací žetony. Dáma v červeném vsadila znovu.

Hrálo se u mnoha stolů, také chemin-de-fer. V sále bylo mnoho krásných žen. Thomas Lieven viděl jen jednu: dámu v červeném. Ta směs ovládání a vzrušení, dobrých mravů a hráčské vášně ho vzrušovala – ta ho vzrušovala odjakživa.

„27, rouge, impair et passe!“ volal krupiér.

Dáma v červeném opět prohrála. Thomas viděl, že barman potřásá hlavou.

Také barman dámu v červeném pozoroval. „Taková smůla,“ řekl soucitně.

„Kdo je to?“

„Šílená hráčka. Co ta už prohrála!“

„Jak se jmenuje?“

„Estrella Rodrigues.“

„Vdaná?“

„Vdova. Její muž byl advokát. Říkáme jí konzulka.“

„Proč?“

„No protože je. Je konzulkou nějaké banánové republiky.“

„Aha.“

„5, rouge, impair et manque!“

Konzulka zase prohrála. Leželo před ní už jen sedm žetonů.

Thomas slyšel, že ho někdo tiše oslovuje: „Monsieur Leblanc?“

Pomalu se otočil. Stál před ním malý silnější muž. Měl červený obličej, potil se a byl velmi rozrušen. Mluvil francouzsky: „Jste přece monsieur Leblanc, že?“

„Ano.“

„Následujte mě na toaletu.“

„Proč?“

„Protože vám musím něco říci.“

Sakra, moje seznamy… Některý z těch špionských chlapů zavětřil nebezpečí. Ale který? Lovejoy, nebo Loos? Thomas potřásl hlavou: „Řekněte to tady.“

Malý muž zašeptal Thomasovi do ucha: „Major Débras má v Madridu potíže. Vzali mu pas. Nemůže opustit zemi. Prosí vás, abyste mu co nejrychleji poslal falešný pas.“

„Jaký pas?“

„Přece jste jich měl v Paříži spoustu!“

„Ty jsem všechny rozdal!“

Zdálo se, že ten malý to neslyšel. Spěšně šeptal: „Právě jsem vám strčil do kapsy obálku. Najdete v ní Débrasovy fotografie a moji adresu v Lisabonu. Tam přineste pas.“

„Nejdřív ale nějaký mít!“

Malý muž se nervózně rozhlédl. „Musím odtud pryč… Udělejte, co můžete. Zavolejte mi.“ Spěchal pryč.

„Poslyšte, přece –,“ volal Thomas. Mužík zmizel. Sakra, člověk má ale jen samé mrzutosti!

Co teď udělám? Takový milý chlapík, ten Débras! Z hlediska svého světového názoru ho musím převézt, ale nechat ho v bryndě – nepřichází v úvahu! Jak pomohu Débrasovi ze Španělska? Odkud pro něj tak rychle získám falešný pas?

Pohled Thomase Lievena zabloudil k dámě v červeném. Právě se zvedala, rozrušená a bledá. Zřejmě všechno prohrála.

Thomas náhle dostal nápad…

O deset minut později seděl s konzulkou Estrellou Rodriguesovou u nejlepšího stolu ve vznešené restauraci kasina. Malá dámská kapela se propracovávala Verdim. Tři číšníci předváděli estetický balet kolem stolu Thomase Lievena. Právě servírovali hlavní jídlo: játra na portugalský způsob.

„Ta papriková omáčka je vynikající,“ chválil Thomas. „Skutečně, úplně vynikající. Nemyslíte, madame?“

„Je velmi dobrá.“

„Za to vděčíme šťávě, madame, šťávě z rajčat… Není snad něco v pořádku?“

„Proč?“

„Právě jste se na mě tak podivně podívala – tak – tak přísně!“

Konzulka velmi důstojně odpověděla: „Monsieur, nerada bych, abyste podléhal nějakým omylům. Není v mém stylu dávat se zvát cizími pány k jídlu.“

„Madame, není třeba ani slůvka vysvětlování. Gentleman ví, kdy má před sebou dámu. Nezapomínejme, že jsem to byl já, kdo vás vybízel k tomuto malému večernímu občerstvení, kdo vám je dokonce vnutil!“

Konzulka povzdechla a náhle se už na něho nedívala přísně, nýbrž s neobyčejnou sentimentalitou. Jak dlouho je už asi pan choť mrtvý, přemýšlel Thomas, zatímco říkal: „V okamžicích velkého nervového vypětí a duševní trýzně by člověk vždycky měl pojíst něco kaloricky vydatného. Prohrála jste hm – mnoho?“

„Velmi, velmi mnoho!“

„Neměla byste hrát, madame. Ještě pár oliv? Žena, která vypadá jako vy, musí prohrávat. Je to jen spravedlivé.“

„Ach…“ Konzulčin hezký výstřih prozradil její vnitřní neklid. „Vy vůbec nehrajete, monsieur Leblanc?“

„Ne, ruletu ne.“

„Šťastlivče!“

„Jsem bankéř. Hra, jejíž průběh nemohu ovlivnit svou inteligencí, mě nudí.“

Černá Estrella náhle opět strašně přísně a divoce zvolala: „Nenávidím ruletu! Nenávidím ji a nenávidím sebe, když hraju!“

Thomase Lievena to začalo vzrušovat. Tahle osoba, jednou mírná jako beránek, pak bez přechodu zas zuřící tygřice… Ach bože, to bude divadlo… Ale krááásné –!

„Na tomto světě nenávidím dvě věci, monsieur!“

„A to?“

„Ruletu a Němce,“ zasyčela Estrella.

„Jste Francouz, monsieur. Vím, že mě pochopíte alespoň v tom druhém bodě…“

„Zcela, madame, zcela. Hm! Proč vlastně tak nenávidíte Němce?“

„Můj první muž byl Němec.“

„Chápu.“

„A ředitel kasina! Nemusím mluvit dál!“

Tímto směrem ne, pomyslel si Lieven, a proto řekl: „Jistě ne. Něco by mi ovšem udělalo velkou radost…“

„Totiž?“

„Jeden večer financovat vaši hru.“

„Ale pane!“

„Když vyhrajete, rozdělíme se.“

„To nejde – to je vyloučeno – přece vás vůbec neznám…,“ začala konzulka.

O deset minut později: „Tedy dobře – ale jen pod výslovnou podmínkou, že se skutečně rozdělíme, kdybych vyhrála!“

„Samozřejmě.“

Estrelliny oči se rozzářily, dýchala nepravidelně a tváře jí zčervenaly: „Kde zůstal ten moučník, ach, jsem tak rozrušená, cítím to zcela jasně: teď vyhraju – vyhraju, co budu chtít…“

O hodinu později temperamentní dáma, která nenáviděla Němce a ruletu, prohrávala dvacet tisíc escudů, tedy téměř tři tisíce marek. Otřesená, podobná Máří Magdaléně, přišla k Thomasovi, který seděl u baru: „Ach bože, tolik se stydím.“

„Ale pročpak?“

„Jak jen vám mám ty peníze vrátit? Jsem – jsem na tom v současné době taktak…“

„Považujte to za dárek.“

„To je nemožné!“ Teď zase vypadala jako anděl pomsty, jako vytesaná z mramoru. „Za co mě máte? Zdá se, pane, že jste se ve mně důkladně zmýlil!“

Menu

Toast se sardinkami

Játra po portugalsku

Meloun v šampaňském

3. září 1940

PO TOMTO JÍDLE BYLA KRÁSNÁ KONZULKA PŘÍSTUPNÁ

Toast se sardinkami

Nejjemnější velké sardinky bez kůže a kostí krátce po obou stranách opečeme na oleji, ve kterém byly naloženy. Pak je poklademe na čerstvě připravené horké toasty, obložíme plátky citronu a servírujeme. U stolu je pokapeme citronovou šťávou a trochu popepříme.

Podáváme-li jako předkrm, dáváme každému nanejvýš dva obložené toasty, neboť tyto toasty se sardinkami mají hlad jen vydráždit, nikoli utišit…

Játra po portugalsku

Plátky telecích nebo hovězích jater v množství podle počtu osob obalíme v mouce. Pozor na to, že játra solíme vždy až po opečení. Nakrájíme nadrobno dvě velké cibule. Půl kila paprik zbavíme stopky, jaderníku a bílé dužiny, nakrájíme je na úzké, krátké proužky. Pak rozdrtíme půl kila oloupaných rajčat a vymačkáme z nich šťávu. Na polovině šálku oleje dusíme cibuli do světležluta, přidáme proužky papriky a pak vymačkaná rajčata. Když je paprika měkká, přilijeme rajskou šťávu a necháme ještě pět minut povařit. Potom masu propasírujeme sítkem, přilijeme trochu smetany a celé ještě jednou zahřejeme. Okořeníme solí a ostrým pepřem. Touto omáčkou přelijeme játra opečená až v poslední minutě a obložíme to celé tenkými plátky vypeckovaných oliv. K tomu podáváme suchou rýži.

Meloun v šampaňském

Skrojíme vršek pěkného zralého melounu a odkrojenou část použijeme jako víčko. Pak vybereme vnitřek ovoce až na centimetrovou vrstvu. Ovocnou dužinu zbavíme jadérek a rozkrájíme na středně velké kostky, které opět vložíme do melounu. Na tuto náplň nalijeme suché šampaňské – tolik, aby kostky byly dobře pokryty, ale neplavaly. Uzavřeme „víčkem“, meloun postavíme do chladu a servírujeme ledový. Tento moučník lze připravit v různých variacích, například je možné přidat višně naložené v likéru nebo jiné ovoce. Labužník dává přednost výše popsanému způsobu, protože tak se nejlépe uplatní přirozené aroma melounu.

6

Budoár byl ponořen v šeru. Svítily jen malé lampičky s červenými stínítky. Na stolečku stála fotografie seriózního pána s cvikrem a velkým nosem. Před rokem zesnulý advokát Pedro Rodrigues, v malém formátu, se ze stříbrného rámečku díval na svou vdovu Estrellu.

„Ach, Jeane, Jeane – jsem tak šťastná…“

„Já také, Estrello, já také! Chceš cigaretu?“

„Nech mě kouřit z tvé…“

Nechal ji kouřit a zamyšleně se díval na tu krásnou ženu. Půlnoc dávno uplynula. Ve velké konzulčině vile se už nic nehýbalo. Personál spal.

Přitiskla se k němu a hladila ho.

„Estrello, miláčku…“

„Ano, srdce moje?“

„Máš hodně dluhů?“

„Strašně moc… Na domě jsou hypotéky… už jsem zastavila šperky. Pořád ještě doufám, že přece jen všechno mohu vyhrát zpátky…“

Thomas se podíval na fotografii. „Zanechal ti hodně?“

„Malé jmění… Ta hnusná, ďábelská ruleta, jak ji nenávidím!“

„A Němce.“

„A Němce, ano!“

„Řekni mi, chéri, jaké země jsi vlastně konzulkou?“

„Kostariky. Proč?“

„Už jsi někdy vystavila kostarický pas?“

„Ne, nikdy…“

„Ale tvůj muž jistě?“

„Ano, ten ano… Víš, od začátku války sem vůbec nikdo nepřišel. Myslím, že v Portugalsku už není žádný Kostaričan.“

„Miláčku, ale jistě je v domě ještě pár pasových formulářů?“

„Já nevím… Když Pedro zemřel, všechny formuláře a razítka jsem zabalila do kufru a odnesla na půdu… Proč tě to zajímá?“

„Estrello, miláčku, rád bych totiž vystavil jeden pas.“

„Jeden pas?“

S důvěrou v její finanční potíže řekl jemně: „Nebo i víc.“

„Jeane!“ Byla zděšena. „To má být žert?“

„To myslím vážně.“

„Co jsi to jen za člověka?“

„Jádro je dobré.“

„Ale – co bychom si s těmi pasy počali?“

„Mohli bychom je prodávat, mé krásné dítě. Bylo by tu mnoho kupců. A zaplatili by hodně. A s těmi penězi bys mohla… Nemusím mluvit dál…“

„Ach!“ Estrella se zhluboka nadechla. Vypadala skvěle, když se zhluboka nadechla. Estrella mlčela. Estrella přemýšlela – dlouho přemýšlela. Pak vyskočila a odběhla do koupelny. Když se vrátila, nesla koupací plášť.

„Oblékni si to!“

„Kam chceš jít, poklade?“

„Samozřejmě na půdu!“ vykřikla a v hedvábných pantoflíčkách s vysokými podpatky už před ním spěchala ke dveřím.

Půda byla velká a plná. Byla tu cítit dřevitá vlna a naftalín. Estrella držela kapesní svítilnu, zatímco Thomas supěl a vytahoval starý dřevěný kufr zpod obrovského srolovaného koberce. Uhodil se do hlavy o trám a zaklel. Estrella si klekla vedle něho. Spojenými silami odklopili vrzající víko. Uvnitř byly formuláře, knihy, razítka a pasy. Tucty pasů!

Estrella po nich sáhla třesoucími se prsty, listovala v nich, v tom, v onom, v pěti, osmi, čtrnácti pasech. Pasy byly bez výjimky staré a poseté skvrnami. Byly v nich nalepeny fotografie cizích lidí, stránky byly pokryty nesčetnými razítky. Samé prošlé pasy.

Prošlé… Prošlé… Neplatné…

Hluboce zklamaná Estrella se vzpřímila: „Ani jediný nový pas, samé staré… S těmi nemůžeme nic podniknout…“

„Naopak,“ řekl Thomas Lieven tiše a políbil ji: „Staré neplatné pasy jsou ty nejlepší!“

„Tomu nerozumím…“

„Hned porozumíš,“ slíbil potěšené Thomas Lieven alias Jean Leblanc. Necítil ledový dech svého osudu, který za ním vyvstal jako džin z láhve v orientální pohádce, připraven znovu udeřit a mrštit jím do víru nových dobrodružství a nebezpečí.

7

Odměřeným krokem, s buřinkou na hlavě a velkou koženou taškou v ruce, kráčel kolem poledne dne 4. září 1940 labyrintem Alfamy, starého města v Lisabonu, elegantní mladý muž velmi pěkného zevnějšku.

V malých křivých uličkách s jejich zvětralými rokokovými paláci a měšťanskými domy obloženými pestrými kachlíky si hrály bosé děti, debatovali muži s tmavou pletí, ženy spěchaly na trh, na hlavě koše plné ovoce nebo ryb.

Na nespočetných šňůrách viselo sněhobílé prádlo. Před vysokými maurskými okny se leskly černé kovové mříže. Na rozpukaných kamenných schodech rostly bizarně pokřivené stromy. A zdi se stále znovu otevíraly a poskytovaly volný pohled na blízkou řeku.

Elegantní mladý muž vstoupil do řeznického krámu. Zde koupil pěkný kousek telecího filé. V obchodě vedle koupil láhev madeiry, několik lahví červeného vína, olivový olej, mouku, vejce, cukr a všechna možná koření. Na tržišti zářícím tisíci barvami získal půl kila cibule a dvě pěkné hlávky salátu.

Před trhovkyní smekl klobouk a na rozloučenou se s podmanivým úsměvem uklonil.

Teď směřoval k úzké tmavé Rua do Poco des Negros, kde vstoupil na dvůr polorozpadlého domu.

Ihned se mu zjevilo sanitární zařízení tohoto domu ve formě polorozpadlých dřevěných beden, které stály na úzkých balkonech. Síť rour, které k tomu patřily, se táhla podél zdí. Jako rodokmen árijského původu, pomyslel si Thomas Lieven.

Ve slunném koutě dvora seděl slepý stařec, brnkal na kytaru a zpíval k tomu tenkým, vysokým hlasem:

Toho, co mi určil osud, už se nezbavím

To, co znám, je smutek jen,

pro něj jen jsem narozen,

on je druhem mým.

Thomas Lieven dal do zpěvákova klobouku peníze a pak ho oslovil:

„Diga-me, por favor, kde bydlí malíř Reynaldo?“

„Musíte jít druhým vchodem; Reynaldo bydlí úplně nahoře, pod střechou.“

„Muito obrigado,“ řekl Thomas Lieven a opět zdvořile pozvedl buřinku, přestože slepec to přece nemohl vidět.

Na schodišti druhého vchodu byla tma. Čím výše Thomas stoupal, tím bylo světleji. Slyšel mnoho hlasů. Byl tu cítit olivový olej a chudoba. V nejvyšším patře byly už jen dvoje dveře. Jedny vedly nahoru na půdu, na druhých bylo velkými červenými písmeny načmáráno:

REYNALDO PEREIRA

Thomas zaklepal. Bylo ticho. Zaklepal hlasitěji. Nic se nepohnulo. Stiskl kliku. Dveře se se skřípotem otevřely.

Tmavou předsíňkou Thomas vstoupil do velkého malířského ateliéru. Bylo tu hodně světla. Obrovské okno propouštělo prudkou sluneční záři na tucty dosti divokých obrazů, na stůl přeplněný barvami, tubami, štětci a láhvemi, na plné popelníky a na asi padesátiletého muže, který úplně oblečen spal na gauči.

Muž měl husté černé vlasy. Strnisko tmavých vousů krylo jeho bledé propadlé tváře. Hlasitě a rytmicky chrápal. Před gaučem ležela prázdná láhev od koňaku.

„Pereiro!“ zakřičel Thomas Lieven. Zarostlý muž nereagoval. „Hej, Pereiro!“ Vousáč hlasitě zachrápal a obrátil se na bok. „No jo,“ zabručel Thomas Lieven. „Tak se tedy postarejme o oběd…“

O hodinu později se malíř Reynaldo Pereira probudil. Jeho probuzení mělo tři důvody: slunce mu svítilo přímo do obličeje. V kuchyni to klapalo a lomozilo. Šířil se intenzivní pach cibulové polévky.

Zastřeným hlasem zavolal: „Juanito?“ Ještě otupěle se zvedl, vytáhl si kalhoty, nacpal do nich košili a klopýtal ke kuchyni. „Juanito, moje srdce, můj živote, ty jsi se vrátila?“

Otevřel dveře do kuchyně. Muž, kterého ještě nikdy neviděl, stál u sporáku, kolem pasu uvázanou starou zástěru, a vařil.

„Bom dia,“ pozdravil ten cizí muž a podmanivě se usmál. „Konečně jste se vyspal?“

Malíř se náhle začal třást po celém těle, tápal po židli a těžce na ni klesl. Sténal. „Zatracená kořalka… Už je to tady, už to jede…“

Thomas Lieven naplnil sklenici červeným vínem, podal ji otřesenému muži a otcovsky mu položil ruku na rameno.

„Jen se nerozrušujte, Reynaldo, to ještě není delirium tremens – jsem z masa a krve. Jmenuji se Jean Leblanc. Tady, napijte se nejdřív trochu, udělejte něco pro svůj ubohý krevní obraz. A pak se spolu pořádně najíme.“

Malíř se napil, otřel si rty a vydechl: „Co děláte v mojí kuchyni?“

„Zapékanou cibulovou polévku, telecí medailonky v omáčce z madeiry…“

„Zbláznil jste se?“

„… a jako moučník jsem zvolil omeletu. Vím přece, že máte hlad. A potřebujete klidnou ruku.“

„K čemu?“

„Abyste pro mě po jídle zfalšoval pas,“ pronesl Thomas mírně.

Reynaldo se zvedl a sáhl po těžké pánvi. „Ven, ty špicle, nebo ti rozbiju hlavu!“

„Ale to přece ne, tady je pro vás dopis.“ Thomas si otřel ruce do zástěry, sáhl do náprsní kapsy svého saka a vytáhl obálku, kterou podal Reynaldovi. Ten ji roztrhl, vyjmul list papíru a podíval se na něj. Po chvíli vzhlédl. „Odkud znáte Luise Tamira?“

„Naše životní cesty se zkřížily včera večer v kasinu v Estorilu. Malý tlustý Luis mi předal zprávu, že jeden můj starý přítel se v Madridu dostal do úzkých. Vzali mu jeho pas. Proto potřebuje nový. A sice rychle. Luis Tamiro si myslí, že jste ten správný muž. Opravdový umělec. První třída. Dlouholeté zkušenosti.“

Reynaldo potřásl hlavou. „Je mi líto, ale už to nepřichází v úvahu. To jsem řekl i Juanitě. Juanita je moje žena, víte…“

Menu

Zapečená cibulová polévka

Telecí medailonky v omáčce z madeiry

Hořící omeleta

4. září 1940

TENTO POKRM UVEDE PADĚLATELE PASU DO NEJLEPŠÍ FORMY

Zapečená cibulová polévka

Cibuli nakrájíme na tenké kroužky a necháme na másle nebo oleji osmahnout do světlehněda. Pak přilijeme horkou vodu – o něco více, než je požadované množství polévky – a necháme patnáct minut vařit, osolíme podle chuti. Můžeme použít i masový vývar. Mezitím si nakrájíme tenké plátky veky, které poklademe na polévku už odstavenou z ohně. Posypeme silnou vrstvou strouhaného sýra. Hrnec postavíme do horké trouby a necháme tam tak dlouho, dokud sýr nevytvoří lehce nahnědlou vrstvu. Hezčí je, máme-li možnost použít pro každou osobu zvláštní varnou misku.

Telecí medailonky v omáčce z madeiry

Nakrájíme pěkné silné plátky telecího filé, lehce je naklepeme a krátce opečeme po obou stranách tak, že uvnitř zůstanou ještě trochu růžové. Osolit je můžeme až po opečení. Předtím jsme najemno pokrájeli půlku cibule, pět mandlí a hrstku hub a lehce jsme směs opekli na oleji nebo na másle. Na to nalijeme velkou sklenici madeiry a vše necháme patnáct minut slabě vařit, okořeníme solí a pepřem. Tuto omáčku přelijeme přes právě opečené medailonky a podáváme s bramborovými hranolky a hlávkovým salátem.

Hořící omeleta

Upečeme zcela obyčejnou, ne příliš tenkou omeletu, jejíž velikost odpovídá talíři, na němž ji budeme servírovat, a silně ji pocukrujeme. U stolu na ni nalijeme řádnou dávku dobrého rumu a zapálíme. Pak hořící omeletu srolujeme a pokapeme troškou citronové šťávy.

„… a opustila vás, protože se vám vede špatně. Luis mi všechno vyprávěl. Neplačte pro ni. Žena, která opustí muže v nouzi, protože se mu vede špatně, za nic nestojí. Uvidíte, jak se vrátí, až zase budete mít peníze.“

„Peníze, od koho?“

„Mimo jiné ode mě.“

Reynaldo si hladil vousy a pokyvoval hlavou. Hovořil jako učitel k hloupému dítěti: „Poslouchejte – je válka. Pas můžete napodobit jen tehdy, když máte papír s vodotiskem. Ten ale musíte vždycky ukrást v zemi, pro kterou je pas určen…“

„To vím taky.“

„Pak budete taky vědět, že ve válce se takový papír nedostane. Tedy už nelze pasy napodobovat. Je tedy jen možné je padělat. A jak se to dělá?“

Thomas ochutnával omáčku z madeiry a přitom odpověděl: „Většinou přece tak, že člověk lidi opije nebo zmlátí a pak jim vezme pasy a změní je.“

„Velmi správně! A vidíte, to neudělám. To není můj styl. Když už nemohu správně napodobovat, pak tedy vůbec nic. Jsem pacifista!“

„Stejně jako já. Podívejte se na okenní rám, je tam pro vás dárek.“

Reynaldo se pozvedl a těžce se odpotácel k oknu: „Co je to?“

„To jsou čtyři prošlé pasy Kostariky plné razítek. Tři patří vám, jestliže mi ten čtvrtý pozměníte.“

Padělatel vzal do ruky jeden z pasů, zhluboka se nadechl a podíval se na Thomase s nesmělým obdivem. „Odkud máte ty pasy?“

„Našel jsem je. Dnes v noci.“

„Dnes v noci jste našel čtyři kostarické pasy?“

„Ne.“

„Aha.“

„Dnes v noci jsem nenašel čtyři kostarické pasy, nýbrž sedmačtyřicet,“ ujasnil Thomas Lieven a odstavil přitom ze sporáku zapečenou cibulovou polévku. „Jídlo je hotové, Reynaldo.“

A myslel si: jaké je to štěstí, že moje hezká mladá konzulka uchovávala tolik hezkých pasů!

A myslel si: nyní jsem tedy skončil u pana Pereiry v Rua do Poco des Negros. Tak se tedy naučím, jak se odborně padělají pasy. Já – ještě před nedávnem nejmladší soukromý bankéř v Londýně. Ach ty jedna dobo, a já to všechno nemohu a nemohu a nemohu vyprávět v klubu!

8

Čtyři pasy ležely rozloženy na velkém pracovním stole u okna. Ukazovaly fotografie čtyř různých státních občanů Kostariky: jednoho starého silného, jednoho mladšího štíhlého, jednoho s brýlemi, jednoho s knírem.

Vedle těch čtyř pasů ležely čtyři fotografie majora Débrase z francouzské tajné služby, který v Madridu netrpělivě čekal na pomoc. Malý Luis Tamiro předal fotografie Thomasů Lievenovi v kasinu v Estorilu.

Oběd skončil.

V bílém pracovním plášti teď Reynaldo Pereira vypadal jako známý chirurg. Najatý padělatel pasů se soustředěně a střízlivě připravoval na závažný zásah.

Tiše promlouval: „Vy toho muže v Madridu znáte osobně. Víte, jak vypadá. Podívejte se na fotografie v těch čtyřech pasech. Přečtěte si jejich popis. Řekněte mi, který se tak nejspíše hodí na vašeho přítele. Samozřejmě chci vzít ten pas, na kterém musím měnit co nejméně.“

„To by tedy byl tenhle.“ Thomas ukázal na druhý zleva. V druhém pasu zleva stálo jméno Rafaelo Puntareras.

Pas byl vystaven 8. února 1934 a 7. února 1939 pozbyl platnosti. Bylo v něm mnoho víz a razítek hraničních kontrol; zbývalo jen několik volných stránek. Proto si obchodník Puntareras už nedal pas prodloužit, nýbrž si u mezitím zesnulého konzula Pedra Rodriguese hned nechal vystavit nový.

Thomas ho ujistil: „Osobní popis se na mého přítele hodí, jen má hnědé vlasy a modré oči.“

„Pak musíme změnit barvu vlasů a barvu očí, vyměnit fotografie, doplnit na fotografii vašeho přítele část razítka, opravit den, kdy končí platnost a den vystavení pasu a podle toho upravit v razítkách a vízech všechna data, která jsou z dřívější doby.“

„A jméno Puntareras?“

„Zdrží se váš přítel v Lisabonu delší dobu?“

„Ne, hned poletí dál do Dakaru.“

„Pak může jméno zůstat.“

„Potřebuje ale přece tranzitní vízum pro Lisabon a vstupní vízum do Dakaru.“

„No a? Mám plnou skříň razítek. Pravděpodobně je to největší sbírka v Evropě. Ne, ne, to je malá ryba!“

„Co by pak byla velká?“

„Pas, ve kterém se musí měnit všechno a fotografie má razítko vyražené. K tomu bych hladce potřeboval celé dva dny.“

„A na pana Puntarerase?“

„Musíte vzít ohled na mé špatné duševní rozpoložení, na mou nevyrovnanost, mé neštěstí v manželství – sakra, ale za sedm hodin to udělám!“

Uvolněně a s tichým broukáním se Reynaldo Pereira pustil do práce. Vzal kónický kovový trn upevněný v dřevěné rukověti, něco jako ševcovské šídlo, a provlékl ho z lícové strany prvním upevňujícím kroužkem pasové fotografie tak, aby pevně seděl. Pak začal opatrně perořízkem uvolňovat zadní stranu kroužku.

Mistr pravil: „Vždycky nejprve odstraníme fotografii, abychom nějakým nešikovným zásahem při práci nepoškodili gumové razítko.“ Ulevil si lehkým říhnutím. „Ta vaše cibulová polévka byla opravdu fantastická!“

Thomas seděl bez hnutí u okna. Neodpověděl, aby nenarušil mistrovo soustředění.

Fotografie Rafaela Puntarerase byla upevněna dvěma kroužky. Po tři čtvrtě hodině mistr oba uvolnil. Opatrně šídlem vytáhl kovové úchytky.

Teď zapojil elektrický vařič, na něj položil staré desky z knihy a na ně pas.

Mistr pokračoval: „Deset minut se musí prohřívat. Říkáme tomu probudit pas k životu. Papír se změkčí, je pružnější a lépe přijímá tekutiny, dá se v každém ohledu lépe zpracovávat.“

Po přestávce, v níž vykouřil cigaretu, si Pereira opět pas vzal. Pinzetou uchopil neorazítkovaný růžek podobizny pana Puntarerase a velmi opatrně ho pozvedl asi o milimetr. Pak navlhčil jemný štěteček silně aromatickým obsahem jedné lahvičky…

Mistr pravil: „Jako štěteček používáme jen nejjemnější výrobky z jezevčích chlupů, velikost nula.“

Jemně nanášel tekutinu mezi fotografii a stránku pasu, přitom fotografii pinzetou lehce odtahoval. Lepidlo se rozpustilo. Po pěti minutách mistr fotografii pozvedl a odnesl ji ke vzdálené poličce s knihami. „Aby se omylem nepoškodila.“

Vrátil se ke stolu, zavřel oči, uvolnil prsty. Zjevně se soustřeďoval.

„Abych navázal první kontakt se svým pasem, začnu s úplně malou změnou: odstraním tečku.“

Položil doklad pod velkou upevněnou lupu. Nový jemný štěteček navlhčil tekutinou podobnou vodě.

V okamžiku, kdy svlažil inkoustovou tečku v jednom ze slov osobního popisu, stiskl tlačítko stopek.

Čekal, dokud tečka téměř zcela nevybledla, pak zbylou tekutinu s bleskovou rychlostí vysál ostrým okrajem pijáku.

„Tři vteřiny. Teď máme hodnotu, které se můžeme držet. S časem srovnatelným pro tečku se můžeme odvážit na čárku.“

Odstranil všechny čárky na jedné straně tak, že s nimi zacházel jako s mnoha tečkami. Pak přešel na silnější základní tahy a z obou stran je směrem ke středu potřel tajemnou tekutinou. „V branži tomu říkáme propracovat se k jádru.“

Poté, co se dvě hodiny „propracovával k jádru“ a pracoval tečkovací metodou, zmizely všechny nežádoucí údaje, také všechna starší data z víz a razítek pasových kontrol a data vystavení pasu a konečného dne platnosti.

Pak mistr půl hodiny odpočíval. Trochu tančil, aby se uvolnil.

Thomas uvařil kávu. Než ji Pereira začal pít, rozklepl vejce a bílek vylil na mělký talíř. „Aby byla větší plocha otevřená vzduchu. Říkáme, že se to musí odležet!“

Po deseti minutách pečlivě vyplnil všechny rýhy a prohlubně, které přes veškerou opatrnost v papíru nadělala tekutina odstraňující inkoust, hustým rychle schnoucím bílkem tak, aby znovu vznikla dokonale hladká plocha. Na ni nastříkal matný fixační prostředek.

Přinesl si odlepenou fotografii obchodníka Puntarerase, obalil ji jemným hedvábným papírem, který přilepil na zadní stranu, aby fotografie nemohla sklouznout. Achátovou tužkou obtáhl na hedvábném papíře obrysy razítka, které bylo na fotografii.

Jednu ze čtyř fotografií majora Débrase ořízl tak, že byla nepatrně větší než Puntarerasova podobenka a položil na ni kousek uhlového papíru přesně stejné barvy, jakou mělo razítko. Ze staré fotografie uvolnil hedvábný papír, položil ho na uhlový papír na Débrasovu fotografii a opět ho zalepil. Ještě jednou obtáhl achátovou tužkou obrysy razítka.

Dále opatrně odstranil obaly. Débrasova fotografie už měla razítko. Své snadno smazatelné dílo rychle zafixoval.

Ostrými kleštěmi procvakl Débrasovu fotografii na předem přesně označených místech a upevnil ji do pasu arabskou gumou a dvěma kovovými kroužky. Jinými kleštěmi přihnul okraje kroužků.

Poté tuší nově popsal všechna místa, která předtím vymazal. – „Kde je to možné, měníme samozřejmě stará čísla za nová tak, aby byla podobná, tedy 3 v 8, 1 ve 4…“

Po šesti a půl hodině práce dal Pereira do pasu razítko tranzitního víza pro Portugalsko a vstupního víza pro Dakar a vyplnil je.

„Hotovo!“

Thomas nadšeně tleskal. Mistr se důstojně uklonil: „Vždy rád připraven k podobným službám.“

Thomas mu potřásl rukou. „Nebudu tady, abych nadále využíval vašeho jedinečného nadání. Ale buďte dobré mysli, Reynaldo, pošlu vám hezkou zákaznici. Jsem přesvědčen, že si s ní budete rozumět.“

9

Pod střechou velké budovy vydavatelství novin na Praca Dom Pedro IV běžely na svítícím pásu poslední zprávy. Pohledy tisíců očí se plny napětí, plny strachu, upíraly na mihotavá písmena. Portugalci a emigranti se tlačili na krásné náměstí s černobílou mozaikovou dlažbou, posedávali v pouličních kavárničkách lemujících náměstí, vzhlíželi k svítícímu pásu, četli…

(United Press) Madrid –

Pověsti o německo-španělských tajných jednáních se tvrdošíjně prosazují – německý wehrmacht údajně požaduje volný průchod, aby mohl napadnout Gibraltar a uzavřít Středozemní moře – Franco je rozhodnut zůstat neutrální – Britský velvyslanec s veškerou rozhodností Španělsko varuje – Protibritské demonstrace v Barceloně a Seville…

U jednoho kavárenského stolku na okraji ulice seděli dva muži, každý před sebou sklenici pernodu. Malý tlustý Luis Tamiro listoval v pase, který byl odpoledne zfalšován.

S obdivem bručel: „Dobrá práce, opravdu!“

„Kdy vám letí letadlo?“

„Za dvě hodiny.“

„Pozdravujte ode mě Débrase. Ať hledí, aby tu byl. Za pět dní moje loď odplouvá.“

„Doufejme, že to do té doby stihne!“

„Co to znamená?“ zeptal se Thomas Lieven.

Luis Tamiro pečlivě zatáhl ze svého brazilského doutníku: „Španělé jsou navenek neutrální. Ale nechávají docela pěkně pracovat německé agenty. Tři němečtí turisté, majora v Madridu střeží krok za krokem, dnem i nocí. Každý vždycky osm hodin denně. Ví o tom. Ty chlapíky nelze setřást. Jmenují se Loffler, Weise a Hart. Bydlí v hotelu Palace jako on.“

„A důvod?“

„Od té doby, co majorovi odebrali pas, nesmí opustit Madrid. Ti tři Němci vědí, kdo je, jen to ještě nemohou dokázat. Chtějí zjistit, co v Madridu dělá. Kromě toho: jakmile opustí město, je to pro španělskou policii důvod okamžitě ho zavřít. Když už jednou bude ve španělském vězení, mohou ho bez velkého rozruchu unést do Německa.“

„Musí tedy ty tři setřást.“

„Ano, ale jak? Ti přece jen číhají jako lovečtí psi na okamžik, kdy se pokusí uprchnout, aby ho nechali vybouchnout!“

Thomas Lieven se zvědavě podíval na mužíka: „Řekněte mi, Tamiro, jaké vlastně máte povolání?“

Malý tlouštík povzdechl, pak stáhl ústa: „Holka pro všechno, co je zakázané. Pašování lidí. Pašování zbraní. Černý obchod. Všechno pro peníze. Kdysi jsem byl klenotníkem v Madridu.“

„No a?“

„Vyřídila mě občanská válka. Rozbombardovali mi obchod. Zboží se rozkradlo. Pak jsem měl ještě politické oplétačky. Ne, ne, mám toho víc než dost. U mě má teď všechno svou pevnou cenu! Ať mi vlezou na záda s idealismem.“

Thomas Lieven se tiše zeptal: „Znáte v Madridu ještě pár pánů, co smýšlejí jako vy?“

„Celou kupu!“

„A říkáte, že všechno má svou pevnou cenu?“

„Jasně!“

Thomas pohlédl na světelný pás písmen a zašeptal: „Poslyšte, Luisi, co by – mezi přáteli – stálo malé, spontánní lidové povstání?“

„Co máte na mysli?“

Thomas Lieven mu prozradil, co má na mysli.

10

„Aaaaachhhh!“

Černovlasá plnoštíhlá konzulka Estrella Rodriguesová se s výkřikem probudila, když do jejího pokoje pozdě v noci vstoupil Thomas Lieven. Třesouc se rozsvítila malé lampičky s červenými stínítky za postelí. Jednu ruku si tiskla na srdce.

„Ach bože, Jeane, ty jsi mě vylekal!“

„Odpusť, miláčku, zpozdil jsem se – ještě jsem toho muže s pasem vyprovázel…“ Sklesl na okraj postele; vrhla se mu do náruče.

„Polib mě…“ Tiskla se k němu. „Že jsi tady! Že už jsi konečně tady! Čekala jsem na tebe – celé hodiny – myslela jsem si, že umřu – myslela jsem, že to nevydržím…“

„Touhou po mně?“ ptal se polichoceně.

„To taky.“

„Prosím?“

„Celý večer jsem doufala, že přijdeš a dáš mi ještě trochu peněz, abych mohla jet do Estorilu!“

„Hm-m!“

„Volala jsem tam. U všech stolů padaly jedenáctky a jejich sousedé! Umíš si to představit? To jsou přece moje čísla! Byla bych dneska vyhrála celé jmění!“

„Estrello, zítra tě seznámím s vynikajícím padělatelem. Tomu můžeš svěřit pasy k prodeji. Je ochoten jít s tebou půl na půl.“

„Ó, Jeane, to je báječné.“

Thomas šel do koupelny. Něžně za ním volala: „Víš, o čem se mi prve zdálo?“

Z koupelny se zeptal: „O čem?“

„Zdálo se mi, že jsi Němec – a můj milenec! Němec! Když přece Němce tak nenávidím! Myslela jsem, že to nevydržím; myslela jsem, že umřu… Jeane, můžeš mě pochopit?“

„Každé slovo.“

„Proč tedy nic neříkáš?“

Slyšela ho kašlat. „Leknutím jsem spolkl půl sklenice ústní vody!“

To ji pobavilo: „Ach, ty jsi zlatý! Pojď! Pojď rychle ke své něžné Estrelle…“

Později se úžasně stavěná nepřítelkyně Němců probudila tím, jak se Thomas Lieven ze sna hlasitě smál. Nervózně ho probudila.

„Jeane, Jeane, co je?“

„Jak? Ach, měl jsem tak legrační sen.“

„O čem?“

„O malém spontánním lidovém povstání,“ řekl. A zase se zasmál.

11

Madrid, 5. září 1940.

Důvěrná zpráva komisaře Filippa Aliada z tajné státní policie určená pro jeho nadřízené:

VELMI NALÉHAVÉ!

Dnes ve 14.03 hodin mi telefonoval službu konající policista 14. policejního revíru. Sdělil mi, že se před budovou britského velvyslanectví v Calle Fernando el Santo 16 shromáždilo asi padesát osob, které demonstrovaly proti Anglii.

S pěti muži jsem se vydal k velvyslanectví a zjistil, že demonstrující jsou příslušníky chudších vrstev obyvatelstva. Tyto osoby skandovaly protianglická hesla. Byla rozbita 4 (čtyři) okna a na zem strženy 3 (tři) květináče. Jménem Jeho Excelence pana britského velvyslance vyšel na ulici pan obchodní atašé, aby s demonstranty promluvil.

Když jsem přicházel, mimořádně rozrušený pan britský obchodní atašé mi sdělil: „Ti muži přiznávají, že je pro tuhle vzpouru najali a zaplatili němečtí agenti.“

Zatímco většina demonstrantů se dala před bleskově zasahujícím policejním oddílem na útěk, podařilo se nám zatknout tři osoby jménem: Luis Tamiro, Juan Mereira a Manuel Passos.

Zatčení přede mnou opakovali tvrzení, že jim zaplatili němečtí agenti. Uvedli jména těchto agentů: 1. Helmut Loffler, 2. Thomas Weise, 3. Jakob Hart. Všichni tři bydlí v hotelu Palace.

Britský obchodní atašé trval na okamžitém vyšetřování a ohlásil diplomatický protest své vlády. Vzhledem k tomu, že mi má nadřízená místa neustále opakují, abych dbal na přísnou neutralitu naší země, okamžitě jsem se vydal do hotelu Palace a zatkl výše jmenované německé turisty, kteří při zatýkání kladli odpor a nakonec museli být odvedeni v poutech.

Ti tři Němci při výslechu rozčileně popřeli, že by demonstraci financovali. Konfrontace se třemi demonstranty byla bezvýsledná, poté jsem demonstranty propustil. Je podáno oznámení kvůli rušení veřejného pořádku.

Naše tajná služba ty tři Němce zná. Jde skutečně o tři agenty německého abwehru a samozřejmě je věrohodné, že by takovou akci, jaká je výše popsána, byli schopni udělat.

Ti tři Němci jsou u mě ještě zadržováni. Prosím o co nejrychlejší rozhodnutí, co se s nimi má stát, neboť pan britský obchodní atašé se každou hodinu telefonicky informuje o mých opatřeních.

podepsán: Filippo Aliados, komisař

12

Německá pěst hlučně udeřila na německý dubový psací stůl. Ten psací stůl stál v místnosti jednoho domu na nábřeží Tirpitz v Berlíně. Ta pěst patřila admirálu Canarisovi. Stál za oním psacím stolem. Před psacím stolem stál major Fritz Loos z Kolína trpící bolestí žlučníku.

Majorův obličej byl velmi bledý. Admirálův obličej byl velmi rudý. Major byl velmi tichý. Admirál byl velmi hlučný.

„Teď toho mám ale dost, pane majore! Tři naši lidé vykázáni ze Španělska! Protest britské vlády! Nepřátelský tisk má svou potravu. A váš uhlazený pan Lieven se může v Lisabonu potrhat smíchy!“

„Pane admirále, já opravdu nechápu, co s tím ten chlapík má zase společného!“

Canaris trpce řekl: „Zatímco naši lidé byli celé hodiny zatčeni v Madridu, major Débras opustil zemi. Nepochybně s falešným pasem. Šťastně dojel do Lisabonu. A víte, koho v kasinu v Estorilu veřejně objal a políbil na tvář? Vašeho přítele Lievena! A víte, s kým potom pojídal velký diner? S vaším přítelem Lievenem!“

„Ne…, bože, ne… To nemůže být pravda!“

„Je to tak. Naši lidé tu tklivou scénu setkání pozorovali. Co mohli dělat? Nic!“

Major Loos ucítil hrozné křeče a pálení v břiše. Samozřejmě můj žlučník, pomyslel si zoufale. Ten pes, ten bídnej pes Thomas Lieven! Proč jsem mu jen tenkrát pomohl z vězení gestapa?

„Pane majore, víte, jak už se vám říká? ‚Průšvihář Loos‘!“

„Pane admirále, promiňte, myslím, že to je velmi nespravedlivé!“

„Nespravedlivé? Když tomu chlapíkovi vyplatíte 10 000 dolarů za seznamy jmen nejdůležitějších francouzských tajných agentů – a my pak zjistíme, že jde o samé mrtvé? Měl jste za úkol toho muže přivést!“

„Portugalsko je neutrální země, pane admirále…“

„To je jedno! Teď toho mám dost! Chci toho Lievena vidět tady! V téhle místnosti! A živého! Rozumíte?“

„Ano, pane admirále.“

13

6. září 1940, 18 hodin 47 minut.

Odposlouchávací rádiová stanice Secret Service hlásí svému šéfovi M 15 do Londýna:

„Od 15.15 hodin je velmi živé rádiové spojení mezi abwehrem Berlín a německým vyslanectvím v Lisabonu. Sdělení není zašifrováno, ale zřejmě skryto v zavádějícím textu. Berlínské radiogramy jsou adresovány německému obchodnímu atašé v Lisabonu a vyzývají ho, aby se okamžitě postaral o co nejrychlejší návrat obchodníka Jonase domů. Nepochybně se připravuje velký únos. Obchodník Jonas musí být osobnost, která je pro abwehr v Berlíně nesmírně důležitá…“

14

6. září 1940, 22 hodiny 30 minut.

V Casa Senhora de Fátima, v komfortním domě zpravodajského šéfa německého vyslanectví v Lisabonu se koná porada. Šéf zpravodajství poslal pryč svou okouzlující přítelkyni, dlouhonohou tanečnici Dolores s kaštanovými vlasy. Pán domu a hosté z německého velvyslanectví, atašé vojenského loďstva a atašé vojenského letectva, sedí u šampaňského. Také oba zmínění dali svým přítelkyním na večer volno.

Šéf zpravodajské služby říká: „Pánové, čas tlačí. Berlín chce toho Lievena – a rychle. Prosím o návrhy.“

Atašé vojenského letectva se ozývá jako první: „Navrhuju toho muže omráčit a odletět do Madridu. Odtud kurýrním letadlem do Berlína.“

„Jsem proti,“ namítá atašé vojenského loďstva. „Právě jsme v Madridu měli průšvih. Víme, že se to na tamějším letišti jen hemží anglickými a americkými agenty. Vím, že je tam každý cestující vyfotografován. Nemůžeme si dovolit mít zase v Madridu diplomatické potíže.“

„S tím souhlasím,“ připojuje se šéf zpravodajství.

Atašé vojenského loďstva pokračuje: „Proto, pánové, navrhuju únos v ponorce! Doporučuju okamžitě navázat rádiové spojení s Wernerem – průlomem blokády v Madridu. Werner spolupracuje s velitelem ponorek a může bez problémů zjistit stanoviště všech jednotek. Kdykoli a velmi rychle může převelet ponorku do určitého souřadnicového čtverce mimo výsostné vody Portugalska.“

„Jak dostaneme obchodníka Jonase ven k ponorce?“

„Najmeme si rybářský kutr.“

„A jak ho dostaneme na ten kutr?“

„Měl bych návrh.“ A atašé vojenského loďstva vysvětluje, jaký návrh by měl.

15

Starý muž procházel letištní restaurací a pokoušel se prodat panenky v krojích, velké a malé panenky. Neměl štěstí. Byla už téměř půlnoc onoho 8. září 1940 a už asi jen dva tucty unavených cestujících čekaly na odlet svého letadla.

Starý muž přistoupil ke stolu u okna. Seděli tu dva muži a pili whisky.

„Krojované panenky – Cikáni, Španělé, Portugalci…“

„Ne, děkuji,“ odmítl Thomas Lieven.

„Ještě pravé zboží z dob míru!“

„Přesto ne, děkuju,“ pronesl major Débras, který si právě říkal Rafaelo Puntareras.

Starý muž šel dál. Venku, na letištní ploše ozářené reflektory, tankovalo letadlo, které mělo dopravit majora Débrase z Lisabonu do Dakaru.

Major se na Thomase Lievena sentimentálně podíval: „Nikdy vám nezapomenu, co jste udělal!“

„O tom nemluvte!“ řekl Thomas Lieven a myslel si: až přijdeš na to, že jsem zfalšoval seznamy agentů tvé zpravodajské služby, pak to určitě nezapomeneš!

„Zachránil jste pro mě seznamy – a dostal jste mě z Madridu.“

To je pravda, pomyslel si Thomas. A proto mi snad jednou můj podvod promineš. Zeptal se: „Kde jsou ty seznamy?“

Major zamrkal. „Následoval jsem váš příklad a spřátelil se s naší stevardkou. Má seznamy ve svém zavazadle.“

„Pozor, prosím,“ řekl hlas z amplionu, „Pan American World Airways prosí všechny cestující svého letu číslo 324 do Dakaru, aby se odebrali k pasové a celní kontrole. Dámy a pánové, přejeme vám příjemný let.“

Débras dopil a vstal. „Začíná to být vážné, příteli. Ještě jednou díky! A na shledanou.“

„Vyřiďte, prosím, madame Josephine mé pozdravy a přání všeho nejlepšího,“ řekl Thomas Lieven. „A žijte blaze, pane majore. Neboť už se nikdy neuvidíme.“

„Kdo ví?“

Thomas potřásl hlavou. „Pozítří odjíždí moje loď do Jižní Ameriky. Už nikdy se nevrátím zpátky do Evropy,“ řekl a dopustil, aby ho major ještě jednou objal a políbil na tvář.

O něco později ho viděl, jak přechází přes rolovací dráhu k letadlu. Thomas zamával, Débras mával také, dokud nezmizel v kabině.

Thomas si poručil ještě jednu whisky. Když letadlo rolovalo ke startu, připadal si náhle velmi osaměle. Po chvíli zaplatil, vstal a odešel.

Na prostranství před letištěm byla tma. Svítilo jen několik lamp. Thomase pomalu dojelo velké auto a zastavilo.

Řidič vyhlédl z okénka. „Taxi, senhor?“

Daleko široko nebylo vidět človíčka.

„Ano,“ řekl Thomas nepřítomně. Řidič vystoupil, otevřel dvířka a uklonil se.

V tom okamžiku si Thomas všiml, že s tímto taxíkem nebylo něco v pořádku, že s tímto taxíkem bylo něco ve velkém nepořádku. Obrátil se, ale bylo už pozdě.

Řidič ho silně kopl pod kolena. Thomas padl dovnitř vozu. Tam se ho zmocnily čtyři silné ruce a strhly ho na podlahu. Dvířka zaklapla. Řidič skočil za volant a rychle se rozjel.

Na obličej Thomase Lievena přitiskli velký mokrý hadr prosycený odporně sladkou tekutinou. Chloroform, pomyslel si. Chroptivě bojoval o dech.

Velmi zřetelně slyšel, jak hlas s hamburským přízvukem říká: „No, prima, prima. A teď jen dólu do přístavu.“

Pak začala ve spáncích Thomase Lievena šumět krev; v uších mu zněly zvony a klesal do mdloby, hlouběji a hlouběji, jako do tmavé studny ze sametu.

16

Pomalu se náš přítel opět probíral. V lebce mu šumělo. Bylo mu špatně a byla mu zima. Myslel si: mrtvým není špatně, mrtvé nebolí hlava, mrtví nemrznou. Tedy vyvozuji, že ještě žiji.

Thomas opatrně pootevřel pravé oko. Ležel na přídi nepříjemně páchnoucího rybářského kutru, jehož motor nervózně klepal.

U volantu stál malý, zmačkaný Portugalec v koženém saku a v čepici se štítkem, mezi zuby držel vyhaslou lulku. Za lodníkem tančila nahoru a dolů světla pobřeží. Moře bylo nevlídné. Kutr směřoval do otevřených vod. S povzdechem otevřel Thomas Lieven levé oko.

Na lavičce vedle něho seděli dva statní chlapi. Oba měli na sobě černé kožené kabáty a v tváři krutý výraz. Oba drželi ve velkých nehezkých rukou těžké revolvery.

Thomas Lieven se napůl vztyčil a s obtížemi, leč plynule řekl: „Přeji vám hezký dobrý večer, pánové. Prve na letišti jsem neměl možnost vás pozdravit. Na tom nejste bez viny! Neměli jste mě tak rychle ztlouci a omámit chloroformem.“

První muž promluvil s hamburským přízvukem: „Varuju vás, Thomasi Lievene. Při nejmenším pokusu o útěk to bouchne!“

Druhý řekl se saským přízvukem: „Vaše hra totiž skončila, pane Lievene. Teď jedete domů.“

Thomas se se zájmem zeptal: „Pocházíte z Drážďan?“

„Z Lipska. Proč?“

„Jen tak, ze zvědavosti. Nic proti tomuto kutru, pánové, ale domů je to po moři ještě pěkný kousek. Dokážeme to?“

„Pořád ještě velká huba,“ řekl muž z Hamburku. „Nedělejte si starosti, pane Lievene. Na tomto kutru vás jen vyvezeme z třímílového pásma.“

„Do souřadnicového čtverce 135 Z,“ řekl rodák z Lipska.

Thomas si všiml, že kutr pluje bez pozičních světel. Moře bylo stále neklidnější. Stejně tak Thomas. Ale snažil se, aby to na něm nebylo vidět. „A co se pánové stane v souřadnicovém čtverci 135 Z?“

„Tam se za čtvrt hodiny vynoří ponorka. Všechno jde jak na drátku, uvidíte. Ráz naráz.“

„Německá organizace,“ podotkl Thomas zdvořile.

Malý kormidelník oznámil v portugalštině: „Opustili jsme výsostné vody. Kde jsou moje peníze?“

Muž z Lipska vstal, potácivě došel ke kormidelníkovi a dal mu obálku. Lodník pevně chytil kormidlo a přepočítával bankovky. Pak šlo všechno velmi rychle.

Thomas byl první, kdo viděl, jak se vynořil velký stín, neboť byl jediný, kdo se díval na záď. Náhle tu byl černý přízrak, hrozivě vystoupil z noční tmy přímo proti houpajícímu se kutru. Thomas chtěl vykřiknout, ale v posledním okamžiku se kousl do jazyka. Ne, pomyslel si. Nekřičet. Tiše, teď tiše…

Rozsvítily se reflektory. Zavyla lodní siréna, jednou, dvakrát, třikrát. Ze stínu se náhle stala závodní jachta, která byla blízko, tak blizoučko, že to bylo životu nebezpečné. Portugalský kormidelník divoce vykřikl a strhl kormidlo. Příliš pozdě. S hrozným praskotem narazila jachta v ostrém úhlu z boku do malého člunu. Pánovi z Hamburku vyletěl z ruky revolver. Pán z Lipska upadl.

A potom bylo nahoře dole a dole nahoře, kutr se převrhl, neboť příď jachty se s praskotem zabořila do jeho boku. Neviditelná obrovská pěst vyhodila Thomase nahoru a mrštila jím do černé, ledové vody.

Slyšel spleť zuřivých hlasů, křik, kletby, povely a stále ještě kvílela siréna jachty.

Thomas polykal slanou vodu, potápěl se, vyplouval, bojoval o vzduch a viděl, že z paluby jachty k němu letí na laně uvázaný záchranný kruh. Bílý kruh s plesknutím dopadl na vodu. Thomas se ho chytil. V příštím okamžiku se lano napjalo a táhlo ho k jachtě.

Mžouravě se díval na písmena na kruhu, který nesl jméno lodě. Thomas četl: BABY RUTH.

Sakra, pomyslel si, až to budu vyprávět v klubu, řeknou, že lžu…

17

„Whisky, nebo rum?“

„Whisky, prosím.“

„S ledem a sodou?“

„Jen s ledem, prosím. A nalejte klidně sklenici do poloviny, já snadno dostávám rýmu,“ sdělil Thomas Lieven. Uplynula čtvrthodina, čtvrthodina mimořádně bohatá na události.

Před patnácti minutami ještě zajatec německého abwehru, pak ztroskotanec v Atlantiku, seděl teď Thomas zahalen do hřejivých dek na neskutečně měkké posteli v neskutečně krásné luxusní kajutě. Pán, kterého nikdy předtím neviděl, stál před barem zabudovaným do stěny a připravoval mu drink. Lehce otupělý Thomas si pomyslel: jak už to tak v životě chodí…

Pán mu přinesl whisky. Sám si také nalil jednu pořádnou. S úsměvem teď pozvedl sklenici: „Cheerio!“

„Cheerio,“ řekl Thomas a spolkl velký doušek. Teď se konečně zbavím té odporné pachuti chloroformu v hrdle, pomyslel si. Zvenčí do kabiny zaléhal pustý řev.

„Kdo je to?“

„Váš kormidelník a náš. Odborná konverzace o otázce viny,“ odpověděl cizí pán, který měl na sobě dokonalý jednořadový modrý oblek a na nose intelektuálské brýle v rohovinové obroučce. „Přirozeně byl vinen váš kormidelník. Bez pozičních světel se přece nejezdí. Ještě trochu ledu?“

„Děkuji, ne. Kde jsou oba – mí průvodci?“

„V podpalubí. Myslím, že jste rád, že tam oba jsou.“

Nic plátno, pomyslel si Thomas. Nejlépe, když hned popadnu býka za rohy. Proto řekl: „Děkuji vám, zachránil jste mě před smrtí. A nemyslím tím smrt utopením.“

„Prosit, obchodníku Jonasi!“

„Jak, prosím?“

„Pro nás jste obchodník Jonas. Ještě nevíme, jak se opravdu jmenujete.“ Díky bohu, myslel si Thomas. „Jistě mi to také nebudete chtít říct…“

„Jistě ne!“ Jaké štěstí, že jsem všechny své papíry deponoval v sejfu krásné konzulky Estrelly. Celý čas jsem se nemohl zbavit pocitu, že se mi jednou něco takového přihodí.

„Úplně to chápu. Je mi jasné, že budete moci mluvit až na nejvyšším místě. Muž jako vy! V.I.P.!“

„Co, prosím?“

„Very Important Person!“

„Já jsem velmi důležitá osoba?“

„No poslyšte, obchodníku Jonasi, když se německý abwehr pokouší unést vás z Portugalska ponorkou! Nemůžete tušit, co se kvůli vám v posledních osmačtyřiceti hodinách dělo! Ty přípravy! Monstrózní! Abwehr Berlín. Abwehr Lisabon! Ponorka v souřadnicovém čtverci 135 Z! Tak bláznivé rádiové spojení Němci už měsíce neměli. Obchodník Jonas… obchodník Jonas… obchodník Jonas musí být za všech okolností dopraven do Berlína… A pak se mě ptáte, zda jste V.I.P. – nádherné! Copak je, obchodníku Jonasi?“

„Mohl bych – mohl bych prosím dostat ještě jednu whisky?“

Thomas Lieven dostal ještě jednu – velkou. Pán v rohovinových brýlích si také připravil ještě jednu a přitom hlasitě přemýšlel: „Za těch 5 000 dolarů může Baby Ruth klidně obětovat láhev whisky!“

„Jaké baby, prosím? Jakých 5 000 dolarů?“

Muž s brýlemi se smál: „Obchodníku Jonasi, je vám přece jasné, že před sebou máte muže ze Secret Service?“

„To je mi jasné, ano.“

„Říkejte mi Rogere. Tak se samozřejmě nejmenuji. Ale falešné jméno je stejně dobré jako to jiné – nemám pravdu?“

Bože na nebi, už to zase začíná, myslel si Thomas Lieven! Dávat pozor, teď musím dávat pozor. Němcům jsem unikl. Teď se musím zbavit už jen Angličanů. Musím získat čas. Přemýšlet. Být opatrný.

Řekl: „Máte úplně pravdu, Mr. Roger. Opakuji svou otázku: jakých 5 000 dolarů? Jaké baby Ruth?“

„Obchodníku Jonasi, když jsme – pod ‚my‘ rozumím nás hochy z britské kontrarozvědky v Lisabonu – zjistili hysterickou frekvenci rádiového spojení Němců, okamžitě jsme uvědomili M 15 v Londýně…“

„Kdo je M 15?“

„Šéf naší kontrarozvědky.“

„Aha,“ řekl Thomas. Upil whisky a myslel si: evropská mateřská školka. Vražedná evropská mateřská školka. Milý bože, jak budu rád, až tenhle směšný, životu nebezpečný kontinent nechám za sebou.

„A M 15 odpověděl: palte!“

„Rozumím.“

„Reagovali jsme bleskově…“

„No jistě.“

„… toho obchodníka Jonase nacisté nesmějí dostat! Hahaha! Vezměte si ještě jednu whisky na zdraví Baby Ruth!“

„Nechcete mi konečně říct, kdo je Baby Ruth?“

„Mrs. Ruth Woodhouse. Pětašedesát let. Ze tří čtvrtin hluchá. Přežila dva záchvaty mrtvice a pět manželů.“

„Poklona.“

„Pro vás to není pojem: Woodhousova ocel? Woodhousovy tanky? Woodhousovy samopaly? Jedna z nejstarších amerických zbrojařských dynastií! Nikdy jste to neslyšel?“

„Obávám se, že ne.“

„To je velká mezera ve vzdělání, to vám musím říci.“

„Vy jste ji zacelil. Díky.“

„Rádo se stalo. Tedy té dámě patří jachta. V současné době se zdržuje v Lisabonu. Když jsme zjistili tu věc s ponorkou, mluvili jsme s ní. Okamžitě nám za 5 000 dolarů dala k dispozici svou loď.“ Muž, který si říkal Roger, šel opět k baru. „Všechno šlo jak na drátku, obchodníku Jonasi! Ráz na ráz!“

To už jsem dnes večer jednou slyšel, pomyslel si Thomas Lieven a zdvořile podotkl: „Britská organizace.“

Roger vpadl do zásob alkoholu americké zbrojařské milionářky jako hladový vlk do stáda ovcí. Přitom se bavil: „Sledovali jsme každý váš krok, obchodníku Jonasi. Byl jste neustále hlídán! Já jsem byl na číhané tady, v souřadnicovém čtverci 135 Z. Dostal jsem vysílačkou hlášení, že vás Němci u letiště přepadli a unesli. Dostal jsem radiogram o tom rybářském kutru. Hahaha.“

„A co bude dál?“

„Ráz na ráz! Jako na drátku to všechno jde. Samozřejmě podáme žalobu na portugalského kormidelníka. Pro hrubou nedbalost. Nepochybně nehodu zavinil! Už jsme v tom smyslu vyslali hlášení. Záhy se tu objeví hlídkový člun, který kormidelníka a oba vaše německé přátele převezme.“

„Co se s nimi stane?“

„Nic. Už řekli, že chtěli podniknout jen malou projížďku.“

„A co se stane se mnou?“

„Mám příkaz vás, v případě nutnosti s nasazením vlastního života, bezpečně dopravit do vily britského zpravodajského šéfa v Portugalsku. Nebo chcete raději jít se svými německými přáteli?“

„V žádném případě, Mr. Roger, v žádném případě,“ ujistil ho Thomas Lieven a nucené se usmál, mezitím co přemýšlel: mám na čele ještě mořskou vodu – nebo už zase pot strachu?

18

Němci unesli Thomase Lievena z Lisabonu prastarou limuzínou, Britové ho přivezli zpět do Lisabonu v novém rolls-royce. Noblesse oblige.

Seděl na zadním sedadle zahalen v modrém hedvábném županu s vyšitými zlatými draky, k tomu na nohou vhodné pantoflíčky. Jinou garderobu nebylo možné na palubě „Baby Ruth“ sehnat. Mokrý oblek Thomase Lievena a jeho prádlo ležely vpředu u řidiče.

Vedle Thomase seděl Roger se samopalem na kolenou. Mezi zuby cedil: „Žádný strach, obchodníku Jonasi, nic se vám nestane. Stěny vozu jsou opancéřované, v oknech je neprůstřelné sklo. Dovnitř se nedá střelit.“

„A jak byste, prosím, za určitých okolností střílel ven?“ zeptal se Thomas. Na to mu britský agent zůstal dlužen odpověď.

Kolem spících luxusních lázní Estoril ujížděli na východ, ke krásnému východu slunce. Nebe a moře zářily perleťovým leskem. V přístavu kotvilo mnoho lodí. Dnes je 9. září, pomyslel si Thomas Lieven. Zítra odplouvá Generál Carmona do Jižní Ameriky. Dobrý bože, stihnu to?

V palmové zahradě stála komfortní vila šéfa britské zpravodajské služby. Byla zařízena v maurském slohu a patřila lichváři jménem Alvarez, který vlastnil ještě dvě podobné vily. Jednu z nich pronajal zpravodajskému šéfovi německého vyslanectví, druhou zpravodajskému šéfovi amerického…

„Casa do Sul“ stálo zlatými písmeny nad vchodem do vily Britů. Sluha v proužkovaných kalhotách a zelené sametové vestě přidržoval otevřené těžké okované dveře. Povytáhl šedé bujné obočí. Němě se před Thomasem uklonil. Pak dveře zavřel a kráčel před oběma návštěvníky rozlehlou halou, kolem krbu, schodiště a portrétu předka pana Alvareze ke knihovně.

Tam, před stěnou plnou pestrých knih, čekal starší gentleman, který vypadal tak nádherně anglicky, jak jen vypadají oni pánové, s nimiž se setkáváme na stránkách britských krejčovských magazínů. Jeho pěstěná elegance, bezvadně padnoucí tmavošedý flanelový oblek, pěstěný knír důstojníka z kolonií a vojensky přímé držení těla vyvolaly v Thomasovi Lievenovi upřímný obdiv.

„Poslání splněno, sire,“ sdělil mu Roger.

„Dobrá práce, Jacku,“ pochválil pán v tmavošedém a potřásl rukou Thomasovi. „Dobré ráno, obchodníku Jonasi. Vítejte na britské půdě. Očekával jsem vás netrpělivě. Jednu whisky na ten úlek?“

„Nikdy nepiji před snídaní, sire.“

„Rozumím. Muž s principy. To se mi líbí. Velmi se mi to líbí.“ Pán v tmavošedém se obrátil na Rogera. „Jděte ven za Charleyem. Ať naváže spojení s M 15. Kód Cicero. Hlášení: Slunce vychází na západě.“

„Ano, sire.“ Roger zmizel. Pán v tmavošedém řekl Thomasovi: „Říkejte mi Shakespeare, obchodníku Jonasi.“

„Rád, Mr. Shakespeare.“ – Proč ne? Ve Francii jsem jednou musel jednomu tvému kolegovi říkat Jupitere, pomyslel si Thomas. Když vás něco takového baví…

„Vy jste Francouz, obchodníku Jonasi, že ano?“

„Eh – ano.“

„To jsem si hned myslel! Mám pro to oko. Neomylná znalost lidí! Vive la France, Monsieur!“

„Děkuji, Mr. Shakespeare.“

„Monsieur Jonas, jak se doopravdy jmenujete?“

Když ti to řeknu, nikdy se nedostanu na svou loď, pomyslel si Thomas, a proto odpověděl: „Je mi líto, ale moje situace je příliš vážná. Musím svou pravou totožnost zamlčet.“

„Monsieur, svou ctí ručím za to, že vás kdykoli bezpečně dopravíme do Londýna, když budete ochoten pracovat pro mou zem. Zachránili jsme vás ze spárů nacistů, nezapomínejte na to!“

To je život, myslel si Thomas.

Řekl: „Jsem vyčerpán, Mr. Shakespeare. Já – já už nemohu. Než se pro něco rozhodnu, musím se vyspat.“

„To je úplně jasné, monsieur. Pokoj pro vás je přichystán. Považujte se za mého hosta.“

O půl hodiny později ležel Thomas Lieven v pohodlné, měkké posteli v tichém, útulném pokoji. Slunce vyšlo a v parku zpívali ptáci. Zamřížovaným oknem sem dopadaly zlaté paprsky. Dveře byly zvenčí zamčeny. Anglická pohostinnost, myslel si Thomas Lieven, vychvalovaná na celém světě. Opravdu není nad ni…

19

„Pozor, přesný čas: úder gongu oznámí osm hodin!

Dobré ráno, dámy a pánové. Z Rádia Lisabon slyšíte druhé ranní zprávy. Londýn: také uplynulé noci pokračovaly silné letky bombardérů německého letectva v soustředěných útocích na britské hlavní město…“

Plnoštíhlá černovlasá konzulka Estrella Rodriguesová přecházela sem a tam po své ložnici, zhluboka dýchala a třela si ruce. Vypadala vyčerpaně. Její dráždivě vykroužený horní ret se chvěl.

Estrella byla blízká nervovému zhroucení. Minulou noc nespala ani minutu, měla za sebou strašné hodiny. Jean, její milovaný Jean nepřišel domů. Věděla, že jel doprovodit na letiště svého tajuplného přítele, toho francouzského majora. Telefonovala na letiště. Ale tam nikdo o monsieur Jeanovi Leblancovi nic nevěděl.

Před svým vnitřním zrakem viděla Estrella svého milého uneseného, zatčeného, týraného, drženého v německých rukou, mrtvého! Estrellina hruď se zvedala a klesala v příboji pocitů. Myslela si, že zemře, že to nevydrží…

Náhle si uvědomila, že má stále ještě puštěné rádio. Zastavila se; vzala na vědomí, co říkal hlasatelův hlas:

„… narazila dnes v ranních hodinách americká jachta ‚Baby Ruth‘ před třímílovou zónou na portugalský rybářský člun, který se převrátil. Posádka jachty vzala několik ztroskotanců na palubu. V téže době zaregistrovaly jednotky naší pobřežní stráže poblíž místa nehody ponorku, která se okamžitě potopila a uprchla.

Kapitán Edward Marks, velitel Baby Ruth, podal žalobu na kormidelníka rybářského člunu pro hrubé ohrožení. Tři cestující na člunu, dva Němci a jeden Francouz…“

Estrella vykřikla.

„… odmítají jakoukoli výpověď. Vyvstalo podezření, že v celé události jde o zmařený pokus o únos, do něhož jsou zapleteny nejméně dvě zahraniční zpravodajské služby. Bylo zahájeno vyšetřování. Baby Ruth nesmí až do odvolání vyplout. Patří americké milionářce Ruth Woodhouseové, která už nějakou dobu bydlí v hotelu Aviz. Poslouchali jste zprávy. Předpověď počasí na dnešek a zítřek…“

Konzulka se vytrhla ze své strnulosti. Vypnula rádio. V největším spěchu se oblékla. Jean… Její tušení ji neklamalo, něco se stalo, něco zlého, něco hrozného… Jak se jmenuje ta milionářka?

Woodhouseová. Ruth Woodhouseová. Hotel Aviz.

20

S povytaženým bílým hustým obočím vstoupil sluha do knihovny luxusní vily Casa do Sul. Jeho hlas zněl sonorně, když šéfovi britské zpravodajské služby v Portugalsku hlásil: „Dostavila se seňora Rodriguesová, sire.“

Muž, který si říkal Shakespeare, pružně povstal. Pružně kráčel vstříc krásné konzulce, která teď měla na sobě přiléhavé šaty z bílé lněné látky ručně pomalované květinami a ptáky v zářivých barvách. Byla trochu silně nalíčená a měla výraz štvané, ušlechtilé, divoké zvěře.

Shakespeare jí políbil ruku. Sluha se stáhl zpět. Šéf britské zpravodajské služby nabídl Estrelle místo. Bez dechu, celá se vlníc, těžce klesla do vzácného křesla. Rozčilení jí zarazilo řeč – to bylo zcela neobvyklé. Muž, kterému se líbilo užívat jména největšího anglického básníka, soucitně řekl: „Před půl hodinou jsem telefonoval s Mrs. Woodhouseovou. Vím, seňoro, že jste ji vyhledala…“

Estrella, stále ještě mlčky, přikývla.

„… Mrs. Woodhouseová je naší – hm – velmi dobrou přítelkyní. Řekla mi, že máte starost o jednoho – hm – velmi dobrého přítele?“

Estrella netušila, co svými slovy způsobí.

„Mám starost o Jeana, můj bože, o svého ubohého, nešťastného Jeana…“

„Jeana?“

„Jeana Leblanc – je to Francouz. Od včerejška je nezvěstný… Jsem už napůl šílená strachy. Můžete mi pomoct… Víte o něm něco? Řekněte mi pravdu, zapřísahám vás!“

Shakespeare vědoucně pokyvoval hlavou.

„Vy mi něco tajíte,“ vybuchla konzulka. „Cítím to. Vím to! Buďte milosrdný, seňore, mluvte! Padl můj ubohý Jean do rukou těch bídáckých Hunů? Je mrtvý?“

Shakespeare pozvedl ruku, štíhlou, ušlechtilou a bílou jako mléko: „To přece ne, vážená seňoro, to ne. Myslím, že mám pro vás dobrou zprávu…“

„Opravdu, svatá Madono z Bilbaa, opravdu?“

„Jak se to vezme, hm, hm. Před několika hodinami k nám přišel jeden pán, který by mohl být tím, kterého hledáte…“

„Ach bože, ach bože, ach bože!“

„Sluha ho právě budí. Každým okamžikem…,“ – ozvalo se klepání – „už je tady. Dále!“

Dveře se otevřely. Objevil se hrdý sluha. Kolem něho prošel do knihovny Thomas Lieven v pantoflích, s nahýma nohama, zahalený do orientálního županu z garderoby Baby Ruth.

„Jeane!“

Estrellin výkřik prořízl vzduch. Vrhala se zběsile ke svému milenci, zakopla o koberec a padla mu na prsa, přitiskla se k němu, hladila ho a bez dechu líbala a zajíkavě se vyznávala: „Ach, Jeane, Jeane – můj jediný, můj sladký… Ještě že žiješ, že jsi tady, proto jsem teď nejšťastnější žena na světě!“

Shakespeare se uklonil s chápavým úsměvem. „Nechám vás se seňorou o samotě,“ řekl decentně. „Uvidíme se za chvíli, monsieur Leblanc.“

Thomas Lieven zavřel oči. Zatímco ho Estrelliny polibky zasahovaly jako krupobití, zoufale přemýšlel: konec! To je konec. Teď jsem ztracen. Žij blaze, svobodo! Žij blaze Generále Carmono. Žij blaze, krásná Jižní Ameriko…

21

Radista Charley seděl v podkrovní místnosti Casa do Sul, před jejímž oknem se v ranním větru kolébaly vějíře palem. Radista Charley si dělal manikúru, když dovnitř vpadl Shakespeare.

„Rychle! Adresát M 15.

Velmi naléhavé: Pravé jméno obchodníka Jonase je Jean Leblanc stop. Prosíme o pokyny.“

Charley poselství zašifroval, zapnul vysílačku a začal vyťukávat znaky Morseovy abecedy. Mezitím si Shakespeare sedl před velký reproduktor a stiskl jedno ze sedmi tlačítek, nad nímž stálo: MIKROFON KNIHOVNA.

Praskalo to a cvakalo. Pak Shakespeare naslouchal následujícímu dialogu mezi Thomasem a krásnou Estrellou: „…ale jak to, že jsem tě vystavila nebezpečí, miláčku? Jak to?“

„Nikdy jsi sem neměla chodit!“

„Byla jsem už přece napůl šílená strachy a starostí – myslela jsem, že umřu…“

„Nikdy jsi neměla vyslovit mé jméno!“

(Shakespeare se smál úzkými rty.)

„Proč ne? Proč ne?“

„Protože moje jméno nesmí nikdo znát!“

„Ale jsi přece Francouz. Přítel Angličanů – spojenec…“

„Přesto. Buď teď tiše…“

Ozvaly se kroky.

„…tady někde přece zcela určitě bude taková věc… aha, tady je to, pod stolem.“

Z amplionů se ozvalo pronikavé pískání, strašné praskání, pak spojení oněmělo.

Shakespeare poznamenal s obdivem: „Mazaný chlapík. Objevil mikrofon a utrhl ho.“

O několik minut později viděl, že radista poletujícími prsty přijímá zprávu.

„Už odpověď od M 15?“

Charley kývnul. Dešifroval odpověď z Londýna. Přitom jeho zdravý chlapecký obličej měnil barvu. Bledl a vydechl: „Bože všemohoucí!“

„Co je?“ Shakespeare mu vytrhl lístek z ruky. Četl:

„od m 15 shakespearovi lisabon – údajný jean leblanc se ve skutečnosti jmenuje thomas lieven a je agent německého abwehru – právě nás podved s falšovanými seznamy francouzské tajné služby – za všech okolností toho muže zadržte – okamžitě k vám letí kurýrním letadlem zvláštní agent – poslouchejte jeho pokyny – konec – konec –“

S vydatnou kletbou mrštil Shakespeare lístkem na zem a vyřítil se z mansardy. Po dvou schodech najednou seběhl co nejrychleji schodiště ke knihovně.

V hale se mu naskytl hrozný obraz. Těžké vstupní dveře byly otevřené stejně jako dveře do knihovny. Mezi oběma ležela na nádherném orientálním koberci tváří dolů nehybná postava – vznešený sluha.

Shakespeare běžel do knihovny. Byla prázdná. Ve vzduchu ještě visela vůně parfému. Shakespeare vyběhl ven do parku. Na ulici právě prudce odstartoval červený taxík. Shakespeare běžel zpět do haly. Vznešený sluha se právě probíral. Seděl na koberci, sténal a masíroval si krk.

„Jak se to mohlo stát?“

„Ten muž je mistr v džiu-džitsu, sire. Viděl jsem ho, když s tou dámou vycházel z knihovny. Šel jsem mu vstříc, abych ho zadržel. Pak šlo všechno bleskově. Letěl jsem k zemi – opustily mě smysly, sire…“

22

Telefon vyzváněl – vyzváněl – vyzváněl. Stále ještě v pantoflích a županu vešel Thomas Lieven do Estrelliny ložnice. Řidič červeného taxíku a četní chodci se v poslední čtvrthodince divili jeho zvláštnímu oblečení, stejně jako Estrellina posluhovačka, ale to bylo Thomasovi, který se po celý život oblékal s vybranou elegancí, jedno. Všechno mu bylo jedno! Věděl, že teď mu jde o krk.

Prudce zvedl sluchátko: „Haló?“

Pak se s úlevou pousmál, neboť hlas, který se ozval, znal. Patřil jedinému příteli, kterého teď ještě měl.

„Leblancu, tady je Lindner…“

„Díkybohu, Lindnere, také jsem vám chtěl zavolat. Kde jste?“

„V hotelu. Poslyšte, pokouším se už hodiny dovolat se vás.“

„Ano, ano, už je to v pořádku. Měl jsem nepříjemný zážitek – několik nepříjemných zážitků… Lindnere, musíte mi pomoci… musím se schovat, než naše loď vypluje…“

„Leblancu!“

„…nikdo mě už nesmí vidět, já…“

„Leblancu! Nechte mě konečně mluvit!“

„Prosím.“

„Naše loď nepluje.“

Thomas klesl na konzulčinu postel. Konzulka se postavila za něj a se strachem si tiskla malou pěst na vzrušující ústa. Thomas vydechl: „Co to říkáte?“

„Naše loď nepluje!“

Thomasovi vystoupil na čele pot. „Co se stalo?“

Hlas vídeňského bankéře zněl hystericky: „Už celé dny jsem měl špatný pocit. Naše rejdařství se chovalo tak podivně – zamlčel jsem vám to, abych vás nezneklidňoval. Dnes ráno jsem se to dověděl…“

„Co jste se dověděl?“

„Naši loď zajali Němci!“

Thomas zavřel oči.

„Co je – co je…?“ volala chvějícím se hlasem ubohá konzulka. Thomas sténal do sluchátka: „A – a jiná loď?“

„Nemožné! Na měsíce je všechno vyprodáno! Nesmíme si nic předstírat, Leblancu, uvízli jsme v Lisabonu – haló, Leblancu, rozuměl jste mi?“

„Každé slovo,“ řekl Thomas Lieven. „Uslyšíte o mně, Lindnere. Mějte se dobře – jestli za daných okolností ještě můžete.“

Položil sluchátko a opřel si hlavu do dlaní. Náhle zase ucítil chloroform. Náhle mu zase bylo špatně. Cítil se slabý a k smrti vyčerpaný – co teď?

Seděl v pasti. Už nemohl počítat s tím, že jim unikne, Němcům, Angličanům, Francouzům – všem, které podvedl.

„Jeane! Jeane!“ do uší mu zalehl konzulčin hlas. Vzhlédl. Klečela vedle něho, chvěla se a vzlykala. „Mluv přece! Řekni přece jedno slovo! Vyprávěj své ubohé Estrelle, co se stalo!“

Mlčky se na ni díval. Pak se jeho obličej zjasnil a hlas zněl něžně: „Pošli děvče pryč, miláčku.“

„To děvče…“

„Chci být s tebou sám.“

„Ale oběd…“

„…uvařím sám,“ rozhodl Thomas Lieven a vstal jako boxer, který je sice ztlučen, ale zdaleka ještě ne k.o. a nastupuje do dalšího kola.

Menu

Žampiony na toastu

Maďarské lečo

Čerstvé hrušky se sýrem

9. září 1940

THOMAS LIEVEN VAŘÍ PODLE MAĎARSKÉ KUCHYNĚ. PŘI TOM DOSTANE SPÁSNOU MYŠLENKU

Žampiony na toastu

Vezmeme tvrdé malé žampiony, omyjeme je, odstraníme veškerou nečistotu a nakrájíme je na plátky. Pak je dusíme na másle doměkka, osolíme, lehce popepříme a navršíme na tenké plátky veky, které jsme po obou stranách opekli na másle do zlatová. Pokapeme citronovou šťávou, posypeme troškou jemně posekané petržele a na dobře předehřátých talířích servírujeme. Velmi chutné je, když společně s houbami dusíme trochu jemně pokrájené šalotky a potom sladkou nebo kyselou smetanu, hotové plátky posypeme nastrouhaným sýrem a necháme je krátce zapéci v troubě. Poznámka: Thomas Lieven se rozhodl pro první způsob přípravy, protože chtěl před vydatnějším hlavním jídlem podávat jen lehké sousto pro chuť.

Maďarské lečo

Půl kila cibule nakrájíme na kolečka, deset deka prorostlé slaniny a deset deka česnekového salámu nakrájíme na malé kostičky a půl kila skopového na trochu větší kousky. Kilo zelených paprik zbavíme jádřinců, pokrájíme je na proužky dlouhé a široké jako prst a oloupeme půl kila rajčat. Dohromady osmažíme cibuli, slaninu a salám. Potom přidáme maso a opečeme ho po všech stranách. Pak přidáme nakrájené papriky a o něco později rajčata. Pokrm se má pomalu dusit pod pokličkou na malém plameni, dokud není všechno úplně měkké. Půl hodiny před podáváním přidáme půl šálku rýže, která má sloužit k tomu, aby šťávu lehce vázala. Použijeme-li více rýže, vznikne patlavá kaše. Kořeníme solí a červenou paprikou. K leču podáváme nakrájený bílý chléb.

Čerstvé hrušky se sýrem

Vezmeme zralé, pevné a přece šťavnaté hrušky a podáváme k nim nepříliš aromatický plnotučný sýr. Nejlépe gervais nebo bel paese. U stolu si oloupeme hrušku, nakrájíme ji na vhodně velká sousta a jíme každý kousek zároveň s kouskem sýra. Tato kombinace je zvláště příjemným a stravitelným závěrem po vydatném a ostrém jídle.

„Teď si musím všechno přesně promyslet. A při vaření mívám ty nejlepší nápady.“

Zamyšleně krájel půl kila cibule na kolečka, jemně a tiše vykrajoval jádřince z kila zelených paprik. Konzulka ho přitom pozorovala. Byla tak nervózní, že neustále otáčela náramkem, velmi cenným šperkem z těžkého zlata posázeného čistými brilianty.

Estrella vykřikla potřásajíc hlavou: „Tvůj klid – tvoje uvolněnost! Že teď můžeš vařit…“

Sotva znatelně se usmál. Jeho pohled padl na široký náramek, jehož kameny se na světle třpytily a žhnuly bíle, modře, zeleně, žlutě a červeně. Nakrájel papriky na proužky široké jako prst. „Proč nemluvíš, Jeane?“

„Protože přemýšlím, srdce moje.“

„Jeane, nechceš se mi svěřit? Nechceš mi říct pravdu? Proč se cítíš být ohrožen ze všech stran? Proč máš strach i před Angličany?“

Začal loupat rajčata. – „Pravda, moje srdce, je tak strašná, že ji nemohu svěřit ani tobě.“

„Och!“ teď svým náramkem otáčela ještě rychleji. Zářilo to a svítilo jako oheň. – „Ale já ti chci přece pomoct, chci tě ochraňovat, důvěřuj mi, Jeane. Udělám pro tebe všechno.“

„Všechno? Opravdu všechno?“

„Opravdu všechno, duše moje!“

Pustil rajče, které držel v ruce. V tváři se mu objevil výraz vroucí něhy a tiché důvěry. „No dobře,“ řekl Thomas Lieven přátelsky, „pak si po obědě ještě hodinku odpočineme a potom mě udáš.“

Koho překvapí, že tato slova dosáhla převratného úspěchu? Krasavice Estrella zmlkla. Velkýma očima a s pootevřenými ústy civěla na Thomase Lievena.

„Co jsi to řekl?“ ptala se bez dechu, když opět nabyla řeči. „Co mám udělat? Udat tě? Kde? U koho?“

„U policie, poklade.“

„Ale pročpak, proboha?“

„Protože jsem tě, miláčku, okradl,“ oznámil Thomas Lieven. „Kde je ten česnekový salám?“

KNIHA DRUHÁ

ČÁST PRVNÍ

1

9. září 1940.

Ze zprávy o činnosti 17. lisabonského policejního revíru v Avenida E. Duarte Pacheco:

15.22 hodin: telefon z domu č. 45 na Rua Marques da Fronteira. Ženský hlas naléhavě prosí o pomoc proti zlodějovi. Posláni seržanti Alcantara a Branco se staničním autem.

16 hodin 07: seržanti Alcantara a Branco se vracejí zpět a přivážejí s sebou:

Estrellu Rodriguesovou, vyznání řím.-kat., vdovu, narozenou 27.3.1905, státní občanku Portugalska, konzulku Kostariky, bytem 45 Rua Marques da Fronteira.

Jeana Leblanca, vyznání protest., svobodného, narozeného 2.1.1910, státního občana Francie, bankéře, toho času bez stálého bydliště (uprchlík, portugalské tranzitní vízum).

Estrella Rodriguesová k věci prohlašuje: „Požaduji zatčení Jeana Leblanca, který mě okradl. Znám Leblanca dva týdny. Často mě navštěvoval v mé vile. Už pět dní postrádám těžký zlatý náramek (18 karátů, z drobných článků, 150 gramů, s malými a velkými brilianty), vyrobený klenotníkem Miguelem da Fozou v Rua Alexandre Herculano. Kupní cena: asi 180 000 escudů. Obvinila jsem Leblanca z krádeže a on ji také přiznal. K tomu, aby mi můj majetek vrátil, jsem mu dala poslední lhůtu do dneška 12 hodin v poledne. Neučinil to.“

Cizinec Jean Leblanc vyslechnut k této věci: „Náramek jsem neukradl, ale jen jsem ho na příkaz seňory Rodriguesové vzal k sobě, abych ho prodal. Už dávno jsem jí ho vrátil, protože jsem nenašel žádného kupce.“

OTÁZKA: „Seňora Rodriguesová říká, že už náramek nemá. Můžete ho přinést, nebo znáte místo, kde je ukryt?“

ODPOVĚĎ: „Ne, seňora Rodriguesová ho schovala, aby mi uškodila. Chce, abych byl zatčen.“

OTÁZKA: „Proč?“

ODPOVĚĎ: „Ze žárlivosti.“

POZNÁMKA: „Cizinec Leblanc působí při výslechu neproniknutelným, nestydatým a arogantním dojmem. Občas provokuje výhrůžnými narážkami. Uráží žalobkyni v její ženské důstojnosti a necudně spílá vyslýchajícímu komisaři. Nakonec si hraje na šíleného, směje se, říká nesmysly a zpívá posměšné francouzské písničky.“

Seržanti Alcantara a Branco prohlašují: „Při zatýkání kladl cizinec odpor. Museli jsme mu dát pouta. Při jeho odvozu jsme konstatovali, že se na ulici před vilou potloukalo několik podezřelých individuí a přesně sledovalo každou naši akci.“

POZNÁMKA: Lze předpokládat, že cizinec Leblanc má styky s lisabonským podsvětím. Je zatčen a přes noc zavřen v revírním vězení. Zítra ráno bude s transportem zatčených převezen na policejní prezidium a dán k dispozici oddělení krádeží.

2

Bylo už skoro šest hodin večer, když se krásná, i když nepříliš inteligentní konzulka a úhlavní nepřítelkyně Němců Estrella Rodriguesová, unavená a zároveň rozrušená, vrátila do Rua Marques da Fronteira. Použila taxíku.

Zhluboka dýchajíc, s horečně lesklýma očima a hekticky zrudlými tvářemi seděla na zadním sedadle. Fungovalo to, jak si Jean přál a jak to předvídal. Ale, proboha, do jakých situací mě tenhle divoký, nádherný, záhadný člověk přivede…

Zavřeli ho. Ve vězení je v bezpečí před svými pronásledovateli. Ale proč je pronásledován? Neřekl mi to, líbal mě a prosil, abych k němu měla důvěru.

Ach, co mi zbývá jiného? Přece ho tolik miluju! Je to statečný Francouz. Ví bůh, s jakým tajným posláním se tady zdržuje! Ano, chci mu důvěřovat a udělat všechno, co mi přikázal: nechat zlatý náramek v úkrytu ve sklepě; každý den jet do přístavu a pokusit se rezervovat mu jeden lodní lístek a s nikým o tom všem nemluvit. Když se mi podaří získat místo na lodi plující do Jižní Ameriky, mám spěchat k vyšetřujícímu soudci, ukázat náramek, vysvětlit, že jsem ho jen uložila a nemohla najít a stáhnout zpět svou žalobu… Ach, jak hrozné teď budou dny a noci bez něj, bez Jeana, mého sladkého milence!

Taxík zastavil. Konzulka vystoupila a zaplatila řidiči. Když se blížila ke vchodu na svůj pozemek, vystoupil z úkrytu za jednou palmou bledý usoužený muž v oblýskaném obleku se vzorečkem pepř a sůl. Tento člověk před Estrellou smekl svůj starý klobouk a oslovil ji lámanou portugalštinou: „Seňora Rodriguesová, musím vás naléhavě poprosit o rozhovor.“

„Ne, ne,“ zvolala vyděšeně kyprá konzulka.

„Ale ano, ano,“ odporoval, následoval ji a ztišil hlas, „jde o Jeana Leblanca.“

„Kdo jste?“

„Jmenuju se Walter Lewis,“ odpověděl. „Přicházím z Londýna.“ Byla pravda, že přicházel z Londýna. Přistál před hodinou. Nebyla pravda, že se jmenoval Walter Lewis. Jmenoval se Peter Lovejoy a byl to týž Lovejoy, kterého šéf M 15 vyslal, aby tomu bídnému chlapovi Thomasů Lievenovi konečně zatopil…

„Co chcete ode mě, Mr. Lewis?“

„Vědět, kde je monsieur Leblanc.“

„Co je vám do toho?“

Muž, který si právě říkal Lewis, se pokoušel upoutat Estrellu pohledy pohaslých, špatnou mzdou a špatnou výživou melancholicky zkalených očí. „Podvedl mě, podvedl mou zemi. Je to darebák…“

„Mlčte!“

„… individuum bez cti, bez morálky, bez charakteru.“

„Zmizte, nebo budu volat o pomoc!“

„Jak můžete pomáhat Němci? Chcete, aby Hitler vyhrál válku?“

„Hit…“ Slovo uvízlo v bílém labutím krku rozrušené a ne právě štěstím pronásledované hráčky rulety. „Co jste to řekl?“

„Jak můžete pomáhat Němci?“

„Němec? Ne! Ne!“ Konzulka, bílá jako sníh, si oběma rukama sáhla na hlavu. „Vy lžete!“

„Nelžu! Ten bídný fašista se jmenuje Thomas Lieven!“

Zatímco se o ni pokoušel záchvat mdloby, Estrella přemýšlela: Jean a Němec? Je to nemožné. Nepředstavitelné. Po všem, co jsem s ním prožila. Ten šarm. Ta něžnost. To… Ne, musí být Francouz!

Estrella zasténala: „Nemožné!“

„Podvedl vás, seňoro, jako podvedl mě, jako podvedl nás všechny. Váš Jean Leblanc je německý agent!“

„Strašné!“

„Ten had musí být zneškodněn, seňoro!“

Konzulka pohodila krásnou hlavou a její krásné tělo se napřímilo. „Pojďte se mnou do domu, Mr. Lewis. Ukažte mi své důkazy! Chci vidět skutečnosti, nahé, tvrdé skutečnosti! Když mi je dodáte, pak…“

„Pak, seňoro, pak?“

„Jak se pomstím! Žádný Němec se nesmí smát Estrelle Rodriguesové! Žádný, nikdy!“

3

„Manha“ – to bylo slovo, které Thomas po týdny svého vězení slýchal nejčastěji. „Manha“, to je portugalsky zítra… „Zítra,“ slibovali strážci, „zítra“ sliboval vyšetřující soudce, „Zítra,“ utěšovali se vězňové, kteří měsíce čekali, že se něco, cokoliv, s nimi bude dít.

Nedělo se nic. Ale snad se něco stane zítra! Strážci, vyšetřující soudce a vězňové krčili fatalisticky rameny, mnohovýznamně se usmívali a užívali úsloví, které by mohlo být nadepsáno jako motto nad celým aparátem trestního výkonu na jihu: „Eh-eh, ate a manha!“ Ve významovém překladu asi: „Zítra je zítra, a zítra – ach můj milý bože, co všechno se může do té doby stát, tedy nechrne se překvapit!“

Po svém zatčení se Thomas Lieven octl nejprve ve vyšetřovací vazbě ve věznici kriminální policie na „Torelu“, jednom ze sedmi pahorků, na nichž se rozkládá Lisabon. Ukázalo se, že „Torel“ je ošklivě přeplněn.

Proto byl Thomas po několika dnech přeložen do „Aljube“, středověkého pětipatrového paláce v nejstarší části města. Nad portálem byl erb arcibiskupa Dom Miguel de Castra, který jak všichni vzdělanci vědí, trávil v našem slzavém údolí léta 1568 až 1625 a ustanovil tu strašnou starou škatuli jako vězení pro duchovní, kteří se dopustili trestného činu.

Když Thomase Lievena přiváželi, pomyslel si, že mezi portugalským klérem v 16. století muselo být vysoké procento zločinnosti, neboť „Aljube“ bylo obrovské vězení!

Teď tu policie deponovala své vězně, mezi nimi mnoho nežádoucích cizinců. Ale bylo tu přinejmenším stejně tolik pánů, kteří se prostě provinili proti zcela nepolitickým paragrafům portugalského zákoníku. Zčásti ve vyšetřovací vazbě, zčásti už odsouzení, seděli v hromadných celách, v samotkách a v tak zvaných „celách pro majetné vězně“.

Ty posledně uvedené byly v nejvyšších patrech a byly nejkomfortněji zařízeny. Všechna okna vedla do dvora. Vedle provozoval jistý pan Teodoro dos Repos výrobu kufrů a tašek, což bylo spojeno s určitými nepříjemnými pachy, jimiž, zvláště za horka, nemajetní vězňové v nižších patrech velmi trpěli.

To nahoře, u majetných, tam se dalo žít lépe! Každý týden zaplatili svůj nájem – jako v řádném hotelu. Výše nájemného byla vypočítána podle výše kauce, kterou vyšetřující soudce požadoval. Byla mastná. Jako v řádném hotelu však bylo o majetné podle možností co nejlépe postaráno. Personál se snažil vyčíst jim z očí každé přání. Samozřejmě, že byly noviny a časopisy, samozřejmě, že si vězňové mohli nechat nosit jídlo z blízkých, strážci doporučených lokálů.

Thomas, který v očekávání těchto laskavých zvyklostí deponoval u správy věznice větší množství peněz v hotovosti, to s jídlem vedl takto: každé ráno povolal tlustého kuchaře Franceska a projednal s ním přesně jídelníček dne. Pak poslal Francesco svého pomocníka na nákup. Kuchař byl „seňorem Jeanem“ upřímně nadšen: pán z cely 519 ho učil stále novým receptům a kulinářským trikům.

Thomas Lieven se cítil báječně. Pobyt ve věznici považoval za malou, zaslouženou dovolenou před odplutím do Jižní Ameriky.

To, že neslyšel nic o Estrelle, ho ani v nejmenším nezneklidňovalo. Ta sladká milenka jistě horlivě sháněla lodní lístek…

Týden po svém příchodu dostal Thomas do cely souseda. Ráno 21. září 1940 přivedl přátelský, Thomasem bohatě podplácený strážný Juliao do cely nového muže.

Thomas vyskočil z pryčny. Ještě nikdy v životě neviděl ošklivějšího člověka!

Ten nový vypadal jako kdysi zvoník z Notre-Dame. Byl malý. Měl hrb. Kulhal. Byl úplně holohlavý. Měl mrtvolně bledou tvář, přitom ale plné syslí tváře a trpěl nervózním tikem úst.

„Bom dia,“ zdravil hrbáč s úsměvem.

„Bom dia,“ zahučel Thomas stísněně.

„Jmenuji se Alcoba. Lazarus Alcoba.“ Příchozí podával Thomasovi pařátovitou, černě ochlupenou ruku.

Thomas jí potřásl pln odporu. Netušil, že s Lazarem Alcobou vstoupil do jeho života skutečný přítel – se srdcem ryzím jako zlato.

Zatímco se zabydloval na druhé posteli, hovořil Lazarus Alcoba chraptivým zastřeným hlasem: „Mají mě, prasata, na udičce kvůli pašování – ale tentokrát mi nemohou nic dokázat. Budou mě muset pustit – někdy. Já nepospíchám… Eh-eh, ate a manha.“ Opět se zašklebil.

„Jsem tu taky úplně nevinně,“ začal Thomas, ale Lazarus ho přerušil jemným pohybem ruky. „Ano, ano, ty prý jsi ukradl briliantový náramek. Pustá pomluva, co? C, c, c – ti zlí, zlí lidé!“

„Odkud víte…“

„Vím o tobě všechno, maličký! Můžeš mi klidně tykat.“ Hrbatý se důkladně poškrábal. „Jsi Francouz. Jsi bankéř. Ta sladká kočička, co tě sem dostala, je konzulka Estrella Rodriguesová. Rád vaříš…“

„Odkud to víš?“

„Maličký, přece jsem si tě vybral!“

„Vybral?“

Lazarus zářil a jeho ohavná tvář byla ještě dvakrát tak široká. „Jasně! Toho nejzajímavějšího muže v lapáku. Člověk přece chce mít v base taky trochu duševního rozptýlení, nebo ne?“ Důvěrně se naklonil a poklepal Thomasů Lievenovi na koleno: „Jedna rada pro budoucnost, Jeane: až tě podruhé zavřou, hned se hlas u hlavního strážného. Dělám to tak vždycky!“

„Proč?“

„Hned se hlásím u toho lenocha hlavního strážného k vedení knih hlášení. Tak vidím do všech spisů. Už za několik dní vím všechno o svých spoluvězních. Mohu si tedy vybrat toho nejpříjemnějšího souseda do cely.“

Thomasovi se hrbáč začínal líbit. Nabídl mu cigarety. „A proč sis vyhlédl právě mě?“

„Ty jsi nóbl člověk, bohužel ještě začátečník, ale zato s dobrými mravy. Člověk se může něčemu přiučit. Bankéř. Můžeš mi dát pár burzovních typů. Rád vaříš. To se člověk taky může něco naučit. Víš, člověk se v životě neučí ničemu nadarmo…“

„Ano,“ kývl Thomas zasněně, „to je pravda.“ A myslel si: co všechno už jsem se naučil od chvíle, co mě osud vykopl z mé mírumilovné dráhy! Kdo ví, co mám ještě před sebou. Daleko, daleko do nejistých mlhovin se ponořily moje jistoty a měšťanská existence, můj klub v Londýně a můj krásný byt v Mayfair…

„Návrh,“ řekl Lazarus. „Dáme se dohromady. Naučíš mě všecko, co víš – a já naučím tebe, co umím. No, jak to zní?“

„Zní to prima,“ zvolal nadšeně Thomas. „Co chceš jíst k obědu, Lazare?“

„Měl bych přání, ale nevím, jestli to znáš… Ten hlupák kuchař to jistě nezná.“

„No, tak už řekni!“

„Chápeš, pracoval jsem skoro ve všech zemích v Evropě. Jsem prožraný, to přiznávám. Nejraději mám francouzskou kuchyni. Ale nic proti německé! To jsem kdysi v Münsteru vyprázdnil kapsy jednomu pánovi a předtím jsem jedl plněné žebírko, tedy řeknu ti žebírko, o kterém se mi občas zdá dodneška!“ Zakoulel očima a zamlaskal.

„Když to není nic jiného,“ usmál se Thomas.

„Ty ten recept znáš?“

„Taky jsem už pracoval v Německu,“ odpověděl Thomas a zaklepal na dveře cely. „Tedy plněné žebírko, dobře. Udělejme si dneska německý den. Předtím, řekl bych, švábskou polévku s játrovými nudlemi a potom – hm – kaštany se šlehačkou…“

Přívětivý strážný jménem Juliao strčil hlavu do cely.

„Pošli mi šéfkuchaře,“ požádal Thomas a vtiskl Juliaovi do ruky stoescudovou bankovku. „Chci s ním sestavit menu na dnešní den.“

4

„No, jak ti to chutná? Je to tak dobré jako tenkrát v Münsteru?“ ptal se Thomas o čtyři hodiny později. Seděl ve své cele u pečlivě prostřeného stolu proti hrbáčovi. Ten si otíral ústa a nadšeně vzdychal: „Lepší, můj maličký, je to lepší! Po takovém žebírku si troufnu vytáhnout peněženku i ctěnému panu ministerskému předsedovi Salazarovi!“

„Kuchař do toho měl dát kapku víc rumu.“

„Ti chlapci vychlastají vždycky všechno sami,“ uznal Lazarus. „Abych se hned za to jídlo revanšoval, můj maličký, chci ti dát první radu.“

„To je od tebe milé, Lazare. Ještě trochu kaše?“

„Ano, prosím. Podívej, my jsme majetní, máme prachy. To není umění dostat dobrý jídlo. Ale co uděláš, když tě zabásnou a jsi plonk? Nejdůležitější ve vězení je dobrá výživa. Dostaneš ji, když máš cukrovku.“

„Ale jak dostanu cukrovku?“

„To ti právě chci prozradit,“ vysvětloval Lazarus s plnými syslími tvářemi. „Nejdřív se pořád hlásíš na prohlídku k ústavnímu lékaři. Prostě je ti pořád špatně. Ve šťastné chvilce ukradneš doktorovi injekční stříkačku. Pak se skamarádíš s kuchařem. Právě pro tebe to nikdy nebude těžké.

Menu

Švábská polévka s játrovými nudlemi

Vestfálské plněné žebírko

Kaštany se šlehačkou po bádenském způsobu

21. září 1940

DOMÁCKÁ STRAVA: NEJLEPŠÍ POSILA PŘED NEJODVÁŽNĚJŠÍMI TRIKY

Švábská polévka s játrovými nudlemi

Utřeme 60 g másla do pěny, přidáme 200 g naškrabaných hovězích jater, 3 vejce, jednu namočenou a vymačkanou žemli, 50 g strouhanky, 5 g majoránky, sůl a pepř. Směs propasírujeme sítem na nudle do vařící se vody a necháme nudle vařit 10 až 15 minut, dokud nevyplují na povrch. Lžící je vybereme, necháme okapat a servírujeme v silném masovém vývaru.

Vestfálské plněné žebírko

Nejlépe hned u řezníka si necháme vykostit pěkný velký kousek vepřové pečeně. Nakrájíme řezy z čerstvých jablek, promícháme je s dobrými sušenými švestkami, které jsme předtím dobře napařili, přidáme trošku nastrouhané citronové kůry, trochu rumu a trochu strouhanky. Směsí naplníme vykostěné, osolené a opepřené maso a kolem dokola zašijeme. Žebírko opékáme nejprve na všech stranách pěkně do hnědá, pak je necháme v troubě dusit, dokud není hotové. Podáváme k tomu bramborovou kaši.

Kaštany se šlehačkou po bádenském způsobu

Nakrojíme pěkné, pevné kaštany na kulaté straně křížem a necháme je chvilku péci v troubě, abychom mohli odstranit tvrdou slupku. Pak je vložíme do vroucí vody, abychom mohli snadno stáhnout vnitřní slupku.

Poté vaříme kaštany, dokud nejsou měkké, ale nikoli rozvařené, v oslazeném mléce, do něhož jsme přidali kousek vanilky. Pak je pomeleme, pokud možno hned na misku, na které je budeme servírovat, aby zůstala zachována kyprost. Pomleté kaštany ozdobíme šlehačkou a obložíme naloženými višněmi lehce provoněnými koňakem.

Kuchaře poprosíš o trochu octa. Řekneš, že si chceš okořenit jídlo. A pak požádáš ještě o trošku cukru. Do kávy.“

„Rozumím.“ Thomas zaklepal. Objevil se strážný. „Může se sklízet ze stolu,“ řekl Thomas. „Prosím moučník.“

Lazarus čekal, než Juliao zmizel s nádobím, a pak pokračoval: „Ocet a vodu smícháš v poměru jedna ku dvěma a roztok nasytíš cukrem. Pak si píchneš dva krychlové centimetry do stehna.“

„Do svalu?“

„Ano. Ale pomalu, proboha úplně pomalu, jinak je z toho pěkně hnisavý zánět!“

„Rozumím.“

„Injekci si dáš hodinu a půl předtím, než jsi objednán k lékaři. V té době si musíš odpustit svou malou stranu. Jasný?“

„Jasný.“

Strážný Juliao přinesl moučník, dostal svůj díl a spokojeně zmizel.

Při kaštanech se šlehačkou Lazarus skončil: „Lékaři si stěžuješ na strašnou žízeň v noci. Okamžitě vyvstane podezření, že bys mohl mít cukrovku. Požádá tě o vzorek moči. Ochotně mu ho dáš. Vyšetření ukazuje: skutečně těžká cukrovka. Patřičně dobrá strava – pečené, máslo, mléko a bílý chleba – je odměnou za tu malou námahu…“

To se Thomas Lieven dověděl první den své známosti s hrbáčem Lazarem. V následujících dnech a týdnech se dověděl víc. Prodělal skutečný kurs zločinu a vězeňského života. S matematickou přesností registroval jeho mozek každý tip, každý recept, který dostal.

Například: Jak dostanu rychle vysokou horečku, abych byl dopraven na revír, odkud se dá snadněji utéct?

Odpověď:

Vezmeme obyčejné jádrové mýdlo a nastrouháme nájemné vločky. Hodinu před vizitou jich spolkneme tři čajové lžičky. Dostaví se prudké bolesti hlavy a během hodiny teplota, až jedenačtyřicítka, ale vydrží jen hodinu. Na déle trvající horečku polykáme mýdlové kuličky.

Nebo: Jak se simuluje žloutenka?

Vezme se čajová lžička sazí a dvě čajové lžičky cukru, zamíchá se a zalije octem. Nechá se přes noc odležet a ráno se směs vypije na lačný žaludek. Po jednom až dvou dnech se objeví příznaky žloutenky.

Lazarus řekl: „Žijeme ve válečné době, víš, Jeane. Třeba se jednou budeš chtít stáhnout i před hrdinskou smrtí. Musím mluvit dál?“

„V žádném případě,“ namítl Thomas Lieven.

Byly to šťastné týdny. Lazarus se naučil dokonale vařit, Thomas se naučil dokonale simulovat nemoce, naučil se mezinárodní jazyk podsvětí a tucty triků jako „bílá vesta“, „půjčka“, „koupě auta“, „trik s deštníkem“, „získání briliantů“, „náhrada škody“, „oblek na míru“, „únik inteligence“, „odtahovací služba“ a mnohé jiné.

Můj bože, jak hluboko už klesl! Měl však pocit, že všechny tyto triky může někdy ještě potřebovat. Později se mu to stonásobně potvrdilo!

Thomas a Lazarus, zároveň žáci i učitelé, žili v míru a pohodě až do rána onoho hrozného, onoho děsného 5. listopadu 1940…

Ráno 5. listopadu 1940 byl Thomas Lieven – opět jednou po dlouhé době – předveden před vyšetřovacího soudce. Ten pán se jmenoval Eduardo Baixa, byl vždy celý oblečen do černého a nosil cvikr na černé hedvábné stuze. Vyšetřovací soudce Baixa byl vzdělaný člověk. Vždy mluvil s Thomasem francouzsky. Tedy i dnes.

„Tak co je s vámi, monsieur, chcete se konečně přiznat?“

„Nemám co přiznávat. Jsem nevinen.“

Baixa si čistil cvikr. „Jo, pak zůstanete v Aljube ještě velmi, velmi dlouho, monsieur. Váš popis jsme zatím předali všem policejním stanicím v Portugalsku. Musíme čekat.“

„Na co čekat?“

„No na odpovědi všech těchto stanic. Nevíme, jakých zločinů jste se ještě v naší zemi dopustil.“

„Nedopustil jsem se vůbec žádného zločinu! Jsem nevinný!“

„No ano, jistě, přirozeně… Ale přesto, monsieur Leblanc. Musíme počkat. Navíc jste cizinec…“ Baixa listoval ve spise. „Podivná dáma, hm, to musím říci.“

„Kdo prosím?“

„Žalobkyně seňora Estrella Rodriguesová.“

Thomas Lieven náhle pocítil zvláštní šimrání podél páteře. Zeptal se vyschlými ústy: „Jak to podivná, pane vyšetřující soudce?“

„Nepřijde.“

„Tomu nerozumím.“

„Pozval jsem ji. Ale nepřijde.“

„Ach bože,“ zvolal Thomas, „snad se jí něco nestalo!“ To by mi tak chybělo, pomyslel si.

Když se vrátil do cely, dal si hned zavolat svého tlustého kuchaře Franceska.

Ten se objevil celý rozzářený. „Co to má být dneska, seňor Jean?“

Thomas zavrtěl hlavou. „Nic k vaření. Musíš mi udělat jednu laskavost. Můžeš se na hodinu vzdálit z kuchyně?“

„Jasně.“

„Nech si na správě věznice vyplatit peníze z mého účtu. Kup dvacet rudých růží, vezmi si taxíka a jeď na adresu, kterou jsem ti napsal. Bydlí tam seňora Estrella Rodriguesová. Mám o ni velkou starost. Možná je nemocná. Zjisti to, zeptej se, jestli můžeš pomoct!“

„Dobře, seňor Jean!“ Tlustý kuchař zmizel.

O dobrou hodinu později se Francesco vrátil. Působil stísněným dojmem. Když vstoupil do cely s nádhernou kyticí dvaceti krvavě rudých růží, Thomas okamžitě věděl, že se stalo něco strašného.

„Seňora Rodriguesová je pryč,“ sdělil kuchař.

Thomas klesl na svou postel.

„Co znamená pryč?“ tázal se Lazarus.

„Znamená to to, co to znamená, blázne,“ rozčilil se kuchař. „Pryč. Odcestovala. Zmizela. Už tady není.“

„Odkdy?“

„Pět dní, seňor Jean.“ Kuchař se na Thomase soucitně podíval. „Zdá se, že ta dáma se také nehodlá vrátit, alespoň, hm, ne tak brzy.“

„Proč si to myslíš?“

„Vzala si všechny své šaty, své šperky, peníze v hotovosti.“

„Vždyť přece vůbec žádné neměla!“

„Sejf byl otevřený…“

„Sejf?“ Thomas se zapotácel. „Jak jsi se dostal k sejfu?“

„Služka mě provedla celým domem. Miloučká míšenka, tedy opravdu, pánové! Prvotřídní! Takové oči!“ Kuchař předvedl patřičný pohyb před hrudí.

„To je Carmen,“ mumlal Thomas.

„Carmen, ano. Dneska večer s ní jdu do kina. Zavedla mě do oblékárny – všechny skříně byly prázdné – do ložnice – sejf byl prázdný…“

Thomas vydechl: „Úplně prázdný?“

„Úplně prázdný, ano. Přes otevřené ocelové dveře visely jen roztomilé černé hedvábné kalhotky – to bylo všechno. Ach bože, není vám dobře, seňor Jean? Vodu… Vypijte si doušek vody.“

„Lehni si, hezky klidně lež na zádech,“ radil Lazarus.

Thomas se skutečně svalil na svou postel. Nezřetelně vyrážel: „V tom sejfu byly všechny moje peníze, všechno, co mám, celý můj majetek…“

„Ženský. Vždycky ty trable se ženskejma,“ bručel Lazarus rozzlobené. „A žádný oběd!“

„Ale proč?“ šeptal Thomas. „Proč jen? Přece jsem jí nic neudělal… Co říká Carmen? Ví, kde je paní?“

„Carmen říká, že odletěla do Kostariky.“

„Všemohoucí otče,“ zasténal Thomas. „Carmen říká, že vila se má prodat.“

Thomas náhle zařval jako šílený: „Nemávej mi pořád před nosem těma proklatýma růžema!“ Ovládl se. „Promiň, Lazare. Čistě nervová záležitost. A – žádná zpráva pro mě? Žádný dopis? Nic?“

„Ale ano, seňore.“ Kuchař vytáhl z kapsy dvě obálky. První dopis byl od Thomasova přítele, vídeňského bankéře Waltera Lindnera:

Lisabon, 29. října 1940

Milý pane Leblancu!

Píšu tyto řádky v nejvyšším spěchu a hluboce zneklidněn. Teď je 11 hodin. Za dvě hodiny vyplouvá moje loď, musím na palubu. A pořád ještě o Vás nemám ani známky života! Můj bože, kde jen vězíte? Žijete ještě?

Vím jen, co mi vyprávěla Vaše nešťastná přítelkyně, konzulka: že jste 9. září po telefonickém rozhovoru se mnou odešel a už jste se nevrátil.

Ubohá Estrella Rodriguesová! Máte tady člověka, který Vás celým srdcem miluje. Jak se pro vás soužila, jak se o Vás tato žena obávala! Byl jsem s ní denně od té doby, co se mi podařilo rezervovat pro nás lodní lístky do Jižní Ameriky. Den za dnem jsme doufali, že najdeme Vaši stopu – marně. Tyto řádky píšu ve vile Vaší krásné zoufalé přítelkyně. Stojí vedle mě a pláče. Ani dnes – poslední den – nemáme známky o Vašem životě. Píšu tyto řádky stále ještě v naději, že alespoň ještě žijete a jednoho krásného dne se budete moci vrátit sem, do tohoto domu, k ženě, která Vás tak vroucně miluje. Dá-li nebe, najdete tu můj dopis.

Budu se za Vás modlit. Stále ještě na shledanou věří Váš velmi oddaný Walter Lindner

To byl první dopis.

Thomas jej nechal klesnout k zemi. Zápasil o vzduch. Lebka ho náhle bolela k prasknutí.

Proč Estrella mému příteli neřekla, kde jsem? Proč sem nepřišla a nevyzvedla mě, jak bylo domluveno? Proč to udělala? Proč, proč?

Na to odpověděl druhý dopis.

Lisabon, 1. listopadu 1940

Bídnej lumpe!

Tvůj přítel Lindner opustil zemi. Teď už tu není nikdo, kdo by Ti mohl pomoct. Chci dokončit svou pomstu. Už mě nikdy neuvidíš. Za několik hodin mě letadlo odnese do Kostariky.

Tvůj přítel Ti napsal dopis. Přikládám svůj. Jednoho dne po mně bude pátrat vyšetřující soudce. Pak dostaneš oba dopisy. Pro případ, že vyšetřující soudce, což je velmi pravděpodobné, si oba dopisy přečte předem, prohlašuju ještě jednou: Lumpe, okradl jsi mě!

A vysvětluju také (jistě Vás to bude, pane soudce, zajímat!) proč Tě navždy opouštím: protože jsem se dověděla, že jsi Němec, německý tajný agent, odporný, neskrupulózní, chamtivý, cynický německý darebák bez kousku svědomí! Ach, jak Tě nenávidím, Ty pse! E.

5

„Ach, jak tě pořád ještě miluju, ty pse!“ sténala vášnivá plnoštíhlá Estrella Rodriguesová. Ve stejné době, kdy Thomas Lieven ve své cele v „Aljube“ v Lisabonu četl její dopis na rozloučenou s pocitem arktického chladu v žaludeční dutině, seděla černovlasá, nádherně rostlá konzulka na druhé straně zeměkoule v salonu nejdražšího apartmá v nejdražším hotelu San José, hlavním městě republiky Kostarika.

Estrelliny oči byly zarudlé. Chladnější vzduch si naháněla vějířem. Srdce jí neklidně bušilo, neklidně dýchala.

Jeane, Jeane, bez ustání na tebe musím myslet, ty bídný pse, co se jmenuješ Thomas Lieven, ty bídný lháři, co jsi mě podvedl… můj bože a já tě tak miluju!

Konzulka, konfrontovaná s tragickým stavem věci, se smrtelným odhodláním obrátila do krásného hrdla dvojitý kostarický koňak. S chvěním pak zavřela oči, s chvěním vzpomínala na nedávnou minulost. Ještě jednou před sebou viděla stát toho anglického agenta, který jí říkal pravdu, pravdu o Thomasů Lievenovi. A Estrella viděla sebe samu, poté co ji Angličan opustil: zničenou, rozvrácenou, zhroucenou ženu…

Zhroucená Estrella Rodriguesová se večer onoho 9. září 1940 dovlekla k velkému sejfu ve své ložnici. S pláčem nastavila kombinaci zámku. Rozechvěle otevřela těžké dveře. A před ní leželo v hotovosti jmění toho bídáka. Říšské marky, escudos, dolary. Téměř oslepená slzami udělala zrazená, hluboce trpící žena inventuru.

Toho večera zažili návštěvníci kasina v Estorilu senzaci.

S kapitálem asi 20 000 dolarů se objevila Estrella Rodriguesová, krásnější než jindy, bledší než jindy, s výstřihem větším než jindy. Ona, známá všem zaměstnancům a krupiérům jako notoricky prohrávající hráčka, ona, kterou zaměstnanci a krupiéři už litovali, tento večer vyhrávala a vyhrávala!

Hrála jako v transu s penězi Thomase Lievena. Hrála jen s maximálními vklady. Hrála 11. Jedenáctka padla třikrát za sebou. Hrála 29 en plein et chevaux. Padlo 29. Hrála prostřední tucet červenou, impair, passe a 23 en plein et chevaux, všechno maximálně. Padlo 23!

Estrella hrála. Estrella vyhrávala, mohla vsadit, co chtěla.

Slzy jí vstoupily do krásných očí. Pánové ve smokingu a dámy s drahocennými norkovými štolami zvědavě pozorovali tuto zvláštní vyhrávající hráčku, která při každé výhře vzlykla.

Od ostatních stolů sálu se zářícími lustry, obrovskými zrcadly ve zlatobílých rámech a cennými obrazy se zvedali hráči. Přicházeli ze všech stran, tlačili se a dívali se na krásnou ženu v červených večerních šatech, která vyhrávala a vyhrávala, přitom byla stále zoufalejší.

„Jste příliš krásná. Máte příliš mnoho štěstí v lásce! Bylo by nespravedlivé, kdybyste měla také ještě štěstí ve hře!“ Tato slova Thomase Lievena vyslovená toho večera, kdy se seznámili, pálila jako oheň v Estrellině paměti. Příliš mnoho štěstí v lásce, proto vždycky prohrávala, a teď – a teď…

„27, rouge, impair et passe!“

Hromadný výkřik.

Estrellin vzlyk. Neboť opět vyhrála, tolik, kolik jen se najednou dalo v kasinu v Estorilu s 27, rouge, impair et passe vůbec vyhrát.

„Už – nemohu,“ vzdychla krasavice. Bylo třeba dvou sluhů v livreji, aby ji doprovodili k baru. Dalších dvou sluhů s dřevěnými schránkami bylo třeba, aby odnesli hory žetonů, které vyhrála, k pokladně, kde se směňovaly. Výsledkem přepočtu byla částka v hodnotě 82 734 dolarů a 26 centů. Ať ještě někdo řekne, že nezasloužený majetek nevzkvétá!

Estrella si nechala vystavit šek. Ve své zlatem vyšívané večerní taštičce našla ještě jeden žeton v hodnotě 10 000 escudů. Od baru jej přes hlavy hráčů hodila na zelený potah stolu. Žeton padl na červenou. Estrella vzlykavě zvolala: „Za zrazené lásky!“

Padla červená…

Padla červená, vzpomněla si Estrella Rodriguesová s očima zaplavenýma slzami 5. listopadu 1940 v salonu nejdražšího apartmá v nejdražším hotelu v San José. V San José bylo půl desáté ráno kostarického času. V Lisabonu bylo půl jedné v poledne portugalského času. V Lisabonu pil Thomas Lieven na ten hrozný úlek první dvojitý koňak. V San José pila krásná konzulka už druhý dvojitý toho dne. První do sebe hodila hned po snídani.

V posledních dnech je do sebe házela stále častěji, stále dříve, stále raději. Trpěla hrozným chvěním srdce. Prostě musela pít!

Protože když nepila, vůbec už nemohla snést vzpomínku na Jeana, na sladkého, jedinečného, báječného Jeana – toho psa, toho barbara! S koňakem to ještě jakž takž šlo.

Teď byla bohatá, teď už neměla žádné starosti. Nikdy už svého milence neuvidí. Hanba, že se mu oddala, byla smyta.

Třesoucíma se rukama vytáhla Estrella z krokodýlí kabelky zlatý flakon a odšroubovala uzávěr. Třesoucími se prsty opět naplnila svou sklenici. A zatímco jí znovu začaly stékat slzy, volala do přepychového prázdného salonu: „Nikdy, nikdy na toho muže nezapomenu!“

6

„Nikdy,“ řekl Thomas Lieven, „na tu ženu nezapomenu!“ Soumrak v perleťové barvě se snášel na Lisabon. Jako rozdrážděný tygr přecházel Thomas v cele sem a tam.

Nalil Lazarovi čistého vína. Lazarus věděl, jak se Thomas ve skutečnosti jmenuje, co udělal, co má před sebou, když ho německá, nebo britská, nebo francouzská tajná služba chytí.

Hrbáč kouřil cigaretu a s obavami pozoroval svého přítele: „Strašné, taková hysterka! A k tomu u takové osoby člověk neví, co všechno ji ještě napadne!“

Thomas se na chvíli zastavil ve svém neklidném pobíhání. „To je právě to! Zítra ta dáma možná napíše policejnímu prefektovi dopis a přišije mi nějakou nevyjasněnou vraždu!“

„Nebo několik.“

„Co prosím?“

„Nebo několik nevyjasněných vražd.“

„Ach tak, ano. Moje situace je naprosto zoufalá! Ten proklatý náramek samozřejmě také vzala s sebou! Už nikdy se nenajde! Můžu tu sedět, dokud nezplesnivím.“

„Ano,“ řekl Lazarus, „a proto odtud musíš co nejrychleji pryč.“

„Pryč odtud?“

„Dřív, než ti udělá ještě něco.“

„Lazare, tady je vězení!“

„No a co!“

„S mřížemi a zdmi a těžkými kovovými dveřmi! Se soudci a strážci a cvičenými psy!“

„To je pravda. Tak snadno jako sem, se odtud nedostaneš.“

Thomas si sedl na okraj postele. „Ale je nějaká cesta?“

„Jasně, že je cesta. Musíme se prostě trošku namáhat. Říkáš, že jsi se naučil padělat?“

„A jak!“

„Hm. Tiskárnu máme ve sklepě. Vyrábí všechny formuláře pro soudy. Správná razítka seženeme. Jo, všechno záleží jen na tobě, maličký.“

„Na mně? Jak to?“

„Budeš se muset změnit.“

„V jakém směru?“

Lazarus se melancholicky pousmál. „V mém směru. Musíš se zmenšit. Musíš kulhat. Musíš mít hrb. Musíš mít syslí tváře. Musíš cukat pusou. A samozřejmě musíš mít úplně holou hlavu. Vyděsil jsem tě, maličký?“

„Vůbec ne,“ lhal Thomas odvážně. „Co člověk všechno neudělá pro svou svobodu?“

„Je to největší majetek v životě,“ prohlásil Lazarus. „Teď dobře poslouchej, co ti budu povídat.“

A povídal.

A Thomas Lieven dobře poslouchal.

„Člověk samozřejmě vždycky do vězení snáz přijde, než z něj vyjde,“ prohlásil hrbatý Lazarus Alcoba. „Ale dostat se ven zase není tak těžké!“

„To mě těší!“

„Štěstí, že sedíme v Portugalsku a ne v tvé vlasti. U tebe doma by ten trik nešel, tam je všechno příliš dobře organizováno.“

„Tak, tak. Německá vězení jsou ta nejlepší na světě, co?“

„Sám jsem přece byl už dvakrát v Moabitu!“ Lazarus se plácl do kolena. „Říkám ti, v tom Portugalci prostě nemohou udržet krok! Jsou příliš pohodlní; chybí pruský duch plnění povinností, německá disciplína!“

„Ano, to je pravda.“

Hrbáč zaklepal na dveře cely. Okamžitě se objevil laskavý, Thomasem bohatě podplácený dozorce Juliao – jako etážový číšník v dobrém hotelu.

„Zavolej nahoru kuchaře, staroušku,“ požádal ho Lazarus. Juliao s poklonou zmizel. Lazarus vysvětlil Thomasovi: „S kuchyní totiž tvůj útěk začne…“

O něco později se hrbáč zeptal tlustého kuchaře Franceska: „Poslyš, my máme přece dole ve sklepě tiskárnu, ne?“

„Ano. Tiskne všechny formuláře, které justice potřebuje.“

„Také příkazy k propuštění, které vydává státní prokuratura?“

„Jistě.“

„Znáš někoho z vězňů, kteří tam dole tisknou?“

„Ne, proč?“

„Potřebujeme takový příkaz k propuštění.“

„Můžu se pozeptat,“ řekl kuchař.

„Tak se pozeptej,“ reagoval na to Thomas Lieven. „Pro toho, kdo nám udělá tuhle malou laskavost, je týden dobrého jídla.“

O dva dny později se kuchař ohlásil: „Jeden by byl, ale chce za to dobrý žrádýlko na celý měsíc.“

„Nepřichází v úvahu,“ odmítl Lazarus. „Dva týdny. Víc ne.“

„Nejdřív se musím zeptat,“ řekl kuchař.

Když zmizel, řekl Thomas hrbatému: „Nebuď tak lakomý! Jsou to koneckonců moje peníze.“

„Věc principu,“ odpověděl hrbáč. „Nesmíš kazit ceny. Ostatně: doufám, že je pravda, že umíš zfalšovat razítko?“

„Není razítko, které bych neuměl zfalšovat. Učil jsem se u nejlepšího padělatele v zemi,“ odvětil Thomas a myslel si: neskutečné, jak hluboko člověk může klesnout – jsem na to dokonce ještě hrdý!

Příštího dne přišel kuchař a hlásil, že tiskař souhlasí.

„Kde je ten formulář?“

„Tiskař říká, že nejdřív chce ty dva týdny žrát.“

„Důvěra za důvěru,“ zavrčel Lazarus. „Buď dostaneme formulář hned, nebo může na ten obchod zapomenout.“

O hodinu později měli formulář.

Od svého příchodu do vězení se Lazarus denně hlásil u hlavního dozorce věznice k vedení knih hlášení a vyřizování administrativních záležitostí. Denně klepal na stroji tucty dopisů. Hlavní dozorce si četl noviny a dál se o něj nestaral.

V naprostém klidu tedy mohl hrbáč vyplnit příkaz k propuštění pro sebe. Naklepal své jméno, svá osobní data a číslo svého spisu. Jako datum uvedl 15. listopadu 1940, přestože se psalo teprve 8. listopadu. Dobrý týden ještě Lazarus a Thomas potřebovali pro to, co měli v plánu. Kromě toho bude dopis potřebovat jeden den na cestu po instancích věznice. – Thomas tedy může být, když všechno dobře dopadne, propuštěn 16. listopadu. A 16. byla sobota a v sobotu měl laskavý dozorce Juliao vždycky celý volný den, a… Ale musíme vyprávět popořádku!

Příkaz k propuštění ozdobil Lazarus nakonec ještě podpisem vrchního státního návladního, který mohl snadno kopírovat na základě jednoho dopisu, který byl v kanceláři založen.

Když se vrátil do cely, zeptal se Thomase: „Byl jsi také pilný?“

„Cvičil jsem celé odpoledne.“

Bylo domluveno, že jakmile zfalšovaný příkaz k propuštění dojde do vězeňské kanceláře a bude vyvolán „vězeň Alcoba“, má se Thomas hlásit na Lazarově místě. K tomu bylo nutné, aby se v něho Thomas svým zevnějškem pokud možno proměnil – byl to těžký úkol, uvědomíme-li si, že Lazarus Alcoba měl hrb a na hlavě už skoro žádné vlasy, že měl syslí tváře, byl menší než Thomas a trpěl nervózním tikem úst. S překážejícím chlebem v puse se pokoušel napodobit hrbáčův hlas.

„Nehuhněj tak! A co je to za tik? Cuká ti to příliš nahoře!“ Lazarus si sáhl na ústa. „Mně to cuká tady dole! Níž, chlapče, níž!“

„Níž to nejde!“ Thomas cukal, jak mohl. „Ty zatracený chlebový kuličky mi vaděj!“

„Bez chleba nejsou syslí tváře! Jen se snaž, už to jde níž!“

Thomas si setřel pot z čela. „To je taky smůla s tvojí hubou.“

„Nemůže být každý takový krasavec jako ty. To je vůbec teprve začátek! Jen počkej, až ti budu opalovat vlasy.“

„Opalovat?“

„Jasně! Myslíš, že nám sem dají břitvu a nůžky?“

„To nikdy nevydržím,“ sténal Thomas.

„Nekecej a raději cvič. Zmenši se. Oblékni si můj kabát, abys věděl, jak hluboko musíš poklesnout v kolenou. Vezmi si polštářek. Udělej z něj slušný hrb! A neruš mě, teď se musím poptat po domě.“

„Na co?“

„Kdo má dopis od vrchního státního návladního. S razítkem. Abys je mohl napodobit.“

Zatímco si Thomas Lieven oblékl starý kabát hrbatého a s pokrčenými koleny kulhal celou, začal Lazarus botou klepat na stěnu. Používal přitom tu nejsnadnější ze všech vyklepávaných abeced: a = třikrát, b = dvakrát, c = jednou, potom: d = šestkrát, e = pětkrát, f = čtyřikrát, potom: g = devětkrát, h = osmkrát, i = sedmkrát. A tak dále.

Lazarus vyklepal svůj dotaz, pak čekal na odpověď a díval se na Thomase, který cukal pusou, huhňal a nacvičoval chůzi s pokrčenými koleny.

Za hodinu začal klepat soused ze sousední cely. Lazarus poslouchal a pokyvoval.

Potom oznámil: „Ve třetím patře sedí vězeň jménem Maravilha. Ten si schoval odmítavé rozhodnutí státní prokuratury o jeho žádosti o propuštění z vězení. Na památku. Je na něm razítko.“

„No tak. Nabídni mu za to týden dobrého jídla,“ zahuhňal Thomas silně cukaje ústy.

7

Listopad roku 1940 byl velmi teplý. Ještě bylo možné plavat v Atlantiku, nebo ležet na slunci na pláži v Estorilu – podle portugalských předpisů ovšem jen velmi cudně oblečen. U mužů požadovala policie celé plavky a u dam byly úřady ještě přísnější!

Dne 9. listopadu kolem dvanácté hodiny v poledne si pán se zatrpklým pohledem a křivýma nohama najal v půjčovně člunů na pláži tzv. „gaivolu“, staromódní vodní kolo, které se skládá ze dvou dřevěných sanic, mezi nimiž je cosi jako lehátko s pedály a lopatkové kolo. Potom, poháněn vlastní silou, vyplul na širé moře.

Asi padesátiletý pán měl na sobě hnědé plavky a slamák. Po čtvrthodině plavby uviděl druhou „gaivolu“, která se opuštěně pohupovala na mírných vlnách Atlantického oceánu. Namířil k ní. Po další čtvrthodině se přiblížil natolik, aby mohl rozeznat pána v lehátku druhého vodního kola, který vypadal jako jeho blízký příbuzný: zatrpkle a přepracovaně.

Druhý pán byl oblečen do černých plavek a volal na něho: „Díky bohu, už jsem měl strach, že nepřijdete!“

Pán v hnědých plavkách se zastavil po jeho boku: „V telefonu jste mi naznačil, že jde o mou existenci – tedy jsem přirozeně přišel.“

Černý řekl: „Nemějte starosti, majore Loosi, tady venku nás nemůže nikdo slyšet. Tady nejsou žádné mikrofony. – To byl ode mě geniální nápad, co?“

Hnědý si ho nevlídně prohlížel: „Geniální, ano. Co ode mě chcete, Mr. Lovejoy?“

Agent britské tajné služby povzdechl: „Udělat vám návrh, majore, pro vaše dobro. Jde o jistého Thomase Lievena…“

„To jsem si myslel!“ Německý zpravodajský důstojník hněvivě pokýval hlavou.

Lovejoy zarytě pokračoval: „Jdete po něm. Podvedl vás. Podvedl mě… Jsme nepřátelé, to je všechno hezké. Musíme se nenávidět. A přesto, majore, v tomto případě spolupracujme.“

„Spolupracujme?“

„Majore, máme stejné povolání. Apeluju na vaši kolegialitu. To už přece zachází příliš daleko, když se v naší branži náhle motá úplný laik, drzý přivandrovalec, který kazí ceny a zesměšňuje nás a dělá z nás idioty!“

Major z Kolína řekl: „Kvůli tomu chlápkovi jsem na vyhazov!“

„A já?“ hřímal Lovejoy. „Buď ho přivedu do Londýna – nebo mě strčí k pobřežní stráži! Víte, co to znamená? Mám ženu a dvě děti, majore. Vy pravděpodobně také.“

„Moje žena se dala rozvést.“

„Nevyděláváme moc, ale máme si nechat zničit existenci od takového chlapa?“

„Kdybych ho jen tenkrát v Kolíně přenechal gestapu! Teď zmizel.“

„Ne, nezmizel.“

„Co?“

„Je ve vězení.“

„Ale…“

„Všechno vám vysvětlím. Nezůstane tam věčně. Podplatil jsem jednoho člověka ve správě, ten mi okamžitě ohlásí, až ho budou propouštět.“ Lovejoy rozhodil ruce. „Ale co bude dál? Pak zase znova začne ten tyjátr mezi vámi a mnou, s jachtou a ponorkou, chloroformem a revolverem! Majore, jsem zcela upřímný: už to prostě nevydržím!“

„Myslíte, že mému žlučníku něco takového dělá radost?“

„Proto navrhuju: spolupracujme. Až vyjde, něco se mu stane. Mám při ruce jednoho muže, víte, na špinavou práci. Pak mohu domů ohlásit, že jste ho vy Němci odpravili – a vy můžete vašemu admirálovi říct, že jsme to byli my, Angličané. Vy nebudete muset na frontu a já k pobřežní stráži. Není to snad návrh?“

„Zní to příliš krásně, než aby to byla pravda…“ Major zhluboka povzdechl. Náhle hluše pravil: „Žraloci!“

„Ne!!!“

„Tam vpředu.“ Loos strnul. Modrou vodou se přímo na ně blížily dvě vztyčené ocasní ploutve. Pak tři. Pak pět.

„Jsme ztraceni,“ řekl Lovejoy.

„Jen klid. Hrát mrtvého muže!“ rozkázal major. První zvíře k nim připlulo, podplavalo obě vodní kola a hravě je zvedlo. „Gaivoly“ proletěly vzduchem, pleskly o hladinu moře a divoce se kývaly. Bleskově připlulo druhé zvíře a opět je vyhodilo do výše.

Major padl do vody. Potopil se, vyplul a okamžitě se strnule položil na záda. Obrovský žralok s rozevřenými čelistmi se prosmýkl kolem něho, aniž by si ho povšiml. Major znalý zoologie učinil uklidňující zjištění.

Pak uslyšel drásavý výkřik a viděl, jak jeho britský kolega vyletěl do vzduchu a přistál vedle něho.

„Lovejoyi, poslouchejte přece, to nejsou žraloci – to jsou delfíni!“

„De-de-de…“

„Ano. Dostali jsme se do houfu… delfíni lidem neublíží, jen si s nimi hrají.“

A to skutečně dělali. Stále znovu kroužili kolem obou pánů, obeplouvali je, ale také je občas přeskakovali a přitom za sebou zvedali vysoké fontány vody.

Nepřátelští agenti se křečovitě drželi sanice Lovejoyovy převržené „gaivoly“. Pokoušeli se dostrkat ji k pobřeží. Lovejoy supěl. „Nemůžu chytit dech… Co jste teď, Loosi, říkal?“

Obrovský delfín se právě vztyčil za majorem, elegantně ho přeskočil a překryl ho malou potopou. Major vyprskl ohromné množství mořské vody a zařval Lovejoyovi do ucha. „Nejraději bych toho lumpa zastřelil vlastnoručně, jakmile vyjde.“

8

V Portugalsku se brambory jedí jen málo. Přesto vězeňský kuchař Francesco sehnal tucet zvláště pěkných, když si majetní vězňové Leblanc a Alcoba na oběd 15. listopadu objednali vařené brambory ve slupce.

Jak mu poručili, vařil Francesco brambory ve slupce do poloměkka a potom je odnesl, ještě horké, nahoru do pátého patra, kde je pánům Leblancovi a Alcobovi servíroval se sardinkami naloženými do octa a oleje. Dozorce Juliao rozřízl na přání majetných vězňů ne zcela měkké brambory ostrým nožem na dvě poloviny.

Když osaměli, nechali oba pánové jídlo stát. Thomas měl práci. Na stolek u okna položil vedle sebe: příkaz k propuštění, který Lazarus na stroji vyplnil, a dopis, v němž státní prokuratura odmítla žádost o propuštění vězně Maravilhy. Na tomto dopise bylo razítko státní prokuratury…

Ve vzpomínkách na cenná poučení malíře a padělatele pasů Reynalda Pereiry se Thomas pustil do práce, přičemž měl v hrbatém Lazarovi zaujatého diváka.

Thomas vzal horké půlky jedné brambory a plochu řezu přitiskl na razítko státní prokuratury. Po čtvrt hodině půlku brambory zvedl. Na ploše bylo obráceně otisknuté razítko.

„Nyní přijde ten hlavní trik,“ řekl Thomas. Silou zvyku to zahuhňal. Přitom také trochu cukal koutkem úst. To se už dva dny nedalo úplně podle libosti zastavit. Člověk celý týden od rána do večera nehuhňá a necuká koutkem pusy beztrestně. „Lazare, dej mi tu svíčku!“

Ze své matrace vyndal hrbáč svíčku a zápalky, které ukradl v kanceláři hlavního dozorce. Zamýšlel obojí použít při odstraňování vlasů Thomase Lievena.

Lazarus zapálil svíčku. Thomas opatrně odkousl kousek ze spodní strany rozpůlené brambory. Pak podržel nakousnutý konec nad plamenem svíčky, aby bramboru opět zahřál.

„Odborník tomu říká: udělat zvon,“ vysvětloval Lazarovi, který ho s úctou sledoval. – Sakra, jestlipak tohle všechno budu jednou vyprávět v klubu? – „Brambora se nahřeje. Vidíš, jak otisk opět zvlhne. Říká se tomu, že ožívá. Ještě pár sekund a teď…“

Thomas elegantně přitiskl „zvon“ vlhkou horkou plochou s otiskem razítka na příkaz k propuštění tam, kde mělo být razítko. Pod jemným tlakem nechal bramboru čtvrt hodiny chladnout. Pak ji pozvedl. Na příkazu k propuštění byl přesný otisk originálního razítka.

„To je fantastické!“ vyhrkl Lazarus.

„Nyní ale raději rychle jezme,“ vyzval Thomas. „Zbytek můžeme vyřídit potom.“

Zbytek pak vypadal takto: dopoledne otevřel Lazarus v kanceláři hlavního dozorce mnoho právě došlých dopisů. Každý den takové obálky otevíral. Toho dopoledne se snažil otevřít jednu špatně zalepenou obálku zvláště opatrně. To se mu podařilo. Vzal obálku s sebou a k tomu ještě tubu lepidla.

Po jídle Thomas pečlivě složil teď už kompletní příkaz k propuštění Lazara Alcoby, zasunul ho do zelené obálky s razítkem předchozího dne a pozorně ji opět zalepil. A odpoledne vložil Lazarus obálku hlavnímu dozorci do odpolední pošty…

„Teď to jde na ostří,“ hlásil hrbáč večer Thomasů Lievenovi. „Hlavní dozorce poslal už příkaz k mému propuštění ze správní kanceláře do referátu propouštění. Tam podle předpisů ráno vyplní propouštěcí list a podle mých zkušeností pro mě tak kolem jedenácté přijdou do cely. To znamená, že tvoje vlasy musí dnes v noci dolů.“

Opalování netrvalo ani půl hodiny – byla to však nejhorší půlhodina v životě Thomase Lievena. Se sehnutou hlavou seděl před Lazarem a ten dělal to, co se dělá, když se škube drůbež. V pravé ruce držel svíčku, jejíž plamen užíral pramen vlasů Thomase Lievena co nejblíž kořínkům. V levé ruce držel Lazarus vlhký hadr. Stále znovu jej s bleskovou rychlostí přitlačoval na lebku, aby se nepoškodila kůže. Někdy ho přece jen nepřitiskl dostatečně bleskově…

Thomas sténal bolestí. „Dávej přece pozor, zatracenej idiote!“

Na to Lazarus odpověděl poukazem na staré portugalské přísloví: „Bez utrpení není vysvobození!“

Konečně byla muka u konce.

„Jak vypadám?“ zeptal se Thomas vyčerpaně.

„Až si vycpeš chlebem tváře a budeš hezky cukat, budeš jako bys mi z oka vypadl,“ odpověděl Lazarus hrdě.

Tu noc oba spali mimořádně špatně.

Ráno přinesl snídani cizí dozorce, neboť byla sobota 16. a v sobotu, jak už bylo řečeno, měl laskavý Juliao vždy svůj volný den. To bylo Lazarovi jasné, už když do příkazu k propuštění vpisoval datum.

Hrbáč si vzal od cizího dozorce snídani už ve dveřích. Thomas Lieven ještě hlasitě pochrupoval na své pryčně, deku přetaženou přes hlavu.

Po snídani Lazarus spolkl tři bílé pilulky a lehl si na Thomasovu postel. Thomas si oblékl hrbáčův krátký kabát a mezi osmou a desátou si udělal ještě jednou soukromou generálku. Pak definitivně nechal ve tvářích chlebové kuličky a na zádech pod košilí polštářek.

Pevně ho přivázal, aby hrb nesklouzl. Oddán svému osudu cukal koutkem úst…

V jedenáct přišel cizí dozorce znovu. Lazarus spal, deku přetaženou přes hlavu. Cizí dozorce měl v ruce propouštěcí list: „Lazarus Alcoba!“

S pokrčenými koleny Thomas povstal a cukaje pusou zamžoural na dozorce. „Rozkaz,“ zahuhňal.

Dozorce na něho zkoumavě pohlédl. Na Thomasovi vyrazil pot.

„Vy jste Lazarus Alcoba?“

„Ano!“

„Co je s tím druhým, ten pořád ještě chrápe!“

„Měl špatnou noc,“ nezřetelně oznámil Thomas. „Co ode mě chcete, pane dozorce?“

„Budete propuštěn.“

Thomas si sáhl na srdce, zasténal a klesl na postel. Hrál přemoženého. „Vždycky jsem věděl, že spravedlnost zvítězí,“ huhňal.

„Nekecejte a pojďte se mnou. Rychle!“ Dozorce ho vytáhl – skoro až moc. Thomas opět poklesl v kolenou. – Sakra, to ale bolí! No, ale nepotrvá to dlouho. – Následoval cizího dozorce širokými chodbami do správního traktu vězení. Těžké kovové mříže se před ním otvíraly a za ním opět zavíraly. – To cukání není tak hrozné, to už jde skoro samo. Ale ta pokrčená kolena… Jen abych nedostal nějakou křeč, jen abych nepadl…

Schody nahoru, schody dolů – to nikdy nevydržím. Nikdy!

Zase chodby. Cizí dozorce si ho prohlížel: „Je vám horko, Alcobo? Že se tak potíte. Sundejte si kabát!“

„Ne. Ne, děkuju. – To je jen to rozrušení… Naopak – je – je mi zima…“

Pak došli do propouštěcí kanceláře. Byl tu dřevěný pult, který rozděloval místnost. Za pultem pracovali tři úředníci. Před pultem stáli ještě dva jiní vězňové, kteří měli být propuštěni. Thomas hned viděl dvě věci: že ti úředníci jsou lenoši a že před pultem není žádná židle. To tedy může pěkně dopadnout, pomyslel si se slabostí. Hodiny na zdi ukazovaly čas: bylo deset minut po jedenácté.

Pět minut před dvanáctou úředníci stále ještě nebyli hotovi s oběma vězni. Před očima Thomase Lievena se už točily ohnivé kruhy; myslel si, že už každým okamžikem omdlí, tak strašně ho bolela kolena, a nejen kolena, také lýtka, stehna, klouby a kyčle. Nenápadně se loktem opřel o pult, potom oběma. Ach bože, jaká úleva, jaká sladká rozkoš…

„Hej, vy tam!“ začal nadávat nejmenší úředník. „Dejte laskavě ruce z pultu! Nemůžete snad pár minut ještě pořádně stát? Línej ksindle!“

S pokorným cukáním se Thomas omlouval: „Pánové prominou.“ A sundal ruce s pultu. V příštím okamžiku prostě padl. Už nemohl. Zoufale si myslel: neomdlít. Jen neomdlít. Jinak mi sundají kabát. A uvidí, co se stalo. S mýma nohama, s mým hrbem…

Neomdlel a teď, kdy bylo jasné, že se ubohého vězně z rozrušení zmocnil záchvat slabosti, dostal dokonce židli. Sotva si sedl, pomyslel si: to jsem mohl mít dřív, já idiot!

V půl jedné si udělali dva úředníci polední pauzu. Třetí se konečně začal starat o Thomase. Vložil do psacího stroje formulář. Mírně řekl: „Čirá formalita. Musím ještě jednou zaznamenat váš popis. Aby nedošlo k záměně.“

Ano, musíte si dát sakra pozor, myslel si Thomas. Od chvíle, kdy směl sedět, se zase cítil báječně. Odříkával osobní údaje svého přítele, které se naučil zpaměti: „Alcoba Lazarus, svobodný, římskokatolického vyznání, narozen v Lisabonu 12. dubna 1905…“

„Naposledy bytem?“

„Rua Pampulha 51.“

Úředník porovnal údaje s údaji druhého formuláře a klepal dál: „Vlasy šedivé, řídké. – Vy jste ale brzy zplešatěl!“

„Můj těžký osud.“

„Hm! Oči černé. Velikost? Vstaňte!“

Thomas vstal a podklesl v kolenou. Úředník si ho prohlížel.

„Zvláštní znamení?“

„Hrb a potom v obličeji…“

„Ano, ano, dobře. Hm! Sedněte si zase.“

Úředník ťukal na stroji. Pak zavedl Thomase do vedlejší místnosti a předal ho správci skladu věcí vězněných. Jako vězeň ve vyšetřovací vazbě si směl ponechat svůj oblek, své prádlo a své oblíbené zlaté repetýrky. Teď dostal pas a osobní doklady svého přítele, dostal Lazarovy peníze, kapesní nůž a kufírek s prádlem.

„Podepsat příjem,“ přikázal na závěr správce. Thomas neobratnou rukou podepsal: „Alcoba Lazarus“.

Moje poslední peníze a můj krásný falešný francouzský pas od tajné služby na jméno Jean Leblanc jsou v pekle, uvažoval žalostně. Můj přítel, malíř, mi musí rychle udělat nový.

Jestliže Thomas ve 14.15 hodin doufal, že konečně přestál to hrozné vypětí, ukázalo se, že je to omyl.

Nekonečnými chodbami ho vedli k vězeňskému duchovnímu. Ten, starší pán, k Thomasovi velmi vroucně promlouval a byl dojat, když propuštěný – zjevně otřesen – požádal, aby si nabádání duchovního mohl vyslechnout v kleče…

Thomas Lieven, který se spíše plazil, než šel, se teprve deset minut před třetí hodinou portugalského času 16. listopadu 1940 potácivě vlekl přes vězeňský dvůr, na němž to páchlo tříslovinou z vedlejší koželužny, k bráně. Naposledy tu musel ukázat své propouštěcí doklady. Strašně cukal koutkem úst a jeho hrb šikmo nadzvedával tenký kabátek.

„Měj se, starej,“ řekl muž, který otevíral těžká kovová vrata. Jimi se Thomas Lieven propotácel ven do víc než nejisté svobody. Dokázal to ještě za další roh ulice. Tam znovu padl a po čtyřech se odplazil do dveří jednoho domu, sedl si na schodiště a vzteky a vyčerpáním se rozplakal. Jeho pas byl pryč. Jeho peníze byly pryč. Jeho majetek byl pryč. Jeho loď byla pryč…

Ještě téhož dne byl útěk vězně Jeana Leblanca odhalen. V jeho cele dozorce našel jen vězně Lazara Alcobu spícího olověným spánkem.

Okamžitě přivolaný lékař konstatoval, že Alcoba nesimuluje, ale byl omámen velmi silnými uspávacími prášky. Diagnóza souhlasila, jenže Alcoba se omámil sám třemi tabletkami, které zcizil při jedné návštěvě vězeňského lékaře…

Pomocí injekce a černé kávy se podařilo vězně alespoň napůl vzbudit a vyslechnout. Že to byl Alcoba a nikdo jiný, se ukázalo, když mužíka svlékli: s jeho hrbem se nedalo hnout!

Alcoba vypovídal: „Ten zatracenej Leblanc mi musel dát něco do snídaně. Káva byla taková hořká. Začala mě bolet hlava a přišla na mě slabost – víc už nevím. Říkal jsem mu, že mám být dnes propuštěn. To jsem totiž věděl od hlavního dozorce, pro kterého pracuju.“

Denní dozorce, když byl konfrontován s Alcobou, zvolal: „Ale vždyť jsem s vámi mluvil ještě dnes ráno, když jsem přinesl snídani! A později jsem vás odvedl z cely!“

Na to Lazarus Alcoba odpověděl s logikou, která vyslýchající úředníky přemohla: „Kdybyste mě dnes ráno byl odvedl z cely, teď už bych tu neseděl.“

Vyšetřujícím pánům bylo jasné, že Jean Leblanc uprchl jakožto Lazarus Alcoba. Stále přísně logicky, přitom s mohutným zíváním a ještě pořád dost omámeně, Alcoba konstatoval: „Příkaz k propuštění byl ale vystaven pro mne. Musíte mě tedy co nejrychleji propustit.“

„No, hm, to samozřejmě – ale přece jen, pokud vyšetřování…“

„Poslyšte: buď budu zítra ráno propuštěn, nebo panu státnímu návladnímu sdělím, jaké tu vládnou poměry!“ křičel Alcoba.

9

„Pereiro! Hej, Pereiro!“ volal Thomas Lieven ve stejném okamžiku. Klepal na dveře bytu svého přítele, padělatele. Ale odpověď se neozvala.

Buď je zase opilý, nebo není doma, uvažoval Thomas, který se už trochu zotavil po záchvatu slabosti. Pak ho napadlo, že zchátralý malíř svůj byt nikdy nezamykal. Stiskl kliku, dveře se otevřely. Tmavou předsíní prošel Thomas Lieven do ateliéru, jehož velikánské okno dovnitř vpouštělo poslední denní světlo. Stále ještě kolem dokola stály nebo ležely stejné šeredné obrazy, byt byl stejně neuklizený jako dříve. Plné popelníky, tuby, štětce, pera, palety zneklidňující oko pestrostí barev.

Thomas se podíval do kuchyně. Ani tam svého vousatého přítele nenašel. Tedy nikoli opilý doma, ale kde?

To bylo samozřejmě hloupé. Jak dlouho se Pereira opíjel? Jednu noc? Dva dny? Tři? Po zkušenostech, které s ním Thomas udělal, musel počítat s nejhorším. Dobrá opice potřebuje svůj čas.

Musím čekat na Pereiru, přemýšlel Thomas. Můj útěk je už asi odhalen; nesmím se ukázat na ulici. Pak si podržel ruku na břiše. No ne! Pocítil hlad; zdálo se, že okamžik nejhlubší deprese pominul. Trochu se smál sám sobě. Přitom zpozoroval, že stále ještě cuká koutkem úst. Také kolena ho stále ještě bolela. Nemyslet na to, jen na to nemyslet.

Nejdříve se podíváme, co má Pereira v kuchyni. Bílý chléb, rajčata, vejce, sýr, šunku a jazyk, těstoviny, pistácie, kapary, papriku, pepř a ještě sardelky.

Pestré barvy Thomase inspirovaly. Udělám mozaikové chlebíčky a plněná rajčata. Hned také pro Pereiru. Až přijde domů, bude potřebovat něco vydatného…

Thomas začal vařit. Když posekal pistácie a kapary, mrštil náhle nožem jako šílenec. Musel myslet na Estrellu. Ta bestie. Ta čarodějnice. Ta ďáblice. Thomas odsekával vršky pistácií – v myšlenkách stínal hlavu Estrelle.

Červená paprika ho uvedla do ještě větší ráže. Celý svět se spiknul proti mně! Všichni jsou mí nepřátelé! Co jsem udělal? Byl jsem slušný člověk, řádný občan. A teď…

Pepř k tomu! Řádně pepře. Ať to pálí jako vztek ve mně!

Vy psi, vy proklatci z tajné služby! Kam až jste mě přivedli? Byl jsem ve vězení. Z vězení jsem uprchl. Umím falšovat doklady, zacházet s jedem a revolverem, s výbušninou a neviditelným inkoustem. Umím střílet, vysílat morseovkou, umím džiu-džitsu, boxovat, zápasit, běhat, skákat, vestavovat mikrofony, simulovat žloutenku, horečku, cukrovku. Jsou to znalosti, na které může být soukromý bankéř hrdý?

Už nebudu mít s nikým a s ničím soucit. S tím je konec! Právě toho mám dost! Teď něco zažijete! Všichni! Celý svět!

Všechny vás se svými kriminálnickými znalostmi napadnu jako hladový vlk. Teď budu já padělat, simulovat, vysílat, zabudovávat mikrofony. Teď budu já ohrožovat vás, budu vás podvádět tak, jako jste podváděli vy mě. Teď začíná moje válka. Válka jednoho muže – proti vám všem. A nebude existovat příměří, žádné paktování, žádné spojenectví – s nikým.

A ještě víc pepře. A ještě víc papriky. A k tomu sůl. A celou masu stlouci dohromady do neforemné hroudy – tak bych nejraději stloukl vás, vy psi…

Otevřely se dveře do bytu.

To bude Pereira, pomyslel si Thomas, který se vytrhl ze svých bezbřehých představ a zavolal: „Pojďte dál! Jsem v kuchyni!“

V příštím okamžiku vstoupil do otevřených kuchyňských dveří člověk. Ale nebyl to vousatý opilý malíř Reynaldo Pereira. Vůbec to nebyl muž. Byla to žena.

10

Měla na sobě červený kožený kabát, červené boty a červenou čepici, zpod níž se draly vlasy černé až do modra. Ústa té ženy byla velká a rudá, oči velké a černé. Pleť na obličeji byla velmi bílá. Měla ruce v kapsách kabátu a ostře se dívala na Thomase Lievena. Její hlas zněl kovově a trošku ordinérně: „…rej večer, Pereiro. Vy mě neznáte.“

„Já…,“ začal Thomas, ale přerušila ho panovačným pohybem hlavy, při němž jí zavlály vlasy: „Jen buďte klidnej, nejsem vod poldů. Naopak.“

Pokládá mě za Reynalda Pereiru, pomyslel si Thomas jasně!

Zadrmolil: „Kdo – kdo vám dal adresu?“

Žena v červeném si ho prohlížela s přimhouřeným okem. „Copak to s váma je? Nervy? Koks? Šnaps?“

„Jak to, prosím?“

„Co to vyvádíte s obličejem? Nemůžete tu pusu udržet v klidu? Pořád se vám cuká!“

„To přejde. To někdy – někdy večer mívám. Ptal jsem se, kdo vám dal adresu?“

Žena v červeném přistoupila těsně k němu. Voněla nádherně. A byla velmi hezká. Tichým hlasem prozradila: „Adresu mám od jistého monsieura Débrase.“

Major Maurice Débras od francouzské zpravodajské služby, pomyslel si Thomas Lieven otupěle. To ještě ke všemu. Ten třetí, kterého jsem podvedl. Samozřejmě to muselo přijít. Už jdou po mně tři. Francouzi, Angličané, Němci. Teď může jít jen o hodiny a je ze mě mrtvola…

Zdálo se, že žena v červeném klade další otázku z velké dálky; Thomas ji náhle viděl už jen nejasně a v obrysech. Příští otázka potvrdila jeho nejhorší obavy.

„Znáte jistého Jeana Leblanca?“

Thomas nejprve velmi hlasitě hřmotil pánvemi a příbory, než nezřetelně zamumlal: „Jean Leblanc? V životě jsem to neslyšel!“

„Nekecejte, Pereiro, jasně, že toho muže znáte!“ Krásná bestie si sedla na kuchyňskou stoličku a zkřížila dlouhé štíhlé nohy. „Nenadělejte si hned do kalhot!“

Jak se mnou tahle ženská zachází, myslel si Thomas. Nedůstojné, moje situace je absolutně nedůstojná. Čím jsem si to zasloužil? Já, nejmladší soukromý bankéř v Londýně. Já, člen jednoho z nejexkluzivnějších londýnských klubů. Já, muž s nejlepší výchovou, s pojmy cti a slušným životním stylem… Stojím tu ve špinavé portugalské kuchyni a musím si, od ženské k sežrání krásné, nechat říct, abych si nenadělal do kalhot. No ta ale něco zažije!

Skvěle vychovaný Thomas Lieven odvětil: „Hele, panenko, zadrž dech a vypadni, jinak budou mrzutosti!“

V dalším okamžiku se situace změnila. Zazněly kroky a už stál v kuchyni vousatý muž v pokecaných manšestrákách a vytahaném pulovru. Muž byl mimořádně opilý. Přesto se jeho široká opilecká tvář roztáhla v radostném úšklebku a zachrochtal: „Vítám tě ve svém ubohém obydlí! Ale meu amigo, co ti to jen udělali s vlasy?“ Malíř Reynaldo se vrátil domů…

Náhle mluvili v malé kuchyni tři lidé najednou. Žena v červeném vyskočila, zírala na Thomase a křičela: „Co, vy nejste Pereira?“

„Samozřejmě, že to není Pereira,“ volal opilý malíř. „Co jste pila? Já jsem Pereira! To je…“

„Drž hubu!“

„…můj starý přítel Leblanc!“

„Ach!“

„A kdo – šky t – jste vy, krásná dámo?“

Menu

Mozaikové chlebíčky

Plněná rajčata

16. listopadu

1940 STUDENÁ KUCHYNĚ PRO HOROUCÍ NENÁVIST

Mozaikové chlebíčky

Veku nebo bílý francouzský chleba skrojíme na obou koncích, vidličkou nebo lžičkou vydlabeme střídku, aniž bychom poškodili kůrku.

Na náplň potřebujeme 125 g másla, 100 g šunky, 100 g vařeného hovězího jazyka, jeden žloutek z vejce na tvrdo, 75 g sýra, půl čajové lžičky kaparů, 25 g pistácií, trochu sardelky, hořčici, sůl a pepř.

Utřeme máslo, rozmačkáme žloutek, posekáme pistácie a kapary, všechno ostatní nakrájíme na malé kostičky a lehce promícháme s kořením. Pak masu pevně vtlačíme do vydlabané veky, kterou musíme na několik hodin uložit do chladu, než ji nakrájíme na tenké plátky, které naservírujeme na mísu. Aby mísa vypadala ještě barevněji, obložíme nakrájené mozaikové chlebíčky plněnými rajčaty.

Plněná rajčata

Vydlabeme pěkná pevná rajčata, uvnitř je vysypeme strouhaným sýrem a do každého posadíme polovinu napříč rozříznutého na tvrdo vařeného vejce seříznutou plochou nahoru.

Posypeme solí a červenou paprikou a bohaté i na drobno posekanou petrželkou a pažitkou.

„Jmenuju se Chantal Tessierová,“ představila se mladá žena, aniž spustila oči z Thomase. Do její kočičí tváře se vloudil hladový výraz. Pomalu řekla: „Monsieur Jean Leblanc osobně? Jaká šťastná náhoda!“

„Co ode mne chcete?“

„Vašemu příteli Débrasovi jste jednou obstaral falešný pas. Débras mi poradil: jestliže budeš jednou potřebovat falešný pas, jdi k Reynaldovi Pereirovi na Rua do Poco des Negros a odvolej se na Jeana Leblanca…“

„Řekl váš přítel Débras?“

„Řekl můj přítel Débras.“

„Jinak neřekl nic?“

„Jen že jste príma hoch, který mu zachránil život.“

Thomas si pomyslel: tedy to není zdaleka tak hrozné. Přátelsky ji vyzval: „Chcete s námi pojíst? Mohu vám pomoci z kabátu mademoiselle Tessierová?“

„Pro vás Chantal!“ Kočičí tvář se usmívala a přitom odhalila pevný dravčí chrup. Chantal Tessierová byla sebevědomá, byla mazaná, jistě byla ledově chladná. Ale zdálo se, že není zvyklá na to, aby jí muži pomáhali z kabátu.

Šelma měla na sobě úzkou černou sukni a bílou hedvábnou blůzu. Hrome, pomyslel si Thomas, to je postava! Téhle dívce jistě neteče do bot, ani když prší…

Okamžik nebezpečí pominul. Thomas se opět mohl stát sám sebou. Dobře vychovaný a dvorný k dámám. Ke všem druhům dam!

Sedli si vedle opilého malíře, který už začal jíst. Jedl rukama a mluvil s plnými ústy: „Kdybych uměl tak malovat, jako vy umíte vařit, pak by byl starej Goya proti mně chudák!“ Ulevil si lehkým odříhnutím. „Jsou v tom pi-pistácie?“

„Ano, a kapary. Držte si přece ruku před pusou! Vy tedy, Chantal, potřebujete pas?“

„Ne.“ Její oči teď trochu plavaly. A její levé chřípí se chvělo. Byl to její návyk.

„Nepotřebuju jeden pas, potřebuju jich sedm.“

„Mohu něco poznamenat?“ otázal se neoholený malíř s plnou pusou.

Thomas rozzlobeně řekl: „Než budete mluvit, polkněte. A pořád nás nepřerušujte. Raději se snažte, abyste trochu vystřízlivěl.“

A obrátil se na krásnou kočku: „Pro koho potřebujete těch sedm pasů, Chantal?“

„Pro dva německé, dva francouzské a tři maďarské pány.“

„Máte, jak se zdá, dosti mezinárodní okruh známých.“

Chantal se zasmála: „Není divu při mém povolání – jsem průvodkyně cizinců!“

„Kampak vodíte své cizince?“

„Z Francie přes Španělsko do Portugalska. Docela výnosný obchod.“

„A jak často vyrážíte na cestu?“

„Jednou za měsíc. Jsou to stále větší společnosti. S falešnými pasy. Nebo se žádnými, podle toho…“

„Když je právě řeč o pasech,“ začal znovu malíř, ale Thomas mu rukou naznačil, aby byl zticha.

Chantal mluvila dál: „Pracuju jen s bohatými lidmi. Jsem drahá. Ale také se mnou ještě nikdy nikdo nevybouchl. Znám každý centimetr hranice! Znám každého pohraničníka! No a s poslední dávkou jsem právě přivedla sedm pánů, kteří potřebují nové pasy.“ Strčila do malíře. „Můžeš si vydělat majlant, starouši.“

„Já také potřebuji pas,“ přidal se Thomas.

„Ach svatá panno,“ křižoval se vousáč. „Teď, kdy už přece žádné pasy nemám!“

Thomas se rozčilil: „Z těch sedmačtyřiceti starých pasů, které jsem vám přinesl…“

„Kdy přinesl? Před šesti týdny! Jak myslíte, že to u mě vypadalo? Za čtrnáct dní bylo všechno pryč! Je mi to líto – ale už tu žádný nemám! Ani jediný! To jsem vám chtěl už celou dobu vysvětlit!“

11

Kolem Largo de Chiado, romantického náměstí s prastarými stromy, byly „Pastelaria Marques“, malé dámské kavárničky proslavené svými sladkými lahůdkami. V jednom výklenku cukrárny Caravela seděli večer onoho 16. listopadu dva pánové. Jeden pil whisky, druhý jedl zmrzlinu se šlehačkou. Piják whisky byl britský agent Peter Lovejoy. Muž se zmrzlinou, tlustý dobromyslný obr s veselýma prasečíma očičkama v růžové dětské tváři, se jmenoval Luis Guzmao.

Peter Lovejoy a Luis Guzmao se znali dva roky, párkrát už spolu úspěšně pracovali…

„Tedy už je to tady,“ řekl Lovejoy. „Mám zprávu, že dnes uprchl z vězení.“

„To si musíme pospíšit, abychom ho ještě chytli v Lisabonu,“ podotkl Guzmao. Ujídal lžičkou zmrzlinu a mlaskal. Miloval zmrzlinu se šlehačkou. Nikdy jí neměl dost.

„Právě,“ řekl Lovejoy tlumeně. „Jak chcete tu věc vyřídit?“

„Myslím, že pistolí s tlumičem. Co je s penězi? Máte je s sebou?“

„Ano. Dostanete pět tisíc escudů teď a pět tisíc až… tedy až pak.“

Lovejoy polkl velký doušek whisky a rozzlobeně si pomyslel: pět tisíc escudů mi dal, chce se na té věci podílet penězi, fajnový pan major Loos – ale rozhovoru s tímto Guzmaem se vyhnul, na to byl příliš fajnový!

Lovejoy spláchl zlost na decentně stranou stojícího Němce dalším douškem whisky. Potom řekl: „Teď, Guzmao, dobře poslouchejte: Leblanc uprchl v převlečení za jistého Lazara Alcobu. Tenhle Alcoba je hrbatý, malý, téměř holohlavý.“ Lovejoy popsal Alcobu tak přesně, jak mu ho popsal jeho člověk z věznice. Pak uzavřel: „Leblanc ví, že po něm jdou Angličané a Němci. Bude se tedy určitě schovávat.“

„Kde?“

„Má tady jednoho přítele, jednoho opilého malíře na starém městě, Rua do Poco des Negros 16. Vsadím se, že tam teď poběží. Buď hraje dál hrbáče – ze strachu před námi, nebo se opět promění v Jeana Leblanca – ze strachu před policií.“

„Jak vypadá Jean Leblanc?“

Lovejoy také přesně popsal Thomase Lievena.

„A ten pravý hrbáč?“

„Ten ještě sedí! Nedělejte si starosti. Když v Rua do Poco des Negros 16 nachytáte hrbáče, který nemá na hlavě skoro žádné vlasy a reaguje na jméno Leblanc, pak se už nemusíte na nic ptát…“

Několik minut po osmé hodině ráno, 17. listopadu 1940, byl jedenáctkrát trestaný Lazarus Alcoba, svobodný, narozený v Lisabonu 12. dubna 1905, předveden před ředitele věznice „Aljube“.

Ředitel, vysoký vychrtlý muž, k němu promluvil: „Říkali mi, Alcobo, že jste včera vyslovil různé divoké pohrůžky.“

Ústa malého muže s hrbem cukala i při mluvení: „Pane řediteli, jen jsem se bránil, když se říkalo, že nemohu být propuštěn, protože mám údajně něco společného s útěkem toho Jeana Leblanca.“

„Jsem přesvědčen, Alcobo, že s tím něco společného máte. Prý jste se vyjádřil, že máte v úmyslu obrátit se na pana státního návladního.“

„Pane řediteli, obrátím se na pana státního návladního samozřejmě jen tehdy, když nebudu okamžitě propuštěn. Já přece nakonec nemohu za to, že ten Leblanc uprchl pod mým jménem!“

„Poslyšte, Alcobo, my vás dnes propustíme…“

Alcoba se široce zašklebil. „No prosím.“

„… ale ne snad proto, že bychom z vás měli strach, ale protože je k tomu skutečně příkaz. Budete se denně hlásit na svém policejním revíru a neopustíte Lisabon.“

„Ne, pane řediteli.“

„Nešklebte se tak pitomě, Alcobo! Vám není pomoci. Jsem si jist, že zase brzy skončíte u nás. Nejlepší by bylo, kdybyste tu rovnou zůstal. Muž jako vy je nejlépe schován za mřížemi.“

12

V úzkých křivých uličkách starého města s jejich zvětralými rokokovými paláci a měšťanskými domy ozdobenými pestrými kachlíky leželo ticho polední siesty.

Na nesčetných šňůrách viselo sněhobílé prádlo. Z popraskaných kamenných schodišť vyrůstaly zmrzačené stromy a zdi se stále znovu otevíraly a skýtaly pohled na blízkou řeku. Dolů na řeku shlížel také Thomas Lieven. Stál u velkého okna v ateliéru svého pijáckého přítele. Chantal Tessierová stála vedle něho. Přišla ještě jednou do Rua do Poco des Negros, aby se rozloučila. Musela zpět do Marseille a nutila Thomase, aby jel s ní.

Chantal byla podivně neklidná a její levé chřípí se opět chvělo. Položila ruku na paži Thomase Lievena. „Pojďte se mnou, buďte mým partnerem. Měla bych pro vás nějaké obchody, nebylo by to převádění cizinců. Tady jste vyřízený. Ale v Marseille – pane bože, to bychom mohli můj obchod rozjet ve velkém!“

Thomas potřásl hlavou a zadíval se ven do vod Teja. Voda tekla pomalu a líně do Atlantiku. A tam dole, u ústí do Atlantiku, kotvilo několik lodí připravených vyplout do vzdálených přístavů, připravených dopravit pronásledované, ponížené a vystrašené do dalekých, svobodných zemí. Tam dole kotvily lodě pro lidi, kteří měli pasy, vstupní víza a peníze.

Thomas už neměl pas. Neměl žádné vstupní vízum. Neměl peníze. Měl jen oblek, který měl na sobě, jinak nic.

Náhle se cítil být smrtelně unavený. Jeho život se točil v začarovaném kruhu, z něhož nebylo úniku. „Vaše nabídka je pro mě ctí, Chantal. Jste krásná žena. Jste jistě také báječná kamarádka.“ Podíval se na ni a usmál se a žena, která vypadala jako divoká kočka, zrudla jako školačka. Nevrle podupla nohou a zavrčela: „Nechte si ty hloupé řeči…“

Thomas přesto pokračoval: „Jistě máte dobré srdce. Ale podívejte se, kdysi jsem byl bankéřem. A chci se zase bankéřem stát!“

U stolu zaplněného barvami, tubami, štětci, plnými popelníky a láhvemi seděl Reynaldo Pereira. Výjimečně byl střízlivý a maloval dosti chaotický obraz: „Jeane, na tom, co říká Chantal, je hodně. S ní se bezpečně dostanete do Marseille. A v Marseille se dostanete k falešnému pasu snáz než tady, kde vás hledá policie. O vašich dalších přátelích ani nemluvím.“

„Sakra, ale já přece přicházím z Marseille! Copak to mělo být všechno nadarmo?“

Chantal promluvila brutálně a útočně. „Jste sentimentální blázen, jestli nevidíte, co se děje. Měl jste smůlu. No dobře! Všichni máme v životě jednou smůlu! Ale teď ze všeho nejdřív potřebujete prachy a ňákej slušnej kšeft.“

Kdybych si v naší cele nebral soukromé vyučování u Alcoby, nevěděl bych, co ta dáma míní, pomyslel si Thomas. Posmutněl: „S Pereirovou pomocí najdu i v Lisabonu nový pas. A pokud jde o peníze, mám přítele v Jižní Americe, napíšu mu. Nene, jen mě nechte, já to ještě nějak dokážu…“

Tu větu už nedořekl do konce, neboť v tom okamžiku roztrhlo polední ticho tupé zadunění střel.

Chantal tiše vykřikla. Pereira vyskočil a zvrhl kelímek s barvou. Zděšeně se na sebe dívali. Uplynuly tři sekundy…

Pak zdola zazněly hlasy zalamovaných mužů, ženy ječely a děti plakaly.

Thomas skočil do kuchyně a prudce otevřel okno. Pohlédl dolů do starého dvora. Muži, ženy a děti se dole sbíhali a obklopovali postavu, která ležela na špinavé dlažbě z kočičích hlav, bolestně zkroucená, malá a hrbatá.

13

„Lazare, Lazare, slyšíš mě?“ Thomas klečel vedle mužíka na dlažbě, za ním se tísnili a strkali cizí lidé. Z Alcobových ran neustále tekla krev. Zasáhlo ho několik střel, do prsou a do břicha. Teď ležel bez hnutí se zavřenýma očima. Nervózní ústa už mu necukala.

„Lazare…,“ sténal Thomas Lieven.

Malý hrbáč otevřel oči. Panenky už byly zastřené, ale přesto Lazarus ještě poznal muže, který se nad ním skláněl.

Vydechl: „Uteč, Jeane, rychle uteč, to platilo tobě…“ Z úst se mu vyvalil proud krve.

„Nemluv, Lazare,“ prosil Thomas svého přítele. Ale hrbáč šeptal: „Ten chlap zavolal ‚Leblancu‘ dříve než… Pokládal mě za tebe…“

Thomasovi vytryskly z očí slzy, slzy vzteku a smutku. „Nemluv, Lazare… Hned přijde doktor… Budou tě operovat…“

„Je – je už moc pozdě…“ Hrbáč se podíval na Thomase a náhle se zašklebil – lstivě a mazaně a namáhavě vyrazil: „Škoda, maličký… Mohli jsme spolu udělat ještě pár prima věcí…“ Pak úšklebek zmizel. Oči se obrátily v sloup.

Když Thomas Lieven vstal od svého mrtvého přítele, lidé se před ním rozestupovali a tiše ho nechali vyjít ze svého středu. Neboť viděli, že pláče.

Clonou slz uviděl Thomas Chantal a Pereiru, kteří stáli stranou rozrušených lidí. Mlčky šel k nim. Zakopl a byl by upadl, kdyby ho byl malíř nezachytil.

Z ulice přiběhli do dvora dva policisté a lékař. Zatímco lékař prohlížel mrtvého, všichni přítomní mluvili na policisty. Sbíhalo se stále víc zvědavců, starý dvůr zaplnila směsice pronikavých hlasů.

Thomas si otřel oči a podíval se na Chantal. Věděl, že nebude-li okamžitě jednat, bude pozdě. Ve zlomku sekundy, v okamžiku, rozhodl o svém osudu…

O dvě minuty později policisté z líčení rozrušených očitých svědků pochopili, že o umírajícího se staral nějaký cizí muž a mluvil s ním jako poslední.

„Kde je ten muž?“

„Tam, šel naproti!“ křičela jedna stará žena. Kostnatým prstem ukázala ke vchodu do zadního traktu. Tam stál malíř Pereira. Stál však sám.

„Vy tam, hej!“ zavolal jeden policista. „Kde je ten muž, co mluvil s umírajícím?“

„Nemám tušení,“ pokrčil rameny Pereira. Současně lékař zatlačil mrtvému oči. Ve smrti vyzařovala škaredá tvář Lazara Alcoby velkou důstojnost.

14

V Pyrenejích bylo zima. Rezavý východní vítr zuřil nad skoupým řetězcem červeně zbarveného pohoří, které odděluje španělskou Aragonii od jižní Francie.

Za ranních červánků 23. listopadu 1940 se dva osamělí poutníci, mladá žena a mladý muž, pohybovali severním směrem k Roncesvalleskému průsmyku. Oba měli na nohou horolezecké boty, na hlavě plstěné klobouky a byli oblečeni do vatovaných větrovek. Oba táhli těžké batohy. Nejprve šla žena. Muž ji následoval nahoru hustým lesem a nízkým porostem.

Ještě nikdy v životě neměl Thomas Lieven na nohou těžké horolezecké boty, ještě nikdy v životě nenosil vycpanou větrovku. Také ještě nikdy na horách nelezl po obtížných a nebezpečných stezkách. Jako všechno za uplynulých pět dní se mu i tato ranní hodina s mlhou a šedivými stíny, v níž se s patami do krve rozedřenými a s puchýři na chodidlech vláčel za Chantal Tessierovou, zdála jako neskutečná scéna ze snu.

Tahle Chantal Tessierová byla báječný člověk, opravdový kamarád – to zjistil v oněch uplynulých pěti dnech. Znala Portugalsko a Španělsko opravdu jako své boty, znala celníky, policejní hlídky ve vlacích, znala sedláky, kteří u sebe nechali přespat cizince a dali mu najíst, aniž by se na cokoli ptali.

Kalhoty, které měl na sobě, boty, větrovka, klobouk, to všechno bylo od Chantal, to mu koupila. A také peníze, které měl v kapse, byly od ní. Dala mu je – jak říkala, „založila“ ho.

Z Lisabonu jeli vlakem až nahoru do Valencie. Přišly dvě kontroly. Oběma Thomas s Chantalinou pomocí unikl. V noci přešli hranici do Španělska. Dál jeli přes Vigo, León a Burgos. Ve Španělsku bylo mnohem víc kontrol a mnohem víc policistů. Přesto šlo všechno dobře – díky Chantal…

Čekala je poslední hranice a pak budou ve Francii. Popruhy batohu řezaly Thomase Lievena do ramen, bolela ho každá kost v těle. Byl k smrti unaven. Zatímco následoval Chantal, jeho myšlenky lehce a chaoticky vířily.

Ubohý Lazarus Alcoba… Kdo ho zastřelil? Kdo ho dal zastřelit?

Angličané? Němci? Najde se někdy ten vrah? Najde nějaký nový vrah mě? Jak dlouho budu ještě žít? Já, který se tu v šeru plížím lesem jako pašerák, jako zločinec… Šílenství je to všechno, šílenství, zlý sen, neskutečný a groteskní, horečnatý sen, a přece krvavá pravda…

Cesta teď byla povlovnější, les ustoupil, došli na paseku. Tam stála polorozpadlá chatrč na ukládání krmiva. Thomas se právě vlekl za zřejmě neúnavnou Chantal kolem velkého zastřešeného seníku, když v úplné blízkosti rychle za sebou třeskly tři výstřely.

Chantal se bleskově obrátila a v mžiku byla vedle Thomase. Dýchla mu do tváře: „Dovnitř!“

Strhla ho pod střechu chatrče a padli do sena. Těžce oddechovali a dívali se na sebe.

Opět zahřměl výstřel a pak ještě jeden. Vítr k nim zavál mužský hlas, kterému však nebylo rozumět.

„Klidně,“ zašeptala Chantal. „Zůstat úplně klidně ležet. Mohou to být pohraničníci.“

Může to být také někdo jiný, myslel si hořce Thomas. A také to bude někdo jiný! Ti pánové v Lisabonu jistě nepotřebovali moc času, aby zjistili, že se jim přihodil politováníhodný omyl. Omyl, který lze snadno napravit…

Thomas vedle sebe cítil Chantal. Ležela úplně klidně, ale Thomas cítil to napětí, úsilí, s jakým se do klidu nutila.

V tom okamžiku se rozhodl. Nesmí ohrozit ještě jednoho člověka! Smrt ubohého Lazara ho bude tížit, to věděl, až do konce vlastního života.

Mám toho dost, pomyslel si Thomas Lieven. Dál už nehraji. Je lepší hrozný konec než hrůza bez konce. Už mě dál nehledejte, vy zabijáčtí idioti. Už mě nepronásledujte, vy idiotští zabijáci. Vzdám se, ale vynechte z téhle špinavé hry nevinnou…

Rychle stáhl z ramen popruhy batohu a zvedl se. Chantal vyletěla. V jejím bledém obličeji planuly oči a syčela: „Zůstaň ležet, blázne…“ Vší silou ho chtěla strhnout k zemi.

„Je mi líto, Chantal,“ zamručel Thomas a použil jednoho chvatu džiu-džitsu, o kterém věděl, že po něm Chantal na několik sekund ztratí vědomí. S povzdechem klesla mladá žena na zem.

Thomas vyšel před seník.

Přicházeli dva muži, v rukou pušky. Přicházeli k němu přes paseku, přes mrtvou trávu, procházeli chuchvalci mlhy.

Vyšel jim vstříc. S nesmyslným triumfálním pocitem si myslel: alespoň mě nemůžete zastřelit do zad „při útěku“.

Oba ho uviděli a hned pozvedli pušky. Thomas udělal ještě krok. A ještě jeden.

Muži zase nechali pušky klesnout. Rychle se přibližovali. Thomas je ještě nikdy neviděl. Měli na sobě manšestrové kalhoty, klobouky, větrovky a horolezecké boty jako on. Oba byli podsadití a spíše malí. Jeden měl knír a druhý brýle.

Přišli až k němu. A zůstali stát. Ten s brýlemi smekl klobouk a zdvořile španělsky řekl: „Dobré ráno.“

„Neviděl jste ho náhodou?“ zeptal se ten s knírem.

Kolem Thomase se všechno zatočilo, muži, paseka, louka, stromy, všechno. Bezbarvě hlesl: „Koho?“

„Toho jelena,“ odpověděl brýlatý.

„Zasáhl jsem ho,“ tvrdil muž s knírem. „Vím určitě, že jsem ho zasáhl. Viděl jsem, jak klesl. Pak se odvlekl pryč.“

„Musí být tady nablízku,“ přisvědčil jeho přítel.

„Nic jsem neviděl,“ namítl Thomas svou špatnou španělštinou.

„Ach, cizinec…! Pravděpodobně na útěku odtamtud,“ odhadoval muž s brýlemi.

Thomas mohl jen kývnout.

Oba Španělé si vyměnili pohled. „Zapomeneme, že jsme vás viděli,“ ujistil ho vousatý. „Dobré ráno a – dobrou cestu.“ Oba smekli klobouky. Lovci šli dál a zmizeli v lese.

Thomas chvíli zhluboka dýchal, pak se vrátil do chatrče. Chantal seděla v seně a se sténáním si třela krk. Byl červeně naběhlý.

Thomas si sedl vedle ní a omlouval se: „Promiňte mi to, ale nechtěl jsem… Neměla jste…“ Začal koktat a bezmocně skončil: „Byli to jen lovci.“

Náhle Chantal Thomase prudce objala a divoce se k němu přitiskla. Klesli na zem.

Chantal, nakloněná nad Thomase, šeptala: „Ty jsi mě chtěl chránit, nechtěl jsi mě vystavit nebezpečí, myslel jsi na mě…“ Něžně mu hladila obličej. „To ještě nikdy žádný muž neudělal – žádný muž v mém životě…“

„Co?“

„Na mě nemyslel,“ šeptala Chantal.

V sladkosti jejích násilnických polibků se Thomasovi rozplynula všechna bída, všechen strach, temná minulost i temná budoucnost…

15

V roce 1942 obklíčilo šest tisíc mužů z německých oddílů starou přístavní čtvrť v Marseille a nutili obyvatele – asi dvacet tisíc lidí – aby během dvou hodin opustili své příbytky, přičemž si směli vzít zavazadlo nejvýš do 30 kilogramů. Bylo zatčeno přes tři tisíce kriminálních živlů. Celá přístavní čtvrť byla vyhozena do povětří. Tak zmizela nejpestřejší líheň nepravosti v Evropě, nejnebezpečnější východisko zločinných akcí.

V letech 1940/41 však stará přístavní čtvrť právě prožívala dobu svého rozkvětu. V ponurých domech za radnicí bydleli příslušníci všech národů: uprchlíci, šmelináři, hledaní vrazi, padělatelé, političtí spiklenci, legie lehkých dívek.

Policie byla bezmocná, a pokud to bylo nějak možné, vůbec se ve „staré čtvrti“ neukazovala. V této temné říši vládli šéfové několika band, které se vzájemně neúprosně a nemilosrdně potíraly. Členy těchto band byli Francouzi, Afričané ze severu, Arméni, mnoho Korsičanů a Španělé.

Šéfové band byli známi v celém městě. Úzkými pestrými uličkami se pohybovali vždy jen v doprovodu svých tělesných strážců. Dva tři pánové kráčeli vpravo, dva tři pánové vlevo od bosse, husím pochodem, pravou ruku v kapse, ukazováček na spoušti revolveru.

Menu

Moules Marinière

Pečená skopová kýta s fazolkami a bramborovými kroketami

Ovoce v karamelu

25. listopadu 1940

SK0P0V0U KÝTOU ROZVÁZAL THOMAS LIEVEN JEDEN ŽENSKÝ JAZYK

Moules Marinière

Vezmeme čerstvé mušle slávky jedlé, omyjeme je, důkladně vykartáčujeme a dáme do kotlíku, kde se vaří trocha směsi – půl vody, půl bílého vína. Pod pokličkou je necháme vařit, občas hrncem zatřeseme. Když se mušle otevřou, vysypeme je do síta a vybereme maso. – Mezitím jsme udělali z másla a mouky bílou omáčku, kterou zalijeme vývarem z mušlí a necháme dobře povařit. Přidáme ještě bílé víno, okořeníme solí, pepřem a troškou citronové šťávy a zjemníme omáčku žloutkem. – Vložíme do ní maso z mušlí, nadrobno posekanou petrželku a necháme proležet, aniž bychom znovu uváděli do varu.

Pečená skopová kýta s přílohami

Vezmeme pěknou mladou skopovou kýtu, u kosti uděláme do masa zářez a vsuneme do něj stroužek česneku. – Kýtu na pánvi polijeme větším množstvím rozpuštěného másla a po všech stranách ji dobře opečeme, solíme a pepříme až potom. Pak ji dáme do dobře vyhřáté trouby a pečeme za stálého podlévání. Vezmeme čerstvé fazolky, očistíme a vaříme doměkka ve slané vodě. Použijeme-li konzervované, vysypeme je do cedníku, necháme okapat a pak je přelijeme vařící vodou. Tak ztratí veškerou konzervovou pachuť. Dobře okapané fazolky vložíme do rozpuštěného másla a necháme v něm ohřát. Při podávání je lehce osolíme. Vařené osolené brambory rozmačkáme a s celým vejcem zpracujeme ve vláčné těsto, okořeníme špetkou muškátu. Z těsta děláme malé kuličky a v rozpáleném oleji je pečeme, až se nadýchnou a získají hezkou zlatou barvu.

Ovoce v karamelu

Vezmeme sypký cukr a za stálého míchání jej necháme v kastrůlku rozpustit a zežloutnout. Zalijeme vodou a světlý karamel necháme dobře povařit. – Oloupané a na čtvrtiny nakrájené broskve, hrušky a čerstvé hroznové víno v karamelu podusíme do měkka. Vychladlý kompot naplníme do skleněných misek, ozdobíme šlehačkou a posypeme posekanými mandlemi.

Stát nasadil úředníky z „Controle économique“, „Hospodářské kontroly“, jejichž úkolem bylo potřít kvetoucí pašeráctví. Tito komisaři se však projevili zčásti jako úplatní a zčásti jako zbabělí. Po setmění se už neodvážili na ulici. Pak ale začal tanec celých kol sýra, která se koulela z jednoho domu do druhého, kusů masa, které se přenášely z tajných jatek do restaurací.

Z temných zdrojů pocházely také ty pěkné, mladé skopové kýty, máslo a zelené fazolky a všechny ostatní přísady, s nimiž Thomas Lieven večer 25. listopadu 1940 připravoval chutné jídlo v kuchyni Chantal Tessierové.

Chantal bydlela v Rue Chevalier Rose. Když se člověk vyklonil z okna, mohl vidět špinavou vodu pravoúhlého „Starého přístavu“ a barevná světla nespočetných kavárniček, které jej obklopovaly.

Velikost, ale také zařízení Chantalina bytu Thomase překvapily. Mnohé bylo barbarské, například kombinace drahých supermoderních osvětlovacích těles s pravým starožitným nábytkem. Nepochybně Chantal vyrostla úplně divoce, nevzdělaná a nezasažená jakoukoli kulturou.

Toho večera si oblékla přiléhavé uzavřené šaty z vyšívaného čínského hedvábí, apartně je však stáhla těžkým, jako dlaň širokým koženým páskem. Vůbec projevovala zálibu v surové kůži a jejím pachu.

Thomas zdvořile potlačil jakoukoli kritiku Chantalina chaotického vkusu. Poprvé ve svém životě na sobě měl cizí oblek, který mu ovšem padl jako ulitý.

Chantal hned po příchodu otevřela velkou skříň plnou pánských košil, pánského prádla, kravat a obleků. „Vezmi si, co potřebuješ, Pierre byl velký jako ty.“

S nechutí si Thomas vzal, co potřeboval; a potřeboval vlastně všechno, aby se mohl obléknout do čistého, protože sám už neměl nic.

Když chtěl o Pierrovi vědět víc, Chantal se mračila: „Neptej se tolik. Byla to jedna moje láska. Rozešli jsme se. Před rokem. Už nikdy nepřijde…“

Vůbec – Chantal se v uplynulých hodinách chovala velmi chladně. Tak, jako by nebylo té divoké hodiny na hranicích. Také teď, při večeři, seděla mlčky, ponořená do těžkých myšlenek. Zatímco pojídala mušle, stále znovu si Thomase prohlížela. Při pěkné mladé skopové kýtě se jí opět začalo chvět levé chřípí. Když Thomas servíroval ovoce v karamelu, hodiny na blízké věži odbíjely desetkrát.

Chantal náhle skryla obličej do dlaní a začala něco mumlat.

„Co je, chérie?“ zeptal se Thomas a promíchával své ovoce.

Vzhlédla. Chřípí se stále ještě chvělo, ale jinak ta celá krásná tvář strnula do podoby masky. Hovořila teď zcela klidně a velmi jasně: „Deset hodin.“

„Ano, a?“

„Teď stojí dole v domovní chodbě. Když pustím gramofon a zahraju píseň ‚J’ai deux amours‘, přijdou nahoru.“

Thomas odložil stříbrnou lžičku a otázal se: „Kdo přijde nahoru?“

„Plukovník Siméon a jeho lidé.“

„Plukovník Siméon?“ opakoval slabě.

Jen se jí chvělo chřípí. „Ano, z Deuxième Bureau. Zradila jsem tě, Jeane. Jsem nejhnusnější šmejd na světě.“

Pak bylo v místnosti ticho.

Konečně Thomas řekl: „Chtěla bys ještě jednu broskev?“

„Jeane! Nebuď takový! Nesnesu to! Proč neřveš? Proč mi nedáš přes hubu?“

„Chantai,“ řekl a cítil, že ho zaplavuje nesmírná úleva, „Chantai, proč jsi to udělala?“

„Zdejší úřady mě mají pod palcem. – Moc ošklivá věc, souviselo to ještě s Pierrem. Těžký podvod a tak… A náhle se objevil tenhle plukovník, ten Siméon a řekl: ‚Když nám přivedete Leblanca, můžeme celou tu věc zařídit!‘ Co bys dělal na mém místě, Jeane? Přece jsem tě neznala!“

Thomas uvažoval: takový je život. Tak to jde dál. Jeden štve druhého. Jeden zrazuje druhého. Jeden zabíjí druhého, aby sám nebyl zabit.

Tiše řekl: „Co ode mě Siméon chce?“

„Má své pokyny… Ty jsi ty lidi podvedl s nějakými seznamy – je to tak?“

„Ano, je.“

Vstala, postavila se před něho a položila mu ruku na rameno: „Chtěla bych plakat. Ale slzy nepřicházejí. Uhoď mě. Zab mě. Dělej něco, Jeane! Nedívej se na mě tak.“

Thomas seděl a přemýšlel. Pak se zeptal: „Jakou píseň máš hrát?“

„J’ai deux amours,“ odpověděla.

Jeho bledou tvář náhle osvítil zvláštní úsměv. – Vstal. Chantai uhnula. Ale nedotkl se jí. Šel do vedlejšího pokoje. Tam stál gramofon. Opět se usmál, když si přečetl nápis na desce. Zapnul gramofon. Nasadil jehlu zvukovky na první drážku. Zazněla hudba. A Josephine Bakerová zpívala „J’ai deux amours“, píseň o dvou láskách…

Zvenčí se blížily kroky. Byly stále blíž. Úplně blízko. Chantai stála těsně před Thomasem. Rychle dýchala pootevřenými ústy, dravčí chrup se vlhce blýskal. Prsa se jí dmula pod tenkým zeleným hedvábím přiléhavých čínských šatů.

Zasyčela: „Uteč, ještě je čas… Pod oknem z ložnice je plochá střecha…“

Thomas s úsměvem zavrtěl hlavou.

Chantai se rozzuřila.

„Idiote! Udělají z tebe cedník! Za deset minut je z tebe utopená mrtvola ve Starém přístavu!“

„Bylo by od tebe pozorné, kdybys na to, srdce moje, pomyslela o trošku dřív,“ řekl mile Thomas.

Prudce se pohnula, jako by ho chtěla uhodit, a supěla: „Nekecej tak blbě, zrovna teď…“

Ale hned nato začala vzlykat.

Ozvalo se klepání.

„Otevři,“ přikázal tvrdě. Chantal přitiskla pěst na ústa a nepohnula se.

Ozvalo se nové klepání, tentokrát naléhavější. Josephina Bakerová stále ještě zpívala.

Mužský hlas, který Thomas znal, volal: „Otevřete, nebo vystřelíme zámek!“

„Starý dobrý Siméon,“ mumlal Thomas. „Pořád ještě stejná horká hlava!“ Nechal chvějící se Chantal stát a šel do předsíně.

Dveře do bytu se chvěly pod údery pěstí. Byly uzavřeny bezpečnostním řetízkem. Thomas stiskl kliku. Dveře se rozletěly, jak jen to řetízek dovolil. Do mezery se vsunula noha a hned nato pistole.

Thomas stoupl na nohu, jak jen mohl nejvíc a odstrčil hlaveň zbraně. „Jestli vás mohu prosit, vezměte tyto dva předměty ještě zpátky, pane plukovníku,“ mluvil přitom.

„To by se vám tak hodilo!“ řval plukovník na druhé straně dveří. „Jestli okamžitě neotevřete, bude se střílet!“

„Pak se tedy asi bude muset střílet,“ mínil Thomas mírně. „Protože dokud máte ve dveřích ruku a nohu, nemohu povolit bezpečnostní řetízek.“

Po chvilce zdráhání plukovník vyhověl žádosti Thomase Lievena. Bota a zbraň zmizely. Thomas otevřel. V okamžiku měl hlaveň pistole na žaludku a těsně před ním stál heroický Jules Siméon, s naježeným knírem, ušlechtilou hlavu s římským nosem vztyčenou až do záklonu.

Thomas si pomyslel: také se za poslední měsíce nedostal k penězům; má na sobě pořád ten starý, obnošený trenčkot.

Thomas řekl: „Jaká radost, pane plukovníku. Jak se vám daří? A co dělá naše krásná Mimi?“

Se rty staženými opovržením plukovník pronesl: „Vaše hra skončila, vy špinavý zrádce!“

„Vadilo by vám, kdybyste mi hlaveň pistole tlačil někam jinam? Například na prsa? Víte, právě jsem jedl.“

„Za půl hodiny nebudete mít žádné starosti s trávením, vy prase,“ odpověděl ohnivě Siméon.

Do předsíně vstoupil druhý muž, vysoký, elegantní, s prošedivělými spánky a chytrýma očima, s vyhrnutým límcem, ruce v kapsách, v koutku úst cigaretu – Maurice Débras.

„Dobrý večer,“ pozdravil Thomas. „Tušil jsem, že budete na blízku, když mi Chantal řekla jméno té písně. Jak se máte, majore Débrasi?“ Siméon zasyčel: „Plukovníku Débrasi!“

Débras sám neodpověděl. Jen krátce a pánovitě pokynul hlavou ke dveřím.

V příštím okamžiku je vyděsil pustý řev. Shrbená jako tygřice před skokem stála Chantal ve dveřích pokoje, v ruce zakřivenou malajskou dýku. Divoce křičela: „Ven! Nebo vás oba zabiju. Nechte Jeana v klidu!“

Siméon polekaně odstoupil o dva kroky.

Thomas si pomyslel: tak potřeštěný hrdina jako tenkrát při okupaci Paříže už díky bohu nejsi! Pak ostře poručil: „Nech těch hloupostí, Chantal. Koneckonců jsi přece panu plukovníkovi slíbila, že mě zradíš.“

Chantal se ještě víc nahrbila a ještě ochraptěleji šeptala: „To je mi úplně jedno… Chovala jsem se comme une salope – ale ještě mohu všechno napravit…“

„Houby můžeš!“ namítl Thomas. „Jen tě zavřou, ty hloupá huso!“

„Ať mě zavřou… Mně je všechno jedno – ještě nikdy jsem nikoho nezradila. Jdi za mnou, Jeane, rychle, utíkej do ložnice…“

Teď stála těsně před ním. Thomas povzdechl a potřásl hlavou. Pak se jeho levá noha vymrštila. Bota zasáhla Chantalino pravé zápěstí. Vykřikla bolestí. Dýka odletěla a chvějivě pérovala v rámu dveří, kam se zabodla.

Thomas si vzal klobouk a kabát, vytrhl dýku ze dřeva a podal ji Débrasovi. „Netušíte, jak je mi trapné zaútočit na ženu,“ postěžoval si. „Ale zdá se, že u mademoiselle Tessierové se to bez brutality neobejde… Půjdeme?“

Débras přikývl. Siméon Thomase vytlačil před sebou na chodbu.

16

Dveře zapadly. Chantal osaměla. Začala se jí zmocňovat křeč. Zcela zbavená sil klesla na koberec. Tam se převalovala, vzlykala a křičela. Konečně se zvedla a potácela se do obývacího pokoje. Deska dohrála, jehla se rytmicky pohybovala. Chantal uchopila gramofon, zvedla jej a mrštila jím o stěnu, kde se s praskotem rozbil.

Té noci, nejhorší ve svém životě, nemohla usnout. Převalovala se v posteli, neklidná, s výčitkami svědomí, zoufalá. Zradila svého milence. Zavinila jeho smrt. Neboť jí bylo jasné, že Siméon a Débras ho teď zabijí.

K ránu upadla do tupé dřímoty.

Vzbudil ji hlasitě a falešně zpívající mužský hlas: „J’ai deux amours…“

Zbláznila jsem se, já jsem se zbláznila, pomyslela si zděšeně. Slyším jeho hlas – hlas mrtvého – ach bože, já jsem ztratila rozum…

„Jeane!“ vykřikla.

Žádná odpověď.

Potácivě vstala. V noční košili vyběhla z ložnice. Pryč – pryč odtud…

Najednou se zastavila. Dveře do koupelny byly otevřené. A ve vaně seděl Thomas Lieven.

Chantai zavřela oči. Chantai znovu oči otevřela. Thomas stále ještě seděl ve vaně. Chantai zasténala: „Jeane…“

„Dobré ráno, ty bestie,“ pozdravil.

Spíše padala, než šla k němu, a sklesla na okraj vany. Vyrážela ze sebe: „Jak – co tady děláš?“

„Pokouším se namydlit si záda. Kdybys byla tak laskavá a mohla mi to zařídit.“

„Ale – ale – ale…“

„Jak prosím?“

„Přece tě zastřelili… Jsi přece mrtvý…“

„Kdybych byl mrtvý, nemydlil bych si záda; co je to za nesmysl,“ řekl káravě. „Opravdu, Chantai, musíš se trochu vzpamatovat. Nežiješ v blázinci ani v džungli. Už ne.“

Podával jí kousek mýdla. Vzala je a mrštila jím do vody. K tomu pronikavě křičela: „Okamžitě mi řekni, co se stalo!“

Thomas nebezpečně tiše odpověděl: „Vyndej to mýdlo. Teď hned. Potom stejně dostaneš svůj výprask. Bůh ví, Chantai, že jsem dosud žádnou ženu neuhodil. Ale v tvém případě se svým nejsvětějším principům zpronevěřím. Umyj mi záda, rychle, tak bude to?“

Chantai sáhla do vody, vzala mýdlo a udělala, co požadoval. Přitom ho pozorovala s plachým obdivem.

„Pomalu přicházím na to, jak se s tebou musí zacházet,“ řekl kousavě.

„Co se stalo, Jeane?“ ptala se ochraptěle. „Povídej mi to…“

„Říká se: prosím, povídej mi to.“

„Prosím, prosím, Jeane…“

„To už je lepší,“ zabručel a s chutí se protáhl. „Výš. A víc vlevo. Přitlač. – Tedy: potom, co mě ti dva odtud vytáhli, odvezli mě naproti do přístavu…“

17

Siméon a Débras jeli s Thomasem Lievenem do přístavu. Ledový vítr profukoval úzké uličky „Staré čtvrti“. Psi vyli na měsíc v úplňku. Už nebylo vidět ani človíčka.

Débras seděl u volantu rozhrkaného forda, Siméon seděl vzadu vedle Thomase, v ruce stále ještě držel pistoli. Nemluvili.

Vůz dojel do „Starého přístavu“. V kavárnách šmelinářů na Quai du Port ještě stále svítila světla. U „Intendance Sanitaire“ Débras odbočil doprava do Quai de la Tourette a dál podél ctihodné katedrály severním směrem až na náměstí Place de la Joliette. Obrovské černé nádraží „Gare Maritime“ objel po opuštěném Boulevard de Dunkerque a byli opět u vody, tentokrát na „Bassin de la Gare Maritime“. Ford kodrcal přes železniční koleje a přejezdy a nakonec zastavil u temného mola A.

„Ven!“ poručil Siméon.

Thomas Lieven poslušně vystoupil. Opřela se do něj řezavá podzimní vichřice. Páchlo to tu rybinou. Několik lamp osvětlujících molo se divoce kývalo. Někde skučela lodní siréna. Náhle měl i Débras v ruce těžkou pistoli. Udělal pohyb vysunutou čelistí.

Thomas se odevzdaně vydal na cestu a šel na opuštěné molo. Stále ještě měl na tváři úsměv, ale ten pozvolna tuhl.

Voda se třpytila v záři bledého měsíce, na malých vlnkách tančila bílá pěna. Rybina páchla stále silněji. Thomas těžce kráčel dál. Za sebou slyšel klopýtat a klít Siméona. Pomyslel si – to je strašné, strašné, přitom má jistě prst na spoušti. Doufejme, že nezakopne ještě jednou. Jak snadno se může přihodit velké neštěstí…

Stále ještě neřekl plukovník Débras ani slovo, ani jedno jediné slovo. Teď byli daleko od všech živých, od každé lidské duše.

Kdo tady padne do vody, zůstane dlouho, dlouho neobjeven, myslel si Thomas. Zvlášť když má v břiše pár kulek. Molo přece jen skončilo. Náhle to tu bylo: pás betonu a za ním voda, černá voda.

„Zastavit,“ přikázal Siméon.

Thomas zůstal stát.

Tehdy Débras poprvé promluvil: „Otočit!“

Thomas se otočil. Podíval se na Débrase a Siméona, slyšel věžní hodiny z Marseille, jak odbíjejí tři čtvrtě; zdálky, tlumeně, slabě.

V příštím okamžiku slyšel Siméonův ustaraný horlivý hlas: „Už je tři čtvrtě na devět, šéfe. Musíme si pospíšit. V jedenáct s ním přece máme být u madame!“

Thomas se nadechl, jeho strnulý úsměv se uvolnil a diskrétně odkašlal, když slyšel, jak jeden plukovník řekl polohlasem druhému: „Jste úplný idiot!“

S úsměvem se Thomas obrátil k Débrasovi: „Nezlobte se na něj; překazil vám záměr. No jo! Mně také jednou před jedním německým nadporučíkem uvedl do strašných rozpaků… Přesto je to dobrý hoch!“ A s tím poklepal hrozně rozpačitému Siméonovi na rameno.

Débras zastrčil zbraň a díval se stranou, neboť se smál a nechtěl, aby to Thomas nebo Siméon viděli.

Thomas pokračoval: „Kromě toho, pánové, jsem si hned myslel, že mě chcete jen pěkně vyděsit a pravděpodobně opět přimět k tomu, abych pro vás pracoval.“

„Jak jste na to přišel?“ koktal Siméon.

„Když jsem slyšel desku Josephine Bakerové, tušil jsem, že monsieur Débras je nablízku. A řekl jsem si: když major – promiňte, plukovník, ostatně gratuluji k povýšení – tedy když extra přijede z Casablanky sem, tak určitě ne proto, aby asistoval u mého neslavného konce. Je to tak?“

Débras se otočil a přikývl: „Vy třikrát zatracenej chlape!“

„Opusťme tedy tohle nehostinné místo. Ten puch tady mě ničí. Navíc skutečně nesmíme nechat madame čekat. A já bych se také ještě rád zastavil u nádraží.“

„Jak to u nádraží?“ ptal se Siméon s vyjeveným pohledem.

„Tam je květinářství, kde mají v noci otevřeno,“ poučil ho laskavě Thomas. „Musím koupit ještě pár orchidejí…“

Josephine Bakerová se Thomasovi zdála tak krásná jako ještě nikdy. Přijala ho v salonu svého apartmá v „Hotel de Noailles“ na Canebiere, hlavní ulici v Marseille.

Modročerné vlasy měla Josephine vyčesány do nádherné koruny, v uších visely obrovské bílé kruhy. Temná pokožka se sametově leskla. Duhová záře velkého prstenu s růží z briliantů bodla Thomase do očí, když líbal ruku ženě, kterou zbožňoval.

Vážně přijala celofánovou krabičku se třemi růžovočervenými orchidejemi. Vážně řekla: „Děkuju vám, pane Lievene. Posaďte se. Maurici, prosím tě, otevřel bys to šampaňské?“

Byli tři, neboť Débras poslal plukovníka Siméona v návalu netrpělivosti domů.

Thomas Lieven se rozhlédl v salonu. Bylo tu velké zrcadlo a křídlo, na němž ležely hromady not. Uviděl také plakát:

Opera Marseille

JOSEPHINE BAKEROVÁ

v opeře

KREOLKA

Opera ve třech dějstvích

od JACQUESA OFFENBACHA

premiéra: 24. prosince 1940

Plukovník Débras naplnil křišťálové skleničky: „Připijme ženě, které vděčíte za svůj život, pane Lievene!“

Thomas se Josephine hluboce uklonil: „Vždycky jsem doufal, madame, že mé jednání pochopíte. Jste žena. Jistě nenávidíte násilí a válku, prolévání krve a vraždění ještě víc než já.“

„Jistě,“ souhlasila ta krásná žena. „Ale také miluju svou zemi. Způsobil jste nám velké škody tím, že jste skutečné seznamy zničil.“

„Madame,“ odpověděl Thomas, „nezpůsobil bych vaší zemi ještě větší škody, kdybych seznamy nezničil a předal je Němcům?“

Débras se vmísil do hovoru: „To je pravda. Už o tom ani slovo. Koneckonců jste mi pomohl z Madridu. Jste prostě, Lievene, případ na rozhraní. Ale to vám přísahám: jestli nás ještě jednou podvedete, už nebude šampaňské, ani když Josephina vaše jednání pochopí. Příště se z toho mola nevrátíte!“

„Poslyšte, Débrasi, mám vás rád! Opravdu, upřímně. Mám rád také Francii. Ale už teď vám přísahám: jestli mě budete nutit, abych pro vás zase pracoval, zase vás podvedu, protože nechci škodit žádné zemi – tedy ani své.“

Josephine se tiše zeptala: „A gestapu?“

„Prosím?“

„Měl byste pochybnosti i o tom, škodit gestapu?“

„To kdybych mohl, byl by to pro mě zcela zvláštní požitek.“

Plukovník Débras zvedl ruku: „Víte, že teď s anglickou podporou budujeme v obsazené i neobsazené Francii novou zpravodajskou službu a hnutí odporu?“

„Ano, to vím.“

„Od svých nových nadřízených v Paříži dostal plukovník Siméon rozkaz přilákat vás do Marseille a tady vás zabít. Ale nejprve o vás mluvil s Josephinou. Ta mě informovala a prosila, abych zasáhl…“

„Madame,“ řekl Thomas s úklonou, „smím vám dolít ještě trochu šampaňského?“

„Lievene, musím zpátky do Casablanky. Josephine pojede za pár týdnů za mnou. Dostali jsme z Londýna jisté rozkazy. Siméon tu pak zůstane sám. Co si myslíte o Siméonovi?“

Thomas způsobně odpověděl: „To bych musel lhát.“

Débras si povzdechl: „Siméon je člověk dobrého srdce. Nadšený vlastenec.“

„Heroický voják!“ přidal Thomas.

„Odvážný chlapík!“ přidala Josephine.

„Ano, ano, ano,“ netrpělivě pokračoval Débras, „ale něco mu bohužel chybí. My všichni víme, co mu chybí, nemusím to říkat.“

Thomas s politováním pokýval.

„Odvahu člověk nedokazuje jen pěstí,“ řekla Josephine. „Člověk k tomu potřebuje také hlavu. Vy, pane Lievene, a plukovník Siméon, neboli hlava a pěst: to by byl tým!“

„Sám na svůj úkol nikdy nestačí,“ dodal Débras.

„Na jaký úkol?“

Débras se kousl do rtů. „Situace je vážná, Lievene. Nechci dělat své krajany lepšími, než jsou. Také u nás jsou svině.“

„Svině jsou všude,“ prohodil Thomas.

„Naše francouzské svině – v obsazené i neobsazené oblasti – spolupracují s nacisty. Zrazují naše lidi. Prodávají svou zem. Francouzské svině v žoldu gestapa. Říkám gestapa, pane Lievene…“

„Slyšel jsem,“ ujistil ho Thomas.

„Vy jste Němec. Umíte s Němci jednat. A kdykoli také můžete hrát rodilého Francouze.“

„Ach bože, už to tedy zase začíná!“

„Tito lidé nejen že zrazují svou zemi, ale také ji okrádají,“ zdůraznil Débras. „Podívejte se, například teprve před několika dny přijeli sem dolů dva muži – vykupují zlato a devizy.“

„Francouzi?“

„Francouzi, kteří jsou najati gestapem!“

„Jak se jmenují?“

„Jaques Bergier se jmenuje ten zrádce, druhý je Paul de Lesseps.“

Thomas Lieven se zamyšleně zadíval před sebe… Pak řekl: „Dobře, Débrasi, pomohu vám najít oba zrádce. Slíbíte mi ale, že mě pak necháte odejít?“

„Kam chcete jít?“

„To přece víte. Do Jižní Ameriky. Tam na mě čeká můj přítel, bankéř Lindner. Nemám už peníze, ale on má dost…“

„Pane Lievene…“

„… má milion dolarů. Když od vás dostanu nový pas, dostanu také na jeho dobrozdání vízum…“

„Pane Lievene, tak poslouchejte…“

„… a když budu mít vízum, dostanu se také na loď…“

Thomas se odmlčel. „Co máte?“

„Je mi to líto, pane Lievene, je mi to opravdu líto, ale obávám se, že svého přítele Lindnera už nikdy neuvidíte.“

„Co to má znamenat? Řekněte mi všechno, nic nezamlčte. Už si pomalu připadám jako blahoslavený Job. Co je s mým přítelem Lindnerem?“

„Je mrtvý,“ řekl Débras.

„Mrtvý?“ opakoval Thomas. Jeho tvář měnila barvu a zešedla. Walter Lindner je mrtvý. Moje poslední naděje. Můj poslední přítel. Moje poslední šance opustit tenhle šílený světadíl…

„Byl jste ve vězení, nemůžete to vědět,“ vysvětloval Débras. „Loď, na které Lindner plul, narazila 3. listopadu 1940 v oblasti před Bermudami na plovoucí minu. Potopila se během dvaceti minut. Přežilo jen pár lidí. Lindner a jeho žena mezi nimi nebyli…“

Thomas Lieven zhrouceně seděl. V prstech otáčel sklenkou sektu.

„Kdybyste se na loď dostal, pravděpodobně byste byl teď také mrtvý,“ mínil Débras.

„Ano,“ povzdechl Thomas Lieven, „to je ovšem nesmírně utěšující myšlenka.“

18

V časných ranních hodinách 26. listopadu 1940 se tichý, do sebe uzavřený Thomas Lieven vrátil z „Hôtel de Noailles“ do „Staré čtvrti“ Marseille, a to do druhého patra domu v Rue Chevalier Rose. Ve společnosti Josephine Bakerové a plukovníka Débrase ještě mnoho vypil a projednal mnohé, co se mělo v nejbližší budoucnosti stát.

Několik sekund byl v pokušení probudit Chantai spící ve své rozházené posteli něčím, co by se podobalo výprasku. Pak se ale rozhodl, že se nejprve vykoupe v horké vodě. A tak ho také – po zpěvu – konečně našla jeho krásná přítelkyně.

Mezitím co ho Chantal drhla a myla, vyprávěl jí trochu o své zázračné záchraně – ne příliš mnoho, jen to nejdůležitější, neboť už k ní neměl tu neomezenou důvěru.

Závěrem řekl: „Pustili mě, protože mě potřebují. Mám pro ně udělat jednu věc. A pro tu věc zase potřebuju tebe. Na tomto základě bychom se mohli, myslím, smířit.“

Chantaliny pokorné oči se rozzářily: „Ty mi můžeš odpustit?“

„Musím, protože tě potřebuju.“

„Je mi jedno, jestli musíš, jen když to uděláš,“ šeptala a líbala ho. „Udělám pro tebe také všechno. Co chceš mít?“

„Pár prutů zlata.“

„P… P… zlata? Kolik?“

„No tak asi v hodnotě pěti nebo deseti milionů franků.“

„Pravé pruty?“

„Samozřejmě, že s olověným jádrem.“

„Když to není nic jiného.“

„Ty povedenej ptáčku,“ řekl, „ty bídná bestie, kvůli tobě jsem se do toho zase dostal. Nedrhni mě tak moc!“

Drhla ještě víc. Křičela: „Jsem tak ráda, že tě neodpravili!“

„Máš přestat s tím drhnutím!“

Zasmála se hrdelním hlasem a začala ho lechtat.

„Přestaň, nebo ti srovnám kalhotky!“

„To těžko, nemám na sobě žádné!“

„No počkej!“ Chytil ji, zaječela, voda vysoko vyšplíchla a pak ležela na něm, ve vaně s teplou mýdlovou vodou, a křičela a ječela a smála se a prskala a ztichla v jeho náručí.

Náhle musel myslet na ubohého Lazara Alcobu, na ubohého Waltera Lindnera a jeho ženu, na pasažéry potopené lodě, na námořníky, na ubohé vojáky v zákopech, na všechny ubohé lidi vůbec. Jak krátce žili. Jak těžké to měli. Jak ošklivý byl jejich konec. A jak málo štěstí je na tomto světě.

19

Ve středu 4. prosince 1940 se v oddělené místnosti hotelu Bristol na Canebiere sešli tři pánové k vegetariánskému obědu, který jeden z nich sestavil s péčí zkušeného labužníka a v hotelové kuchyni pozorně sledoval jeho přípravu.

Ti tři pánové se jmenovali: Jacques Bergier, Paul de Lesseps a Pierre Hunebelle.

Paul de Lesseps byl uzavřený, vychrtlý typ s ostrými rysy tváře, bylo mu asi 37 let.

Jacques Bergier byl starší, růžovější, silnější, trochu příliš elegantně oblečený, se strojenými pohyby, vysokým hlasem a pohyboval se cupitavými krůčky. K tmavomodrému obleku měl tmavočervenou sametovou vestu a byl trochu vtíravě navoněn.

Konečně Pierre Hunebelle, pán, který se postaral o oběd, jako by z oka vypadl našemu hrdinovi Thomasů Lievenovi – a není divu, neboť to také Thomas Lieven byl, jenže se teď nejmenoval Leblanc, ale Hunebelle. Laskavému čtenáři také dojde, proč. Thomas měl v kapse nový falešný pas francouzské zpravodajské služby…

Bylo to první setkání pánů Bergiera a de Lessepse s monsieurem Hunebellem a zvláště Bergier sledoval roztomilého mladého muže s rostoucím zalíbením. Jeho sentimentální dívčí oči na něm neustále spočívaly. Thomas oba pozval na tento oběd poté, co se u advokáta Bergiera ohlásil jako obchodní partner.

„Snad si o tom promluvíme u dobrého jídla,“ navrhl.

„S radostí, monsieur Hunebelle – ale prosím vás za žádných okolností maso,“ odpověděl estét Bergier vysokým hlasem.

„Jste vegetarián?“

„Stoprocentní. Také nekouřím. A nepiji.“ A s dámami toho asi také moc nemáš, maličký, pomyslel si Thomas. Jen pro gestapo musíš pracovat, ty čistá duše…

Nad předkrmem – celer po ženevském způsobu – se pánové dali do řeči. Pěstěný Bergier pěl chválu: „Báječné, monsieur Hunebelle, prostě báječné. Ty plátky se rozpouštějí na jazyku.“

„Tak to také musí být,“ odpověděl Thomas vážně. „Vezmeme vždy pěkné, ale ne příliš velké celerové hlízy.“

„Ne příliš velké, aha,“ opakoval Bergier a hltal Thomase očima.

„Dobře omyjeme, kartáčkem očistíme a pak je ve slané vodě vaříme doměkka – ale ne příliš doměkka.“

„Ale ne příliš do měkka,“ zněla ozvěna advokáta, jehož parfém stoupal Thomasovi do nosu. „Musíte mi ten recept napsat, monsieur.“ Na manikúrou ošetřovaných rukou měl čtyři prsteny s barevnými kameny a jeho pohled spočíval na Thomasů Lievenovi stále melancholičtěji.

To je jasný případ, uvažoval mezitím náš přítel, s ním to bude snadné. Větší pozor si musím dát na Lessepse.

Lesseps se také bez okolků zeptal: „A čím vám můžeme sloužit, monsieur?“

„Pánové, Marseille je malé město. Proslechlo se, že jste sem přijeli z Paříže, abyste tu uzavřeli jisté obchody.“

V tomto okamžiku přinesl starý číšník hlavní jídlo a Thomas přestal mluvit. S pohledem na mísy advokát bolestně zvolal: „Ale přece jsem výslovně prosil, aby nebylo maso!“

Lesseps mu skočil do řeči: „Jaké obchody, monsieur Hunebelle?“

„No-hm, devizy a zlato. Říká se, že se o to zajímáte.“ Lesseps a Bergier se na sebe podívali. V salonku bylo chvíli ticho. Nakonec promluvil Lesseps – v roce 1947 ho francouzská vláda obžalovala z kolaborování a byl odsouzen: „Říká se, ano?“

„Ano, říká se. Vezmete si sójovou omáčku, monsieur Bergier?“

„Příteli,“ odpověděl advokát a pohlédl Thomasovi hluboce do očí, „jsem dojat. To, co jsem pokládal za maso, skutečně není maso, a přece to chutná formidable. O co vlastně jde?“

Lesseps hněvivě zvolal: „Monsieur Hunebelle, mluvíte o zlatu a devizách. A kdybychom se o to skutečně zajímali?“

Menu

Celer po ženevském způsobu

Houbové řízky

Poire Belle Hélene

4. prosince1940

ZVLÁŠTNÍ ŘÍZEK VYNESE MNOHO MILIONŮ FRANKŮ

Celer po ženevském způsobu

Vezmeme středně velkou hlízu celeru, omyjeme ji, důkladně očistíme kartáčkem a ve slané vodě vaříme ne příliš do měkka. Oloupeme ji a nakrájíme na tenké plátky. Do hluboké porcelánové misky dáme kousek čerstvého másla, na to vrstvu celeru, který posypeme nastrouhaným ementálem a poklademe vločkami másla, na to opět celer a tak vrstvíme dál. Nahoru opět dáme sýr a máslo, přiklopíme misku pokličkou a postavíme na hrnec, v němž se mírně vaří voda. Nad ním se pokrm musí nejméně hodinu proležet. Servírujeme v téže misce, aniž bychom míchali.

Houbové řízky

Vezmeme půl kila čerstvých lišek, dobře je očistíme a nakrájíme na čtvrtky. Na kostičky nakrájíme dvě velké cibule a posekáme dostatečné množství petržele, dusíme cibuli, petržel a houby na másle v pánvi, až se houby začínají péci. Přidáme dvě namočené a velmi dobře vymačkané žemle bez kůrky a necháme krátce podusit. Pak celou hmotu pomeleme a nakonec mlýnkem necháme projít suchou bramboru. – Masu důkladně promícháme, a když je dostatečně vychladlá, přidáme jedno vejce. Trochu strouhanky přidáme jen tehdy, kdyby byla masa příliš měkká. – Velmi pikantně okořeníme troškou sardelové pasty a několika kapkami sójové omáčky, nebo podobnými výtažky, které nejsou připraveny z masa, ale z droždí. Solíme a pepříme až nakonec. – Z masy vypracujeme ne silnější řízky, obalíme je v mouce, rozšlehaném vejci a strouhance, na másle je opečeme pěkně do zlatova. – Ozdobíme plátky citronu, které obložíme několika kapary.

Polre Belle Hélene

Vezmeme větší poháry na zmrzlinu nebo kompotové misky, dáme do nich porci vanilkové zmrzliny a pokryjeme ji jednou nebo dvěma polovinami naložené hrušky. Přelijeme hustou, velmi horkou čokoládovou polevou a okamžitě servírujeme. – Na přípravu čokoládové omáčky vezmeme 100 g jemné hořké čokolády a necháme ji rozpustit s troškou vody v hrnku, který postavíme do většího hrnku s vařící vodou. V žádném případě ji nesmíme strouhat nebo lámat. K čokoládové kaši přidáváme mléko nebo šlehačku, dokud nevznikne hustá omáčka.

Thomas, obrácený k Bergierovi, vysvětlil: „Jde o houbový řízek. Je delikátní, že ano?“ A k Lessepsovi: „Prodal bych zlato.“

„Vy máte zlato?“ zeptal se Lesseps táhle. „Ano.“

„Odkud?“

„To přece není zajímavé,“ odvětil Thomas hrdě. „Já se také nezajímám o to, pro koho to chcete koupit.“

Lesseps na něho pohlédl žraločíma očima: „Kolik zlata nám můžete dát?“

„Přijde na to, kolik chcete mít.“

„Myslím, že sotva budete mít tolik,“ zapochyboval Lesseps. Náhle se hedvábně měkký advokát zachichotal a oznámil: „Koupíme totiž až do dvou set milionů!“

Hrome, pomyslel si Thomas Lieven, tady začíná obrovská věc!

20

Hrome, pomyslel si také starý číšník, který poslouchal za dveřmi salonku, tady začíná obrovská věc! Pomlaskávaje vstoupil do malého hotelového baru, který byl touto dobou ještě téměř prázdný. U pultu stál hranatý muž ostříhaný na ježka a pil pernod.

„Hej, Bastiane,“ oslovil ho číšník.

Muž vzhlédl. Měl malá sloní očka a ruce veliké, jako kdyby se živil stěhováním nábytku. „O čem mluví?“ zeptal se.

Číšník mu vyprávěl, o čem pánové v salonku hovořili. Muž, jenž se jmenoval Bastian Fabre, slabě zapískl. „Dvě stě milionů! Bože všemohoucí!“ Vtiskl číšníkovi do ruky peníze. „Poslouchej dál. Zapamatuj si každé slovo. Vrátím se.“

„Dobře, Bastiane,“ řekl starý číšník.

Bastian – oděný do koženého saka, baskického baretu a šedých kalhot – opustil bar, vyhoupl se na staré jízdní kolo a šlapal podél „Starého přístavu“ nahoru ke Quai des Belges. Tam byly dvě nejslavnější kavárny města, „Cintra“ a „Le Bruleur de Loup“. V obou se uzavíraly ilegální transakce všeho druhu. „Cintra“ byla modernější a měla lepší zákazníky: bohaté řecké kupce, Turky, Holanďany a Egypťany.

Bastian zamířil do staromódnější, menší „Le Bruleur de Loup“. Tady, v místnosti obložené tmavým dřevem, kde velká, matná a slepá zrcadla odrážela šedé světlo z ulice, seděli téměř jen domorodci. V této polední hodině většina z nich pila svůj „pastis“, sladký aperitiv, který v roce 1939 ještě stál dva franky a nyní deset – což bylo zdrojem trvalého rozhořčení všech vlastenců.

V „Bruleur de Loup“ seděli obchodníci s vínem, padělatelé, pašeráci, emigranti a šmelináři. Bastian mnohé z nich znal; zdravil a byl zdraven. Na konci lokálu byly dveře, na jejichž klice visela tabulka s nápisem: UZAVŘENÁ SPOLEČNOST.

Obr zaklepal čtyřikrát dlouze, dvakrát krátce. Poté se dveře otevřely a Bastian vstoupil do místnosti.

Svítilo tu elektrické světlo, protože místnost neměla okna. Vzduch prosycený tabákovým kouřem by se dal krájet. Kolem dlouhého stolu sedělo patnáct mužů a jedna jediná žena. Muži vypadali odvážně, část z nich nosila vousy, část měla ranami zdeformované nosy a jizvy. Mezi nimi byli Afričané, Arméni a Korsičané.

Žena seděla v čele stolu. Na hlavě měla červenou čapku, zpod ní se draly modročerné vlasy. Měla na sobě dlouhé kalhoty a kabátek z přírodní kůže. Neutrálnímu pozorovateli pozoruhodné stolní společnosti bylo na první pohled jasné, že Chantal Tessierová je absolutní vládkyní této bandy lumpů, osamělou vlčicí, královnou bez slitování.

„Proč jdeš až teď?“ vyjela hned na Bastiana, který se na ni díval prosebnýma očima. „Čekáme na tebe už půl hodiny!“

„Ti tři si dávali na čas… Advokát přišel pozdě…“

Chantal ho ostře přerušila: „Nechceš si konečně pořídit jinou čepici? Je to s vámi k blití! Copak musí každý hned vidět, že jste ze sklepa?“

„Promiň, Chantal,“ omlouval se Bastian dobrácky a rozpačitě schovával svou ušmudlanou čepici. Pak řekl, co slyšel od číšníka v hotelu Bristol. Když se zmínil o dvou stech milionech, proběhla místností vlna vzrušení. Několik pánů hvízdlo, jeden uhodil do stolu, mluvili jeden přes druhého.

Chantalin ledový hlas všechny přehlušil: „Neráčili by pánové laskavě držet hubu!“

Nastalo ticho.

„Tady mluví jen ten, kdo je tázán, jasné?“ Chantal se opřela. Poručila: „Cigaretu.“ Dva lumpové si pospíšili, aby ji obsloužili.

Chantal vyfoukla kouř. „Teď všichni dobře poslouchejte…“

Chantal Tessierová, šéfka bandy a milovnice přírodní kůže, vysvětlovala. A všichni dobře poslouchali…

21

Psal se čtvrtek, 5. prosince 1940. V Marseille bylo už velmi chladno. Dva pánové stáli v obchodě s domácími potřebami na Rue de Rome.

Jeden muž požádal: „Prosil bych čtyři dortové formy.“

„A vy?“ zeptala se prodavačka druhého muže.

Druhý muž řekl: „Prosil bych tři dortové formy, mé krásné dítě, je-li to možné.“

První muž, svalnatý obr s narezlým ježkem, si říkal Bastian Fabre a také se tak jmenoval.

Druhý muž byl elegantně oblečen a dobře vychován. Říkal si právě Pierre Hunebelle, ještě před nedávnem si říkal Jean Leblanc a ve skutečnosti se jmenoval Thomas Lieven.

Oba pánové získali za přemrštěnou cenu sedm železných forem na pečení dortu. Avšak úmysl péct v nich dort jim byl zřejmě vzdálen. Dále totiž nenakoupili třeba máslo, cukr, šafrán a mouku, nýbrž u vetešníka v krátké Rue Mazagran devět kilo olova, velkou desku ohnivzdorného šamotu a příruční ocelovou láhev plnou propanu.

Potom své kroky namířili ke „Staré čtvrti“. Sotva spolu promluvili, neboť se právě poznali.

Thomas Lieven si myslel: teď tedy jdu s tímhle orangutanem vyrábět falešné zlaté pruty; hrozná myšlenka! Ale to nejhorší je, že jsem skutečně zvědavý, jak se něco takového odborně dělá!

Co ale Thomas nepochopil, bylo Chantalino chování. Když jí totiž vyprávěl o obou nákupčích, nejprve řekla: „No prima, prima, můj sladkej. Moje organizace je ti k dispozici. Patnáct prvotřídních specialistů. Podvedeme obě ty gestapácké svině a tvého plukovníka Siméona a prodáme ty padělky tomu, kdo zaplatí nejvíc!“

„Ne, plukovníka ne. Slíbil jsem, že mu pomůžu.“

„Ty ses zbláznil! Německý idealismus, co? To je k pláči. Prosím, pak si to celé zařiď sám! Sám si, člověče, to zlato udělej; z mých lidí ti nepomůže nikdo!“

Ano, taková byla situace před třemi dny. Mezitím se zdálo, že si Chantal přece jen všechno promyslela úplně jinak. Byla tak něžná a vášnivá jako ještě nikdy. V několika klidných minutách uplynulé noci v náručí Thomase Lievena přiznala: „Máš úplně pravdu, musíš svůj slib dodržet…“ Polibek. „Ach, za tvou slušnost tě miluju ještě víc…“ Dva polibky. „Můžeš mít i Bastiana… Můžeš mít všechny mé lidi…“

Po boku obrovského Bastiana Fabra, který vezl vozík s nakoupenými potřebami, Thomas Lieven kráčel klikatými, špinavými uličkami Staré čtvrti a přemýšlel: mohu Chantal, té bestii, věřit? Cožpak už mě jednou neobelhala a nepodvedla? Má něco za lubem. Ale co?

Na to by mohl Bastian Fabre podat vyčerpávající odpověď. Bastian, tlačící vozík klikatými, špinavými uličkami Staré čtvrti po boku štíhlého, elegantního Thomase Lievena, uvažoval: ten mladý pán se mi vůbec nelíbí. Bydlí u Chantal. Je zcela jasné, co se tam děje. U Chantal už bydlelo pár pánů. Ale s tímhle Pierrem Hunebellem to musí být něco hlubšího. S ním je šéfka bez sebe víc než kdykoli dřív. Sakra práce!

Bastian si vzpomněl na slova, která Chantal o tomto muži ztratila na pracovní poradě bandy v kavárně „Le Bruleur de Loup“: „Je to geniální hlava. Nikdo z vás volů mu nemůže ani podat vodu.“

„No, no,“ odvážil se poznamenat Bastian.

Chantal vyletěla jako raketa: „Ta gueule! Ode dneška budeš dělat všechno, co ti přikáže!“

„Tedy moment, Chantal…“

„Drž hubu! To je rozkaz, jasné? Půjdeš s ním k Boulovi a vyrobíte falešné zlaté pruty! A vy ostatní, vy okamžitě zřídíte stálou službu, která ho bude hlídat. Musím vědět, co ve dne v noci dělá.“

„Co dělá v noci, bys měla přece vědět nejlíp.“

„Ještě slovo a jednu ti vrazím! Je to moje láska, jasný? Ten chlapec je jen příliš slušný. Když teď jedná s těma dvěma sviněma od gestapa, musíme za něj myslet my. Neví, co je pro něj dobré…“

To tedy prohlásila Chantal.

Bastian, kráčející těžkým krokem vedle Thomase, usoudil: mám pocit, že ten chlapec docela přesně ví, co je pro něj dobré.

To si tedy myslel Bastian. Ale neřekl, co si myslí. Řekl: „Jsme tady.“ A zůstal stát před domem číslo 14 v Rue ďAubagne. Vpravo u vchodu byla připevněna stará, oprýskaná emailová tabule s nápisem:

Dr. RENÉ BOULE

ZUBNÍ LÉKAŘ

9 – 12 a 15 – 18

Vstoupili do domu a u jedněch dveří zazvonili. Dveře se otevřely.

„Konečně,“ zvolal dr. René Boule. Byl to nejmenší a také nejjemnější muž, jakého Thomas v životě viděl. Měl bílý plášť, cvikr ve zlaté obroučce a zářící, neobyčejně krásný falešný chrup.

„Pojďte dál, chlapci.“ Doktor zavěsil na dveřní knoflík cedulku, na níž stálo:

DNES SE NEORDINUJE

Pak zavřel dveře a ordinací s otáčivým křeslem a blýskavými nástroji prošel do laboratoře, která sousedila s malou kuchyňkou. Tam Bastian pány letmo seznámil. Vysvětlil Thomasovi: „Doktor pro nás pracuje stále. Má se šéfkou exkluzivní smlouvu.“

„Ano, ale jen na falešné zlato. Když vy, bratři, máte něco se zuby, jdete jinam,“ bručel malý muž a pozoroval Thomase. „Zvláštní, že jsme se ještě nikdy neviděli. Jste v bandě nový?“

Thomas kývl.

„Právě přišel z basy,“ objasnil dobrosrdečně Bastian. „Šéfka má pro něj slabost. Práce jde na její soukromý účet.“

„V pořádku. Přinesli jste ty formy? Fajn, fajn. Mohu dělat hned sedm prutů najednou a nemusím vždycky čekat, až to svinstvo vychladne.“ Doktor Boule vybalil formy a postavil je vedle sebe. „Délka souhlasí,“ mínil. „Chcete přece kilové pruty, že? To jsem si myslel.“

Obrátil se k Thomasovi: „Jestli vás to zajímá, můžete se dívat, mladý muži. Člověk totiž nikdy neví, k čemu něco takového ještě může potřebovat.“

„To máte pravdu,“ souhlasil Thomas a v sebeobžalobě obrátil oči k nebi.

Bastian brumlal: „Viděl jsem to už stokrát, půjdu a přinesu nám něco k žrádlu.“

„Ale prosím něco vydatného,“ řekl zubař, „tavení namáhá.“

„Všechno platí šéfka. Copak by to mělo být?“

Mužík zamlaskal: „Henri dole v domě dostal z venkova pár pěkných kachniček, prodá je načerno, než na ně přijde chlapík z Controle économique. Sladké, malé kachničky. Mají málo tuku a jemné kostičky. Každá váží nanejvýš půldruhého kila.“

„No, tak půjdu a dvě nám uvíznou za nehty,“ prohlásil Bastian a zmizel.

Dr. René Boule pravil: „Problém při vyrábění falešných zlatých prutů spočívá v tom, že zlato a olovo mají velmi odlišný bod tavby a velmi odlišné specifické váhy. Olovo se taví už při 327 stupních Celsia, zlato až při 1063 stupních. Takovou teplotu by dortové formy nevydržely. Proto je musíme nejprve vyložit šamotem.“

Malý muž formy přesně změřil, pak na šamotovou desku narýsoval dna a stěny kuchyňských vaniček, pilníkem linky obtáhl a snadno kousky vyjmul. Zatímco pracoval, přednášel dál: „Teď si uděláme ze sádry formy podobné cihlám, které budou právě tak velké, aby se vešly do šamotem vyložených forem a přitom na všech stranách zůstal ještě milimetrový prostor. Na dno uděláme, dokud je sádra ještě měkká, čtyři nožičky tak, že do masy vtiskneme sirky. Dřívka pak stojí na dně formy, takže i tam zůstane sádra ve vzdálenosti tří milimetrů od šamotu… Nechcete si dělat poznámky?“

„Mám dobrou paměť.“

„Tak? No dobře… Když máme sádrové cihly v šamotovém lůžku, můžeme v kadlubu tavit zlato.“

„Jak dosáhnete té vysoké teploty?“

„Pomocí řezacího hořáku a láhve propanu, kterou jste, mladíku, přinesli.“

„A jaké zlato použijete?“

„Samozřejmě že dvaadvacetikarátové.“

„Kde se dá sehnat?“

„Všude, kde se legují kovy. Sbírám zlomkové zlato a to pak vyměňuju za dvaadvacetikarátové. Když je zlato roztavené, zalijeme jím prostor mezi šamotovými destičkami a sádrou a necháme přirozenou cestou vystydnout. Nesmí se ochlazovat vodou. – Přece jen byste si měl dělat poznámky. – Nakonec vyjmu sádrové jádro a zůstane mi vanička z tenkého zlatého plechu o rozměrech kilového zlatého prutu. A tuto formu naplním olovem.“

„Moment,“ zarazil ho Thomas, „ale olovo je přece lehčí než zlato.“

„Mladíku, kilo zůstane kilem. Mění se jen objem. A já si dovolím malé změny prutu v šířce. To není u prutů z legařských dílen nijak nápadné…“

22

Bastian se vrátil. Přinesl dvě malé, pevné kachničky a kilo kaštanů a odebral se do kuchyně.

Thomas ještě chvíli přihlížel, jak nadaný zubař vyrábí sádrové cihly. Pak šel do kuchyně, aby přihlížel i tady. Strnul odporem. O falšování zlatých prutů nevěděl nic. O kachnách toho věděl spoustu. A co se tady dělo s kachnou, to urazilo jeho labužnickou hrdost. Potřásl hlavou a přistoupil k Bastianovi, který s vyhrnutými rukávy pracoval u okna. Kachnu vykuchal a maso teď jen zevnitř a zvenčí potíral solí.

„Co to má znamenat?“ zeptal se Thomas Lieven přísně.

„Co jako co má znamenat?“ zavrčel podrážděně Bastian. „Dělám kachnu. Nelíbí se vám něco?“

„Barbare.“

„Co jste povídal?“ Obr polkl.

„Řekl jsem, barbare. Předpokládám, že chcete dělat tuto kachnu na roštu.“

„Ovšem!“

„Právě tomu říkám barbarství.“

„Podívejme!“ Bastian dal pěsti v bok, zapomněl na Chantalino nabádání, zrudl vzteky a zařval: „Tak vy rozumíte vaření, vy malej podělanej rozumbrado?“

„Trochu,“ odpověděl Thomas uhlazeně. „V každém případě tolik, abych mohl říci, že se tady dopouštíte zločinu.“

„Byl jsem lodním kuchařem. A celý život jsem kachny dělal jen na roštu!“

„Tak jste se celý život dopouštěl zločinu. O dalších ani nemluvě.“

V posledním okamžiku si Bastian vzpomněl na Chantalino nabádání. Šíleně se ovládal. Obě pracky složil za záda, aby zabránil tomu, že by se osamostatnily a udělaly něco nepromyšleného. Jeho hlas zněl přiškrceně: „A jak, hm, jak byste připravoval kachnu vy, monsieur Hunebelle?“

„Samozřejmě, že jen po čínsku…“

„Ha!“

„… protože jen úprava s ananasem a vybraným kořením zachová jemnou, nezkreslenou chuť kachny, a co víc, tím ji správně rozvine a zdůrazní!“

„To je směšné,“ odporoval obr. „Na roštu, to je to jediné správné!“

„Protože nemáte žádnou kulturu jídla,“ vysvětloval trpělivě Thomas. „Gentlemani dávají přednost způsobu po čínsku.“

„Poslouchejte, vy uhlazenej floutku, jestli tím chcete říct…,“ začal Bastian a byl přerušen malým zubařem, který ho tahal za rukáv.

„Co je, Bastiane? Proč se hádat? Máme přece dvě kachny! Zkuste přece obojí, na roštu i po čínsku! Já mám práce ještě na hodiny.“

Bastian mručel: „Myslíš soutěž ve vaření?“

„To myslím,“ ujistil ho mužík a opět potěšeně zamlaskal. „Budu vám dělat soudce!“

Bastian se náhle začal šklebit. Zeptal se Thomase: „Souhlasíte s tím, váženej?“

„Samozřejmě. Potřebuju však jisté přísady. Houby. Rajčata. Ananas. Rýži.“

Zubař se pochichtával: „Jděte, pane, dolů k Henrimu. Henri má všechno.“ Radostně zatleskal. „Teď to bude příjemné! Něco vám předvedu! Vy předvedete něco mně! Do zbraně, spoluobčané!“

Pak začal v kuchyni a laboratoři doktora René Boulea čilý ruch.

Zatímco Bastian potíral svou kachnu česnekem, přidával koření a pokládal ji prsíčky dolů na rošt do trouby, Thomas Lieven svou rozporcoval, rozsekal kosti a z nich a z kachních drůbků připravil rychlý silný vývar. Zatímco čekal, až bude vývar hotov, zašel za malým umělcem do laboratoře a přihlížel jeho práci.

Dr. Boule mezitím vyrobil v sedmi dortových formách sedm tenkých zlatých vaniček. Teď plnil první z nich tekutým olovem. „Olovo necháme vystydnout. Otevřená je už jen jedna strana zlatého obalu. Položíme na ni šamotovou destičku, aby se olovo znovu neroztavilo, až přijde do styku s tekutým zlatem. Tato poslední šamotová destička je velmi důležitá. Tím se vyhneme zbarvení vrchní zlaté strany, které by vzbudilo nedůvěru každého odborníka.“

Thomas se vrátil do kuchyně, aby dohlédl na svou polévku, nakrájel kachní maso na kousky a šel zpět do laboratoře ke svým prutům.

Dr. Boule mezitím opět roztavil v kadlubu zlato a přes šamotovou destičku jím zaléval dortovou formu. Doplňoval: „Počkáme, než zmizí pěna. Zlato se usadí samo. Horní vrstva musí mít malý zvednutý okraj – jako kousek mýdla. A teď…“

Menu

Kachna po čínsku s vařenou rýží

Kachna na roštu s dušenými kaštany

Moučník ze želé

5. prosince 1940

KACHNA THOMASE LIEVENA ZALOŽILA BÁJEČNÉ PŘÁTELSTVÍ

Kachna s ananasem po čínsku

Připravíme nepříliš tučnou masitou kachnu jako obvykle a vykostíme ji. Z rozsekaných kostí a kachních drůbků připravíme silný vývar. – Kachní maso nakrájíme na kousky, necháme je v kastrolu opéci do zlatohněda a pak je poprášíme moukou, necháme opražit do žluta. Zalijeme vývarem z kostí, přidáme oloupané rajče, trochu posekaných hub a 4 g škrobové moučky, vše necháme půl hodiny dusit na malém plameni. – Nakrájíme několik plátků ananasu na osminky, vmícháme je do masa a necháme dusit další čtvrthodinku. – Podáváme s vařenou sypkou rýží.

Kachna na roštu

Připravíme mladou, nepříliš tučnou kachnu jako obvykle a zevnitř i zvenčí potřeme solí. Podle chuti ji můžeme zevnitř potřít také česnekem a vložit do ní různá koření. – Prsíčky dolů položíme kachnu na grilovací rošt v troubě a pod něj do grilovací pánve přidáme trochu vody. Grilujeme při střední teplotě, kachnu často potíráme vypečeným tukem, který stéká do pánve. – Pečeme, podle velikosti kachny, hodinu, nanejvýš hodinu a půl. Na posledních dvacet minut obrátíme kachnu prsíčky nahoru. – Dobře vypečenou kůži hotové kachny potřeme studenou vodou a dáme ještě na pět minut do dobře vyhřáté trouby, potom je kůžička ještě křehčí a chřupavější. – K příloze „dušené kaštany“: vezmeme tolik kaštanu, kolik bychom jindy potřebovali brambor, vyjmeme je ze skořápky, oloupeme slupku a vaříme do měkka ve slané vodě. Pozor, aby se nerozpadly. Pak je natřeseme v másle.

Moučník ze želé

Vezmeme nahrubo nastrouhaný velmi tmavý chleba, vyložíme jím dno velké skleněné misky a trochu navlhčíme koňakem nebo třešňovicí. Na to naklademe vrstvu dobře okapaných naložených višní a na ně vrstvu šlehačky. Pak znovu chleba a tak dále, poslední je vrstva šlehačky. – Na ni nasypeme nastrouhanou čokoládu a ozdobíme višněmi. Moučník dáme do chladu a necháme dobře uležet.

„… rychle to nejdůležitější: punc.“

„Co prosím?“

„Punc. Razítko, které prokazuje pravost zlata a udává obsah zlata.“ Doktor Boule křikl do kuchyně: „Jaké razítko mám vzít, Bastiane?“

„Legovací dílnu v Lyonu!“ zvolal v odpověď obr. Právě potíral svou kachnu vypečeným tukem.

„No dobře,“ řekl doktor Boule. „Mám totiž celou sbírku punců z nejrůznějších legovacích dílen a bank.“ Ukázal ji Thomasovi. „Vyřezal jsem je jako negativ do linolea a kousky linolea nalepil na kousky dřeva. Dávejte pozor!“

Vzal příslušné puncovní razítko a potřel linoleum olivovým olejem. Pak razítko otiskl do rohu ještě teplé horní vrstvy prvního prutu. Olejová vrstvička zasyčela. Doktor Boule razítko bleskově zvedl, než horký kov mohl poškodit linoleum. Okamžik doteku stačil. Prut měl punc stejný, jako by byl vyražený.

Zubař dodal: „Nerovnosti, popel, příškvarky – to všechno se na prutu nechává. Pravé pruty se také nečistí.“

„A když bude podvod odhalen?“

„To je prakticky vyloučeno.“ Doktor Boule vrtěl hlavou. Olověné jádro je přece ze všech stran pokryto třímilimetrovou vrstvou zlata. Kupec zkouší olejovým brouskem a kyselinou solnou. Přejede brouskem přes okraj prutu a na brousku zůstane stopa zlata. Tu postupně potírá různě silnými roztoky kyseliny solné, které odpovídají různému počtu karátů. Když stopa zlata zůstane, je to dvaadvacetikarátové zlato. No, a takové to také je! Náhle začal zubař nosem nasávat vzduch. „Panenko na nebi, to to voní. Je to vaše kachna, nebo jeho?“

O hodinu později pánové mlčky jedli. Nejprve snědli kachnu na roštu a potom kachnu po čínsku. Vedle stydly první tři pruty. A v malé jídelně doktora René Boulea bylo ticho, nábožné ticho.

Nakonec si otřel ústa Bastian a přimhouřenýma očima se podíval na zubaře. „Tak, René, která byla lepší?“

Doktor Boule se nešťastně díval z jednoho kuchaře na druhého, z Thomase na Bastiana, z Bastiana na Thomase. Bastianovy obrovské tlapy se křečovitě svíraly a rozevíraly.

Maličký doktor koktal: „To se nedá říct třemi slovy, milý Bastiane… Na jednu stranu je tvoje kachna… ale na druhé straně ovšem…“

„Jo, jo, jo,“ bručel Bastian. „Máš plné kalhoty, že tě zmlátím, co? Pak si tedy zahraju na rozhodčího já. Ta po čínsku byla lepší!“ Zašklebil se a plácl Thomase do zad, až ten se zakuckal. „Myslím, že jsem starší. Nabízím ti tykání za tvou kachnu. Jmenuju se Bastian.“

„Říkej mi Pierre.“

„Celý život jsem byl blázen se svou kachnou na roštu! Pierre, chlapče, že jsem tě nepotkal dřív! Znáš ještě pár takových receptů?“

„Pár ano,“ prohodil Thomas skromně.

Bastian zářil. Náhle se na Thomase díval se sympatiemi a úctou. Jeho prožranost zvítězila nad žárlivostí: „Pierre, víš, co si myslím? Myslím si, že to je začátek prima přátelství!“

Bastian si to myslel právem. V roce 1957 ve vile v Cecíliině aleji v Düsseldorfu bylo toto přátelství stejně čerstvé a silné jako tohoto prvního dne. Za sedmnáct let, která ležela mezi tím, se měli mnozí mocní této země naučit třást se před tímto přátelstvím…

„Tvoje kachna ale také nebyla zlá, Bastiane,“ dodal Thomas. „Opravdu ne. Ostatně jsem ještě udělal moučník. Poslužte si. Já už nemohu. Jestli sním ještě sousto, padnu a jsem mrtvý!“

A propos mrtvý…

Kolín, 4. prosince 1940

OD: ABWEHRU KOLÍN

PRO: ŠÉFA ABWEHRU BERLÍN

TAJNÉ 135892/VC/LU

Po návratu z Lisabonu si s oddaností dovoluji ohlásit panu admirálovi smrt dvojího agenta a zrádce Thomase Lievena alias Jeana Leblanca. Tento muž byl 17. listopadu 1940 v 9.35 hodin (místního času) zastřelen na dvoře domu Rua do Poco des Negros 16.

Lieven byl v době vraždy převlečen a maskován za jistého Lazara Alcobu, s nímž byl ve vězení.

Přestože portugalské úřady pochopitelně dělaly vše, aby záležitost zamlčely a bližší okolnosti zatemnily, přece jen se mi podařilo jednoznačně zjistit, že Lievena zastřelil zaplacený profesionální zabiják na příkaz britské zpravodajské služby. Jak pan admirál ví, Lieven prodal zfalšované seznamy se jmény a adresami francouzských agentu také Angličanům.

Lituji, že nebylo možné, abych podle rozkazu dostal Lievena do našich rukou živého. Na druhé straně znamená jeho zasloužený konec o jednu starost méně pro naše služební povinnosti.

Heil Hitler!

Fritz Loos, major a velitel komanda

ČÁST DRUHÁ

1

Odpoledne 6. prosince 1940 vyhledali pánové Hunebelle a Fabre hotel Bristol a tamtéž růžového tlustého advokáta Jacquese Bergiera, který je přijal v salonu svého apartmá. Francouzský vykupovač ve službách gestapa měl na sobě hedvábný modrý župan, v kapsičce hedvábný kapesníček a voněl osvěžujícím parfémem.

Nejprve protestoval proti Bastianově přítomnosti: „Co to má znamenat, monsieur Hunebelle? Toho pána neznám! Chci jednat jen s vámi!“

„Tento pán je přítel. Mám u sebe dost cenné zboží, monsieur Bergiere. Takto se cítím bezpečnější!“

Advokát ustoupil. Jeho staré dívčí oči spočinuly na elegantním Thomasovi s raněným výrazem. Pak vegetarián, nekuřák a nepřítel žen Bergier oznámil: „Můj přítel de Lesseps tu bohužel není, to je nepříjemné.“

To je příjemné, pomyslel si Thomas a zeptal se: „Kdepak je?“

„Jel do Bandolu.“ Bergier našpulil svou růžovou hubičku, jako by chtěl pískat. „Nakupuje tam v okolí také ještě velké množství zlata, chápete. A devizy.“

„Chápu.“

Thomas dal Bastianovi pokyn, ten položil na stůl kufřík a otevřel zámky. Leželo v něm sedm prutů zlata.

Bergier je důkladně prohlížel. Četl razítka. „Hm, hm. Legovací dílna Lyon. Velmi dobře.“

Thomas dal potají Bastianovi další pokyn, na který Bastian požádal advokáta: „Mohl bych si umýt ruce?“

„Koupelna je naproti.“

Bastian šel do koupelny, v níž stálo neuvěřitelně mnoho lahviček a kelímků. Monsieur Bergier byl pěstěný muž! Bastian roztočil kohoutek s vodou, pak tiše vyšel na chodbu, vytáhl klíč od pokoje ze zámku, vytáhl z kapsy plnou krabičku včelího vosku, otiskl klíč od pokoje z obou stran do vosku, opět jej vsunul do zámku a krabičku strčil do kapsy.

V salonu Bergier mezitím zkoumal zlaté pruty. Postupoval přitom přesně tak, jak předpověděl malý zubař: používal olejového brousku a různě silných roztoků kyseliny solné.

„V pořádku,“ ujistil se po prověření sedmi prutů. Pak se zasněně podíval na Thomase. „Co s vámi udělám?“

„Prosím?“ Thomas si s ulehčením oddechl, protože do salonu se právě vrátil Bastian.

„Víte, musím svým klientům podat zprávu o každé jednotlivé koupi. Vedeme – vedeme seznamy o našich zákaznících…“

Seznamy! Srdce Thomase Lievena začalo tlouct rychleji. To byly ty seznamy, které hledal! Seznamy se jmény a adresami kolaborantů v neobsazené Francii, lidí, kteří gestapu prodávali svou zem a často ještě k tomu i své krajany.

Bergier hovořil velmi jemně: „Samozřejmě nikoho nenutíme, aby nám dal své údaje… jak bychom také mohli!“ Bergier se smál. „Ale jestli s námi chcete v budoucnu obchodovat, bylo by snad přece jen účelné, kdybych si určité poznámky… samozřejmě zcela důvěrně…“

Zcela důvěrně před gestapem, pomyslel si Thomas. „Jak si přejete. Doufám, že vám ještě párkrát budu moci dodat zboží. I devizy.“

„Omluvte mě, prosím, na okamžik,“ požádal Bergier a se žensky strojenými pohyby zmizel v ložnici.

„Máš ten otisk?“ zeptal se Thomas.

„Jasně.“ Bastian přikývl. „Řekni, není ten malý snad…“

„Ty si také všimneš všeho,“ ušklíbl se Thomas.

Bergier se vrátil. Nesl s sebou aktovku se čtyřmi zámky, kterou složitě otevíral. Pak vytáhl několik seznamů, na nichž stálo mnoho jmen a adres. Připravil si zlaté plnicí pero. Thomas Lieven udal své falešné jméno a falešnou adresu. Bergier si obojí zaznamenal.

„A teď peníze,“ řekl Thomas.

Bergier se smál: „Jen žádný strach, už to bude. Smím vás poprosit, abyste mě následoval do ložnice…“

Ve vedlejší ložnici stály vedle sebe tři obrovské lodní kufry. Z jednoho z nich vytáhl advokát úzkou zásuvku. Ukázalo se, že je až po okraj naplněná balíčky bankovek v hodnotě tisíc nebo pět tisíc franků. Thomasovi bylo jasné, že pánové Bergier a de Lesseps s sebou musí vozit velké množství peněz v hotovosti. Nepochybně byly peníze i v ostatních zásuvkách v kufru. A tak se Thomas velmi napjatě díval, kam Bergier nacpe desky s listinami…

Za prut zaplatil Bergier 360 000 franků, což odpovídalo zhruba hodnotě 18 000 říšských marek, za sedm prutů tedy celkem 2 520 000 franků.

Zatímco před Thomase sázel balíčky peněz, Bergier se podmanivě a mnohoslibně usmíval a hledal jeho pohled. Thomas ale počítal franky…

Konečně Bergier nevydržel: „Kdy se zase uvidíme, příteli?“

Thomas se s údivem optal: „Jak to? Vy se nevracíte do Paříže?“

„Ach ne, jenom Lesseps. Bude tudy projíždět zítra odpoledne expresem v 15 hodin 30 minut.“

„Projíždět?“

„Ano, projíždí se zbožím z Bandolu do Paříže. Přinesu mu vaše zlato do vagonu. Ale potom bychom mohli společně pojíst, co vy na to, příteli?“

2

„Patnáct hodin třicet minut, nádraží St. Charles,“ hlásil Thomas o hodinu později v knihovně velkého, starého bytu na Boulevard de la Corderie. Byt patřil muži jménem Jacques Cousteau, který se o mnoho let později proslavil jako badatel v mořských hlubinách a jako autor knihy a filmu „Mlčící svět“. V roce 1940 byl tento bývalý major námořního dělostřelectva důležitým mužem v právě znovu vznikající francouzské zpravodajské službě. Byl to mladý, energií nabitý muž s černými vlasy a černýma očima, vytrénovaný a sportovní.

Cousteau seděl ve starém ušáku před knihovnou, v níž probleskovaly syté barvy knižních obalů, a kouřil starou dýmku, kterou – faute de mieux – naplnil jen trochou tabáku.

Vedle něj seděl plukovník Siméon. Lokty a kolena jeho černého obleku se politováníhodně blýskaly. Když zkřížil nohy, bylo vidět, že má díru v podrážce levé boty.

Směšná, chudá, politováníhodná francouzská tajná služba, pomyslel si Thomas. Já, člověk stojící stranou, donucený k práci agenta, jsem momentálně bohatší než celé Deuxième Bureau!

Tady stál, tento elegantní a pěstěný Thomas Lieven, a vedle něho stál kufřík, v němž byly k monsieuru Bergierovi dopraveny zlaté pruty. Teď bylo v kufříku 2 520 000 franků…

Thomas Lieven zdůrazňoval: „Musíte dávat dobrý pozor, až expres přijede. Díval jsem se, stojí tu jen osm minut.“

„Budeme dávat pozor,“ tvrdil Cousteau. „Žádné starosti, monsieur Hunebelle.“

Siméon si popotahoval své vousky á la Menjou a s hladovýma očima se zeptal: „A myslíte, že de Lesseps má u sebe hodně zboží?“

„Podle Bergierových informací velké množství zlata, deviz a ostatních cenných věcí. Celé dny nakupoval na jihu. Musí mít u sebe hodně, jinak by nejel do Paříže. Bergier mu chce předat svých sedm prutů. Myslím, že by bylo nejlepší, kdybyste je oba zatkli v tom okamžiku…“

„Všechno je už připraveno. Dali jsme pokyn přátelům u policie,“ skočil mu do řeči Cousteau.

Siméon se zeptal Thomase: „Můžete mi říct, jak se k čertu dostanete k těm seznamům?“

Thomas s úsměvem odpověděl: „Nelamte si hlavu, Siméone. – Ostatně byste mi mohl pomoct. Potřebuji tři hotelové sluhy v livrejích Bristolu.“

Siméon pootevřel ústa a rozevřel oči. Bylo vidět, že usilovně přemýšlí. Avšak dříve, než ho něco napadlo, prohlásil Cousteau: „To půjde zařídit. Bristol dává prát v prádelně Salamon. Dává tam i čistit uniformy. Druhý ředitel prádelny je člověk od nás.“

„No dobře,“ přitakal Thomas.

Díval se na hubeného Siméona s dírou v botě a v obnošeném obleku. Díval se na Cousteaua, který spořivě popotahoval z okousané dýmky a v sáčku měl jen trošku tabáku. Díval se na svůj kufřík. A pak se náš přítel dopustil dojemného činu, který ukázal, že má dobré srdce – ale také že se stále ještě nenaučil žít podle nemilosrdných pravidel nemilosrdného světa, do něhož ho vrhl krutý osud…

3

Když Thomas Lieven o půl hodiny později opustil dům na Boulevard de la Corderie, viděl, jak se z jednoho výklenku ve zdi odloupl stín a následoval ho mlhavou tmou. Thomas odbočil za roh a prudce se zastavil. Muž, který ho pronásledoval, do něho okamžitě vrazil.

„Ach, pardon,“ omlouval se zdvořile a pozvedl starý ušmudlaný klobouk. Thomas ho poznal. Byl to jeden z Chantaliných lidí. Zamumlal něco nesrozumitelného a zmizel.

Ve svém bytě na Rue Chevalier Rose zavalila černovlasá, kočkovitá milenka svého přítele Thomase Lievena bouřlivými objetími a polibky. Zvláště hezky se pro něho upravila. Hořely svíčky, šampaňské stálo v nádobě s ledem. „Konečně, chéri! Už jsem po tobě tolik toužila.“

„Byl jsem ještě…“

„U svého plukovníka, já vím, Bastian mi to povídal.“

„Kdepak je Bastian?“

„Jeho matka náhle onemocněla, musel jet za ní, přijde zase zítra.“

„Zítra, aha,“ řekl Thomas bezelstně a otevřel malý kufřík, který byl stále ještě dost plný, ale už ne tak plný, jako na začátku, když jej naplnil Bergier. Chantal radostně hvízdla.

„Nehvízdej předčasně, chérie,“ oponoval. „Chybí půl milionu.“

„Co?“

„Ano. Dal jsem je Cousteauovi a Siméonovi. Ti lidé jsou bankrot. K čertu, bylo mi jich líto, víš… Řekněme, že těch půl milionu byl můj podíl. Tady, slušný zbytek dva miliony a dvacet tisíc franků je pro tebe a tvé spolupracovníky…“

Chantal ho políbila na špičku nosu. Jeho nával lásky k lidem vlastně překonala s podezřelou lehkostí: „Ty můj gentlemane! Jsi sladkej… Teď z toho kšeftu nemáš vůbec nic!“

„Mám tebe,“ pověděl mile. A bez přechodu: „Chantal, proč mě necháváš sledovat?“

„Sledovat? Já? Tebe!“ Dokořán otevřela kočičí oči. „Chéri, co je to za nesmysl?“

„Jeden z tvých chlapců do mě přímo vrazil.“

„Ach, to je jistě jen náhoda… Můj bože, proč jen jsi tak nedůvěřivý? Co mám ještě udělat, abys mi konečně věřil, že tě miluju?“

„Jednou říct pravdu, ty potvoro. Ale vím, že to je zcela a úplně nesplnitelný požadavek,“ povzdechl si.

Když expres směřující do Paříže přijel v 15.30 hodin dne 7. prosince 1940 na III. kolej nádraží St. Charles, díval se ze staženého okénka první třídy sedmatřicetiletý muž. Paul Lesseps měl hubený obličej s ostrými rysy, chladné žraločí oči a popelavě světlé řídké vlasy.

Jeho pohled pátravě přejížděl po nástupišti. Pak uviděl kulaťoučkého, nápadně oblečeného advokáta Bergiera, který stál vedle malého kufříku.

Paul de Lesseps zvedl ruku.

Jacques Bergier zvedl ruku.

Vlak zastavil. Bergier spěchal k vagonu svého přítele. Pak šlo všechno velmi rychle. Dříve než mohl vystoupit jeden jediný pasažér, vynořilo se z davu třicet kriminalistů v civilu, přistoupili k vagonu a zvedli dvě dlouhá lana, která položili po obou stranách kolejí. Tak už nebylo možné otevřít žádná dvířka vlaku, pokud to úředníci nechtěli.

Kriminální komisař oslovil Bergiera a zatkl křídově bledého advokáta pro naléhavé podezření z pašování zlata a deviz. Kufr se sedmi zlatými pruty Bergier ještě držel v ruce.

Mezitím vnikli dva další úředníci z obou stran do vagonu a zatkli Paula de Lesseps v jeho kupé.

V tutéž dobu kráčeli tři hoteloví sluhové v zelených livrejích svého stavu chodbou ve čtvrtém patře hotelu Bristol. Dva z nich vypadali jako lidé z bandy Chantal Tessierové, třetí vypadal jako Thomas Lieven. Uniformy jim moc dobře neseděly.

Bez problémů otevřel sluha, který vypadal jako Thomas Lieven, dveře jistého apartmá. S čiperností, kterou u příslušníků tohoto stavu zažijeme jen zřídka, vynesli pánové tři obrovské kufry z ložnice apartmá, dovlekli je k výtahu pro personál, sjeli se svým nákladem na dvůr, naložili kufry do dodávky velkoprádelny Salomon a odjeli, aniž by jim kdo bránil. Nezamířili však ke zmíněné velkoprádelně, ale k jednomu domu na Rue Chevalier Rose…

O hodinu později vstoupil radostí zářící Thomas Lieven, opět normálně oblečen, do bytu Jacquesa Cousteaua na Boulevard de la Corderie. Cousteau a Siméon ho očekávali.

Z aktovky jemného pana Bergiera vytáhl Thomas seznamy, na nichž byli plným jménem a s adresou uvedeni špiclové, kolaboranti a prodavači duší. Triumfálně vyhodil seznamy do vzduchu. Kupodivu se Cousteau a Siméon téměř nepohnuli.

Thomas se znepokojeně zeptal: „Co se stalo? Máte ty dva?“

Cousteau přikývl. „Na prezidiu.“

„Těch sedm prutů?“

„Máme také.“

„No a?“

„Ale jinak nemáme nic, monsieur Hunebelle,“ pronesl Cousteau pomalu. Z Thomase už nespustil oči. Také plukovník Siméon si Thomase podivně prohlížel.

„Co to znamená: jinak nemáme nic? Lesseps přece u sebe musel mít celé jmění ve zlatě, devizách a jiných cenných věcech!“

„Ano, to jsme měli věřit, že?“ Cousteau si hryzal spodní ret.

„On u sebe neměl nic?“

„Ani gram zlata, monsieur Hunebelle. Ani dolar, žádné cennosti. Není to podivné?“

„Ale – ale – určitě to schoval! Ve vagoně nebo někde ve vlaku. Asi spolupracuje se železničáři. Musíte prohlédnout vlak! Všechny pasažéry!“

„To jsme udělali. Dokonce jsme nechali vyházet uhlí z tendru lokomotivy. Nic se nenašlo.“

„Kde je ten vlak teď?“

„Jel dál, nemohli jsme jej déle zdržovat.“

Siméon a Cousteau zpozorovali, že Thomas se náhle začal vztekle smát, pokyvoval hlavou a bezhlase pohyboval rty. Kdyby Siméon a Cousteau uměli odezírat ze rtů, rozuměli by, co Thomas šeptal: „Taková sakramentská potvora!“

Siméon tomu nerozuměl. Vstal, vypjal prsa a temně, ironicky a výhružně se zeptal: „No, Lievene – napadá vás snad, kde by to zlato mohlo být?“

„Ano,“ pronesl Thomas Lieven zvolna, „myslím, že mě to napadá.“

4

S palčivou zuřivostí v nitru, se zaťatými čelistmi a rameny nachýlenými proti ledovému severnímu větru, za soumraku 7. prosince 1940 zabočil Thomas Lieven do Rue de Paradis v Marseille.

Ta mrcha Chantal!

Ten prevít Bastian!

Vítr byl stále bouřlivější. Hučel a svištěl, sténal a bouřil ulicemi. Pravé počasí pro pochmurnou náladu Thomase Lievena.

Vedle staré burzy stál v Rue de Paradis špinavý několikapatrový dům. V tomto domě byl v prvním poschodí pohostinný podnik, který se nazýval „Chez Papa“.

„Chez Papa“ patřil muži, jehož příjmení nikdo neznal a kterému celé město fikalo „Olivě“. Olivě byl růžový a tlustý jako prasata, která načerno porážel.

V místnostech podniku „Chez Papa“ visela oblaka těžkého kouře, světlo lamp fluoreskovalo. V tuto podvečerní hodinu projednávali hosté u Olivea při aperitivu své obchody a duševně se připravovali na vyšmelenou večeři.

S cigaretou v koutku úst se Olivě opíral o mokrý výčepní pult, když vstoupil Thomas Lieven. Jeho malá očka se dobromyslně leskla: „Bonsoir, monsieur. Co to má být? Malý pastis?“

K Thomasovi se doneslo, že Olivě svou kořalku vyrábí sám z poněkud příšerného výchozího produktu, totiž z lihu z anatomického ústavu. Nic proti lihu! Ale údajně používal takový, který než byl ukraden, už v anatomickém ústavu sloužil ke konzervování částí mrtvol. Tohle vědět, mohl by Oliveův „pastis“ vyvolat u některých konzumentů akutní záchvaty šílenství.

Thomas požádal: „Dejte mi dvojitý koňak, ale pravý!“

Dostal ho.

„Poslyšte, Olivě, musím mluvit s Bastianem.“

„Bastian? Toho neznám.“

„Jasně, že ho znáte. Má byt za vaším lokálem. Vím, že se k němu může jít jen přes vaši hospodu. Vím také, že si každou návštěvu nechá od vás ohlašovat.“

Olivě nafoukl syslí tváře a jeho oči byly náhle lstivé: „Jseš takovej hajzlík vod poldů, co? Vypadni, chlapče, mám tu při ruce tucet kamarádů, ty ti namasírujou hubu, jakmile zapískám.“

„Nejsem od poldů,“ namítl Thomas a upil koňaku. Pak vytáhl své oblíbené repetýrky. Zachránil je ve všech nebezpečích, dokonce i před kostarickou konzulkou, šťastně je přenesl z Portugalska přes Španělsko do Marseille. Nechal je odbíjet.

Krčmář se udiveně díval. Pak se zeptal: „Odkudpak víš, že právě tady bydlí?“

„Od něj samotného. Rychle, řekni mu, že s ním chce mluvit jeho milý přítel Pierre. A jestli svého milého přítele Pierra okamžitě nepřijme, pak se tu za pět minut něco strhne…“

5

S rozpřaženýma rukama a zářivým úsměvem přicházel Bastian Fabre k Thomasů Lievenovi. Nyní stáli proti sobě v úzké chodbě spojující hospodskou kuchyni s Bastianovým bytem. Obrovskýma rukama poplácal Thomase po ramenou. „To mám ale radost, maličkej! Zrovna jsem tě chtěl jít hledat!“

„Okamžitě dej ty pracky ode mě, gaunere,“ rozčilil se Thomas. Odstrčil Bastiana stranou a vešel do bytu. V předsíni to vypadalo dost zpustle. Povalovaly se tu pneumatiky aut, kanystry benzinu a kartony cigaret. V další místnosti stál velký stůl a na něm byla rozložená kompletní elektrická železnice, hračka pro děti s ohyby kolejnic, přejezdy, horami, údolími, tunely a mosty.

Thomas se potupně zeptal: „Máš tu mateřskou školku?“

„To je můj koníček,“ vysvětlil Bastian dotčeně. „Neopírej se prosím tě o tu bedýnku, zničíš transformátor… Řekni mi, proč tak zuříš?“

„To se ještě ptáš? Včera jsi zmizel. Před dvěma hodinami zatkla policie oba nákupčí gestapa, Bergiera a de Lessepse. De Lesseps vyjel z Bandolu s množstvím zlata, šperků, mincí a deviz. Ale do Marseille přijel bez deviz, mincí, šperků a zlata. Policie obrátila celý vlak naruby a nic se nenašlo.“

„No podívejme se, něco takového!“ Bastian se pro sebe zašklebil a stiskl knoflík řídícího pultu. Jeden z vlaků se dal do pohybu a řítil se k tunelu.

Thomas vytrhl zástrčku z elektrické zásuvky ve stěně. Vláček se zastavil. Dva vagony ještě vykukovaly z tunelu.

Bastian se vzpřímil, teď vypadal jako podrážděný orangutan. „Hned dostaneš jednu do zubů, malej. Co vlastně chceš?“

„Chci vědět, kde je Chantal! Chci vědět, kde je zlato!“

„No samozřejmě vedle. V mojí ložnici.“

„Kde?“ Thomas těžce polkl.

„Co sis člověče myslel? Že s tím krámem zdrhne? Jen ještě chtěla všechno hezky připravit, se svíčkama a tak, abys měl zvlášť radost.“ Bastian zvýšil hlas a zavolal: „Už to je, Chantal?“

Dveře se otevřely. V nich stála Chantal Tessierová krásnější než jindy. Na sobě měla úzké kalhoty ze zelené surové kůže, bílou blůzu a černý pásek. Její dravčí zuby se blýskaly v zářivém úsměvu.

„Dobrý den, můj nejsladší,“ uvítala Thomase a vzala ho za ruku. „Pojď se mnou. Teď bude chlapeček obdarován!“

Thomas ji bez vůle následoval do vedlejšího pokoje. Tady hořelo pět pahýlů svíček, které Chantal připevnila na podšálky. Jejich měkké světlo ozařovalo staromódní ložnici s manželskou postelí.

Když se Thomas na toto místo odpočinku lépe podíval, se ztaženým hrdlem s námahou polkl. Neboť na posteli se leskly a třpytily: dobře dva tucty zlatých prutů, nespočetné zlaté mince a prsteny, řetízky, náramky, moderní i starožitné, jeden prastarý a drahými kameny vykládaný krucifix vedle malé, do zlata zasazené ikony a vedle svazky dolarových a librových bankovek. Thomas Lieven měl pocit, jako by se mu nohy proměnily v želé. V návalu slabosti sklesl do starého houpacího křesla, které se s ním okamžitě dalo do pohybu.

Bastian si stoupl vedle Chantal, zamnul si ruce, šťouchl do své šéfky a radostí zachrochtal: „To sedlo! Podívej se na něj! Ten malej úplně změknul!“

„Je to krásný den – pro nás všechny,“ mínila Chantal.

Ve svém omámení viděl Thomas před sebou obě tváře jako bílé balony na rozbouřené vodě. Tančily nahoru a dolů. Opřel se nohama o zem. Křeslo se zastavilo. Konečně jasně viděl obličeje Chantal i Bastiana: dvě blažené dětské tváře, bez falše, bez přetvářky, bez lstivosti.

Zasténal: „Měl jsem tedy pravdu. Vy jste ty krámy ukradli.“

Bastian zaržál a plácl se do břicha: „Pro tebe a pro sebe! Tím máme vystaráno na zimu! Chlapče, chlapče, to je ale lok ze džbánu!“

Chantal spěchala k Thomasovi a líbala ho drobnými, ale horkými polibky. „Ach,“ volala, „kdybys viděl, jak sladce teď vypadáš! K sežrání! Jsem do tebe celá blázen!“ Sedla si mu na klín, křeslo se zase rozhoupalo a Thomase zaplavila nová vlna slabosti.

Jako by se Chantalin hlas prodíral do jeho ucha mořem vaty: „Řekla jsem chlapcům: to musíme zvládnout sami, na to je můj nejsladší moc morální, na to má moc zábran! Vůbec ho tím nebudeme obtěžovat. Až před ním čorku rozbalíme, bude mít radost s námi!“

Thomas potřásl hlavou a stále ještě slabě zamumlal: „Jak jste se k té čorce – hm – k těm věcem dostali?“

O tom ho informoval Bastian: „No, když jsem včera s tebou byl u toho tep… u toho divnýho Bergiera, řekl přece, že jeho kumpán Lesseps sedí dole v Bandolu s velkým nákladem. Tak jsme tedy s třemi kamarády zajeli dolu do Bandolu! Mám tam svý přátele, chápeš? Zjistil jsem, že Lesseps si šušká s několika železničáři. Byl podělanej před kontrolama. Chtěl to zahrabat pod uhlí na lokomotivě, s kterou jede do Paříže. Na tendru, víš?“

Bastian se pokusil překonat záchvat smíchu. Pak pokračoval: „To jsme ho zatím nechali udělat. Pak jsme mu na večer obstarali jednu pěknou žábu – zaplať pánbůh dá se mu vyhovět líp než jeho příteli Bergierovi. No a ta maličká ho podle příkazu přivedla do obrátek. Příští ráno přišel na nádraží ještě opilý a s měkkýma nohama!“

„Ach,“ vzdychla Chantal a prsty s rudými dravčími nehty vášnivě projela vlasy Thomase Lievena.

„Záviděníhodné,“ komentoval Bastian smutně tuto scénu. Pak se vzchopil: „No jo. A zatímco pan de Lesseps byl zaměstnán jinak, trošku jsem si s kamarády hrál na železnici. Je to můj koníček, to už jsem říkal. Na nádraží je přece tolik tendrů s uhlím. A jeden vypadá jako druhý.“

„Copak Lesseps nenechal svůj tendr hlídat?“

„Ale ano. Dvěma železničáři.“ Bastian pozvedl ruce a zase je nechal klesnout. „Každému z nich daroval jeden zlatý prut. Tak jsme každému z nich dali ještě dva – měli jsme je – a bylo to…“

„Moc zlata,“ zářila Chantal a lehce kousla Thomase do levého ušního lalůčku.

„Chantal!“

„Ano, nejsladší?“

„Vstaň,“ požádal Thomas. Zmateně vstala a postavila se vedle Bastiana. Ten jí položil ruku kolem ramen. Stáli bez hnutí, dvě před chvilkou ještě veselé, teď vyděšené děti. A pruty jiskřily, mince se leskly, řetízky, prsteny a kameny se blýskaly.

Také Thomas vstal. Bezmezné smutně spustil: „Můj bože, bolí mě srdce, protože vám teď musím zkazit radost a zmařit vaše překvapení. Ale tohle samozřejmě nejde.“

„Co samozřejmě nejde?“ zeptal se Bastian. Jeho hlas zněl ploše.

„Abychom si ty krámy nechali. Musíme je dát Cousteauovi a Siméonovi.“

„Ší-š-šílenství.“ Bastianovi klesla čelist. Díval se na Chantal jako bezradný bernardýn. „Zešílel!“

6

Chantal stála na místě a nehýbala se. Jen její levé chřípí se chvělo… Thomas mluvil klidně: „Přicházím od Siméona a Cousteaua. S oběma jsem udělal jasnou dohodu. Dostanou seznamy špiclů a kolaborantů, k tomu všechno, co Bergier a Lesseps tady dole nakradli, navydírali a vydrancovali. My dostaneme peníze z těch tří lodních kufrů, které jsme přinesli z Bergierovy ložnice. To je přece skoro 68 milionů franků.“

„68 milionů franků!“ zařval Bastian a sepnul ruce. „Franků! Franků! Když papírový frank den ode dne klesá!“

„A za to dáš tohle tady?“ řekla úplně tiše, téměř šeptem Chantal a ukázala na postel. „Tady leží nejméně 150 milionů v hodnotách, ty idiote!“

Thomas se rozzuřil: „To jsou francouzské hodnoty! Hodnoty, které patří Francii, které byly Francii ukradeny. Peníze v kufrech jsou peníze gestapa, ty si můžeme klidně nechat. Ale tady to, ty šperky, ten krucifix, zlato ze státní banky… musím vám já připomínat vaše vlastenecké povinnosti, já Němec?“

Bastian jenom chraptěl: „To je naše čorka. My jsme ji ukradli. Gestapo čumí na Měsíc. Myslím, že jsme pro vlast udělali dost!“

Bastian a Thomas se hádali dál. Stále víc se přitom rozčilovali. Oproti tomu Chantal byla čím dál klidnější, nebezpečně klidná.

Ruce v bok, palce zastrčené za kožený pásek, poťukávala pravou nohou a její levé chřípí se chvělo. Velmi tiše nakonec vpadla Bastianovi do řeči: „Nerozčiluj se. Je to tvůj byt. Nejdřív odtud musí ten malej idiot vypadnout – a musí se sem dostat Cousteau a Siméon.“

Thomas pokrčil rameny a šel ke dveřím. Skokem stál před ním Bastian. V ruce držel těžký revolver. „Kam chceš jít?“

„K ‚Chez Papa‘, telefonovat.“

„Ještě krok a odrovnám tě.“ Bastian funěl. Cvak, ozvala se pojistka zbraně.

Thomas postoupil o dva kroky. Teď se hlaveň revolveru dotýkala jeho hrudi. Udělal ještě dva kroky.

Bastian zasténal a ustoupil o dva kroky: „Malej – měj rozum… Já-já tě vážně odrovnám…“

„Nech mě jít, Bastiane.“ Thomas udělal ještě jeden krok. Bastian stál zády u dveří. Thomas sáhl po klice.

Bastian vydechl: „Počkej přece! – Co ty prasata udělají s tou krásnou čorkou? Utratěj a rozházej a promrhaj – policie – stát – tajná služba – vlast… No a co, vždyť jsou to přece všechno jen lumpové!“

Thomas stiskl kliku; dveře za Bastianem se pohnuly. Bastian byl bílý jako křída. Zíral na Chantal a vyrážel: „Chantal, udělej přece něco – pomoz mi… Přece – přece ho nemůžu zabít…“

Thomas zaslechl šramot a otočil se. Chantal klesla na okraj postele. Malými pěstmi tloukla do prutů, do krucifixu, do mincí.

Vysokým hlasem vykřikla: „Nech hojit, idiota, nech hojit…“

Po jejím krásném kočičím obličeji stékaly slzy, zoufale plakala. Stále vzlykající pohlédla na Thomase: „Tak už jdi… Zavolej Siméona… Může si všechno vzít… Ach, ty lumpe, kéž bych tě nikdy nepotkala – a já jsem měla tak strašnou radost…“

„Chantal!“

„… chtěla jsem s tím vším skončit – odstěhovat se s tebou pryč – daleko, do Švýcarska. Myslela jsem přece jen na tebe… A teď…“

„Chantal, miláčku…“

„Neříkej mi miláčku, ty darebáku!“ vztekala se. Pak bezvládně klesla dopředu. Čelo jí s ošklivým zvukem narazilo na kopec mincí. Tak zůstala Chantal ležet. Plakala a plakala, jako by už nikdy nemohla přestat.

7

„Svlékněte se,“ nařizoval tou dobou pěkný mladý justiční strážmistr Louis Dupont. Stál v přijímací místnosti policejního vězení prefektury v Marseille. Právě k němu přivedli dva vězně: růžového pěstěného a naparfémovaného Jacquese Bergiera a mladšího hubeného Paula de Lessepse.

„Co máme udělat?“ ptal se Lesseps zle. Jeho ledové žraločí oči se změnily ve škvíry a rty se proměnily v dvě bezkrevné čárky.

„Musíte se svléknout,“ řekl Dupont. „Chci vědět, co máte v šatech. A na těle.“

Bergier se zachichotal: „Copak si myslíte, že máme na těle, mladý příteli?“ Popošel a rozepnul si vestu. „Pojďte, prohledejte mě, jestli nemám zbraň!“ Rozvázal si kravatu a rozepnul košili. Dupont mu pomáhal z rukávů.

Bergier zakvičel: „Ne tak, mladý příteli, jsem lechtivý!“

„A dost,“ rozčilil se Paul de Lesseps.

„Ach?“ Dupont se otočil.

„Teď toho mám dost. Zavolejte sem ředitele vězení. Okamžitě.“

„Poslouchejte, tímhle tónem…“

Hlas Paula de Lessepse už byl téměř jen šepot: „Držte hubu. Umíte číst? Tady!“ Ukázal mladému úředníkovi průkaz. Byl to průkaz v německém a francouzském jazyce a stálo v něm, že pan Paul de Lesseps pracuje ve službách německého Říšského bezpečnostního úřadu.

„Ach, při této příležitosti,“ dodal Bergier a afektovaným pohybem vytáhl ze zadní kapsy kalhot náprsní tašku slézové barvy, která voněla juchtovinou. Rovněž z ní vytáhl průkaz. Oba dokumenty vystavil jistý Walter Eicher, sturmbannführer bezpečnostní služby Paříž.

De Lesseps promluvil povýšeně: „Pan Sturmbannführer musí být obratem zpraven o našem zatčení. Jestli se o to okamžitě nepostaráte, přičtěte si všechny následky sám.“

„Já-já uvědomím svého nadřízeného,“ koktal Louis Dupont. Od chvíle, kdy uviděl průkazy, mu byli ti dva ještě odpornější… bezpečnostní služba… gestapo… Dupont nechtěl mít žádné potíže. Zvedl telefonní sluchátko.

8

7 pros 1940 – 17 hodin 39 – prefektům marseille kriminalni policii paris – dnes v 15 hodin 30 na nadrazi saint charles zatceni 1) paul de lesseps a 2) jacques bergier – kvuli pasovani zlata a deviz – 1) ukazuje průkaz nemecke bezpecnostni sluzby c. 456832 serie cervena a 2) prukaz nemecke bezpecnostni sluzby c. 11165 serie modra – oba vystavil sturmbannfuehrer bs walter eicher – prosime okamzite zjistit zda zatceni opravdu pracuji pro bezpečnostni službu – konec – konec

9

„De Lesseps? Bergier?“ Sturmbannführer Walter Eicher se ve svém křesle u psacího stolu opřel a zrudl. Zuřivě řval do telefonního sluchátka, které měl u ucha: „Ano, znám je oba! Ano, pracují pro nás! Vzkažte do Marseille, aby ty pány zadrželi. Přijedeme a vyzvedneme si je.“

Francouzský úředník na druhém konci vedení zdvořile poděkoval za informaci.

„Není zač. Heil Hitler!“ Eicher praštil sluchátkem do vidlice a zařval: „Winter!“

Z vedlejší místnosti se přiřítil pobočník. Pánové provozovali svou hrůzyplnou činnost ve čtvrtém patře honosné vily na Avenue Foch v Paříži. Muž, který se jmenoval Winter, zachraptěl: „Sturmbannführere?“

„De Lesseps a ta stará tetka Bergier v Marseille vybouchli,“ prskal muž, který se jmenoval Eicher.

„Proboha, jak to?“

„Ještě nevím. Je to k zoufání. Copak tu vlastně děláme jen s idioty? Představte si, když se o tom něco dozví Canaris. To by pro něj bylo sousto! Bezpečnostní služba vykupuje neobsazenou Francii!“

Hlavní říšský bezpečnostní úřad a zpravodajská služba admirála Canarise se nenáviděly jako zlý pes a zlá kočka. Obavy sturmbannführera Eichera byly oprávněné. Zavrčel: „Wintere, ať prohlédnou černý mercedes. Jedeme dolů do Marseille.“

„Ještě dneska?“

„Za hodinu, člověče. Abychom tu zítra ráno byli! Musíme ty dva idioty vyzvednout dřív, než začnou kecat!“

„Ano, sturmbannführere!“ zařval Winter. Zabouchl za sebou dveře. Pořád tytéž problémy. Zatracená práce! Takhle zase musím odříci sladké Zouzou. Sedět dvanáct hodin se starým v autě. Noc je pryč. K breku je to!

O čtyřiadvacet hodin později pořádala Chantal Tessierová v Marseille v zadní místnosti kavárny „Bruleur de Loup“ pracovní poradu své bandy. Bylo to, mírně řečeno, bouřlivé.

Francouzští pašeráci a španělští padělatelé pasů, lehká děvčata z Korsiky, spiklenci a zabijáci z Maroka, kteří vyřizovali své obchody v předních prostorách, se stále znovu nesouhlasně dívali na dveře v pozadí, na nichž se houpala tabulka:

UZAVŘENÁ SPOLEČNOST

Byla to hlasitá uzavřená společnost! Konečně se otevřely dveře a hosté kavárny (kulantně počítáno per saldo 500 let vězení) uviděli všem dobře známého Bastiana Fabra, jak přistupuje k telefonní budce vedle výčepního pultu. Působil rozrušeně…

Bastian vytočil číslo restaurace „Chez Papa“. Ohlásil se hospodský Olivě. Bastian si otřel z čela pot, nervózně popotáhl ze svého černého doutníku a spěšně chrlil: „Tady Bastian. Je u tebe ten muž, který mě včera odpoledne navštívil?“ Vyzval Thomase, aby na výsledek porady počkal u „Chez Papa“.

Oliveův hlas zněl zastřeně: „Ano, je tady. Hraje poker u stolu s mými stálými hosty. Pořád vyhrává.“

„Zavolej mi toho muže k telefonu.“ Bastian hluboce zatáhl z doutníku a pootevřel dveře, aby vypustil kouř ven. Tenhle proklatej Pierre – prostě si vůbec nezaslouží, aby si člověk o něj dělal starosti.

Teprve před čtyřiadvaceti hodinami ten chlapík zavolal bratry z tajné služby a ti celou tu krásnou čorku odnesli. Díky bohu ne celou tu krásnou čorku, pomyslel si Bastian. Zatímco šel Thomas k telefonu, s Chantal rychle uklidili stranou pár cenností a poměrně slušné množství zlatých mincí… Ale co to bylo ve srovnání s milionovým zbytkem? Člověk na to vůbec nesmí myslet…

„Haló, Bastiane! No, staroušku, jak to vypadá?“

Bastian slyšel, jak lhostejně zněl hlas toho bláznivého chlapíka. Plný vzteku prskal: „Pierre, jsem tvůj přítel – přesto všechno. Proto ti dávám radu: zmiz. Ale okamžitě. Nesmíš ztratit ani minutu.“

„None, a pročpak?“

„Tady na pracovní poradě jde všechno do háje. Chantal nabídla, že odstoupí.“

„Prokristapána!“

„Plakala…“

„Ach, Bastiane, kdybys věděl, jak mi je to všechno trapné…“

„Nepřerušuj mě, ty cvoku. Řekla, že tě miluje – že ti rozumí… Na to většina bandy změkla…“

„Ach, l’amour! Vive la France!“

„… ale ne všichni. Je tu skupina kolem kulhavého Francoise. Znáš ho přece, říkáme mu Koňské kopyto…“

Thomas ho neznal, ale slyšel o něm. „Koňské kopyto“ byl nejstarším členem bandy, za své jméno vděčil rovným dílem svému kulhání, násilnostem a metodám při získávání žen.

„… Koňské kopyto je pro to, abychom tě odrovnali…“

„Kouzelné.“

„… nemá nic proti tobě, říká, ale tvůj vliv na Chantai je zhoubný. Ty ji změkčuješ…“

„Nono!“

„… ty jsi konec naší bandy. Abychom ochránili Chantai, říká, musíme tě odrovnat… Pierre, uteč! Dělej, ať jsi pryč.“

„Naopak.“

„Co?“

„Dobře poslouchej, Bastiane,“ radil Thomas Lieven. To jeho přítel učinil, nejdřív přitom vrtěl hlavou, potom pochyboval a nakonec souhlasil. Zavrčel: „No dobře, když si to troufáš. Tak tedy za hodinu. Ale všechno je na tvou odpovědnost!“

Zavěsil a vrátil se zpátky do zakouřené místnosti, v níž kulhavý Francois, zvaný Koňské kopyto, právě vášnivě obhajoval nápad poslat tohoto Jeana Leblanca nebo Pierra Hunebella, nebo ať už se jmenuje jak chce, na onen lepší svět.

„… v zájmu nás všech,“ pověděl právě a zabodl přitom špičku nesmírně tenkého a nesmírně ostrého zavíracího nože do desky stolu. Pak vyjel na Bastiana: „Kde jsi byl?“

„Telefonoval jsem s Pierrem,“ odpověděl mu klidně. „Všechny nás zve na večeři. Za dvě hodiny. V mém bytě. Myslí, že bychom pak mohli všechno v klidu projednat.“

Chantai vykřikla. Náhle mluvili všichni jeden přes druhého. „Ticho!“ zařval kulhavý Francois, na kterého to udělalo dojem. Pak se zle zasmál. „No dobře, kolegové, pojďme tam…“

10

„Zdravím vás, pánové,“ řekl Thomas Lieven. Políbil ruku šéfce bandy, která byla na pokraji zhroucení.

Patnáct lumpů se natlačilo do Bastianova bytu, část se jich šklebila, část vypadala zarytě a výhrůžně. Uviděli slavnostně prostřený stůl. S Oliveovou pomocí ji Thomas připravil – na Bastianově velkém železničním stole. Hory, údolí, mosty, řeky a nádraží odstranil, ale jedna kolej se i po bílém ubruse rozpínala od jednoho konce stolu k druhému, podél sklenic, talířů a příborů.

„No tak,“ Thomas si spokojeně mnul ruce. „Kdybych směl panstvo požádat, aby se posadilo. Chantai do čela, já musím z určitých důvodů sedět na opačném konci tabule. Prosím, pánové, udělejte si pohodlí. Své vražedné záměry ještě na chvilku odložte.“

Za šeptání, mumlání a stále ještě velmi podezřívavě se muži usadili. Před Chantaliným místem stála váza se skleníkovými růžemi. Thomas myslel na všechno…

Olive a jeho dva číšníci servírovali první chod, sýrovou polévku. Thomas ji připravil v kuchyni restaurace „Chez Papa“. Také nádobí a příbory pocházely z hospody.

„Dobré chutnání,“ popřál Thomas. Seděl na konci stolu. U jeho místa stály na stole tajené předměty. Nikdo je nemohl rozeznat, protože byly překryty ubrousky. Pod tímto ubrouskovým kopečkem končily kolejnice.

Pánové mlčky pozřeli polévku. Přece jen: byli to Francouzi a uměli ocenit dobré jídlo.

Chantai nespustila Thomase z očí ani na okamžik. V jejích očích se odrážela celá škála pocitů. Koňské kopyto jedl se skloněnou hlavou, zle a mlčky.

Pak bylo králičí ragú. A potom Olive a jeho číšníci s námahou přivlekli pokrm, který vypadal jako obrovský předimenzovaný dort. Postavili jej na zvláštní stůl vedle Thomase Lievena.

Thomas uchopil obrovský nůž. Zatímco jej brousil, hovořil: „Pánové! Dovolím si předložit vám novinku, vlastně můj vynález. Je mi jasné, že máte různý temperament. Někteří z vás jsou mírní a chtějí mi odpustit, jiní jsou cholerikové a chtějí mě zabít.“ Pozvedl ruku. „Prosím, prosím. O vkus se nelze hádat. Ale právě proto, že to nejde, dovolil jsem si připravit pokrm, který vyhoví každé chuti.“ Ukázal na dort. „Voilà, paštika překvapení!“

Obrátil se na Chantai. „Miláčku, chtěla bys hovězí, vepřové nebo telecí filé?“

„Te… te… telecí filé,“ zachraptěla Chantal. Energicky odkašlala a velmi hlasitě pronesla: „Telecí filé!“

„Prosím pěkně, prosím hned.“ Thomas ostře prohlédl dort, trochu jej natočil, uřízl z určité třetiny hezký plátek telecího filetu zapečeného do paštikového těsta a položil jej na talíř.

Odstranil ubrousky a odkryl předměty vedle sebe: Bastianovu elektrickou lokomotivu s tendrem na uhlí, za ní přivěšený velký nákladní vagon a pultík k obsluze elektrické dráhy.

Thomas položil talíř s telecím filetem na nákladní vagon a zapnul proud. Lokomotiva se se supěním rozjela a táhla tendr, vagon a talíř přes celý stůl kolem patnácti udivených lumpů. Před Chantal se transport zastavil. Vzala si z vagonu talíř. Několik mužů se ohromeně zasmálo, jeden zatleskal.

Thomas nechal lokomotivu s prázdným vagonem přijet zpátky a mezitím se klidně zeptal: „Pán po Chantalině levici si přeje?“

Zpustlý tulák s páskou přes oko stáhl ústa do šklebu a zařval: „Vepřové!“

„Vepřové, prosím pěkně,“ Thomas si opět prohlédl obrovskou paštiku, otočil ji, odkrojil z další třetiny kousek vepřového filetu a poslal jej stejným způsobem.

Teď muži ožili. Nápad je bavil. Mluvili jeden přes druhého. Jeden křičel: „Mně hovězí!“

„Ale s radostí,“ ujistil Thomas a obsloužil ho. Najednou tleskalo několik mužů.

Thomas se podíval na Chantal. Přimhouřil oči. Musela se proti své vůli smát. Společnost u stolu byla stále hlasitější, stále uvolněnější. Muži si objednávali jeden přes druhého. A malá lokomotiva stále znovu projížděla po stole.

Nakonec seděl před prázdným talířem už jen Francois, Koňské kopyto. Thomas se na něho obrátil: „A monsieur?“ zeptal se a znovu brousil porcovací nůž.

Francois se na něho dlouho přemýšlivě díval. Pak se pomalu zvedl a sáhl do kapsy. Chantal vykřikla, Bastian potají vytáhl svou pistoli, když viděl, že Koňské kopyto náhle drží v ruce svůj obávaný nůž. Blýskavá čepel se vymrštila. Koňské kopyto mlčky přistoupil o krok k Thomasovi. A ještě o jeden. A ještě jeden. Teď stál před ním. Teď bylo mrtvé ticho.

Menu

Sýrová polévka

Králičí ragú se širokými nudlemi

Paštika – překvapení se žampionovou omáčkou

8. prosince 1940

GROTESKNÍ JÍDLO ZACHRAŇUJE ŽIVOT THOMASE LIEVENA

Sýrová polévka

Vezmeme hodně nastrouhaného parmezánu, namočíme jej v mléce a důkladně zakvedláme. – Potom nastrouhaný sýr vmícháme do vařícího se masového vývaru, ale opatrně, aby nepřekypěl, a vezmeme polévku s ohně. Přidáme ještě žloutek.

Králičí ragú

Vezmeme velkého, mladého, dobře staženého králíka a rozporcujeme na středně velké kousky. – V kastrolu rozpustíme 125 g prorostlé slaniny pokrájené na kostičky a necháme na ní ze všech stran opéci kousky masa, játra, pár malých cibulek, cibuli pokrájenou nadrobno a rozdrcené stroužky česneku. – Jakmile všechno začíná hnědnout, posypeme lehce moukou, dobře promícháme a pomalu přilijeme půl litru vroucí vody nebo masového vývaru. Okořeníme solí, pepřem, hřebíčkem, jalovcem a kouskem citronové kůry, přilijeme polovinu láhve červeného vína. – Necháme jídlo dusit na malém plameni, dokud není maso úplně měkké, pak přidáme zbytek červeného vína a necháme ještě krátce povařit. – Podáváme k tomu široké nudle, které vaříme ve slané vodě a po okapání je promísíme s máslem.

Paštika – překvapení

Podle počtu lidí vezmeme patřičně velký kousek telecího, vepřového a hovězího filetu, který svou délkou odpovídá poloměru velké dortové formy. Maso dobře odblaníme a lehce opečeme po všech stranách na másle, osolíme a opepříme. – Dno a strany dortové formy vyložíme lístkovým těstem a narovnáme vychladlé kousky masa tak, aby jejich úzké konce směřovaly do středu. – Maso rozdělíme tak, že pokud možno každá třetina dortové formy je obložena jedním druhem masa. – Nahoře na kraji těsta označíme místa, na nichž jeden druh masa končí a druhý začíná a přeneseme toto označení hned na plát lístkového těsta, který na maso položíme. Od těchto míst táhneme ozdobu z těsta do středu, takže je paštika z vnějšku rozdělena na třetiny. – Navíc z těsta vyřízneme prasátko, tele a krávu a ozdobíme tím třetiny, takže víme, jaké maso je uvnitř. Paštiku potřeme žloutkem a pečeme ji ve středně vyhřáté troubě, dokud nezíská hezkou zlatožlutou barvu.

Podáváme se žampionovou omáčkou, která se připravuje takto: Vezmeme nadrobno nakrájené šalotky a na másle je jemně podusíme, potom nechám spolu s nimi dusit dostatečné množství žampionů nakrájených na plátky. Pak poprášíme moukou, dobře promícháme a dolijeme masovým vývarem. Necháme dusit na malém plameni tak dlouho, až jsou houby měkké. Do omáčky, která musí zůstat světlá, přidáme smetanu, okořeníme solí, pepřem a troškou citronové šťávy a nakonec přimícháme žloutek. – Podle chuti lze přidat ještě trošku bílého vína.

Tak dlouho, kolik člověk potřebuje, aby napočítal do deseti, se Francois díval do očí klidně stojícího Thomase Lievena. Pak se náhle ušklíbl: „Vezměte si můj nůž, je ostřejší. A dejte mi vepřové. Vy bídnej pse!“

11

Dne 8. prosince 1940 se objevil Sturmbannführer Eicher a jeho pobočník Winter – samozřejmě oblečeni do civilu – v Marseille a požadovali předání pánů de Lessepse a Bergiera. Okamžitě oba převezli do Paříže. Teprve tady byli nákupčí důkladně vyslechnuti.

10. prosince 1940 vydala bezpečnostní služba Paříž pátrací oběžník všem svým služebnám.

13. prosince se pak v místnosti hotelu „Lutetia“, který nesloužil svým účelům, ale byl sídlem německého abwehru, přihodilo toto:

Kapitán Brenner z oddělení III četl pátrací oběžník německého konkurenčního podniku. Přečetl jej jednou letmo, zarazil se a četl jej podruhé – pozorněji.

Hledán byl jistý Pierre Hunebelle; důvod se v oběžníku opisoval jako „prozrazení lidí z bezpečnostní služby francouzským úřadům“.

A kapitán Brenner četl ještě jednou:

Pierre Hunebelle. Úzký obličej. Tmavé oči. Černé krátké vlasy. Velikost asi 1,75. Štíhlý. Majitel zlatých hodinek – repetýrek, s nimiž si často hraje. Zvláštní znamení: rád vaří.

Hm.

Rád vaří.

Hm!!!

Kapitán Brenner si mnul čelo. To přece jednou byl… To se přece jednou stalo… To přece jednou jednoho generála položil na lopatky pán, který rád vařil. Bylo to při okupaci Paříže. Byl o tom jeden spis…

Spis o tom… spis o tom…

O hodinu později našel kapitán Brenner v archivu to, co hledal. Byl to tenký spis. Ale vzpomínky kapitána neklamaly. Stálo tu:

Thomas Lieven alias Jean Leblanc. Výška asi 1,75. Úzký obličej. Tmavé oči. Tmavé vlasy. Má staromódní zlaté hodinky – repetýrky. Zvláštní znamení: vášnivý kuchař.

Kapitána Brennera zachvátila lovecká horečka. Měl své soukromé spojení na bezpečnostní službu. Tři dny se poohlížel a potom věděl, proč se Sturmbannführer Eicher tak zatvrzele žene za panem Hunebellem, alias Leblancem, alias Lievenem. S úšklebkem psal Brenner hlášení svému nejvyššímu představenému…

Admirál Wilhelm Canaris četl zprávu kapitána Brennera ve své berlínské kanceláři na nábřeží Tirpitz se stále širším úsměvem. Veselí, které už zachvátilo muže v Paříži, se zmocnilo i jeho. Podívejme se na Říšský hlavní bezpečnostní úřad! Vylupuje neobsazenou Francii. To chci panu Himmlerovi podržet před nosem!

A napálil je jistý Hunebelle, alias Leblanc, alias…

Admirál zvážněl. Poslední odstavec si přečetl ještě jednou. A po třetí. Pak zavolal do místnosti svou sekretářku: „Milá slečno Sistigová, přineste mi spis Thomase Lievena.“

O čtvrt hodiny později ležel před ním, na vrchní desce namalován velký černý kříž.

Canaris otevřel desky. Četl, co stálo na prvním listu…

Kolín, 4. prosince 1940

OD: ABWEHRU KOLÍN

PRO: ŠÉFA ABWEHRU BERLÍN

TAJNÉ 135892/VC/40LV

Po návratu z Lisabonu si s oddaností dovoluji ohlásit panu admirálovi smrt dvojího agenta a zrádce Thomase Lievena alias Jeana Leblanca…

Canaris seděl dlouho bez hnutí. Pak zvedl sluchátko. Admirálův hlas zněl velmi tiše, velmi zastřeně a velmi nebezpečně: „Slečno Sistigová, spojte mě prosím s abwehrem Kolín. Fritze Loose…“

12

Na tomto místě své zprávy považujeme za správné přeskočit zcela nedůležité dny, avšak vyprávět o večeru, který začal harmonicky a nenápadně, a přesto měl mít dalekosáhlé následky.

Bouřlivého večera 28. prosince 1940 poslouchal Thomas Lieven ve 22 hodin 30 minut zprávy londýnského rozhlasu ve francouzštině. Thomas poslouchal každý večer Londýn, muž v jeho situaci musel být dobře informován.

Byl v Chantalině ložnici. Jeho přítelkyně už ležela v posteli. Vlasy měla sepnuté a tvář bez líčidel. Thomas ji měl takto nejraději.

Seděl u ní, ona mu hladila ruku a oba poslouchali hlasatele čtoucího zprávy:

„– se ve Francii vzmáhá odpor proti nacistům. Včera odpoledne na trase Nantes – Angers poblíž Varades vyletěl do povětří německý vojenský transport. Lokomotiva a tři vagony byly úplně zničeny. Nejméně pětadvacet německých vojáků bylo usmrceno, více než sto jich bylo těžce zraněno.“

Chantaliny prsty ještě hladily ruku Thomase Lievena.

„– jako odplatu dali Němci okamžitě zastřelit třicet francouzských rukojmí…“

Chantaliny prsty se zastavily.

„– ale boj pokračuje a vlastně teď teprve začal. Neúprosné ilegální hnutí pronásleduje a štve Němce ve dne v noci. Jak jsme se dověděli ze spolehlivých pramenů, padlo odboji v Marseille před nedávnem do rukou obrovské množství zlata, deviz a cenných předmětů, které pocházely z lupičských a drancovacích akcí nacistů. Tyto prostředky budou stačit k tomu, aby se boj prohloubil a rozšířil. Atentát ve Varades nezůstane jediný…“

Thomas zbledl. Už ten hlas nesnesl a vypnul rádio. Chantal mlčky ležela na zádech a dívala se na něho. A náhle nemohl snést ani její pohled.

Zasténal a opřel si hlavu do dlaní. V jeho lebce dunělo: pětadvacet Němců. Třicet Francouzů. Víc než sto raněných. Teprve začátek. Boj pokračuje. Financován obrovským množstvím nacistického zlata a nacistických deviz. Ukořistěno v Marseille… Neštěstí, krev a slzy. Financováno kým? Čí pomocí?

Thomas Lieven zvedl hlavu. Chantal se na něho stále ještě bez hnutí dívala. Tiše promluvil: „Měli jste pravdu – Bastian a ty. Měli jsme si ty krámy nechat. Měli jste správný instinkt. Podvést Siméona a francouzskou tajnou službu – by bylo mnohem menší zlo.“

„Při všem, co jsme dosud prováděli my, ještě nikdy nepřišel o život nikdo nevinný,“ podotkla Chantal tiše.

Thomas přikývl: „Vidím, že musím změnit svůj život. Mám staromódní představy. Mám špatné, nebezpečné pojmy cti a věrnosti. Chantal, víš ještě, co jsi mi tenkrát v Lisabonu navrhla?“

Rychle se vzpřímila. „Abys byl mým partnerem.“

„Ode dneška, Chantal, jsem. Bez milosti, bez soucitu. Mám toho dost. Teď na čorku!“

„Nejsladší, ty už mluvíš jako já!“

Obtočila mu paže kolem krku a divoce ho líbala.

Tímto polibkem byl zpečetěn velmi zvláštní svazek. Pracovní společenství, o němž se v Marseille mluví ještě dnes – a oprávněně. Neboť mezi lednem 1941 a srpnem 1942 se v jižní Francii projevilo skutečné zemětřesení, bouře a záplava kriminálních činů, které měly téměř jako v pohádce jeden společný rys: nikdo neměl soucit s poškozenými.

První obětí byl klenotník Marius Pissoladiere z Marseille. Kdyby 14. ledna 1941 v Marseille nepršelo, byl by tento pán možná zůstal ušetřen ztráty více než osmi milionů franků. Ale pršelo, přímo lilo od rána do večera, a tak šel osud svou cestou.

Elegantní obchod Maria Pissoladiere byl na Canebiere, hlavní ulici v Marseille. Monsieur Pissoladiere byl nesmírně bohatý muž, padesátiletý, se sklonem k tloustnutí, vždy oblečen podle poslední módy.

V uplynulých letech uzavíral Pissoladiere své obchody s mezinárodní společností na Riviéře. V poslední době získal nový okruh zákazníků – rovněž mezinárodní. Vyjednával s uprchlíky ze všech zemí, které přepadl Hitler. Vykupoval od nich šperky. Potřebovali peníze, aby mohli utíkat dál, podplácet úředníky, získat vstupní povolení, objednat falešné pasy.

S cílem zaplatit uprchlíkům co možná nejméně, si klenotník zavedl nesmírně jednoduchý systém: Jednal s prodávajícími dny a týdny. Tak dlouho, až zoufalci už museli mít peníze za všech okolností. Kdyby záleželo na Pissoladierovi, mohla by válka klidně trvat ještě deset let!

Ne, pan Marius si skutečně nemohl stěžovat. Obchody šly výborně. A všechno by bývalo šlo dobře i nadále, kdyby 14. ledna 1941 v Marseille nepršelo…

Dne 14. ledna 1941 kolem půl jedenácté dopoledne vstoupil do klenotnictví Maria Pissoladiera asi pětačtyřicetiletý muž. Pán měl na hlavě buřinku, drahý kožich, kamaše a decentní, šedočerně proužkované kalhoty. Ach ano, samozřejmě i deštník!

Ta úzká, bledá aristokratická tvář je dojemně vznešená, pomyslel si Pissoladiere. Unavené bohatství. Prastarý rod. Přesně to, co klenotník u svých kupců miloval…

Pissoladiere byl v krámě sám. Zamnul si ruce, s poddanským pohledem se uklonil před zákazníkem a popřál mu dobrý den.

Elegantní pán odpověděl na Pissoladierův pozdrav pokývnutím hlavy a pověsil svůj deštník (s jantarovou rukojetí) na okraj pultu.

Když mluvil, měl jeho jazyk poněkud provinční zbarvení. Aristokraté, pomyslel si Pissoladiere, to asi dělají, aby dokázali své sociální cítění. Lidé jako ty a já. Velkolepé! Pán začal: „Chtěl bych u vás – hm, nakoupit nějaké šperky. V Bristolu mi řekli, že máte dobrý výběr.“

„Ty nejkrásnější šperky v Marseille, monsieur. A co by tak měl monsieur na mysli?“

„No ano, tedy – hm – náramek s brilianty, nebo něco takového…“

„Máme ve všech cenových kategoriích. Kolik by tak monsieur chtěl investovat?“

„Tak asi mezi – hm – dvěma a – hm, třemi miliony,“ odvětil nevzrušeně pán a zívl.

Safra, pomyslel si Pissoladiere. Tohle ráno má něco do sebe! Přistoupil k velkému trezoru, nastavil kombinační zámek a přitom mluvil: „V této cenové skupině jsou samozřejmě už velmi pěkné kousky.“

Těžké ocelové dveře se otevřely. Pissoladiere vybral devět briliantových náramků a vyložil je na tácek potažený černým sametem. S tím předstoupil před zákazníka.

Devět náramků se blýskalo a zářilo všemi barvami duhy. Pán si je dlouho mlčky prohlížel. Pak vzal jeden do úzké, dobře pěstěné ruky. Byl to zvláště pěkný kousek s cennými ozdobami a šesti dvoukarátovými kameny.

„Jak drahý – hm – je tenhle?“

„Tři miliony, monsieur.“

Tři miliony franků bylo v roce 1941 asi 150 000 marek. Náramek pocházel od manželky jednoho židovského bankéře z Paříže. Pissoladiere jej odkoupil za 400 000 franků, lépe řečeno jej vymáčkl.

„Tři miliony je příliš mnoho,“ odporoval pán.

Pissoladiere podle toho poznal, že je to zkušený kupec šperků. Jen laici bez odporu akceptují cenu, kterou jim klenotník nejprve řekne. Začalo dlouhé jednání, tvrdošíjné handrkování.

Otevřely se dveře obchodu. Pissoladiere vzhlédl. Vstoupil druhý gentleman. Oblečen méně zámožně než první – ale přece jen, přece jen. Zdrženlivý. Decentní v oblečení i chování. Kabát z látky se vzorem rybí kost. Rukavice. Kamaše. Klobouk. Deštník.

Pissoladiere právě chtěl druhého pána požádat, aby okamžik počkal, když ten pronesl: „Potřebuji jen nový pásek k hodinkám.“ A s tím pověsil svůj deštník těsně vedle deštníku pána v kožichu, kterého zřejmě nikdy v životě neviděl.

A v tomto okamžiku byl Marius Pissoladiere už takříkajíc ztracen, zrazen a zaprodán…

13

Oba pánové, kteří se dopoledne 14. ledna 1941 v Pissoladierově klenotnictví k sobě chovali tak cize, byli ve skutečnosti dávní přátelé. Jen se za poslední dva týdny z vnějšku i zevnitř od základu změnili.

Před dvěma týdny ještě oba pánové kleli jako kočí, plivali na podlahu a nosili žluté boty a saka s přehnaně vycpanými rameny. Až do doby před dvěma týdny měli vždy špínu za nehty a příliš dlouhé vlasy. Ještě před půlkou měsíce se oba pánové pohybovali v životě jako zřejmí příslušníci oné tajemstvím opředené asociální vrstvy, kterou dobrý občan obyčejně s hrůzou nazývá „podsvětí“.

Kdo má asi zásluhu na tom, že se za tak krátkou dobu a v rámci ovšem namáhavého rychlokursu stanou ze dvou starých gaunerů dva noví pánové – kdo asi?

Laskavý čtenář uhodl: jistý Pierre Hunebelle, alias Jean Leblanc, alias Thomas Lieven.

Aby oba gaunery duševně připravil na plánovaný zásah u klenotníka Pissoladiera, pořádal Thomas Lieven dva týdny předtím obědy.

Jídlo bylo servírováno v zadní místnosti restaurace „Chez Papa“, v slavném vykřičeném lokále v Rue de Paradis, vedle burzy. Kromě Thomase Lievena a jeho milenky, šéfky bandy Chantal Tessierové, se u oběda objevovali jen ti dva zmínění gauneři – ve své původní podobě a se svými pravými jmény: Fred Meyer a Paul de la Rue.

Patřili už léta k bandě, ale byli zaměstnáni na detašovaném pracovišti, v Toulouse. Chantalina organizace měla filiálky. Byl to zdravě vybudovaný podnik.

Paul de la Rue, potomek hugenotské rodiny, byl štíhlý, povoláním falzifikátor obrazů. Mluvil s jihofrancouzským přízvukem. Přes veškerou nedbalost měla jeho úzká lebka do sebe něco aristokratického.

Fred Meyer byl vyučeným kasařem. Pracoval ale také v oboru vloupání, hotelová zlodějna a celní podvody a mluvil rovněž s přízvukem prostého jihofrancouzského lidu.

Paul a Fred přicházeli k Thomasovi a Chantal s úsměvem a mnuli si ruce. Potomek hugenotů říhl: „Před tím žrádlem si ještě vypijeme malej pastis, ne?“

„Před jídlem,“ odtušil Thomas Lieven ledově, „nebudou pánové pít žádný malý pastis, nýbrž se odeberou dolů k holiči. Oholit. Ostříhat vlasy. Umýt krk a ruce. V takovém stavu člověk nejde ke stolu.“

„Ta gueule,“ zavrčel Fred, který stejně jako Paul tohoto Pierra ještě blíž neznal. „Ty nám můžeš, Chantal je šéfka.“

Chantal na to se semknutými rty procedila: „Uděláte, co říká. Jděte k holiči. Hrůza, jak vypadáte.“ S vrčením oba odešli.

Když s Thomasem osaměla, Chantal dokázala, že se sice kvůli němu vzdala jistých zvláštností svého oděvu, ale v nitru zůstala věrná sama sobě. Jako divoká kočka na něho vyprskla: „Nechtěla jsem tě podtrhnout. Kdyby se ještě mělo začít říkat, že se s tebou hádám, byl by to totiž konec s mou autoritou u těch bratrů! Ale je to pořád ještě moje banda, jasný?“

„Je mi líto, pak tu věc raději nechrne…“

„Co to má znamenat?“

„Nejsem tvůj zaměstnanec. Buď jsme partneři, nebo vůbec nic.“

Dívala se něj přivřenýma očima. Mumlala něco nesrozumitelného. Pak ho pěstí šťouchla do ramene a vrčela, napůl podrážděně a napůl pobaveně: „Tak dobře – ty proklatej pse!“ A spěšně: „Jen si nenamlouvej žádné slabosti – ne snad, že bych se do tebe zbláznila, nebo něco takového! To bych se musela opravdu zasmát. Prostě potřebuju ještě jednoho dobrého muže, to je všechno. Jasný?“

„Jasný,“ řekl Thomas. A pak vypili na usmířenou jeden koňak.

Za tři čtvrtě hodiny se Paul a Fred vrátili. Vypadali teď mnohem spořádaněji. Při předkrmu Chantal prohlásila: „Poslyšte. Kdo něco řekne proti Pierrovi, bude mít co dělat se mnou, rozuměno.“

„Copak, Chantal, ty jsi přece ještě nikdy…“

„Drž hubu! Pierre je můj partner.“

„Ach ty svatej dive, holka, tebe to ale ošklivě vzalo,“ poznamenal kasař. V příštím okamžiku dostal obrovskou facku a Chantal syčela: „Starej se o svý!“

„Člověk snad smí ještě promluvit,“ odmlouval Fred.

„Houby smí člověk smět!“ Chantal se i přes svou zarputilost už leccos od Thomase naučila. „Žer raději slušně, ty čuně! Máte nějaký způsoby? Ten chlap krájí špagety nožem!“

„Když mi ten krám přece pořád klouže z tý prokletý vidličky!“

„Dovolte jeden tip,“ radil Thomas laskavě. „Když už nemůžete natočit špagety na vidličku, pak nejdřív vidličkou napíchněte sousto, do levé ruky vezměte lžíci a tlačte hroty vidličky do její prohlubně. Tak.“ Thomas to předvedl. „Pomalu otáčejte vidličkou. Vidíte, jak to jde dobře?“

Fred to napodobil. Fungovalo to.

„Pánové,“ pronesl Thomas, „skutečně bude nutné, abychom se bavili o dobrých mravech. Dobré mravy jsou alfou i omegou každého řádného podvodu. Už jste někdy viděli bankéře se špatnými způsoby?“ – Bankéře! Milý bože, vůbec na to nemohu pomyslet. Moje vážená banka v Londýně. Můj útulný klub. Můj krásný domov. Všechno je pryč. Pryč. Větrem odváto.

„Dobré mravy, jistě,“ přidala Chantal velitelsky. „Teď tu vane docela jiný vítr, jasný? Můj partner a já jsme všechno projednali. Kořist získáme… totiž myslím to, že naše akce teď nebudou proti komukoli libovolnému…“

„Ale?“

„Ale jen proti sviním, který si to zasloužej. Nacistům, kolaborantům, tajným agentům, to je jedno kterým. Jako prvního tedy vezmeme toho Pissoladiera…“ začala Chantal a odmlčela se, protože Olivě, tlustý hospodský, osobně přinášel hlavní jídlo.

Olivě miloval Thomase kvůli jeho kuchařskému umění a zářivě se na něho usmál: „Hranolky byly samozřejmě do oleje hozeny dvakrát, monsieur Pierre!“

„Také jsem to jinak nečekal,“ tvářil se Thomas srdečně. – Pane bože, tohle podsvětí se mi líbí čím dál víc. Jak to se mnou půjde dál, když to půjde dál takhle?

Thomas rozdělil kotlety a okamžitě povytáhl obočí. „Monsieur de la Rue, vy používáte vidličku na dort!“

„Kdo se v tom má vyznat, v celým tom prokletým prostředí!“

„Pokud jde o příbor, pánové,“ vysvětloval trpělivě Thomas, „člověk vždy postupuje z vnější strany dovnitř. Příbor, který potřebujeme k poslednímu chodu, leží nejblíže k talíři.“

„Chtěla bych vidět ty krysí sklepy, ve kterých jste vyrostli,“ pronesla Chantal důstojně. A jemně Thomasovi: „Mluv prosím dál, chéri.“

Menu

Boloňské špagety

Kotlety Robert s hranolky

Dort Sacher

3. ledna 1941

S KULTUROU JÍDLA „ORGANIZOVAL“ THOMAS LIEVEN DRAHOKAMY A PLATINU

Boloňské špagety

Vezmeme půl kila špaget, čtvrt kila masa, nejlépe směs hovězího, vepřového a telecího, a pokrájíme je na kostičky. – Vezmeme totéž množství cibule nakrájené na tenké kroužky, podusíme je na oleji nebo másle a necháme pak zároveň s nimi dusit maso, rozdrcený stroužek česneku a posekané polévkové koření. Když je všechno dobře podušeno, přidáme oloupaná rajčata zbavená peciček, nebo rajský protlak a vše necháme co možná nejdéle dusit na nejmenším plameni, až vznikne hustá omáčka. – Špagety, které jsme uvařili ve slané vodě ne příliš doměkka, propláchneme v cedníku studenou vodou, necháme dobře okapat a dáme je ohřát do omáčky, kterou jsme ochutili solí a pepřem. – Podáváme se strouhaným parmezánem.

Kotlet Robert

Vezmeme středně silné vepřové kotlety, tučný okraj na několika místech nařízneme a kotlety naklepeme. Bez přidání dalšího tuku je položíme na rozpálenou pánev. Necháme kotlety smažit asi tři minuty po každé straně, osolíme a opepříme je, dáme do pánve velký kus másla a v tom je po každé straně opékáme ještě minutu. Kotlety vyjmeme a položíme na předehřátou mísu. Mezitím jsme smíchali v poměru půl na půl červené víno a kyselou smetanu a přidali jsme k tomu polévkovou lžíci ostré hořčice. Směs vlijeme do pánve a krátce povaříme s vypečenou šťávou. – Omáčku přelijeme přes kotlety a servírujeme s hranolky.

Hranolky

Vezmeme syrové oloupané brambory, nakrájíme je na hranolky dlouhé jako půl prstu a silné jako tužka, opereme a dobře osušíme utěrkou. – Po malých dávkách je vkládáme do hrnce s rozpáleným sádlem nebo olejem a sítem je vytáhneme, jakmile se začnou zbarvovat, necháme je okapat a zchladnout. – Krátce před servírováním tuk znovu rozpálíme, hranolky do něj znovu vložíme a teď je necháme dopéci do zlatožluta. Na savém papíře je necháme okapat, posypeme je jemnou solí a podáváme.

Dort Sacher

Vezmeme 125 g másla a třeme do pěny, přidáme 150 g cukru, 150 g prosáté mouky, 5 žloutků, trochu vanilky a nakonec 150 g čokolády rozpuštěné ve vodní lázni. – Vše dobře našleháme, vmícháme sníh z pěti bílků, těstem naplníme dortovou formu a necháme ve středně vyhřáté troubě půl hodiny péci. – Na dortovou polevu vezmeme 90 g rozpuštěné čokolády, 125 g moučkového cukru a dvě polévkové lžíce horké vody, vše na plameni dobře promícháme. – Hotový dort potřeme meruňkovou marmeládou, přelijeme polevou a necháme v horké troubě minutu zatvrdnout. Dort musí být před podáváním dobře vychlazen.

„Pánové, vzhledem k našemu změněnému statutu, máme nejdřív pifku na klenotníka, tedy chci říci – vyhlédli jsme si ho jako prvního. Je to hnusný chlap… Monsieur Meyer – tedy je zcela nemožné, abyste vzal kotletu do ruky a okusoval kost! Kde jsem to přestal?“

„Pissoladiere,“ napovídala Chantal. Právě se na Thomase dívala velmi zamilovaně. Někdy ho milovala, někdy ho nenáviděla. Její pocity se prudce střídaly, už se ani sama v sobě pořádně nevyznala. Jen úplně přesně věděla, že bez toho psa, bez toho bídnýho psa už nechce žít.

„Pissoladiere, správně.“ Thomas vysvětloval, jaký je klenotník odporný chlap. Pak pokračoval: „Nenávidím násilí. Odmítám prolévání krve. Vloupání stropem, přepadení s pistolí a tak dále nepřichází vůbec v úvahu. Věřte mi, pánové: nová doba vyžaduje nové metody. Přežijí jen ti, kteří mají fantazii. Konkurence je prostě příliš velká. Monsieur de la Rue, nebereme hranolky do rukou, používáme vidličku.“

Meyer se zeptal: „Jak tedy čorku Pissoladierovi vyfoukneme?“

„S pomocí dvou deštníků.“

Olivě přinesl moučník.

„Aby si pánové hned zvykli,“ mrkl spiklenecky Thomas, „dort se jí malou vidličkou a nikoli lžičkou.“

Chantal prohlásila: „Vy dva budete muset v příštích dnech makat. Žádnej chlast, rvačky a ženský, jasný?“

„Hergot, Chantal, když už jsme jednou v Marseille…“

„Nejdřív práce, potom zábava, přátelé,“ objasnil Thomas. „Musíte se naučit, jak se pánové oblékají, jak pánové chodí, stojí a mluví. Pokud možno bez přízvuku! A musíte se naučit, jak se nenápadně nechávají zmizet předměty.“

„Nebude to žádný med, to vám můžu říct!“ zvolala Chantal. „Od rána do večera jste k dispozici mému partnerovi…“

„Jen ne v noci,“ namítl Thomas a políbil jí ruku. Okamžitě zrudla a rozčileně se po něm ohnala: „Ach, nech toho přece – před lidma, člověče! Tohle líbání ruky je nesnesitelné!“ A bestie Chantal na něho mrkla.

No, to by bylo vlastně všechno. Můžeme se bez problémů vrátit ke 14. lednu 1941 a k onomu okamžiku, kdy neuvěřitelně proměněný Fred Meyer v klenotnictví Maria Pissoladiera pověsil svůj deštník vedle deštníku neuvěřitelně proměněného Paula de la Rue…

14

Potom šlo všechno vlastně velmi rychle. Klenotník předložil na druhém konci pultu Fredu Meyerovi celou řadu pásků k hodinkám. Na opačném konci pultu stál Paul de la Rue, skloněný nad devíti blyštícími se briliantovými náramky. Oba deštníky visely vedle něho.

Tak, jak to hodiny zkoušel pod dohledem Thomase Lievena, uchopil tiše náramek, který měl stát tři miliony franků, předklonil se a tiše jej upustil do lehce pootevřeného deštníku přítele Meyera. Dráty deštníku byly samozřejmě předtím obaleny vatou. Pak vzal ještě dva další náramky a naložil s nimi stejně.

Pak odešel od dvou deštníků pryč na konec obchodu, kde byly vystaveny na odiv zlaté náramky. Paul de la Rue je obdivoval. Přitom si pravou rukou přejel přes nedávno upravené vlasy.

Na toto znamení se Fred Meyer nezvykle rychle rozhodl pro pásek k hodinkám v ceně 240 franků. Platil pětitisícovou bankovkou.

Klenotník Pissoladiere přikročil ke kase. Zaregistroval cenu, vzal drobné a přitom zavolal naproti na Paula de la Rue: „Hned jsem vám opět k službám, monsieur!“

Pissoladiere dal zpátky kupci hodinkového pásku, ten vzal svůj deštník a opustil obchod. Kdyby se za ním klenotník díval, všiml by si, že zákazník, přes prudký liják, deštník neotevřel. Alespoň zatím…

Pissoladiere se rychle vrátil ke svému aristokratickému zákazníkovi. Hovořil: „A teď, monsieur…“ Ale nedořekl. Na první pohled uviděl, že tři nejcennější náramky chybějí.

Nejprve klenotník ještě věřil, že jde o žert. Degenerovaní aristokraté mají někdy takové návaly šibeničního humoru. Křivě se na Paula de la Rue usmál, vypravil ze sebe: „Ha, ha, monsieur, to jste mě ale vylekal!“

Skvěle vycvičen Thomasem Lievenem Paul nenapodobitelně pozvedl obočí a otázal se: „Co máte na mysli? Není vám dobře?“

„Přece ne, monsieur, zacházíte s tím žertem příliš daleko. Prosím, položte ty tři náramky zase zpět na podložku.“

„Řekněte, jste opilý? Myslíte, že bych tři náramky… Ach ano, skutečně, kdepak jsou ty tři krásné kousky?“

Pissoladiere zrudl do fialova. Jeho hlas zněl pronikavě: „Pane, jestli hned nepoložíte ty kousky tady na stůl, musím zavolat policii!“

Poté Paul de la Rue poněkud vypadl z role. Začal se smát.

Smích zbavil klenotníka posledního zbytku ovládání. Jedním pohybem sáhl na knoflík pod pultem, který zapnul poplachové zařízení proti zlodějům. Před výlohami, vchodem a zadním východem se s rachotem spustily těžké ocelové mříže.

Marius Pissoladiere měl náhle v ruce těžký revolver a ječel: „Ruce vzhůru! Ani krok… Ani hnout!“

Paul de la Rue netečně odpověděl, když zvedal ruce nad hlavu: „Ubohý blázne, toho budete ještě litovat.“

O chvilku později se objevilo přepadové komando.

S největším klidem předložil Paul de la Rue francouzský cestovní pas na jméno René vikomt de Toussant, Paříž, Bois de Boulogne. Byl to skvěle zfalšovaný pas, na němž pracovaly nejlepší síly Staré čtvrti. Přesto kriminální úředníci svlékli Paula de la Rue do naha, prohlédli jeho šaty a rozpárali švy kabátu.

Všechno bylo marné. Nenašlo se nic, nic, ani jediný briliant, ani zlomeček tří zmizelých náramků.

Úředníci od falešného vikomta požadovali důkaz, že by byl vůbec s to zaplatit tři miliony.

Podezřelý se smíchem požádal, aby zavolali ředitele hotelu Bristol. Ten potvrdil, že vikomt v hotelovém sejfu deponoval částku šest milionů! Skvělý kousek! Paul de la Rue se skutečně ubytoval v Bristolu a deponoval tam v sejfu šest milionů – kapitál bandy.

Kriminalisté už byli výrazně zdvořilejší.

A když konečně pařížská policie na příslušný dálnopis odpověděla, že na Bois de Boulogne skutečně bydlí jistý pan René vikomt de Toussant, je velmi zámožný, má kontakty s nacisty a s vládou ve Vichy, v současné době je mimo Paříž, pravděpodobně v jižní Francii, policie Paula de la Rue s mnoha omluvami propustila.

Zcela zlomen, v tváři bílý jako křída, vykoktal i klenotník Marius Pissoladiere své politování.

Nenápadný kupec pásku k hodinkám, kterého mohl Pissoladiere jen velmi špatně popsat, zmizel a už se neobjevil…

To vše Thomas Lieven předpokládal, když vybral Paula de la Rue kvůli jeho vzhledu a dal zfalšovat pas na vikomtovo jméno. Pomohl mu ovšem list Perpignanský posel z 2. ledna 1941. Neboť v rubrice ZE ZEMSKÝCH KRUHŮ našel fotografii nacistymilovného aristokrata a tuto zprávu:

„René vikomt de Toussant, průmyslník z Paříže, přijel do lázní do malebného městečka Font Romeu na pyrenejské hranici…“

Kousek s deštníkem už samozřejmě nebylo možné v Marseille opakovat. Něco takového se koneckonců rozkřikne. Zato se oživil v Bordeaux, Toulouse, Montpellier, Avignonu a Bézieru. V těchto městech učinili v nejbližší době klenotníci a obchodníci se starožitnostmi smutné a ztrátové zkušenosti s pány nosícími deštník. Ale kupodivu vždy jen takoví, kteří měli stejně temný a ničemný charakter jako Marius Pissoladiere.

To, jak jsme řekli, bylo společným znakem všech útoků: poškozených nebylo nikomu líto. Naopak! Na jihu země se začalo šeptat, že tu pracuje zcela svérázný druh podzemního hnutí, vedeného někým jako Robin Hood.

Vinou řady okolností se policie dostala na špatnou stopu, na čemž nebyl Thomas Lieven tak zcela bez viny. Policie věřila, že původce drzých krádeží v klenotnictví je třeba hledat v řadách „plešatcovy bandy“.

Jednu ze starousedlých organizací v Marseille vedl jistý Dantes Villeforte, Korsičan, který měl přezdívku „Plešatec“.

Pak se přihodila událost s transporty uprchlíků do Portugalska. Také Villeforte a jeho lidé vstoupili do obchodu. Ale Chantal náhle enormně zaktivizovala svůj „transportní podnik“. Jenže to, co dělala, odporovalo všem pravidlům cechu. Počínala si podle zcela neprávem zastaralého hesla: nízké ceny – velký obrat – dobrý zisk. Případně dokonce: uprchněte hned – zaplaťte později.

Lze tedy pochopit, že Plešatec neměl zrovna nejlepší náladu, když mu Chantal úplně rozbila obchod. Neboť k ní zákazníci jen proudili, k Plešatci už sotva někdo přišel.

Pak se Plešatec náhle doslechl, že všechny tyto novinky jdou na konto širokého rozhledu a inteligence Chantalina milence. Tomuto muži Chantal plně důvěřovala. Tento muž byl údajně mozkem bandy – a jak se zdálo – vynikajícím mozkem.

Plešatec se rozhodl, že se o toho muže trochu postará.

15

Thomas Lieven žil ve Staré čtvrti v Marseille dál, až do onoho neblahého bouřlivého večera v září roku 1942. Žil u Chantal Tessierové. Podivná nenávistná láska těchto dvou lidí byla stále vášnivější, stále intenzivnější.

Krásná bestie se například svému vařícímu příteli bouřlivě vrhla kolem krku po podařené akci – kdy byl jeden hotel dvakrát prodán německým kupcům – v únoru 1941. Avšak jen proto, aby ho s příštím nadechnutím ujistila: „Hnusíš se mi s tím svým povýšeným úsměvem! Ta pýcha! Myslíš, že jsi všechno udělal sám, co? My jsme jen malé idiotské ropuchy! Něco ti povím: tvého ušklíbání mám teď dost! Už tě nechci nikdy vidět, už nikdy, vypadni!“

A tak Thomas odevzdaně odešel k příteli Bastianovi. Sotva byl dvě hodiny v jeho bytě, telefonovala Chantal. „Mám tu kyselinu kyanovodíkovou, veronal a revolver. Jestli ke mně okamžitě nepřijdeš, je ze mě zítra ráno mrtvola.“

„Ale přece jsi řekla, že už mě nechceš nikdy vidět!“

„Ty pse – ty proklatej pse, nemůžu dýchat, když tu nejsi…“

Thomas se okamžitě vrátil domů do Rue Chevalier Rose. Konalo se usmíření, po kterém musel dva dny odpočívat. Poté se náš přítel všemi silami věnoval úkolu, který si sám uložil, škodit zlým v zemi – a přitom vydělávat spoustu, ale opravdu spoustu peněz.

Protože život Thomase Lievena je tak přeplněn nebezpečími, šíleně odvážnými kousky a krásnými ženami, považujeme za nutné postupovat ekonomicky. Z velkého množství jeho akcí v letech 1941 a 1942 nám budiž dovoleno, abychom se zmínili jen o třech, totiž:

o záležitosti s platinou z carského Ruska, o záležitosti s potají prodanými průmyslovými diamanty a o záležitosti se zfalšovanými dekrety falangy.

Tedy!

V srpnu 1941 se v Toulouse objevil jistý Vasilij Maria Orlov, kníže Leskov. Tento muž přišel, jak se zdálo, odnikud, neboť bylo prostě nemožné sledovat jeho stopu do minulosti. Vychrtlý, mimořádně hrdý aristokrat ihned prokázal magnetickou přitažlivost pro agenty německé, anglické, francouzské a dokonce sovětské tajné služby i pro členy bandy Dantese Villeforta.

Zatímco však všichni tito pánové se v Toulouse projevovali nápadně svým afektovaným a hloupým chováním, spikleneckými obličeji, tajnými schůzkami a hospodskými rvačkami, šestá zájmová skupina zůstávala nenápadně v pozadí. Bylo to pár pánů z bandy Chantal Tessierové. Thomas je časem všechny vychoval tak dobře jako pány de la Rue a Meyera…

Kníže Leskov nebudil tolik pozornosti nadarmo, neboť s sebou vezl – pravou platinu. Jen několik prutů na zkoušku, jak říkal, ale existuje prý značný platinový poklad, jehož je on jediným správcem.

Platina, tento ušlechtilý kov, se užíval ve zbrojním průmyslu a byl, zvláště při stavbě letadel, nepostradatelný pro výrobu přerušovačů a magnetického zapalování.

Začalo velké namlouvání. Němečtí, francouzští a britští agenti chtěli platinu získat každý pro svou vlast. Sověti ji od počátku považovali za své vlastnictví.

Muži kolem Dantese Villeforta měli ještě daleko jednodušší představy o majetku!

Thomas Lieven měl naopak svou vlastní obchodní filozofii. Zněla takto: „Chceme čekat a doufat…“

Ta věta připravila Chantal o duševní rovnováhu. Křičela: „Ty mě zase přivádíš k zuřivosti, ty studenej pse!“

Jak Thomas předvídal, prokázal pyšný kníže přehnanou zdatnost. Rozeštval proti sobě různé agenty a nepochybně měl svou vinu i na tom, že jeden sovětský a jeden německý tajný agent přišli o život při přestřelce 24. srpna 1941 v 00.30 hodin ráno.

O čtyřiadvacet hodin později byl zase nalezen kníže zavražděný ve svém hotelovém apartmá. Platinové pruty, které měl stále schované pod postelí, zmizely.

Rychle byla uvědomena francouzská policie. Podezírala dva muže v černých kožených kabátech, kteří knížete navštívili jako poslední, a pak v černém peugeotu opustili Toulouse severním směrem.

Oba tito muži se o několik hodin později opět vynořili ve vesnici Grisolles před Montaubanem. Ztratili svůj vůz a celý svůj majetek. Šli bosi a v trenýrkách. Udávali, že byli oslněni protijedoucím nákladním autem, které je přinutilo zastavit. Prý je okradla banda šesti zakuklených mužů.

Platinové pruty se už ve Francii neobjevily. Za nějaký čas však odpočívaly v prostorném ocelovém sejfu, který 27. srpna 1941 pronajal v Národní bance v Curychu jistý Eugen Wälterli, švýcarský státní občan. Pan Wälterli přišel do Švýcarska z neobsazené Francie po pustých stezkách. Jeho přítelkyně Chantai Tessierová, dobře obeznámená s ilegálními hraničními přechody, mu vysvětlila cestu. Eugen Wälterli, alias Thomas Lieven, si nechal vyhotovit falešný švýcarský pas od nejlepších odborníků Staré čtvrti…

16

Okamžik.

Něco takového se vypráví snáz, než se to odehrává. Před deponováním platinových prutů ve Švýcarsku musel Thomas Lieven prožít těžké hodiny – nikoli s policií, nikoli s Villefortovými lidmi, ne, ale s Chantal…

Vyletěla proti němu jako fúrie, když navrhl svůj plán. „Do Švýcarska? Aha, chápu… Chceš zdrhnout! Chceš mě tu nechat sedět! Narazit si jinou! Myslíš, že nevím koho?“ Mlčela jen okamžik, aby nabrala vzduch, protože jinak by se zadusila, a okamžitě křičela dál: „Toho fracka Yvonu! Už to pozoruju týdny, jak se k tobě má, ha!“

„Chantal, jsi mišuge, ach, blázen. Přísahám ti…“

„Drž hubu! Já jsem se už na žádného jiného muže nepodívala od té doby, co tě znám! A ty – a ty – ach, všichni muži jsou prasata! A ještě k tomu s takovou! S obarvenou!“

„Není obarvená, dítě,“ namítl Thomas jemně.

„Aaaaaachh!“ Vztekle se na něho vrhla nehty a zuby. „Ty pse, odkud to víš?“

Prali se. Usmiřovali se. Celou noc Thomas potřeboval k tomu, aby Chantal dokázal, že blonďatou Yvonu nikdy nemiloval a nikdy milovat nebude.

K ránu všechno pochopila a byla mírná jako beránek a něžná jako masérky v Hongkongu. A po snídani šla, aby mu obstarala švýcarský pas.

17

Říkalo se, že pro říšského maršála Hermanna Göringa bylo trpkým zklamáním, když při své první návštěvě v obsazené Paříži vyhledal dva světoznámé klenotníky Cartiera a Van Cleffa a od prodavačů uslyšel, že bohužel nemohou slavného zákazníka obsloužit, protože majitelé obchodů všechny cenné kousky odvezli před vpádem Němců do Londýna.

Co se podařilo v Paříži, to se nijak nezdařilo v Antverpách a v Bruselu. Brusel a Antverpy jsou už po desetiletí středisky mezinárodních brusíren drahých kamenů. Zde nalezené diamanty a brilianty německé úřady po okupaci zčásti skoupily – nebo prostě zabavily. Totiž tehdy, pokud byly v majetku 2idů; většinou tomu tak bylo.

Německá říše potřebovala tak zvané „průmyslové diamanty“ pro zbrojařský průmysl k broušení klikových hřídelů do motorů a ke zpracování tvrdých kovů. Úkolem získat tento materiál byl pověřen plukovník Feltjen z Úřadu pro čtyřletý plán.

Pokoušel se získávat drahokamy a odpad z drahokamů také v neutrálních zemích, například ve Švýcarsku. Většina jeho německých nákupčích však byla zkorumpovaná. Pánové postupovali podle jednoduchého systému: v Belgii zabavili diamanty ze židovského majetku, plukovníkovi Feltjenovi je však dodali jen zčásti, nebo vůbec ne, a po vlastních kurýrech je přes obsazenou i neobsazenou Francii dopravovali do Švýcarska. Zde byl materiál opět nabídnut ke koupi jinému německému muži pověřenému nákupem. Takový muž nakupoval za nejvyšší ceny. Zkorumpovaní první nákupčí se pak smáli do hrsti.

Mezi zářím 1941 a lednem 1942 byli zachyceni čtyři takoví „kurýři“ a bylo jim ulehčeno o ukradené nebo zabavené diamanty. Tyto průmyslové diamanty a brilianty se zakrátko objevily v prostorném ocelovém sejfu Národní banky v Curychu, který tam pronajal jistý Eugen Wälterli…

Z konta jmenovaného švýcarského státního občana Eugena Wälterliho byla 22. ledna 1942 poukázána částka 300 000 švýcarských franků na londýnské konto organizace „Wannemeester“. Tato organizace si vytyčila cíl dostat s pomocí úplatků a peněz z částí Hitlerem obsazené Evropy rasově a politicky pronásledované osoby a pomoci jim do bezpečí.

18

V červenci 1942 svolal Dantes Villeforte, zvaný Plešatec, v Marseille valnou hromadu, která se konala v jeho bytě v Rue Mazenod číslo 4.

„Pánové,“ promluvil Dantes Villeforte ke svým spolupracovníkům, „mám toho dost. Mám už plný zuby Chantaliny organizace. Překazila nám tu věc s platinou; už jsme byli tak pěkně na tahu. Kšeft s Portugalskem rok upadá. A teď ještě ta věc s dekrety falangy!“

Věc s dekrety falangy se rozběhla stejně jednoduše, jako impozantně. Pamětliv svých lekcí u geniálního portugalského malíře a padělatele Reynalda Pereiry uvedl Thomas Lieven s „talenty“ Staré čtvrti do chodu velkopadělatelnu dokladů. Pracovala v denních a nočních směnách. Tomu už prostě nemohl stejně zaměřený Plešatcův podnik konkurovat.

Doklady organizace Chantal Tessierové byly levnější a lepší a byly dodávány rychleji. V poslední době prodávala organizace všem zájemcům z řad rudých Španělů, kteří svého času museli uprchnout před Frankem a kterým se stýskalo po jejich starém domově, ještě novinku. Těmto lidem byly s falešnými španělskými pasy dodávány ještě dokonale napodobené děkovné listy a diplomy s uznáním a vyznamenáním, na nichž jim Frankův stát potvrdil jejich zásluhy o falangu. To byl absolutní prodejní šlágr léta 1942.

„Pánové,“ pokračoval Dantes Villeforte na svém pracovním shromáždění, „sama Chantal Tessierová byla pohroma. Podváděla nás. Škodila nám, pořád a pořád. Ale tenhle prevít Pierre nebo jak se vlastně jmenuje – to už je moc!“

Ozvalo se souhlasné mumlání.

„Říkám: s Chantal se právě tak ještě vyrovnáme. Taky není bez slabiny! Slyšel jsem, že toho chlápka miluje. Co by jí tedy zasadilo hroznou ránu?“

„Kdybysme jejího miláčka odrovnali,“ navrhl někdo.

„Mluvíš jako idiot,“ zlobil se Villeforte. „Odrovnat, odrovnat. To je všechno, co vás napadne. Copak? K čemu máme styky s gestapem? Zjistil jsem, že tento muž se mimo jiné jmenuje Hunebelle. A jednoho Hunebella gestapo hledá. Můžeme si pěkně pomoct, když… Musím ještě mluvit dál?“

Nemusel.

Večer 17. září 1942 byla hrozná bouřka. Chantal a Thomas měli původně v úmyslu jít do kina. Ale rozhodli se, že zůstanou doma.

Pili calvados a přehrávali si desky a Chantal byla až neuvěřitelně přítulná, sentimentální a měkká.

„Co jsi to ze mě udělal…,“ šeptala. „Někdy se už nepoznávám…“

Thomas řekl: „Chantal, musíme odtud pryč. Dostal jsem špatné zprávy. Marseille už není jistá před Němci.“

„Půjdeme do Švýcarska,“ mínila. „Peněz tam máme dost. Zařídíme si pěkný život.“

„Ano, má sladká,“ přitakal a políbil ji.

Pak šeptala se slzami v očích: „Ach, chéri… Jsem tak šťastná jako ještě nikdy. Nemusí to trvat věčně – nic netrvá věčně, ale ještě chvíli, ještě malou chvilku…“

Později dostala Chantal chuť – na hroznové víno.

„Obchody mají zavřeno,“ přemýšlel Thomas. „Ale na nádraží snad ještě hrozny dostanu…“

Vstal a oblékl se. Protestovala: „V tomhle počasí – ty ses zbláznil…“

„Ne, ne, dostaneš své hrozny. Protože hrozny miluješ a já hrozně miluju tebe.“

Náhle měla zase v očích slzy. Malou pěstí se tloukla do kolena a spílala: „Sakra, já jsem blbá! Musím plakat, protože tě mám tolik, tolik ráda…“

„Hned jsem zpátky,“ ujišťoval Thomas a spěchal. Mýlil se.

Dvacet minut poté, co opustil dům v Rue Chevalier Rose, aby nakoupil hrozny, byl Thomas Lieven alias Jean Leblanc alias Pierre Hunebelle alias Eugen Wälterli v rukou gestapa.

19

Zvláštní, jak jsem si na Chantal zvykl, myslel si Thomas. Už si život bez ní nedovedu vůbec představit. Její bláznivé kousky, její dravé manýry, ta touha sežrat muže, to všechno mě nesmírně uchvacuje. Stejně jako její odvaha, její instinkt. A nelže. Nebo skoro ne…

Přes liduprázdné náměstí Julese Guesdeho, jehož asfaltová plocha se v dešti leskla, přešel Thomas Lieven do úzké uličky Rue Bernard du Bois. Tady bylo malé staromódní kino, do kterého s Chantal často chodil.

Před kinem parkoval černý peugeot; Thomasovi nebyl nápadný. Šel dál. Oba jeho stíny ho následovaly. Když procházely kolem černého peugeotu, jeden stín krátce zaklepal na okno auta. Nato se reflektory peugeotu rozsvítily – jen na okamžik, pak zase zhasly. Na druhém konci úzké, špatně osvětlené ulice se daly do pohybu dva další stíny.

Thomas si jich nevšiml. Neviděl muže, kteří šli proti němu a neviděl muže, kteří ho následovali. Byl ponořen do myšlenek… Musím si s Chantal v klidu promluvit. Z dobrých pramenů vím, že ještě letos přistanou americké jednotky v severní Africe. Francouzská ilegalita dává nacistům stále víc zabrat. Pracuje ze stanoviště na jihu země. Němci budou nepochybně okupovat i neobsazenou část Francie. Tedy Chantal a já odjedeme do Švýcarska, jak nejdřív to bude možné. Ve Švýcarsku nejsou žádní nacisté, žádná válka. Budeme žít v míru…

Oba stíny vpředu se přiblížily. Oba stíny vzadu se přiblížily. Motor černého peugeotu naskočil. Vůz se bez světel zvolna rozjel. A Thomas stále ještě nic nezpozoroval.

Ubohý Thomas! Byl inteligentní, milý, šaramantní a ochotný pomáhat. Ale nebyl ani Old Shatterhand, ani Napoleon, ani mužská Mata Hari a ani superman. Nebyl žádným z hrdinů, o kterých se čte v knihách – vždy nebojácných, vždy vítězících, hrdinských hrdinů. Byl jen věčně štvaným, věčně pronásledovaným, nikdy v klidu nenechaným člověkem, který se stále musel pokoušet udělat z ošklivé věci to nejlepší – jako my všichni.

A proto nezpozoroval nebezpečí, v němž se ocitl. Nepomyslel si nic zlého, když před ním náhle stáli dva muži. Měli na sobě pršipláště. Byli to Francouzi. Jeden pozdravil: „Dobrý večer, monsieur. Mohl byste nám říci, kolik je hodin?“

„Rád,“ odpověděl Thomas. Jednou rukou držel svůj deštník. Druhou vytáhl z kapsičky u vesty své oblíbené repetýrky. Víčko vyskočilo. V tom okamžiku ho dostihly i oba stíny, které se táhly za ním.

„Je přesně osm hodin a…,“ začal Thomas. Pak dostal strašnou ránu do zátylku.

Deštník odletěl. Hodinky – repetýrky, naštěstí visely na řetízku, vypadly Thomasovi z ruky. S povzdechem poklesl v kolenou.

Otevřel ústa, aby křičel. V tom okamžiku měl před nimi cizí ruku. Ta ruka držela obrovský chomáč vaty. Vata narazila na Thomasovu tvář. Zvedla se v něm prudká nevolnost, když ucítil hnusný sladký pach. To všechno už znal, to všechno už jednou prožíval v Lisabonu. Tenkrát to ještě dopadlo dobře. Tentokrát, proletěl jím jasný pocit, zatímco smysly ho už opouštěly, to dobře nedopadne…

Pak ztratil vědomí a jeho únosci už měli jen technický problém, jak ho nacpat na zadní sedadlo peugeotu. Čistě otázka stěhování.

20

„Bastiane, hej, Bastiane, probuď se konečně, ty lenochu!“ řval Olive, tlustý hospodský ze šmelinářského lokálu „Chez Papa“, za kterým obrovitý Bastian Fabre bydlel.

Chantalin nejvěrnější kumpán zasténal a obrátil se na záda. Pak vzdychal a držel si hlavu: „Zbláznil jsi se? Co tě napadá budit mě?“ Bastian před několika hodinami uspořádal s kulhavým Francoisem závody v pití. Příliš brzy probuzen sténal: „Jsem ještě ožralej. Je mi jak psovi…“

Olivě jím znovu zacloumal.

„Chantal s tebou chce mluvit, telefonuje, je to naléhavé! Tvůj přítel Pierre zmizel!“

Ve vteřině byl Bastian úplně střízlivý. Vyskočil z postele. V červeném kabátku od pyžama – Bastian nosil vždycky jen horní část – běžel do vedlejší místnosti, natáhl župan a vklouzl do pantofli. Pak klopýtal dopředu do Oliveova lokálu, který byl v tuto pozdní hodinu už zavřený a temný. 2idle byly převráceny na stolech. V telefonní budce se na drátě kývalo sluchátko.

Bastian jej přitiskl k uchu: „Chantal!“

Zabolelo ho srdce, když uslyšel její hlas, hlas plný zoufalství, plný strachu. Ještě nikdy ji nezažil v takové panice: „Bastiane – bohu dík – já – já už nemůžu… Už hodiny běhám po městě… Jsem hotová – vyřízená… Ach bože, Bastiane, Pierre je pryč!“

Bastian si otřel pot z čela. Oliveovi, který stál vedle řekl: „Dej mi koňak a uvař turka…“ A do sluchátka: „Povídej pomalu, Chantal. Popořadě. Musíš se uklidnit…“

Chantal vyprávěla, co se stalo. Teď byly dvě hodiny ráno. Kolem osmé Pierre odešel, aby koupil hroznové víno.

Chantal plakala. Hlas se jí chvěl a selhával: „Byla jsem na nádraží. Ve všech hospodách. Dole u přístavu. Byla jsem – byla jsem v těch domech… Myslela jsem si, že třeba potkal někoho z vás – a zůstal viset, jak se to někdy mužům stává…“

„Kde jsi teď?“

„V Bruleur de Loup.“

„Zůstaň tam. Vzbudím Koňské kopyto a ostatní. Všechny. Za půl hodiny jsme u tebe.“

Její hlas k němu doléhal tak tence a slabě, jako kdyby přicházel z Měsíce: „Bastiane – jestli – jestli se mu něco stalo, tak už nechci žít…“

Patnáct zkušených lumpů pročesalo té noci město Marseille. Nebylo baru, který by nevyhledali, nebylo hotelu, hospody, nevěstince. Hledali a hledali – a nenašli ani stopy po Pierrovi Hunebellovi, svém příteli a kamarádovi. Nový den se probouzel v šedivém svítání. V osm hodin banda především přerušila pátrání po zmizelém. Bastian dovedl Chantal domů. Nechala se vést bez vůle.

Ve svém bytě pak z jednoho okamžiku na druhý dostala strašlivý hysterický záchvat. Dokonce ani tak silný muž jako Bastian neviděl jinou možnost, jak ji usměrnit, než že ji mohutnou ranou pěstí zbavil vědomí. Pak běžel k telefonu a zavolal doktoru Bouleovi. Malý zubař a odborník na padělání zlatých prutů přišel okamžitě. Když dorazil, byla už Chantal opět při vědomí. Ležela na posteli, zuby jí cvakaly a nohy jí narážely o sebe. Dr. Boule okamžitě viděl, co s ní je. Dal jí uklidňující injekci. Když už vytahoval jehlu ze svalu, zašeptala v slzách: „Doktore, byl – byl to jediný člověk v mém životě, který byl ke mně hodný…“

Thomas Lieven zmizel. Neobjevila se po něm ani stopa, přestože banda své pátrání zintenzívnila. Naprosté zdravotní zhroucení přinutilo Chantal strávit několik týdnů v posteli.

28. října se situace změnila. V „Cintře“, jedné ze dvou slavných kaváren u starého přístavu, se jeden mladší muž opil už v poledne, zřejmě ze žalu. Když už byl příliš opilý na to, aby se kontroloval, začal se vychloubat tím, že by mohl „docela pěkně vybalit o tom Pierrovi Hunebellovi“.

Náhodně přítomný člen Chantaliny bandy zalarmoval Bastiana, ten vyzvedl kulhavého Francoise. Společně spěchali do „Cintry“, sedli si k opilému, platili rundy a předstírali sympatie.

Muž se začal svěřovat. Udal, že se jmenuje Émile Mallot a pochází z Grenoblů. Vyrážel ze sebe: „Podved nás, hajzl, hnusnej – škyt – slíbil nám 20 000…“

„Za co?“ zeptal se Bastian a šoupl před Mallota novou kořalku.

„Za co, že toho Hunebella strčíme do toho peugeotu… Dostali jsme jen deset…“

„Kdopak vás tak podved, kamaráde?“ zeptal se Bastian a dobrácky opilce objal.

Muž náhle přimhouřil oči. „Co je ti do toho?“

Bastian a Francois si vyměnili pohled. Bastian řekl: „To byla jen otázka, Émile. Nic ve zlém. Pojď, ještě si něco vypijeme…“

Muže z Grenoblů pořádně nalili. Když sklouzl pod stůl, zvedli ho, chytili ho pod rameny a vyvlekli ven – k Chantal.

Ještě ležela v posteli, měla horečku a vypadala bídně. Bastian a Francois položili opilce v obýváku na gauč a šli do ložnice za Chantal. Vyprávěli jí, co zažili.

Bastian řekl: „Až přijde k sobě, přenech ho jen mně. Ten chlapec promluví za deset minut.“

Chantal zavrtěla hlavou. Řekla to, co jí jednou radil Thomas: „Někoho zmlátit, to není vždycky ta největší moudrost. Největší moudrost jsou vždycky peníze.“

„Co?“

„Ten muž je přece tak vzteklý proto, že dostal příliš málo. Tak mu tedy zaplatíme dobře. Rychle, přiveď doktora Boulea. Ať dá tomu chlapíkovi injekci. Aby vystřízlivěl.“

21

Zubař přišel. O hodinu později byl Émile Mallot z Grenoblů opět při smyslech. Seděl na židli před Chantalinou postelí. Francois a Bastian stáli vedle něho. Chantal ležela v posteli a ovívala se obrovským vějířem bankovek.

Mallot z Grenoblů mluvil zastřeným hlasem: „Oni – odvezli ho na sever. Ještě v noci. Do Chalon sur Saone, na demarkační čáru. Tam ho pak gestapo… Ne!“ vyjekl pronikavě, protože Bastian ho jedním pohybem vyzvedl a uhodil ho do tváře.

„Bastiane!“ vykřikla Chantal. V obličeji byla bílá jako smrt, jen horečnaté oči jí žily: „Nech ho na pokoji… Musím vědět, kdo za tím svinstvem vězí…“ Zařvala na Mallota: „Kdo?“

Mallot zasténal: „Plešatec!“

„Dantes Villeforte?“

„Ano, dal nám příkaz… Ten Hunebelle pro něj byl moc nebezpečný… Chtěl se ho zbavit…“ Mallot se nadechl. „Vy jste Plešatce v poslední době párkrát převezli, co? No tak. To je pomsta…“

Po Chantalině tváři stékaly slzy. Dvakrát polkla, než mohla promluvit. Pak zněl její hlas opět chladně, nebezpečně a rozkazovačně: „Vezmi si prachy, Mallote. Vypadni! Ale řekni Plešatci, že to byl jeho konec. Teď už nebude slitování. Za to, co udělal, ho odpravím. Vlastnoručně. Jakmile budu zase schopna chodit. Ať zaleze, kam chce. Ať se schová, kde chce. Najdu ho, to přísahám. A odpravím ho.“

Chantal to s přísahou myslela vážně. Ale nejdříve se přivalily události, které ji a její bandu postavily před jiné vážné problémy.

Dne 8. listopadu 1942 vydal válečný departement Spojených států stručnou zprávu:

Americké a britské pozemní, námořní a letecké ozbrojené síly zahájily v nočních hodinách přistávací operace na pobřeží Francouzské severní Afriky. Generálporučík Eisenhower je vrchním velitelem spojeneckých ozbrojených sil.

A dne 11. listopadu oznámilo vrchní velení wehrmachtu:

Německé jednotky dnes ráno přestoupily demarkační linii do neobsazené Francie, aby bránily francouzské území proti chystanému americko-britskému přistání v jižní Francii. Přesuny německých jednotek probíhají podle plánu…

ČÁST TŘETÍ

1

Ústřední věznice ve Fresnes byla vzdálena 18 kilometrů od Paříže. Vysoké zdi obklopovaly špinavou středověkou budovu rozčleněnou do tří hlavních traktů s četnými vedlejšími křídly. Věznice se osaměle a mohutně tyčila v bezútěšné rovině se zmrzačenými stromy, tlejícími loukami a neobdělanými poli.

V prvním traktu seděli němečtí vězňové, političtí a dezertéři.

V druhém traktu pak francouzští a němečtí odbojáři. Ve třetím traktu seděli jen Francouzi.

Věznici ve Fresnes vedl německý kapitán v záloze. Personál byl smíšený. Byli tu francouzští bachaři i německé osazenstvo – většinou starší poddůstojníci z Bavorska, Saska a Duryňska.

V křídle C traktu I byli jen němečtí dozorci. Toto křídlo bylo rezervováno pro bezpečnostní službu (SD) Paříž. Dnem i nocí tu v celách pro jednoho svítilo elektrické světlo. Vězňové nikdy nesměli být vyvedeni na procházku na dvůr. Gestapo vynalezlo jednoduchou metodu, jak své vězně skrýt i před těmi nejmocnějšími úřady: obyvatelé křídla C prostě nebyli nikde v knihách vedeni. Byly to mrtvé duše, prakticky už neexistovali…

V ranních hodinách 12. listopadu seděl mladý muž s úzkou tváří a chytrýma černýma očima bez hnutí na pryčně v cele 67 křídla C. Thomas Lieven vypadal špatně. Pleť měl šedou, tváře propadlé. Na sobě starý vězeňský oblek. Ten oblek mu byl příliš velký. Thomasovi bylo zima. V celách se netopilo.

Více než sedm týdnů už seděl v téhle odporné, páchnoucí cele.

V noci ze 17. na 18. září ho jeho únosci u Chalon sur Saone předali dvěma agentům gestapa. Ti ho přivezli do Fresnes. A od té doby čekal, že někdo přijde a vyslechne ho. Čekal marně. Čekání už ho pomalu připravovalo o rozvahu.

Thomas se pokoušel navázat kontakty s dozorci – marně. Šarmem a úplatky se pokoušel dostat lepší jídlo – marně. Denně byla vodová polévka se zelím. Pokoušel se propašovat moták pro Chantal. Marně.

Proč konečně nepřijdou a nepostaví ho ke zdi? Přicházeli každé ráno ve čtyři a odváděli muže z cel, pak bylo slyšet dusání holínek a rozkazy a bezmocný křik a sténání odtahovaných. A výstřely, když byli vězňové stříleni. Většinou nebylo slyšet nic.

Thomas se náhle vymrštil. Blížil se dusot holínek. Dveře se rozletěly. Venku stál německý šikovatel – a vedle něho dva obrovští chlapi v uniformách bezpečnostní služby.

„Hunebelle?“

„Ano.“

„Jde se k výslechu!“

Tak už je to tady, pomyslel si Thomas, už je to tu… V poutech ho vyvedli na dvůr. Tam stál velký omnibus bez oken. Jeden z příslušníků bezpečnostní služby strčil Thomase do tmavé úzké chodbičky, která procházela autobusem a z níž vedlo mnoho dveří. Za dveřmi byly miniaturní cely, v nichž člověk mohl sedět jen ve zkroucené poloze.

Do jedné takové cely strčili Thomase. Zavřeli dveře a zamkli. Podle okolních zvuků byly obsazeny také všechny vedlejší cely. Páchlo to tu potem a strachem.

Autobus se rozjel a kodrcal přes silnici plnou výmolů. Jízda trvala půl hodiny. Pak vůz zastavil. Thomas uslyšel hlasy, kroky, kletby. Pak otevřeli jeho celu. „Ven!“

Thomas, omdlévající slabostí, se potácel ven za mužem z SD. Okamžitě viděl, kde je: ve vznešené Avenue Foch v Paříži. Thomas věděl, že SD tady zabrala mnoho domů.

Muž z SD vedl Thomase halou domu č. 84 do knihovny přebudované na kancelář.

Seděli tu dva muži, oba v uniformě. Jeden byl podsaditý, žoviální a rudolící, druhý byl bledý a vypadal nemocně. Jeden byl Sturmbannführer Walter Eicher, druhý jeho pobočník Fritz Winter.

Thomas před ně mlčky předstoupil.

Muž z SD odříkal hlášení a zmizel.

Ve velmi špatné francouzštině Sturmbannführer vyštěkl: „No, Hunebelle, což takhle koňak?“

Thomasovi bylo špatně na zvracení. Ale řekl: „Děkuji, ne, bohužel nemám v žaludku ten správný podklad.“

Sturmbannführer tak úplně neporozuměl tomu, co Thomas francouzsky řekl. Jeho pobočník to přeložil. Eicher se zasmál. Winter se sevřenými rty pokračoval: „Myslím, že se s tímto pánem můžeme bavit také německy, ne?“

Při vstupu do místnosti Thomas na stolku zahlédl desky s nápisem HUNEBELLE. V takové situaci nemělo vůbec smysl to popírat. „Ano, mluvím také německy.“

„No výborně, výborně. Možná jste dokonce krajan, co?“ Sturmbannführer čtverácky pohrozil prstem: „No? Vy jedna šelmo! Tak už to řekněte!“

Vyfoukl na Thomase oblak doutníkového kouře. Thomas mlčel.

Sturmbannführer zvážněl: „Podívejte se, pane Hunebelle – nebo ať se jmenujete jakkoli, možná si myslíte, že nám dělá potěšení vás zavřít a vyslýchat. Vyprávěli vám o nás hrůzostrašné pohádky, co? Neděláme svou těžkou službu rádi, to vás mohu ujistit. Němečtí lidé, pane Hunebelle, nejsou na něco podobného stavěni.“ Eicher lítostivě pokýval hlavou. „Ale služba národu to vyžaduje. Přísahali jsme Vůdci. Po konečném vítězství převezme náš lid vedení všech ostatních národů na zemi. Něco takového se musí připravit. K tomu je zapotřebí každého člověka.“

„I vás,“ nadhodil pobočník Winter.

„Prosím?“

„Vy jste nás přece podvedl, Hunebelle, V Marseille. Se zlatem, šperky a devizami.“ Sturmbannführer se z plna hrdla zasmál. „Neodporujte, my to přece víme. Musím říct, udělal jste to šikovně. Chytrý chlapec.“

„A protože jste chytrý chlapec, budete nám hezky vyprávět, jak se doopravdy jmenujete a kam přišly všechny ty věci od Lessepse a Bergiera,“ přikazoval Winter tiše.

„A s kým jste spolupracoval,“ dodával Eicher, „to samozřejmě také. Marseille jsme už obsadili. Můžeme vaše kolegy hned zkasírovat.“

Thomas mlčel.

„No?“ vyzval ho Eicher.

Thomas zavrtěl hlavou. To všechno si tak představoval.

„Vy nechcete mluvit?“

„Ne.“

„U nás mluví každý!“ Výraz vlídného dobráctví a úsměv se náhle z Eicherovy tváře ztratily. Jeho hlas zněl chraptivě: „Vy hajzle ubohej! Už jsem se s váma vybavoval až moc!“ Vstal, zhoupl se v kolenou, odhodil doutník do krbu a řekl Winterovi: „Tak šup, vyřiď ho.“

Winter zavedl Thomase dolů do přetopeného sklepa. Tady zavolal dva muže v civilu. Přivázali Thomase ke kotli ústředního topení. Pak ho vyřídili.

Tak to šlo tři dny po sobě. Omnibus z Fresnes do Paříže. Výslech. Vyřizování ve sklepě. Jízda zpět do nevytopené cely.

Poprvé se dopustili té chyby, že ho zmlátili moc rychle a moc brutálně. Thomas ztratil vědomí.

Podruhé se té chyby už nedopustili. Ani po třetí. Po třetí Thomasovi vypadly dva zuby, tělo bylo na mnoha místech rozbité do krve. Po třetím vyřizování poslali Thomase na dva týdny do nemocnice ve Fresnes.

Pak to celé začalo od začátku.

Když ho 12. prosince autobus bez oken opět vezl do Paříže, byl Thomas Lieven u konce. Nemohl už snést, aby ho mučili. Pomyslel si: skočím z okna. Eicher mě teď vždycky vyslýchá nahoře ve třetím patře. Ano, skočím z okna. Když budu mít štěstí, budu mrtvý. Ach Chantal, ach Bastiane, tak rád bych vás zase viděl…

Thomas Lieven byl kolem desáté hodiny 12. prosince 1942 uveden do kanceláře pana Eichera. Vedle sturmbannführera stál muž, kterého Thomas ještě nikdy neviděl: velký, hubený, bělovlasý. Muž měl na sobě uniformu plukovníka německého wehrmachtu s mnoha stužkami řádů a pod paží držel objemný spis, na jehož deskách Thomas dokázal rozluštit slovo GEKADOS.

Eicher vypadal rozčileně.

„To je ten muž, pane plukovníku,“ tvářil se nevrle a odkašlal.

„Vezmu ho s sebou,“ rozhodl plukovník s mnoha vyznamenáními.

„Protože jde o Gekados, nemohu vám v tom zabránit, pane plukovníku. Prosím, potvrďte převzetí.“

Kolem Thomase Lievena se začalo všechno točit, místnost, muži, všechno. Vratce stál ve svém ubohém vězeňském obleku. Potácel se a hrdlo se mu svíralo a bojoval o vzduch a myslel na slova, která kdysi četl v jedné knize filozofa Bertranda Russella: „V našem století se dějí už jen nepředvídané věci…“

Se spoutanýma rukama seděl Thomas Lieven vedle bělovlasého plukovníka v limuzíně wehrmachtu. Projížděli středem Paříže, která se od mírových dnů téměř nezměnila. Zdálo se, že Francie okupaci ignoruje. Ulice byly plné hektického života. Thomas Lieven viděl elegantní ženy, uspěchané muže a mezi nimi podivně bezmocné a ztracené německé vojáky.

Plukovník mlčel, dokud nedojeli do předměstské vilové čtvrti Saint Cloud, pak promluvil: „Slyšel jsem, že rád vaříte, pane Lievene.“

Thomas, oslovený pravým jménem, strnul. Jeho mozek, přecitlivělý a po mukách uplynulých týdnů velmi nedůvěřivý, pracoval naplno.

Co to znamená? Co je to za novou past? Z boku si prohlédl důstojníka sedícího vedle. Dobrá tvář. Chytrá a skeptická. Huňaté obočí. Orlí nos. Citlivá ústa. No a? V mé vlasti hraje hodně vrahů Bacha!

Thomas Lieven namítl: „Nevím, o čem mluvíte.“

„Ale ano, víte to,“ odpověděl důstojník. „Jsem plukovník Werthe od vojenské rozvědky v Paříži. Mohu vám zachránit život – nebo ne, to záleží jen na vás.“

Vůz teď zastavil před vysokou zdí, která obklopovala velký pozemek. Řidič třikrát zatroubil. Těžká brána se otevřela, aniž by bylo vidět člověka. Auto vjelo dovnitř a zastavilo před štěrkem posypaným vjezdem do vily se žlutými zdmi, francouzskými okny a zelenými okenicemi.

„Zvedněte ruce,“ vyzval ho plukovník, který si říkal Werthe.

„Proč?“

„Abych vám mohl sundat pouta. S pouty přece nemůžete vařit. Rád bych si dal cordon bleu, je-li vám to vhod. A palačinky Suzette. Zavedu vás do kuchyně. Nanette, služebná, vám pomůže.“

„Cordon bleu,“ řekl Thomas slabě. Začalo se s ním zase všechno točit, zatímco plukovník Werthe odemykal ocelová pouta.

„Tak, prosím.“

Ještě žiju, pomyslel si Thomas, ještě dýchám. Co se toho ještě dá udělat? Mezitím, co se jeho životní síly opět trochu probouzely, souhlasil: „No dobře. K tomu si snad uděláme plněné baklažány.“

O půl hodiny později Thomas vysvětloval dívce Nanette, jak se připravují baklažány. Nanette byla černovlasé, nesmírně příjemné děvče, které mělo přes nesmírně úzké černé vlněné šaty zavázanou bílou zástěrku. Thomas seděl vedle Nanette u kuchyňského stolu. Plukovník Werthe se stáhl. Ale přece jen – kuchyňské okno bylo zamřížované…

Stále znovu přicházela Nanette úplně blízko k Thomasovi. Jednou přejela její nahá paže přes jeho tvář, jednou se její zadeček otřel o jeho paži.

Nanette byla dobrá Francouzka; tušila koho má před sebou. A Thomas i přes mučení a strádání, které měl za sebou, vypadal jako to, co skutečně byl: jako opravdový muž.

„Ach, Nanette,“ povzdechl nakonec.

„Ano, monsieur?“

„Musím se vám omluvit. Vy jste tak hezká. Jste tak mladá, za jiných okolností bych tu tak neseděl. Ale jsem vyřízený…“

„Pauvre monsieur,“ zašeptala Nanette. A pak ho políbila, jen rychle, jen letmo a přitom zčervenala.

Jídlo se podávalo ve velké, tmavým dřevem obložené místnosti, jejíž okno vedlo do parku. Plukovník měl teď na sobě civil – výborně střižený flanelový oblek.

Nanette servírovala. Její soucitný pohled stále znovu zalétal k muži ve zmačkaném, špinavém vězeňském úboru, který se však choval jako anglický aristokrat. Musel jíst levou rukou, na pravé měl dva prsty zavázány…

Plukovník Werthe počkal, až Nanette baklažány naservírovala, a pak se pochvalně vyjádřil: „Delikátní, opravdu delikátní, pane Lievene. Čím je to zapečeno, smím-li se ptát?“

„Nastrouhaným sýrem, pane plukovníku. Co ode mě chcete?“ Thomas jedl málo. Cítil, že po týdnech hladu, které měl za sebou, nesmí žaludek přetěžovat.

Plukovník Werthe jedl s chutí. „Jste principiální muž, jak jsem slyšel. Chcete se raději nechat umlátit k smrti, než byste něco prozradil SD nebo dokonce pro tu pos… pro tu organizaci pracoval.“

„Ano.“

„A pro Canarisovu organizaci?“ Plukovník si ještě vzal baklažány. Thomas se tiše zeptal: „Jak jste mě dostali od Eichera?“

„Ach, to bylo úplně jednoduché. Máme tu v abwehru jednoho dobrého muže, kapitána Brennera. Ten vás už dlouho sleduje. Dovolil jste si toho dost, pane Lievene.“ Thomas sklonil hlavu. „Žádnou falešnou skromnost, prosím! Když…

Menu

Plněné baklažány

Cordon bleu s drobným hráškem

Crepes Suzette

Paříž. 12. prosince 1942

PŘITOM UZAVŘEL THOMAS LIEVEN PAKT S ĎÁBLOVÝM ADMIRÁLEM

Plněné baklažány

Vezmeme velké, pevné baklažány, oloupeme a podélně je rozpůlíme. Opatrně je vydlabeme a dužinu společně s hovězím a vepřovým masem, s jednou cibulí a jednou namočenou houskou bez kůrky pomeleme. – Masu zpracujeme s vejcem, solí, pepřem, paprikou a troškou sardelové pasty v pikantní sekanou. Tou baklažány naplníme. – Na dno dobře máslem vymazané zapékací formy nalijeme trochu masového vývaru, naklademe do ní baklažány, posypeme strouhaným sýrem a vločkami másla a pečeme půl hodiny ve středně vyhřáté troubě.

Cordon bleu

Vezmeme pěkné telecí řízky, dobře je naklepeme a polovinu každého obložíme plátkem šunky, na něj položíme plátek ementálu tak, aby zůstal volný asi na prst široký okraj. – Okraje řízku pak potřeme bílkem a neobloženou polovinu překlopíme na obloženou, okraje zmáčkneme. – Maso teď lehce obalíme v mouce, v osoleném a opepřeném žloutku a strouhance a na pánvi v dostatečném množství másla po obou stranách opečeme do zlatová. – Podáváme s jemným zeleným hráškem, který posolíme a posypeme sekanou petrželkou.

Crepes Suzette

Upečeme větší množství crepes, to jsou malé, tenké palačinky, do jejichž těsta se dává voda místo mléka. – Na stole na lihovém vařiči rozpustíme dostatečně velké množství másla, ale to nesmí v žádném případě zhnědnout, přidáme Stavu a na drobounko posekanou slupku z mandarinky nebo pomeranče. Přilejeme kapku třešňovice, maraschina, curacaa nebo cointreu a přidáme trochu cukru. V tekutině necháme ohřívat vždy jen jednu palačinku. Pak ji rychle srolujeme a podáváme na předehřátém talíři.

… Brenner zjistil, že vás SD zatkla a odvezla do Fresnes, zkonstruovali jsme malý fingovaný případ…“

„Malý fingovaný případ?“

Werthe ukázal spis s nápisem GEKADOS, který ležel na stolku u okna. „Naše metoda, jak získat od SD zatčené. Z nějakých starých špionážních případů vykonstruujeme nový, který neexistuje, a napíšeme k tomu několik svědeckých výpovědí. Pak podpisy a pokud možno hodně razítek. To dělá vždycky dojem. V nových svědeckých výpovědích pak někteří lidé například tvrdí, že jistý Pierre Hunebelle měl něco společného s celou řadou pumových atentátů v okolí Nantes.“

Nanette přinesla Cordon bleu. Vrhla na Thomase láskyplný pohled, a než opět zmizela, mlčky mu nakrájela maso.

Plukovník Werthe se usmál: „Dobyl jste jedno srdce. Kde jsem to zůstal? Ach ano. Fingovaný případ. Poté, co jsme tedy měli hotový vymyšlený spis, šel jsem k Eicherovi a ptal se ho, zda snad SD nezajala jistého Pierra Hunebella. Dělal jsem úplně hloupého. Ano, řekl okamžitě, sedí ve Fresnes. Ukázal jsem mu svůj spis, Tajná věc velitelství. Tím a patřičně velkým rozruchem – Canaris, Himmler a tak dále – jsem udělal z Eichera nositele tajemství a nakonec jsem mu dal spis přečíst. Zbytek, převzetí pro Říši důležitého špiona Hunebella, pak byl docela snadný…“

„Ale proč, pane plukovníku? Co ode mě chcete?“

„Nejlepší Cordon bleu v mém životě. Ale dobře, teď vážně, pane Lievene: potřebujeme vás. Máme problém, který může vyřešit jen člověk jako vy.“

„Nenávidím tajné služby,“ prohlásil tiše Thomas Lieven a myslel na Chantal a Bastiana a na všechny své přátele a srdce ho bolelo. „Nenávidím je všechny. A všemi pohrdám.“

Plukovník Werthe jako by neslyšel: „Teď je půl druhé. Na čtvrtou hodinu jsem domluven s admirálem Canarisem v hotelu Lutetia. Chce s vámi mluvit. Můžete jít se mnou. Když pro nás budete pracovat, udělali jsme si spisem Gekados nástroj, kterým vás osvobodíme ze spárů SD. Když pro nás nebudete chtít pracovat, nemohu už pro vás nic udělat. Pak vás musím znovu odevzdat Eicherovi…“

Thomas se na něho upřeně díval. Uplynulo pět sekund.

„Tak tedy?“ zeptal se plukovník Werthe.

3

„Roluj vpřed!“ řval šikovatel Adolf Bieselang v tělocvičně. S povzdechem udělal Thomas Lieven kotrmelec dopředu. „Roluj vzad!“ řval šikovatel Adolf Bieselang. S povzdechem udělal Thomas Lieven kotrmelec dozadu. Spolu s ním vzdychalo jedenáct dalších pánů: šest Němců, jeden Nor, jeden Ital, jeden Ukrajinec a dva Indové.

Indové si při kotrmelcích nechávali na hlavách turbany. Tak přísné byly jejich zvyky.

Šikovatel Bieselang měl na sobě německou leteckou uniformu. Bylo mu 45 let, byl vychrtlý, bledý a neustále vzteky bez sebe. Když ho člověk viděl, okamžitě se lekl jeho obrovských rozevřených úst s četnými plombami v chrupu. Šikovatel Bieselang měl ústa téměř neustále otevřená, přes den při řvaní, v noci při chrápání.

Působiště šikovatele Bieselanga – před dvěma lety ovdovělého otce dospělé, mimořádně hezké dcery – bylo 95 kilometrů severozápadně od říšského hlavního města Berlína, poblíž Wittstocku na Dosse.

Šikovatel Bieselang cvičil výsadkáře, bohužel – k jeho zlosti – ne ty v uniformě, ale ty v civilu, velmi neproniknutelné chlapíky s velmi neproniknutelnými úkoly. Domácí i cizince. Odpornou sebranku. Prostě civilisty.

„A rolůůůj vpřed!“

Thomas Lieven alias Jean Leblanc alias Pierre Hunebelle alias Eugen Wälterli dělal kotrmelce dopředu.

Psal se 3. únor 1943.

Byla zima a nebe nad Brandenburskou markou se podobalo šedému ručníku. Dunění nízko létajících cvičných letadel neustále naplňovalo vzduch hlukem.

Jak sem byl Thomas Lieven, kdysi nejmladší, nejelegantnější a nejúspěšnější soukromý bankéř v Londýně, zavát, bude se ptát laskavý čtenář. Jaká libůstka osudu ho zahnala do tělocvičny výcvikového tábora Wittstock na Dosse?

Thomas Lieven, pacifista a labužník, ctitel žen a nepřítel armády, muž, který nenáviděl zpravodajské služby, se rozhodl, že zase bude pro jednu zpravodajskou službu pracovat. S plukovníkem Werthem jel do pařížského hotelu Lutetia. Tam se setkal s admirálem Canarisem, tajemným mužem německého abwehru.

Thomas Lieven věděl: jestliže bude odevzdán zpět gestapu, bude do měsíce mrtev. V moči už našel stopy krve.

Thomas Lieven si myslel: ten nejubožejší život je přece ještě lepší než ta nejčestnější smrt.

Přesto – ani před šedovlasým admirálem nepopíral své zásady: „Pane Canarisi, budu pro vás pracovat, protože nemám jinou možnost. Ale dávám vám k úvaze: nikoho nezabiji, nikoho nebudu ohrožovat, zastrašovat, týrat, nikoho neunesu. Chcete-li mě pověřit takovými úkoly, pak jdu raději zpět na Avenue Foch.“

Admirál se zádumčivým pohledem zavrtěl hlavou. „Pane Lievene, mise, kterou vás chci pověřit, má sloužit tomu, aby se zabránilo prolévání krve a zachránily se lidské životy – pokud to vůbec ještě je v naší moci.“ Canaris zvýšil hlas: „Německé životy a francouzské životy. Není vám to sympatické?“

„Zachraňovat lidské životy je mi vždy sympatické. Národnost a náboženství jsou mi přitom lhostejné.“

„Jde o potlačení nebezpečných francouzských partyzánských svazů. Jeden z našich lidí hlásí, že se jedna nově založená odbojová skupina snaží navázat spojení s Londýnem. Jak známo, ‚War Office‘ podporuje francouzský odboj a vede mnoho těchto skupin. Ta příslušná skupina potřebuje ještě vysílačku a kódovací klíč. Obojí těm lidem dodáte, pane Lievene.“

„Aha,“ řekl Thomas.

„Mluvíte plynně anglicky a francouzsky. Léta jste žil v Anglii. Jako britský důstojník seskočíte padákem nad partyzánskou oblastí a přinesete vysílačku. Zvláštní vysílačku.“

„Aha,“ řekl Thomas podruhé.

„Do oblasti vás dopraví britské letadlo. Máme několik ukořistěných letadel RAF, které používáme k takovým účelům. Samozřejmě že vám předtím musíme dát parašutistický výcvik.“

„Aha,“ řekl Thomas potřetí.

4

„A rolůůůj vpřed!“ řval Bieselang. Dvanáct pánů, kteří se před ním ve špinavých drilichových oblecích kouleli po špinavé podlaze tělocvičny, měl zuřivý šikovatel v moci teprve čtyři dny. Žili stranou od asi tisíce regulérních vojáků, kteří byli ve Wittstocku na Dosse cvičeni jako výsadkáři.

„A rolůůůj vzad!“

Silně zpocený a s obolavělými kostmi se Thomas Lieven koulel vzad. Oběma Indům vedle něho sklouzly turbany přes oči.

Vy blbouni, myslel si Thomas. Já musím – ale vy? Vy jste se přihlásili dobrovolně, vy pitomci! Ital byl dobrodruh. Nor, Ukrajinec a Němci byli idealisté a oba Indové byli bratranci politika Subhas Čandra Bose, který před dvěma lety uprchl ze své vlasti do Německa.

„Tak, konec s kotrmelci! Vyskočit a pochodovat, pochóóód! Na visutou hrazdu! Trochu pohybu, lenoši, bude to!“

Bez dechu, s pícháním v boku a srdečními potížemi se dvanáct mužů v drilichových oblecích hnalo jeden přes druhého a začalo šplhat na visutou hrazdu upevněnou pod stropem tělocvičny, pět metrů nad zemí.

„Komíhat! Budete se pořádně komíhat, vy vyžraný ulejváci?“

Thomas Lieven se komíhal. To všechno už znal, byla to součást tak zvaných pozemních cvičení. Člověk se musel naučit padat. Skočit z letadla nebyl zřejmě žádný problém. Přistát se zdravými kostmi na zemi, to bylo, jak se zdálo, nejtěžší.

„Ještě deset sekund – ještě pět sekund – padat!“ řval šikovatel Adolf Bieselang.

Dvanáct mužů se pustilo visuté hrazdy a padalo. Kolena měkká, úplně měkká, tělo pružné, padat jako kočka – v tom byl ten trik. Když člověk padal strnule, polámal si kosti.

Thomas Lieven si skoro polámal kosti, když dopadl na podlahu tělocvičny. Tiše klel a masíroval si nohy.

Bieselang začal okamžitě řádit: „Číslo sedm, moc blbej na padání, co?“ Všichni tu měli čísla, nevyslovovala se žádná jména. „Co si myslíte, chromej panáku, že se s vámi stane, člověče, až doopravdy skočíte s padákem? To mám co dělat opravdu jen s idioty?“

„No dobře,“ vrčel Thomas, zatímco se s námahou zvedal. „Já se to ještě naučím. Mám největší zájem na tom, naučit se to.“

Šikovatel Bieselang řval: „Na bradla, pochodem vchóóód! Nechcete se pohnout, vy mizerný líní civilisti… Hej, číslo 2, rychle jedno čestný kolo kolem tělocvičny, ale na kolenou!“

„Zabiju ho,“ šeptal norský kolaborant šplhající vedle Thomase, „přísahám, že toho hnusáka, co ponižuje lidi, jednou zabiju!“

Zatímco Thomas šplhal, komíhal a stál, hlodaly v něm chmurné myšlenky: žádná zpráva z Marseille. Ani slovo o Chantal. Ani slovo o Bastianovi. Thomase bolelo srdce, když na to pomyslel. Jaká to byla doba. Bylo přežití skutečně to krajní a nejlepší, co si směl člověk přát?

Němci obsadili Marseille. Co se stalo s Chantal? Žila ještě? Byla deportována, zatčena? Snad mučena jako on?

Thomas Lieven, když se probral z takových děsivých snů, ležel už beze spánku, ležel v odporné kasárenské místnosti, v níž chrápalo a sténalo šest mužů. Chantal – právě jsme chtěli uprchnout do Švýcarska a žít v míru – v míru, milý bože…

Thomas se už před několika týdny pokusil poslat Chantal dopisy. Ještě v Paříži, v hotelu Lutetia, mu plukovník Werthe slíbil, že obstará odeslání dopisu. Jiný dopis dal Thomas v jazykové škole překladateli, který jel do Marseille. Ale Thomas v uplynulých týdnech neustále měnil adresu. Jak ho měl dopis od Chantal vůbec dostihnout? Zuřivý šikovatel Bieselang bez milosti dál cvičil svých dvanáct mužů. Po pozemních cvičeních přišla na řadu cvičení na polích ztvrdlých jak beton a pokrytých jinovatkou. Žákovi tu připevnili otevřený padák. Zapnuli letecký motor přimontovaný na podstavci. Padák se v ohromném vzdušném víru nafoukl a nemilosrdně táhl zkoušeného po zemi. Musel se naučit oběhnout jej a padnout na něj, aby z něho unikl vzduch.

Objevily se šrámy a rány, naražená kolena a vymknuté kotníky. Šikovatel Bieselang štval svých dvanáct mužů od šesti od rána do večera. Pak je nechal z napodobených dveří kabiny letounu Ju 52 skákat z velké výšky do plachet, které drželi čtyři žáci.

„Pérovat v kolenou, vy cvoku, pérovat v kolenou!“ řval.

Když kolena dobře nepérovala, přistálo se dole na obličeji – nebo si člověk natrhl všechny svaly. Šikovatel Bieselang naučil své žáky všechno, co museli znát – jen je učil příliš krutě.

Večer před prvním skutečným seskokem přikázal všem napsat závěť a obálku s ní zapečetit. Před spaním si také museli sbalit své věci: „Abychom je mohli poslat vašim rodinným příslušníkům, když zítra padnete na prsa a chcípnete!“

Bieselang si namlouval, že je to psychologická past: uvidíme, kdopak z těch chlapíků si nechá nahnat strach! Všichni si nechali nahnat strach – až na jednoho. Bieselang řádil: „Kde je vaše závěť, číslo sedm?“

Thomas odpověděl mírně: „Nepotřebuji žádnou. Muž, který zažil váš výcvik, pane šikovateli, zvládne každý seskok bez újmy!“

Příštího dne pak šikovatel Bieselang definitivně překročil své pravomoce. S dvanácti muži skupiny nastoupil kolem deváté hodiny ráno do prastarého rozhrkaného letadla Ju 52. Ve dvousetmetrové výšce přelétalo letadlo nad plochou pro seskoky. Dvanáct mužů navlečených na padákových šňůrách stálo za sebou v trupu letadla. Ozvala se pilotova houkačka.

„Připravit k seskoku!“ řval Bieselang, který stál v závětří otevřených dvířek. Všichni teď měli ocelové helmy, oba Indové je měli pod turbany. Všichni drželi v rukou těžké samopaly. Číslo jedna byl Ital. Předstoupil. Bieselang ho plácl do ramene, muž rozpřáhl ruce a skočil do prázdna směrem na levé křídlo. Lano zavěšené na ocelové kolejničce, se napnulo a otevřelo skokanovi ochranný kryt padáku. Ve vzduchu byl Ital okamžitě stržen dolů a dozadu.

Skočilo číslo dvě. Číslo tři. Thomas si pomyslel: mám nějak suché rty. Co když ve vzduchu omdlím? Co když se při pádu zabiju? Je to směšné, najednou mám tak strašnou chuť na husí játra.

Ach, proč jsem nemohl zůstat u Chantal. Byli jsme spolu tak šťastni…

Pak bylo na řadě číslo šest – Ukrajinec. Ukrajinec náhle před Bieselangem couvl, strčil do Thomase a v panice ječel: „Ne – ne – ne…“

Záchvat strachu. Typický záchvat strachu. Není to nepochopitelné, zaregistroval mozek Thomase Lievena. Nikdo nesmí být nucen k seskoku – tak zněl výcvikový předpis. Když někdo odmítl seskok při dvou letech, byl definitivně vyloučen.

Jen šikovatel Adolf Bieselang se houby staral o předpisy. Zařval: „Ty podělanej pse, ty zbabělá svině, ty budeš…,“ uchopil třesoucího se muže, strhnul ho na sebe – a silně ho nakopl do zadku. S ječením vypadl Ukrajinec ven.

Dříve než se Thomas vzpamatoval z rozčilení nad touto scénou, cítil, jak je sám strháván. Šikovatelova bota zasáhla i jeho a on padal, padal, padal, dolů do prázdna.

5

Thomas přestál svůj první skok padákem v životě zdráv. Také všichni ostatní přistáli bez úhony. Jen Ukrajinec si zlomil nohu. S frakturou a nervovým šokem byl dopraven do lazaretu. Toho odpoledne – cvičili v hale hangáru skládání padáku – se skupinou šířilo šuškání a šeptání.

Společnou vraždu vášnivě obhajoval Nor. Bieselang spal ve zvláštní místnosti, stranou pokojů mužstva. Spal hluboce…

Němci byli pro stěžovat si u velitele a odmítnout službu.

Ital a Indové byli pro – Bieselanga nezabít úplně, ale zmlátit do polomrtva. Všichni. Pak by nemohl být potrestán žádný jednotlivec.

Ukázalo se, že život v táboře, který tak nenáviděl, Thomase Lievena už jazykově poznamenal. „Vám snad zvodnatěl mozek,“ řekl při přestávce na cigaretu spiklencům. „Víte, co se stane? Bieselang bude povýšen a my půjdeme do bunkru – všichni.“

Nor vzteky skřípal zuby: „Ale ten pes, ten proklatej pes… Co s ním tedy máme udělat?“

„O tom jsem už také přemýšlel,“ odpověděl Thomas rozvážně. „Pozveme ho na oběd.“

O tomto obědě dne 26. února 1943 se v domě hospodského Friedricha Ohnesorga ve Wittstocku mluví ještě dnes. Elfrieda, hezká šikovatelova dcerka, pracovala jako číšnice u Ohnesorga.

V jednom kupeckém krámku Thomas objevil různé drobnosti, které nezbytně potřeboval: sušené houby, řecké rozinky, kousek kandované pomerančové kůry a kousek kandované citronové kůry.

Zatímco mu blonďatá Elfrieda pomáhala připravovat hovězí filé, hubovala na svého otcovského zploditele: „Vůbec za tu námahu nestojí, ten starej protiva! Pořád každému kecá o svých hrdinských činech. Ostatní jsou vždycky zbabělci. A on sám vždycky hrdina!“

„Elfriedo!“ vyptával se Thomas a přitom opatrně navlhčoval kousky kandované kůry, „řekněte mi, krásné dítě, věnovala vaše nebožka maminka sluch těm válečným historkám vašeho pana tatínka?“

Světlovlasá Elfrieda se musela smát.

„Máma? Ta utekla z pokoje, jak jen začal. Vždycky říkala: V Řecku jsi uměl střílet, doma ne!“

„Jojo,“ mínil Thomas, „a tak přišlo jedno k druhému.“

„Jak to myslíte, pane Lievene?“

„Člověk, krásná, mladá blonďatá Elfriedo, je produktem svého okolí – smím-li takovou vlastně marxistickou maximu v naší nádherné nacionálněsocialistické době vydávat za svou moudrost.“

„Nemám ponětí, o čem to plácáte,“ usmála se Elfrieda a přistoupila blízko k Thomasovi, „ale jste tak milý, tak zdvořilý, tak vzdělaný…“

Thomas na to nereagoval: „A právě proto se váš otec stal tak zlým, jako je dnes.“

„Proč?“

„Nikdo ho neposlouchal. Nikdo ho neobdivoval. Nikdo ho zjevně neměl rád…“

Elfrieda stála vedle něho tak blízko a její rty byly pootevřeny s takovým očekáváním, že ji prostě musel políbit. Byl to dlouhý polibek.

„Ty bys byl muž pro mě,“ šeptala v jeho náručí, zatímco vedle nich se v troubě škvířilo hovězí filé Colbert, „my dva… kdybysme se dali dohromady… Ach, ale ty jsi pro mě příliš fajnový… To s mým starým mi ještě nikdo tak nevysvětlil jako ty…“

„Buď k němu trochu milejší,“ požádal ji Thomas, „ano? Poslouchej ho trošku víc. Mnozí pánové naproti v táboře ti budou vděční.“

Elfrieda se zasmála a opět ho políbila. Ale i přes sladkost polibku sedmnáctileté dívky myslel Thomas na Chantal: myslím na ni, když líbám jinou. Můj bože, já ji miluju, miluju Chantal…

Oběd, na němž se všichni pozvaní objevili velmi skepticky naladěni, měl obrovský úspěch.

Thomas vyslovil krátký projev věnovaný čestnému hostu Adolfu Bieselangovi a uzavřel jej slovy: „… a tak vám děkujeme, vážený pane šikovateli, za to, že jste nás s neúprosnou tvrdostí, sebeobětováním a s neúnavnou péčí, ano, když to muselo být, dokonce i kopanci, pomohl zvítězit nad zbabělým psem, který byl v nás.“

Poté se Bieselang se slzami v očích zvedl a vyslovil projev, který začínal slovy: „Mí velevážení pánové, nikdy jsem si nemyslel, že mi ještě v životě bude přisouzen tak krásný okamžik…“

Přehrada se protrhla. Nechali šikovatele Adolfa Bieselanga mluvit, konečně, konečně po dlouhých zlých letech ho nechali mluvit! A on mluvil, při vývaru o Norsku a při hovězím filé o Řecku a při anglickém pudinku o Krétě.

Příštího dne předstoupil před skupinu od základů změněný Adolf Bieselang a pronesl: „Pánové, děkuju vám za krásný večer. Kdybych vás nyní směl poprosit, abyste mě následovali do letadla. Bohužel musíme seskoky ještě trochu cvičit.“

Menu

Silný masový vývar

Filet Colbert

Anglický plumpudink se šodó

Wittstock, 26. února 1943

THOMAS LIEVEN VAŘENÍM OBMĚKČÍ ZUŘIVÉHO ŠIKOVATELE

Silný masový vývar

z hovězího masa, kostí a zeleniny do polévky by měl být běžnou záležitostí pro každou hospodyni.

Filé Colbert

Vezmeme kilo a půl hovězího filé, sůl, pepř, 30 g másla, 30 g cibule, 30 g žampionů nebo namočených sušených hub, 5 g petržele, 1 hlávku kapusty, půl kila čerstvé slaniny a 150 g tuku na pečení. – Odblaněné filé nařízneme na horní straně podélně tak, aby bylo možné odklopit centimetr silnou vrstvu masa jako víko kufru. – Nasekáme na jemno cibuli, petržel a žampiony, osmahneme je na rozpáleném másle a naplníme pod zvednuté masové víko. – Z velké kapusty odloupeme listy, seřízneme silnější žilky tak, aby listy byly ploché a povaříme je minutu ve vroucí osolené vodě. – Filé zabalíme nejprve do kapustových listů, pak do tenkých plátků slaniny, omotáme nití a pečeme v troubě. – Před podáváním odstraníme ze šťávy tuk a rychle ji s trochou másla a masového vývaru svaříme na omáčku

Anglický plumpudink se šodó

Zamícháme 4 žloutky s půl kilem mouky, 3/8 l mléka, 80 g cukru, 250 g rozinek, 250 g řeckých rozinek, 250 g na jemno nakrájeného tuku z ledvin, 30 g kandované pomerančové kůry, 30 g kandované citronové kůry – obojí posekáno nadrobno – s polovinou skleničky rumu a troškou soli. Vše důkladně propracujeme, přidáme sníh z bílků a necháme vše 4 hodiny vařit v dobře vymaštěné pudinkové formě. – Při podávání polijeme pudink rumem, zapálíme a neseme na stůl hořící.

Šodó

Zakvedláme 1/4 l bílého vína, 2 vejce, 50 g cukru, nastrouháme kůru ze čtvrtky citronu, šťávu z celého citronu a 5 g bramborové moučky. – Omáčku šleháme ve vodní lázni do pěny a servírujeme okamžitě.

6

Když Thomas večer 27. února přicházel do svého příbytku, procházel kolem vysokého plotu z ostnatého drátu, který odděloval oddělení agentů od oddělení vojenského letectva. Na druhé straně plotu stál výsadkář a pískal na něho. „Hej!“

„Co je?“

„Popis, který mi dal ten Bastian, se na tebe hodí.“

Thomas byl náhle čilý: „Bastian?“

„Jmenuješ se Pierre Hunebelle?“

„Ano, to jsem já… Víš – víš snad něco o jisté Chantal Tessierové?“

„Tessierová? – Néé – znám jen toho Bastiana Fabra… Dal mi tři zlaté mince, když ti doručím dopis… Musím pryč, člověče, tamhle jde můj šikovatel…“

Pak měl Thomas Lieven v ruce obálku. Sedl si na jeden patník v poli. Stmívalo se. Byla zima. Ale Thomas chlad necítil. Roztrhl obálku, vytáhl dopis a začal číst, zatímco mu srdce bušilo jako obrovské kladivo.

Marseille, 5. 2. 1943

Můj milý starý Pierre!

Vůbec nevím, jak mám tento dopis začít. Možná, že když tato slova píšu, prohlížíš si už fialky odspodu.

V posledních týdnech jsem slídil a potkal jednoho kamaráda, který nosí na obou ramenou – pracuje pro odboj i pro Němce. Z Paříže věděl, co se ti všechno stalo. Ty proklatý svině z SD, jakmile jednoho z nich chytnu, uškrtím ho vlastníma rukama. Teď, jak mi řekl ten kamarád, jsi u jiného spolku. Jak jen jsi to dokázal? A někde u Berlína Tě teď cvičí na výsadkáře. Člověče, já se podělám! Můj Pierre bude německý výsadkář! Bylo by to k smíchu, kdyby to nebylo k pláči.

Montpellieru jsem poznal jednoho německého vojáka, je správnej. Kromě toho jsem ho podplatil. Jede do Berlína. Tomu dneska dám s sebou tenhle dopis.

Chantal od Tebe dostala dva dopisy – ale neměli jsme při ruce nikoho, kdo by doručil odpověď.

Milý Pierre, Ty víš, jak Tě mám rád – proto je pro mě zvláště těžké napsat, co se tu stalo. 24. ledna vyhlásilo německé velitelství, že stará přístavní čtvrť musí být vyklizena!

Toho dne zatkli z naší branže na 6 000 lidí. Hodně z nich znáš. Zavřeli přes 1 000 barů a bordelů. Takové boje s dámami jsi neviděl!

Němci nám dali jen čtyři hodiny času na to, abychom vyklidili byty, pak už přišly jejich demoliční jednotky. Chantal, starý Francois (Koňské kopyto, víš ještě?) a já jsme zůstali spolu až do konce. Chantal byla jako opilá, jako kdyby si šňupla koksu. V hlavě měla jen jedinou myšlenku: odrovnat Plešatce! Dantese Villeforta, vzpomínáš si? Ta třikrát prokletá svině Tě totiž prozradila gestapu.

Tedy, toho večera jsme na něj čekali v jednom průjezdu v Rue Mazenod, proti domu, ve kterém bydlel. Věděli jsme, že se schovává ve sklepě. Chantal řekla: „Teď, když Němci vyhazují domy do vzduchu, musí vylézt ven.“ A tak jsme čekali – celé hodiny. Chlapče, to byl večer! Kouř a prach a dým ve vzduchu, a hroutily se pořád další domy, muži řvali, ženy vřískaly, děti plakaly…

7

Kouř, prach a dým prosytily vzduch. Exploze duněly, muži řvali, ženy vřískaly, děti plakaly… Byla už tma. Jen rudý tajuplný odlesk hořících domů osvětloval Starou čtvrť. Chantal stála bez hnutí v temnotě klenutého vchodu. Na sobě měla opět úzké kalhoty, opět kožené sako a na vlasech opět červený šátek. Pod koženým sakem měla ukrytý samopal. V bílém kočičím obličeji se nic nepohnulo.

Další dům vyletěl do povětří. Pršely kamenné odštěpky. Ozvalo se vřískání, německé kletby, výkřiky a dusot holínek.

„Bože na nebi, Chantal, musíme pryč!“ naléhal Bastian. „Každou chvíli tu můžou být Němci! Když nás tu uvidí – se zbraněmi…“

Chantal mlčky zavrtěla hlavou. „Vypadněte, já zůstanu tady.“ Chantalin hlas zněl ochraptěle. Kašlala. „Plešatec je naproti ve sklepě, to vím. Musí ven, ten pes. A já ho odrovnám. Přísahala jsem, že ho odrovnám. I kdyby to bylo to poslední, co udělám!“

Do uší jim zalehl pronikavý ženský křik. Podívali se nahoru na ulici. Vojáci tam před sebou hnali houf děvčat. Dívky byly většinou oblečeny do županů nebo koupacích plášťů. Tloukly kolem sebe, kousaly, kopaly a škrábaly, rukama nohama se bránily proti vystěhování.

„Ty jsou od madame Yvonně,“ mračil se „Koňské kopyto“. Houf děvčat byl hnán kolem nich. Vzduchem létaly kletby a nadávky, které nelze otisknout.

Náhle Bastian zařval: „Tam!“

V protějším průjezdu se objevil Dantes Villeforte – s třemi dalšími muži. Plešatec měl na sobě krátký kožešinový kabátek. Muži jeho osobní stráže byli oblečeni do tlustých pulovrů. Z kapes kalhot jim čouhaly pažby pistolí. Bastian vytáhl svůj revolver, ale Chantal strhla hlaveň zpátky. Křičela: „Ne! Trefíš děvče!“ Ještě pořád se před vjezdem praly ženy s německými vojáky.

Pak šlo všechno velmi rychle.

Dantes Villeforte v předklonu utíkal k jednomu z vojáků, poddůstojníkovi, a stále dbal na to, aby byl před Chantal kryt buď Němcem, nebo děvčetem.

Vojákovi SD ukázal průkaz vystavený jistým sturmbannführerem Eicherem z Bezpečnostní služby v Paříži. Pak Plešatec poddůstojníkovi něco říkal a ukazoval na vjezd, kde stáli Chantal, Bastian a Francois.

V tom okamžiku Chantal vytáhla samopal, zamířila – ale opět zaváhala, protože v palebném poli se stále ještě pohybovala děvčata.

Toto zaváhání stálo Chantal život. Se zlomyslnou grimasou pozvedl Villeforte svou pistoli a kryt jedním děvčetem vystřílel celý zásobník.

Chantal se bez hlesu zhroutila a padla na špinavou zem. Krev, proud krve zbarvil kožené sako do ruda. Už se nepohnula. Její krásné oči se obrátily v sloup.

„Rychle!“ křičel Francois. „Dvorem! Přes zeď!“

Bastian věděl, že jde o sekundy. Otočil se a vypálil na Villeforta, viděl, jak sebou gangster škubl a chytil si levou paži, slyšel ho kvičet jako zapíchnuté sele.

Bastian a Francois pak běželi o život. Znali každý kámen ve Staré čtvrti. Za zdí byla mříž kanálu. Když se tudy sestoupilo do odvodňovací šachty, mohlo se vyjít ven za hranicemi Staré čtvrti…

8

„… doběhli jsme ke starému kanálu a dostali se do bezpečí,“ psal Bastian Fabre.

Thomas Lieven nechal dopis klesnout, zadíval se do soumraku a nafialovělého oparu, který se navečer objevil a stíral si slzy z očí.

Pak četl dál:

„Zmizel jsem v Montpellieru. Když sem někdy přijdeš, ptej se po mně u mademoiselle Duvalové, 12 Boulevard Napoleon, to je teď moje kočka.

Pierre, můj bože Pierre, naše milá Chantal je mrtvá. Vím přece, jak jste si byli blízcí. Řekla mi, že byste se snad bývali vzali. Víš, že jsem Tvůj přítel, a proto jsem zoufalý jako Ty. Život je jedno jediné merde. Uvidíme se ještě někdy? Kdy? Kde? Měj se dobře, můj starouši. Je mi na blití. Nemůžu psát dál. Bastian“

Setmělo se. Thomas Lieven seděl na patníku. Byla zima. Thomas ale zimu necítil. Po obličeji mu stékaly slzy.

Mrtvá. Chantal byla mrtvá. Náhle skryl hlavu v dlaních a hlasitě zasténal. Ach bože, tolik toužil, tak strašně po ní toužil, po její divokosti, jejím smíchu, její lásce.

Naproti v kasárnách ho volali, hledali ho. Neslyšel je. Seděl v zimě a myslel na svou ztracenou lásku a plakal.

9

Dne 4. dubna 1943, krátce po půlnoci, přeletělo britské letadlo typu „Blenheim“ ve výšce 250 metrů osamělou zalesněnou oblast mezi Limoges a Clermont-Ferrand. Opsalo obrovský oblouk a přeletělo les podruhé. Poté v hloubce vzplanuly dva ohně, pak tři červené světelné body a konečně bílý signál z kapesní lampy.

V kabině letadla s modro-bílo-červenými kruhy RAF seděli dva němečtí vojenští piloti a jeden německý vojenský radista. Za nimi stál muž v hnědé kombinéze made in England s připnutým padákem anglické výroby.

Muž měl výborně padělané britské doklady na jméno Robert Almond Everett a stejný vojenský pas, podle něhož měl hodnost kapitána. Nad horním rtem nosil knír a po stranách tváře kotlety. Kromě toho měl u sebe: anglické cigarety, anglické konzervy a anglické léky.

Velitel letadla se na něj ohlédl a kývl. Thomas Lieven vytáhl z kombinézy své zlaté repetýrky a odklopil víčko. 00.28 hodin.

S radistovou pomocí vyhodil z otevřených dvířek objemný balík připevněný na nákladním padáku. Pak vstoupil do dveřního otvoru sám. Radista mu podal ruku.

A potom, zatímco se shýbal, jak se to naučil, si Thomas přísahal: když se z toho dostanu, když Dantese Villeforta ještě jednou na tomto světě potkám, pak tě chci, Chantal, pomstít… pak tě chci pomstít. Bezmocně si říkal: „Chantal, mám tě tak rád.“

Pak roztáhl ruce a skočil, směrem k levému křídlu, ven do noci…

V prvních deseti sekundách pádu si myslel: chlapče, chlapče, chlapče! Tedy až tohle budu jednou povídat ve svém londýnském klubu, odvezou mě rovnou do blázince! To je k neuvěření. Už skoro čtyři roky žiji v tomto šíleném světě. Napálil jsem anglickou, německou a francouzskou zpravodajskou službu – já, zrovna já, člověk, který si vždycky přál žít v klidu, dobře jíst a dvořit se krásným ženám! V Lisabonu jsem se naučil falšovat pasy. V Marseille jsem založil univerzitu pro lumpy. Podlehl jsem nutnosti, nikoli ctnosti. Chlapče…

Pod sebou viděl Thomas na malé mýtince plápolat dva ohně a svítit červené body tří kapesních svítilen.

V druhých deseti sekundách pádu si myslel: musím přistát v tom trojúhelníku mezi červenými body. Tam je paseka bez stromů. Když nepřistanu v tom trojúhelníku, je velmi pravděpodobné, že si zapíchnu dubovou větev do… Můj bože, vždyť mi bude tento měsíc teprve čtyřiatřicet! Trochu zaveslovat rukama. Prima. Už jsem zase nad trojúhelníkem. Jsou to správní francouzští partyzáni, co tam dole drží červené baterky. Myslí si, že mě k nim posílá colonel Buckmaster z Londýna. Kdyby tušili, že mě posílá admirál Canaris z Berlína…

V posledních deseti sekundách pádu si myslel: takový mroží knír je to nejodpornější… Ale opravdu! Člověku pořád lezou vousy do pusy. A k tomu ty dlouhé kotlety. Bratři z abwehru mě přinutili, abych si nechal obojí narůst. Mroží knír a kotlety. Typická tajná služba! Abych vypadal anglicky. Jako kdyby pravý anglický kapitán, kdyby měl v úmyslu seskočit s tajným posláním nad Francií okupovanou Němci, si co nejrychleji neoholil mroží knír a kotlety, aby vypadal méně anglicky. Jsou to všechno cvoci. Ať mi všichni…

Thomas Lieven alias kapitán Everett dopadl na zem. Padl na obličej, do pusy se mu dostalo značné množství vousů a v posledním okamžiku si uvědomil, že musí klít anglicky, a nikoli německy.

Pak se pomalu zvedl. Stáli před ním čtyři lidé osvětlovaní oběma plápolajícími a dřevem živenými ohni, tři muži a jedna žena. Všichni měli na sobě větrovky.

Byla to hezká, mladá žena. Světlé vlasy měla stažené dozadu. Vysoké lícní kosti, sešikmené oči. Krásná ústa.

Z těch tří mužů byl jeden malý a tlustý, jeden velký a hubený a jeden obrostlý jako pračlověk.

Malý, tlustý Thomase oslovil anglicky: „Kolik králíčků si hraje v zahradě mé tchyně?“ Na to Thomas odpověděl s brilantním oxfordským přízvukem: „Dva bílí, jedenáct černých, jeden skvrnitý. Máte brzy přijít k Fernandelovi. Holič už na vás čeká.“

„Máte rád Čajkovského?“ zeptala se ho přísná krasavice francouzsky. Její oči zářily, zuby se jí blýskaly v odlesku blízkého ohně a v ruce držela pistoli připravenou ke střelbě.

Poslušně odpověděl v anglicky akcentované francouzštině větou, kterou mu v Paříži dal na cestu plukovník Werthe: „Dávám přednost Chopinovi.“ Zdálo se, že to blondýnku uklidnilo, neboť zastrčila svůj vražedný nástroj. Malý, tlustý požádal: „Můžeme vidět vaše papíry?“

Thomas těm čtyřem ukázal své falešné doklady. Velký, hubený partyzán pronesl hlasem uvyklým rozkazovat: „To stačí. Vítáme vás, kapitáne Everette.“

Všichni mu důkladně potřásli rukou.

Tak jednoduše to tedy jde, pomyslel si Thomas. Kdybych si na burze v Londýně jeden jediný den dovolil takové dětinské hraní, večer bych zkrachoval. Ale jak!

10

Příliš obtížná ta věc skutečně nebyla. Německý abwehr se dověděl, že se v divoce romantické zalesněné oblasti nad údolím Creuze vytvořila nová silná odbojová skupina „Maquis Crozant“, pojmenovaná podle malé vesničky Crozant ležící na jih od Gargilesse.

„Maquis Crozant“ toužila navázat spojení s Londýnem a podle anglických pokynů bojovat proti Němcům. Skupina byla tak nebezpečná proto, že operovala v prakticky nekontrolovatelné oblasti plné důležitých železničních spojů, silnic a elektráren. Strže a skalnaté kopce bránily každé větší protiakci ze strany Němců, například postupu s tanky.

Nová skupina měla spojení na „Maquis Limoges“. Tento svaz měl vysílačku a byl v kontaktu s Londýnem. Radista byl ovšem dvojí agent, který pracoval i pro Němce. Tak se abwehr v Paříži dověděl o přání „Maquis Crozant“ mít svou vlastní vysílačku.

Zrádný radista, který sice neuvědomil Londýn, ale zato dal vědět Němcům, teď přijímal signály, které údajně přicházely z Londýna, ve skutečnosti ale z německého abwehru v Paříži. Ve vysílání byla skupina: „Maquis Limoges“ požádána, aby „Maquis Crozant“ sdělila, že 4. dubna 1943, krátce po půlnoci, seskočí nad mýtinou v lesích Crozantu kapitán jménem Robert Almond Everett…

„Kde je padák s vysílačkou?“ chtěl vědět Thomas Lieven alias kapitán Everett. Měl o ten přístroj obavy. Němečtí radiotechnici na něm dlouho pracovali.

„Už v bezpečí,“ ujistila přísná krasavice, která z Thomase vůbec nespustila oči. „Smím vám představit své přátele?“ Mluvila rychle a jistě. Ovládala muže tak, jako Chantal ovládala lumpy ze své bandy. Místo vášně a temperamentu užívala blondýna intelektuálního chladu.

Malý tlouštík se prokázal jako Robert Cassier, starosta Crozantu. Hubený, mlčenlivý muž s chytrou tváří se prokázal jako bývalý poručík Bellecourt. Třetího zvláštní blondýna představila jako Émila Rouffa, hrnčíře z Gargilesse.

Thomas si pomyslel: tahle blonďatá drzá malá partyzánská modrá punčocha se na mě dívá tak zle. Proč vlastně? Nebo to nemá být zle, ale smyslně? Podivná ženská!

Hrnčíř, který nosil plnovous a zvlněné vlasy, oznámil: „Před devíti měsíci jsem přísahal, že si ostříhám vlasy, až bude to Hitlerovo plemeno zničeno.“

„Nesmíme být tak optimističtí, monsieur Rouff. Dříve než za rok, za dva se k holiči nedostanete.“ Thomas se obrátil na mladou dívku: „A kdo jste vy, mademoiselle?“

„Yvonna Dechampsová. Asistentka profesora Débouché.“

„Débouché?“ Thomas vzhlédl. „Toho slavného fyzika?“

„Je známý i v Anglii, že,“ řekla světlovlasá Yvonna hrdě.

A také v Německu, myslel si Thomas. Ale to nesmím říct. Zeptal se: „Myslel jsem, že profesor vyučuje na univerzitě ve Štrasburku?“

Náhle před ním stál hubený Bellecourt a jeho hlas zněl ploše a bezbarvě. „Univerzita ve Štrasburku byla přeložena do Clermont-Ferrand – to se v Londýně neví, mon capitaine?“

Sakra, pomyslel si Thomas, příliš mnoho žvaním. Chladně reagoval: „Jistě se to ví. Já jsem to nevěděl. Mezera ve vzdělání. Sony.“

Nastala pauza, chladná pauza bez života. Thomas si pomyslel: teď pomůže jen drzost. Podíval se povýšeně na poručíka a úsečně pronesl: „Máme málo času. Kam půjdeme?“

Poručík klidně vrátil jeho pohled: „Jdeme k profesorovi Débouché. Očekává nás. V Moulin de Gargilesse.“

„Ve vesnicích sedí příliš mnoho policie z Vichy,“ podotkla Yvonna. Vyměnila si s poručíkem krátký pohled, který se Thomasovi vůbec nelíbil. Starosta a hrnčíř jsou neškodní, myslel si. Poručík a Yvonna jsou nebezpeční, životu nebezpeční.

Zeptal se: „Kdo je radistou vaší skupiny?“

Blondýna odpověděla se sevřenými rty: „Já.“

Samozřejmě. Ještě tohle.

11

Profesor Débouché vypadal jako Albert Einstein: malý, podsaditý muž s velkou hlavou učence. Bílá lví hříva. Dobrácké smutné oči. Obrovský týl. Dlouho se na Thomase Lievena mlčky díval. Thomas se nutil, aby tento klidný pronikavý pohled snesl. Bylo mu přitom horko a zima. Kolem něho mlčky stálo pět lidí.

Náhle profesor položil obě ruce na ramena Thomase Lievena a usmál se: „Buďte vítán!“ Stáli v obývacím pokoji mlýna v Gargilesse.

Ostatním profesor sdělil: „Kapitán je v pořádku, přátelé. Poznám dobrého člověka, když ho vidím.“

Z jedné sekundy na druhou se chování těch čtyř změnilo. Dosud byli ještě zdrženliví a mlčenliví. Teď mluvili jeden přes druhého, plácali Thomase po ramenou a smáli se a byli už jeho přáteli.

Yvonna přišla k Thomasovi. Oči jí svítily, měly zelenou barvu moře a byly velmi krásné. Objala Thomase a políbila ho. Bylo mu z toho horko, protože Yvonna líbala s vášní vlastenky, která vzdává národní dík. Potom radostně vysvětlila: „Profesor Ďébouché se ještě nikdy v posuzování člověka nezmýlil. Důvěřujeme mu. Je to pro nás pánbůh.“

Starý muž odmítavě pozvedl ruce.

Yvonna ještě stála velmi blízko Thomase. Její hlas zněl provokativně drsně: „Nasadil jste svůj život pro naši věc. A my jsme vám nedůvěřovali. To vás muselo zranit. Promiňte nám. Prosím!“

Thomas se podíval na bělovlasého vlídného učence, na pračlověka Rouffa, na málomluvného poručíka, na tlustého směšného starostu, na všechny, kteří milovali svou zem, a pomyslel si: promiňte mi, vy všichni. Moc se stydím. Co jsem měl dělat? Chtěl jsem a chci se pokusit zachránit váš život – a svůj také.

Thomas s sebou přinesl originální britské armádní konzervy, originální anglické cigarety a tabák do dýmky, skotskou whisky s nálepkou „For Members Of His Majesty’s Royal Air Force Only“. Všechny tyhle hezké věci pocházely z kořisti německého wehrmachtu.

Partyzáni otevřeli láhev a oslavovali ho jako hrdinu a on si pořád myslel: pane bože, já se tak stydím.

Aby působil britštěji, kouřil dýmku, on, nekuřák. Dým z tabáku ho škrábal do hrdla. Whisky chutnala olejovitě. Bylo mu bídně, protože teď se na něj všichni dívali jako na přítele, jako na kamaráda. Plni úcty. Plni obdivu. A především proto, že se tak na něho dívala Yvonna, ta chladná intelektuální Yvonna, jejíž oči se vlhce leskly a jejíž rty byly dráždivě pootevřené…

„Co teď nutně potřebujeme,“ prohlásil dlouhovlasý hrnčíř, „to je dynamit a munice pro naše zbraně!“

„Vy máte zbraně?“ zeptal se Thomas mimochodem.

Poručík Bellecourt sdělil, že členové „Maquis Crozant“ – asi 65 lidí – vydrancovali dva francouzské a jeden německý sklad zbraní. „Máme,“ potvrdil nikoli bez hrdosti. „Tři sta padesát francouzských karabin Lebel, ráže 7,5, šedesát osm britských automatů značky ‚Sten‘, třicet německých granátometů ráže padesát milimetrů, padesát kulometů model FN a čtyřiadvacet kulometů francouzské armády.“

No nazdar, pomyslel si Thomas.

„A abych nezapomněl: devatenáct kulometů značky ‚Hotchkiss‘.“

„Ale žádnou munici,“ dodal starosta Crozantu.

To už zní zase lépe, pomyslel si Thomas.

Starý profesor řekl: „Všechno budeme hlásit do Londýna. Prosím, vysvětlete nám teď kód a práci s vysílačkou, mon capitaine.“

Thomas začal vysvětlovat. Yvonna okamžitě pochopila systém kódů. Spočíval na několikanásobném posouvání písmen a užívání skupiny písmen místo jednotlivých písmen. Thomas Lieven byl stále smutnější. Myslel si: to jsem všechno vymyslel. Ono to funguje. Doufal jsem, že to bude fungovat. A teď…

Zapojil přístroj: „Za pět minut dvě. Přesně ve dvě očekává Londýn naše první vysílání. Na frekvenci 1773 kilohertzů.“ Na tuto frekvenci vysílačku nastavili němečtí technikové. Thomas připomněl: „Budete se vždycky hlásit jako Slavík sedmnáct. Voláte místnost dvě stě třicet jedna v londýnském War Office. Tam sedí colonel Buckmaster ze Special Operation Branch.“ Vstal. „Prosím, mademoiselle Yvonno.“

První zprávu zašifrovali společně. S napětím sledovali hodinky. Vteřinová ručička obíhala poslední minutový okruh před druhou hodinou ranní. Ještě patnáct sekund. Ještě deset. Ještě pět. Ještě jedna… Teď!

Yvonna začala vyťukávat morseovku. Těsně kolem ní stáli: tlustý starosta, hubený poručík, starý profesor, hrnčíř s dlouhými vlasy. Thomas byl trochu stranou.

Tak to tedy běží, myslel si. A už to nejde zastavit. Bůh vás všechny ochraňuj. Bůh ochraňuj i mě…

12

„No tak, jsou tady,“ nadechl se svobodník Schlumberger z Vídně, který důsledně mluvil nářečím svého města. Měl na hlavě sluchátka a seděl před vysílačkou. Vedle u stolu seděl svobodník Raddatz a se znaleckým zájmem si prohlížel francouzský časopis s akty.

Schlumberger na něho kývnul. „Pojď sem!“

S povzdechem odvrátil svobodník Raddatz z Berlína – Neuköllnu zrak od černošské krásky a usedl vedle svého kolegy. Zatímco si nasazoval sluchátka, vrčel: „Ještě pár takovejch podělanejch triků a máme konečný vítězství v kapse!“

Oba přijímali text, který k nim přicházel přes stovky kilometrů nocí a mlhou v dlouhých a krátkých signálech vysílaných ženskou rukou ve starém mlýně na břehu Creuzy…

Text přesně souhlasil s tím, co měl Schlumberger před sebou od chvíle, kdy tento nový zvláštní velitel jménem Thomas Lieven, kterému byli oba přiděleni, před osmi hodinami opustil Paříž.

„gr 18 34512 etkgo nspon crags,“ začínal text, který ležel před svobodníkem z Vídně. A „gr 18 34512 etkgo nspon crags“ se teď morseovkou ozývalo na frekvenci 1773.

„Jde to jako po másle,“ mumlal Vídeňák.

„Řekni, není možný, že to odposlouchávají taky ty kluci v Londýně?“ informoval se svobodník z Neuköllnu.

„Při tý frekvenci, na kterou jsme ten krám nastavili, těžko,“ ujistil Schlumberger.

Seděli v mansardě hotelu Lutetia, sídle vojenského abwehru v Paříži. Schlumberger si znaky zapisoval. Raddatz zívnul a zeptal se: „Karli, už jsi někdy s nějakou černoškou…?“

„Drž konečně klapačku.“

Raddatz se zasmušil: „Kdybysme my Němci věnovali víc času ženskejm, dělali bysme míň válek.“

Schlumberger psal znaky Morseovy abecedy, které zaslechl.

„Všechno na prd,“ řekl Raddatz. „To je jasný i blbýmu, že už tu válku nemůžeme vyhrát. Proč to neskončej, ty podělaný generálové?“

Signály v Schlumbergerových sluchátkách umlkly. Opřel se a podle pokynu vyťukal: „Zase přijdeme.“

Raddatz bručel: „Ptám se, proč to ty psi neskončej?“

„To nejde, Žorž. Hitler přece všechny postaví ke zdi!“

„Ten Hitler, člověče! Jen když to slyším! Hitler – to jsme my všichni. Protože jsme ho volili. A řvali jsme Heil! Byli jsme blbí, moc blbí! Víc myslet a míň věřit!“

V takovém málo bojovném duchu povídali ještě chvíli, potom začal Schlumberger vysílat zašifrované hlášení, které mu zanechal „zvláštní velitel Lieven“. Dešifrované znělo takto:

„z mistnosti 231 ministerstva valky v londyne slavikovi 17 – přijali jsme vas zretelne – vitame vas jako noveho clena nasi special operation branch – od teď se hlaste denne ve znamem case – dostanete pokyny – kapitana everetta dnes 4. dubna 1943…“

13

„… za soumraku, asi kolem 18. hodiny vyzvedneme na známé pasece letadlem lysander – ať žije francie, ať žije svoboda – buckmaster – konec,“ dešifrovalo pět mužů a jedna mladá žena text morseovky, který právě dostali ve starém mlýně na břehu Creuzy. Pak vyskočili, objali se a tančili radostí.

Kolem třetí hodiny ráno si šli všichni odpočinout.

Yvonna poprosila Thomase, aby jí ještě do pokoje přinesl návod k použití vysílačky. S pravou anglickou brožurkou v ruce zaklepal na její dveře. Byl unavený. Byl smutný. Musel neustále myslet na Chantal…

„Okamžik,“ zavolala Yvonna za dveřmi. Pomyslel si: právě se svlékala a rychle přes sebe něco hází. Čekal. Pak uslyšel její hlas: „Můžete dál, mon capitain!“

Otevřel dveře.

Zmýlil se. Jestliže Yvonna měla, když klepal, ještě něco na sobě, tak to za tu chvilku odložila. Neboť tam před ním stála v malé, selským nábytkem zařízené přetopené místnůstce tak, jak ji bůh stvořil.

Ne, řekl si Thomas, ne, ještě to tak! Nejdřív mi nedůvěřovala. Teď mi důvěřuje a chce mi to dokázat… Ach ne, prostě nemohu. Chantal, milovaná mrtvá Chantal…

Položil brožurku na selský prádelník, zrudl jako…

Menu

Roastbeef se zeleninou

Dripping cake

Anglický jablkový pudink

Moulin de Gargilesse

4. dubna 1943

DOKONCE PARTYZÁNI ZJIHNOU, KDYŽ VAŘÍ THOMAS LIEVEN…

Roastbeef

Dobře „odleželý“ kousek hovězího žebra položíme na pánev, polijeme větším množstvím horkého másla, k němuž můžeme přimíchat trochu ledvinového tuku, a ze všech stran rychle opečeme, potom osolíme a opepříme. – Pánev vložíme do dobře předehřáté trouby a pečeme maso za častého polévání 45 minut nejprve při velké, potom střední teplotě nastavené shora, pokud možno bez přidání vody. Maso se může několikrát obrátit, ale v posledních minutách pečení má být tučná vrstva navrchu. Když maso vyjmeme z pánve, nekrájíme je hned, protože by vytekla všechna šťáva a maso by zešedlo. Pečeni necháme několik minut odpočinout. – Roastbeef můžeme péci i na grilu a tuk použijeme na dripping cake.

Dripping cake

Důkladně zakvedláme 5-6 vajec se 125 g mouky, dobrým 1/2 l mléka, troškou soli a nalijeme to na horký tuk do pánve, z níž jsme vyjmuli roastbeef. – Necháme necelých 10 minut péci v dobře vyhřáté troubě, až je těsto zespodu hnědé a nahoře lehce ztuhne. – Nakrájíme dripping cake na kousky a obložíme jimi rozporcovaný roastbeef. – Jídlo lze připravit také bez roastbeefu na rozpuštěných kostičkách špeku a servírovat jako „Yorkshirský pudink“.

Jablkový pudink

Vezmeme půl kila hladké mouky, 250 g pevného, celou noc namočeného a velmi jemně pokrájeného ledvinového tuku, plnou lžičku zázvoru v prášku, trošku soli a všechno dobře promícháme. Se studenou vodou z toho uděláme těsto, které se nesmí lepit na ruce. – Vyválíme je na kulatou placku, hlubokou mísu vyložíme ubrouskem, posypeme ho trochu moukou a položíme na něj placku. Pak zaplníme oloupanými a na čtvrtky nakrájenými navinulými jablky, těsto nahoře přehrneme a ubrousek zavážeme. Pudink vaříme dvě hodiny se dvěma polévkovými lžícemi soli ve vroucí vodě. – Servírujeme pocukrovaný bez šťávy. – Pudink můžeme výrazně zjemnit, když rozkrájená jablka nejprve několik minut dusíme s máslem, 100 g rozinek a 100 g řeckých rozinek, s 50 g kandované pomerančové a citronové kůry, trochou cukru a rumu a potom teprve jimi naplníme těsto.

… školák a spěšně se omlouval: „Prosím tisíckrát za prominutí.“ Pak opustil její místnost.

Yvonna zůstala stát bez hnutí. Rty se jí chvěly. Ale neplakala. Zatnula pěsti. Její city se z jednoho okamžiku na druhý úplně obrátily. Ten špinavý pes. Ten Angličan, studený čumák. To mi zaplatí.

V okamžiku mezi otevřením a zavřením dveří se z ženy připravené k lásce stala nepřítelkyně na smrt.

Ráno Yvonna zmizela – nikdo z mužů nevěděl kam. V jejím pokoji našli lístek: „Odjela jsem už napřed do Clermont-Ferranda. Yvonna.“

Tlustý starosta se rozčiloval: „Něco takového! Kdo teď uvaří? Chtěli jsme vám připravit jídlo na rozloučenou, mon capitain.“

„Kdyby pánové pustili ke sporáku mě…“

„Sakra, vy umíte vařit?“

„Trochu,“ pousmál se Thomas skromně. A pak vařil – co mu jiného zbývalo – anglickou kuchyni, velmi anglickou kuchyni. Věděl, že tím u Francouzů leccos riskuje.

Jeho roastbeef však všem náramně chutnal. Jen zelenina, kterou k tomu podával, vyvolala starostovu kritiku: „Řekněte, vy všechno vaříte jen ve slané vodě?“

„Ano, my Angličané to máme tak rádi,“ odpověděl Thomas a vytahoval si z úst několik vousů. Vedl dvojí konverzaci, neboť současně mu profesor Débouché vyprávěl, že v Clermont-Ferrandu jsou potíže s výrobou padělaných dokladů: „V poslední době vyžadují kontroly vždycky osobní průkaz a potravinovou kartu. Jak myslíte, kapitáne, že bychom se mohli lépe pojistit?“

„Co je to za oblohu kolem roastbeefu?“ ptal se současně starosta.

„Jeden po druhém,“ odpověděl Thomas Lieven. „Těsto je z vajec, mléka a mouky. Bez roastbeefu tomu říkáme Yorkshirský pudink, s roastbeefem dripping cake.“

Pak se Thomas obrátil k profesoru Débouchéovi. V tomto okamžiku se stal zakladatelem supercentrály pro falšování dokladů. Radil: „Musíte své doklady falšovat bez mezery, profesore. Máte přece ve všech úřadech své lidi, ne? Všechno se k sobě musí hodit: osobní průkaz, branný průkaz, kniha žoldu, lístek ze sčítání lidu, potravinová karta a daňová karta. Všechno na jedno falešné jméno. A toto falešné jméno musí být zapsáno na všech příslušných úřadech…“

Tento podnět Thomase Lievena byl převzat a zhodnocen tak, že Němcům brzy poté vstávaly vlasy na hlavě! Francii zaplavila vlna tak zvaných „pravých falešných dokladů“. Zachránila mnoho lidských životů.

14

Poté německá posádka ukořistěného anglického letadla svrhla jedné teplé májové noci nad zalesněnou oblastí mezi Limoges a Clermont-Ferrandem čtyři padáky s bednami munice. Munice měla jen jednu chybu: typem a kalibrem se nehodila ke zbraním „Maquis Crozant“…

Následkem byla nekonečná vysílání. Opět ubíhaly dny. „Londýn“ litoval omylu. Bude napraven, jakmile bude k dispozici správná munice pro zbraně, které většinou pocházejí z německého a francouzského majetku.

„Londýn“ uložil „Maquis Crozant“, aby založila zásoby potravin. Bylo známo, že obyvatelstvo těchto nepřístupných krajů hladovělo. Hladoví lidé ale mohou být nebezpečnými šílenci…

Opět startovala ukořistěná letadla s německými piloty. Tentokrát svrhly padáky s ukořistěnými britskými konzervami, ukořistěnými britskými léky, whisky, cigaretami a kávou.

Kapitán Brenner už nic nechápal: „My chlastáme napodobeninu pernodu – a páni partyzáni pravou whisku! Já kouřím gauloisky – a partyzáni možná Henry Clay! My ty chlapy ještě pipláme, aby pěkně ztloustli! To je přece šílenství, pánové, to je šílenství!“

„To není žádné šílenství,“ poučil ho plukovník Werthe. „Lieven má pravdu. Je to jediná možnost, jak těm lidem zabránit, aby nám byli nebezpeční. Když vyhodí do vzduchu železnice a elektrárny, rozprchnou se do všech směrů a nechytneme ani jednoho z nich.“

V červnu 1943 byl „Slavík 17“ tak neklidný, že Thomas změnil taktiku: ukořistěná britská letadla s německou posádkou shazovala nad partyzánskou oblastí munici, která se hodila k jejich zbraním.

Ale krátce poté dostala skupina „Maquis Crozant“ tento pokyn:

maquis marseille nasazena k velkým sabotážním akcím a přepadům – je nezbytně nutné, abyste přechodně dali své zbraně a munici k dispozici kamarádům.

Z vysílačky se ozval velký nářek.

Ale „Londýn“ zůstal tvrdý. „Maquis Crozant“ byly sděleny přesné údaje, kde a kdy má zbraně předat.

Jedné větrné noci pak také v lesích kolem venkovské silnice vedoucí z Belacu do Mortemartu změnily majitele. Noví vlastníci, kteří si počínali velmi francouzsky, odtud odjeli s několika nákladními auty. Když byli zase mezi sebou, bavili se tak, jak byli zvyklí, v žargonu německých vojáků.

Počátkem července se plukovník Werthe prostřednictvím zrádného radisty skupiny „Maquis Limoges“ dověděl, že Maquis Crozant „už má Londýna plné zuby“. Jistá Yvonna Dechampsová štvala muže. Je to vůbec Londýn, s kým udržují styky? I ten kapitán Everett, sýčkovala tato Yvonna, jí prý byl podezřelý! A ten pilot RAF už vůbec. Salutoval prý totiž jako „Němčour“.

Mezi soumrakem a nocí dne 4. dubna 1943 přistálo na malé pasece, na kterou Thomas o osmnáct hodin dříve seskočil, letadlo „Lasander“ patřící Royal Air Force. V letadle seděl pilot v britské uniformě. Pilot pocházel z Lipska. Německý abwehr ho vybral, protože mluvil anglicky, bohužel se saským přízvukem.

Proto mluvil málo a hlavně salutoval, přitom tuhla Thomasovi krev v žilách, špatně.

Pilot řízně přikládal pravou ruku ke spánku dlaní k tváři a nikoli, jak to dělají Britové, dlaní dopředu.

Zdálo se, že nikdo z nových francouzských přátel Thomase Lievena si toho nepovšiml. Nastalo objímání a líbání, mužské stisky rukou a přání všeho dobrého.

„Bonne chance!“ křičeli muži, když Thomas lezl do letadla a přitom syčel na vojenského pilota: „Vy idiote, vy blboune!“

Potom vzhlédl. Naproti na kraji lesa stála bez hnutí Yvonna. Ruce měla zabořeny do kapes kabátku. Zamával na ni, nereagovala. Zamával ještě jednou. Zůstala jak bez života.

Zatímco klesal do sedadla, věděl, že tato žena se s ním ještě nevypořádala. Ještě zdaleka ne!

Akce „Slavík 17“ proběhla bez problémů – jak Thomas doufal.

Každý večer se „Maquis Crozant“ ve 21 hodin hlásila u svobodníků Schlumbergera a Raddatze v hotelu Lutetia, čekala, až budou hlášení dešifrována, a obdržela pak od „colonela Buckmastera, místnost 231, ministerstvo války v Londýně“, příslušné odpovědi.

Při té příležitosti byli přítomni ještě dva muži: plukovník Werthe, který Thomase osvobodil z vězení gestapa, a onen kapitán Brenner, který už dlouho sledoval život našeho přítele s velkým zájmem.

V kapitánovi Brennerovi Thomas poznal typického vojáka z povolání: střízlivého, zarytého, pedantského, nikoli neslušného, žádného nacistu – ale prostě „komisní typ“, příjemce rozkazů, který pracoval jako stroj, bez pocitů, bez kritických myšlenek a skoro bez srdce.

Brenner, malý muž s dokonalou pěšinkou, brýlemi ve zlaté obroučce a energickými pohyby, také od samého počátku nechápal „Celý ten tyjátr s tím Slavíkem sedmnáct“, jak se vyjádřil.

Zpočátku posílal Thomas lidem z „Maquis Crozant“ pokyny ke zdrženlivosti. „Slavík 17“ mezitím požadoval činy. Odbojáři chtěli udeřit. Žádali munici pro své zbraně!

„Sakra,“ ulevil si Thomas Lieven, když se to dověděl. „Věděl jsem, že to jednou přijde. Pane plukovníku, teď už je jen jedna možnost.“

„Totiž?“

„Musíme dát Slavíkovi 17 úkol a možnost k opravdové a vážné sabotáži. Musíme obětovat jeden most, jednu železniční trať, nebo jednu elektrárnu – abychom tak snad zachránili mnoho elektráren, mostů a železničních tratí.“

Kapitán Brenner, který byl u toho rozhovoru přítomen, zavřel oči a zasténal: „Zbláznil se! Zvláštní velitel Lieven se zbláznil!“

Také plukovník Werthe byl rozrušen: „Všechno má své hranice, Lievene, tedy opravdu! Co to ode mě chcete?“

„Chci od vás jeden most, pane plukovníku!“ zařval náhle Thomas. „Sakra, přece je snad ještě ve Francii most, kterého se můžeme vzdát!“

KNIHA TŘETÍ

ČÁST PRVNÍ

1

Výtah se zastavil v nejvyšším patře pařížského hotelu Lutetia zabraného německým abwehrem. Vystoupil čtyřiatřicetiletý muž. Středně velký, štíhlý a na horním rtu měl mroží knír.

Hubený Georg Raddatz rychle zastrčil do kapsy Regál, nejnovější vydání francouzského magazínu nahotinek, vyskočil a srazil podpatky: „Heil Hitler, pane zvláštní veliteli!“

„Svobodníci Raddatz a Schlumberger ve službě u vysílačky, pane zvláštní veliteli!“ řval Vídeňák a přehnaně řízně se postavil do pozoru.

Nejzvláštnější zvláštní velitel, jakého kdy Třetí říše zrodila, se zašklebil: „Heil Hitler, vy troubové. Už jste slyšeli Londýn?“

„Ano, pane zvláštní veliteli!“ hlásil Vídeňák. „Zrovna před chvílí.“

Ti tři muži se už týdny vídali každý večer. A každý večer, dříve než přišli ostatní, využívali zakázaným způsobem přijímače skvěle vybavené německé vysílací stanice. Každý večer poslouchali Londýn.

Schlumberger oznámil: „Churchill měl projev. Jestli Italové teď, kdy je Mussolini v prdeli, ještě potáhnou s námi, dostanou, co si zasloužej.“

Dne 25. července, o pět dní dříve, dal král Itálie Viktor Emanuel zatknout Mussoliniho. Rovněž 25. července: útoky na Kassel, Remscheid, Kiel a Brémy.

„Chlapče, chlapče, de to rychle,“ povzdechl Raddatz. „V Rusku dostáváme na zadek u Ladožského jezera a ustupujeme v Orlovském oblouku. Italové dostávají přes držku na Sicílii.“

Thomas si sedl: „A pánové v Berlíně pořád ještě velkohubé riskují. A nepřestanou a nepřestanou.“

Schlumberger a Raddatz, staří zkušení odborníci, zasmušile kývali. Leccos se o Thomasů Lievenovi dověděli. Bylo jim známo, že ho mučilo gestapo, než ho plukovník Werthe zachránil před jistou smrtí ve sklepích SD na Avenue Foch.

Z vězení a strašných výslechů se ostatně časem dobře zotavil. Na různých místech těla měl ještě děsivé jizvy, ale byly skryty pod prvotřídním oblečením, které si Thomas opět pořídil.

Thomas oznámil: „Plukovník Werthe a kapitán Brenner přijdou hned. Kdybych vás mohl požádat, abyste mi zatím zašifrovali tuto zprávu.“ Položil lístek na stůl před Radddatze.

Berlíňák četl a užasl: „Hochu, hochu, to je čím dál divnější. Takhle tu válku přece jen ještě vyhrajeme. Koukni, Karli.“

Vídeňák četl a jeho komentář byl krátký. „Já to vzdávám.“

„Ale ne,“ namítl Thomas, „nejdřív zašifrujte ten text.“

Text zněl: „slavíkovi 17 – bombardér raf svrhne 1. srpna mezi 23. hodinou a 23. hodinou 15. minutou nad sektorem 167 schránku s výbušninou – 4. srpna v 00 hodin 00 vyhoďte do povětří most pont noir mezi gargilesse a eguzonem – dodržte čas – hodně štěstí – buckmaster.“

„No rychle, pánové,“ podivil se Thomas Lieven. „Co mají znamenat ty nechápavé pohledy?“

„Pan zvláštní velitel zase chystá nějakej trik, Žorži,“ šklebil se Vídeňák. „To bude ňákej podělanej mostík, rozumíš?“

„Ten most, pánové,“ usmál se unaveně Thomas, „vede přes Creuzu k Routě National 20 a je jedním z nejdůležitějších ve střední Francii. Je před Eguzonem. Tam je přehradní hráz elektrárny, která zásobuje proudem většinu střední Francie.“

„A zrovna ten most má jít do háje?“

„To chtěl pánbůh,“ odpověděl Thomas ve vídeňském dialektu. „Vynaložil jsem dost času, než jsem ten mostík dostal.“

2

Svůj most začal Thomas Lieven hledat 4. července 1943. Ve světlém letním obleku, hvízdaje si v dobré náladě jakousi melodii, procházel letní Paříží. Ach, ty bulváry s kvetoucími stromy! Ty pouliční kavárničky s krásnými mladými ženami v krátkých pestrých šatech. Ty bláznivé klobouky! Ty botky na vysokých korkových podpatcích! Ta vůně dobrodružství, flirtu, parfémů a jasmínu…

Paříž 1943, město, které stále ještě žilo jako v míru. Když v bytech v Bois de Boulogne zhasla světla, nebylo to proto, že byl výpadek proudu, a když šustily rolety, pak byly jemné, a nikoli ze železa.

Pařížané se s německou okupací vypořádali s velkým šarmem. Marché noir, černý trh, kvetl. Němečtí vojáci takovému životu neodolali. Generál von Witzleben jednou povzdechl: „Francouzské ženy, francouzská kuchyně a francouzská mentalita nám dodaly. V podstatě bych musel tady umístěné jednotky vyměňovat každé čtyři týdny.“

I ten nejmenší výplatčí z dolů žil v Paříži jako kníže! Znal rozdíly v nejjemnějších značkách šampaňského, ve svém hotelu vyžadoval „poulet garni“, jedl ústřice po tuctech a v náručí své francouzské přítelkyně zjistil, že to nejsladší v životě zdaleka není umřít za vlast.

Prvním cílem Thomase Lievena bylo hlavní sídlo generála von Rundstedta, vrchního velitele armády Západ. Tady mluvil s třemi majory, které učinil nositeli tajemství, než se vytasil se svou prosbou.

První major ho odkázal na druhého. Druhý na třetího. Třetí major ho vyhodil a napsal hlášení svému generálovi. Generál poslal hlášení do hotelu Lutetia s poznámkou, že si co nejdůrazněji zakazuje jakékoli vměšování abwehru do vojenských otázek – a vyhození mostu do povětří takovým vměšováním je! Mezitím se čiperný Thomas objevil už u technického vedoucího štábu wehrmachtu, aby tam svou prosbu přednesl jistému majorovi Ledeburovi. To bylo 11 hodin 18 minut.

V 11 hodin 19 minut zazvonil telefon na psacím stole pedantského, ctižádostivého kapitána Brennera v hotelu Lutetia. Malý důstojník z povolání, s pěšinkou jak podle pravítka a brýlemi ve zlaté obroučce, zvedl sluchátko a ohlásil se. Pak se v sedě narovnal, neboť se dověděl, že mluví s jistým majorem Ledeburem.

Slova muže s vyšší hodností vehnala kapitánovi červeň do tváří. Řval: „Vždycky jsem něco takového čekal, pane majore! Jsem plně vašeho názoru! Ale mám svázané ruce! Velmi lituju, ale musím vás spojit s plukovníkem Werthem.“

To také udělal. Plukovník na rozdíl od svého kapitána zbledl, když uslyšel, co mu major říkal. Nakonec ze sebe namáhavě vypravil: „Děkuju vám za zprávu, pane majore. Je to od vás skutečně velmi pozorné. Ale mohu vás uklidnit: zvláštní velitel Lieven není šílenec. V žádném případě! Přijedu si pro něho sám.“ Zavěsil.

Přistoupil k němu kapitán Brenner. Skla jeho brýlí se blýskala: „Dovoluju si s úctou poukázat na to, že jsem vždycky před tímto člověkem varoval. On opravdu není normální!“

„Ten muž je tak normální jako vy a já! A Canaris si ho prostě oblíbil. Ruku na srdce: nebyl jeho nápad o pokojném zneškodnění partyzánů nejlepší ze všech? Člověče, Brennere, probuďte se! Ve Francii spáchali makisté jen za poslední měsíc 243 vraždy, 391 přepadů železnic a 825 sabotážních akcí v průmyslu! Jen v jedné jediné oblasti byl klid: v Gargilesse. To je oblast!“

Kapitán Brenner sevřel rty a pokrčil rameny. Plukovník Werthe odjel, aby osvobodil Thomase Lievena, který se nesmírně bavil tím, že major Ledebur kritizoval jeho duševní stav. Werthe mu řekl: „Člověče, teď ale potřebuju panáka.“

Nad sklenkami s pernodem pak Werthe kroutil hlavou a chtěl vědět: „Proč jen jste tak posedlý tím svým mostem, Lievene?“

Thomas tiše odpověděl: „Protože jsem přesvědčen, že mnoho lidí, kteří by jinak museli zemřít, zůstane naživu, když najdu ten most. Němců i Francouzů, pane plukovníku. Proto.“

Plukovník Werthe pootočil hlavu: „Ach, Lievene, vy jste milý chlapec.“ Podíval se z baru ven na letní bulvár s květinami, stromy, mladými ženami. Náhle sevřel ruku v pěst. „Tahle zatracená válka…“

3

Příštího rána bloudil Thomas Lieven jedním pracovištěm Říšské pracovní služby v Paříži. Úplně zabloudil při hledání oddělení kompetentního pro mosty a dostal se do kanceláře, kterou chtěl úprkem zase okamžitě opustit. Jeho panika měla dva důvody: čtyři obrazy na stěně a dáma za psacím stolem.

Obrazy ukazovaly Hitlera, Goebbelse, Göringa a říšského vůdce práce Hierla. Dáma byla mimořádně vychrtlá a velká, prsa měla plochá a ruce kostnaté. Bezbarvé vlasy staženy do uzlu. Na bílé blůze měla nad levým ňadrem připíchnuto zlaté stranické vyznamenání a na límci těžkou kovanou brož. Na sobě hnědou sukni, hnědé vlněné punčochy a hnědé nízké boty. Vypadala přísně, byla přísně oblečená a ovzduší v její kanceláři čpělo přísností.

Thomas už byl napůl venku z kanceláře, když ho zasáhl její tvrdý nakřáplý hlas: „Okamžik!“

Nuceně se usmál. „Promiňte, zabloudil jsem. Dobrý den!“

Třemi kroky vyrazila zpoza stolu. „Co znamená ‚dobrý den‘? Náš pozdrav zní ‚Heil Hitler‘!“ Byla skoro o dvě hlavy větší než Thomas. „Požaduju odpověď. Kdo jste? Jak se jmenujete?“

Řekl stísněně: „Zvláštní velitel Lieven.“

„Jaký zvláštní velitel? Ukažte průkaz!“

„Jak bych k tomu přišel? Já také nevím, kdo jste.“

„Já,“ odpověděla vychrtlice, která se zřejmě myla lyzolovým mýdlem, „jsem hlavní štábní velitelka Mielcková. Jsem tu čtyři týdny. Osobní úkol od říšského vůdce práce Hierla. Mám všechny plné moce. Tady je můj průkaz. Kde je váš?“

Hlavní štábní velitelka Mielcková studovala průkaz Thomase Lievena. Pak zatelefonovala plukovníku Werthovi a informovala se, zda zná zvláštního velitele Lievena. Teprve potom nabídla Thomasovi místo: „Nepřítel je všude. Člověk musí být bdělý. Tedy, co si přejete?“

„Opravdu, paní Mielcková…“

„Hlavní štábní velitelko. To je moje hodnost.“

„Opravdu, paní hlavní štábní velitelko…“

„Bez paní. Jen hlavní štábní velitelko.“

To máš pravdu, ty čarodějnice, žádná paní, myslel si a řekl s nucenou vlídností: „Opravdu, hlavní štábní velitelko, myslím si, že nejste ta pravá instance pro můj problém.“

„Jsem. Neřečněte tedy dlouho kolem. Mluvte!“

V Thomasovi se začala pomalu zvedat vlna vroucího odporu. Ještě se ovládal. „Mé poslání je tajné. Nemohu o tom mluvit.“

„Žádám to od vás. Jako zplnomocněnkyně říšského vůdce práce k tomu mám právo. Nechám vás zatknout, jestliže okamžitě…“

Thomas začal řvát: „Hlavní štábní velitelko, zakazuji si tento tón…“

„Vy si nemáte co zakazovat! Ještě dnes vypracuju zprávu. O mladých lidech schopných jít na frontu, kteří se pod pláštíkem abwehru povalují v pařížském bahně neřesti. Uvědomím říšského vůdce práce!“

Teď toho měl Thomas dost. Zařval na ni: „A já sepíši svou zprávu! Osobně admirálu Canarisovi! Vy jste se snad zbláznila? Jak to se mnou mluvíte? Na něco takového, jako jste vy, jsme tu čekali.“ Stal se zlomyslným: „Hlavní štábní velitelka odpovídá hodnosti plukovníka, co? To je admirál přece jen trošku výš, ne?“ Uhodil do stolu a vykřikl: „budete se zodpovídat před admirálem Canarisem, rozumíte?“

Dívala se na něj zúženýma očima, které byly vodové, modré a nordické. Protahované, s úsměvem a zbaběle řekla: „Co se tak rozčilujete, zvláštní veliteli? Konám jen svou povinnost.“ Polkla.

Thomas si pomyslel: teď má strach. Raději si mě chce usmířit. Ale já už nemohu. Udusím se, jestli tu zůstanu ještě jednu jedinou minutu. Vyskočil, vymrštil pravou ruku a zařval: „Heil Hitler, hlavní štábní velitelko!“

„Tak počkejte přece…“

Ale už byl u dveří, prudce je otevřel a výhrůžné za sebou zabouchl. Pryč! Pryč! Na vzduch!

11. července se Lieven dostal do hlavního sídla Todtovy organizace. Tady ho odkázali na stavebního radu jménem Heinze. HEINZE bylo také napsáno na dveřích kanceláře, kterou Thomas kolem jedenácté hodiny dopoledne otevřel. Stály v ní dva velké kresličské stoly. Před nimi se hádali dva muži. Hádali se tak zapáleně, že si Thomasova vstupu vůbec nevšimli. Muži měli přes uniformy bílé pláště a řvali.

PRVNÍ: „Odmítám odpovědnost! Každý tank, který přejede, může tu rachotinu rozbourat!“

DRUHÝ: „Jak si to člověče, představujete, další most přes Creuzu je u Argentonu!“

PRVNÍ: „To je mi úplně jedno, tak prostě musí pánové jet oklikou! Prohlašuju, že Pont noir u Gargilesse je nebezpečný! Na spodní straně má metrové trhliny! Mé statiky div neranila mrtvice!“

DRUHÝ: „Posilněte konstrukci výztužnými železy!“

PRVNÍ: „Dovolte – to je to poslední svinstvo!“

Thomas si pomyslel: most u Gargilesse. Fantastické. Úplně fantastické. To je, jako kdyby skutečnost běžela za mými přáními a sny. Teď mě dohonila…

DRUHÝ: „Pomyslete na elektrárnu! Přehradní hráz! Když most vyhodíme do povětří, bude narušena dodávka energie!“

PRVNÍ: „Ale ne, když jej vyhodíme do povětří my! Předtím můžeme provést různá přepínací a náhradní opatření. Ale když se ten krám zboří sám – potom můžete mluvit o poruchách v dodávce proudu! Já – co tady chcete?“

Thomas Lieven byl konečně objeven. Uklonil se a zdvořile promluvil: „Rád bych mluvil se stavebním radou Heinzem.“

„To jsem já,“ představil se ten první. „O co jde?“

„Pane stavební rado,“ usmál se Thomas, „myslím, že budeme báječně spolupracovat…“

Spolupráce byla opravdu báječná. Už 15. července byly plány organizace Todt a organizace Canaris týkající se budoucnosti mostu Pont noir jižně od Gargilesse zcela koordinovány. Teď Thomas jakožto „colonel Buckmaster, War Office, Londýn“ vysílačkou přidělil skupině „Maquis Crozant“ úkol: „Sestavte neprodleně seznam nejdůležitějších mostů ve vaší oblasti – hlaste pohyby jednotek.“

Celé dny a noci byli francouzští odbojáři na číhané. Seděli pod mostními oblouky, v korunách stromů, na půdách starých větrných mlýnů a selských stavení. Měli u sebe dalekohledy, papír a tužku. Počítali německé tanky, nákladní auta, motorky. A každý večer ve 21 hodin hlásili výsledky svých pozorování do „Londýna“. Byl tu most u Feurs. Most u Maconu. U Dompierre. U Nevers. A velký „Pont noir“ jižně od Gargilesse, před přehradní hrází elektrárny u Eguzonu.

30. července ve 21 hodiny seděli Yvonna Dechampsová a profesor Débouché, starosta Cassier, poručík Bellecourt a hrnčíř Émile Rouff v obývacím pokoji starého mlýna „Moulin de Gargilesse“. V místnosti bylo kouře, že by se dal krájet.

Yvonna měla na hlavě sluchátka. Přijímala zašifrovanou zprávu, kterou v Paříži vysílal lehce obtloustlý svobodník Schlumberger: sv. 21 54621 lhvhi rhwea rieht ctbgs twoee… Muži, kteří stáli kolem Yvonny, dýchali krátce a rychle. Profesor Débouché si čistil brýle. Poručík Bellecourt si olizoval rty.

„… sntae siane krodi lvgap,“ vysílal Schlumberger v nejvyšším patře hotelu Lutetia v Paříži. Muži, kteří stáli kolem něho, Thomas Lieven, malý, pedantsky učesaný kapitán Brenner, uzavřený plukovník Werthe, dýchali rychle a krátce. Kapitán Brenner sňal brýle ve zlaté obroučce a důkladně je čistil.

Dvacet minut po deváté „Londýn“ přerušil vysílání. V prastarém romantickém vodním mlýně na břehu Creuzy dešifrovalo vedení „Maquis Crozant“ přijatou zprávu, zprávu, která začínala:

„slavíkovi 17 – bombardér raf svrhne 1. srpna mezi 23. hodinou a 23. hodinou 15. minutou nad sektorem 167 mt zvláštní schránku s plastickou trhavinou – vyhoďte 4. srpna přesně v 00 hodin 00 do povětří most pont noir mezi gargilesse a eguzonem…“

Když bylo hlášení dešifrováno, mluvili jeden přes druhého. Jen Yvonna mlčela. Seděla před vysílačkou, ruce sepjaté v klíně. Myslela na toho podivného kapitána Everetta, kterému tolik nedůvěřovala.

Profesor Débouché mluvil s muži. Yvonna to téměř neposlouchala. To, o čem uvažovala, co cítila, nemělo žádný důvod, bylo to nesmyslné. A přece, a přece: s jistotou, která bolela, věděla, že se s tím kapitánem Everettem ještě setká – někdy, někde…

Hlasy kolem ní byly stále hlasitější. Yvonna se probrala. Zpozorovala, že mezi starostou Cassierem, hrnčířem Rouffem a profesorem Débouché vypukla hádka. Ješitný Cassier tloukl do stolu: „To je moje oblast! Znám ji jak své boty! Trvám na tom, že akci provedu já!“

Učenec řekl klidně: „Tady netlučeme do stolu. Organizaci převezme poručík Bellecourt. Je odborník na demolice. Budete dělat, co řekne.“

„Štve mě, že se všechno přenáší na poručíka,“ rozčiloval se starosta. „Kdo založil Maquis Crozant? Rouff, já a pár sedláků.“

„Jasně,“ volal hrnčíř. „Lidé z okolí! Vy ostatní jste k tomu přišli až později.“

Yvonna se přinutila nemyslet na kapitána Everetta. Dívala se chladně: „Přestaňte se hádat. Stane se, co řekne profesor. Je pravda, že jsme se k vám připojili později. Ale až my jsme tuto skupinu někam dovedli. Díky nám jste dostali vysílačku. Já jsem vás naučila vysílat.“

Starosta a hrnčíř mlčeli. Ale pohlédli na sebe přes Yvonninu hlavu, chytrácky a mazaně, jak to dělají staří sedláci…

4

1. srpna 1943 ve 23 hodin 10 minut svrhl britský bombardér, který Němci ukořistili, nad sektorem 167 mt velkou speciální schránku s ukořistěnou britskou plastickou trhavinou.

2. srpna 1943 se v elektrárně Eguzon objevil jistý stavební rada Heinze z OT Paříž a s vedoucím německým inženýrem projednal do všech podrobností následky nutných opatření, která vyplývají z demolice mostu poblíž přehradní hráze.

3. srpna se stavební rada Heinze objevil u velitele praporu ochránců země, učinil z něj nositele tajemství a přikázal mu, aby se všechny německé hlídky dne 4. srpna mezi 23. hodinou 15. minutou a 00. hodinou 30. minutou držely stranou mostu Pont noir.

4. srpna v 00.08 vyletěl Pont noir podle programu a s ohromným rachotem do povětří. Nikdo nebyl zraněn.

5. srpna ve 21 hodin seděli svobodníci Schlumberger a Raddatz v hotelu Lutetia v Paříži před svými vysílačkami celí zpocení. Za nimi stál Thomas Lieven, plukovník Werthe a kapitán Brenner.

„Slavík 17“ se hlásil přesně. Schlumberger mumlal, zatímco zapisoval: „Dnes nevysílá to děvče. Dneska je u toho jeden z těch chlapíků…“

„Slavík 17“ vysílal dlouho, tak dlouho, jako ještě nikdy. Hlášení nemělo vůbec žádný konec. Zatímco Schlumberger ještě zapisoval, Raddatz už dešifroval. První část hlášení zněla podobně, jak to Thomas očekával: „úkol na pont noir podle pokynů vyřízen – celý most se po výbuchu zřítil – na operaci se přímo podílelo dvacet mužů – poručík bellecourt si před akcí zlomil nohu – leží u přátel v eguzonu – vysílá émile rouff – profesor débouché a yvonna dechampsová jsou v clermont-ferrand…“

Werthe, Brenner a Thomas se dívali dešifrujícímu Raddatzovi přes rameno.

Ten idiot dole, pomyslel si Thomas a zbledl, proč píše jména?

Dříve než mohl Thomas něco udělat, cítil, jak mu svobodník Raddatz šlape na nohu. Pohlédl na radistu. V očích Berlíňáka uviděl výraz zděšeného překvapení. Schlumberger právě podával přes stůl další lístek. Raddatz zoufale pokašlával. „Co je tam?“ vykřikl Brenner a přiskočil jako lasička.

„Já-já – vůbec nic!“ vysvětlil Berlíňák.

Brenner mu vytrhl papír z ruky: „Dejte to sem, člověče!“ Podržel si zprávu před očima. Skla jeho brýlí se leskla. „Poslechněte si to, pane plukovníku!“

Thomas ucítil, jak mu k srdci sahá ledová ruka, když Brenner předčítal, co Raddatz právě dešifroval:

„Prosíme, aby byl o akci zpraven generál de Gaulle a aby mu byli oznámeni naši nejdůležitější a nejodvážnější členové – pochvala a vyznamenání by podpořily bojovou morálku…“ Bože, pomyslel si Thomas, to snad není pravda! „… hlavní zásluha na demolici připadá po výpadku poručíka Bellecourta starostovi Cassierovi bytem v Crozant, dále Émilu Rouffovi z Gargilesse – dále spolupracovali…“

Svobodník Schlumberger vyděšeně vzhlédl od svého stenografického zápisníku.

„Přijímejte dál, člověče!“ zařval na něho Brenner. Pak se kapitán obrátil k Thomasovi. „Pane zvláštní veliteli, říkal jste, že tuhle líheň nemůžeme vybrat, protože neznáme žádná pravá jména a adresy, co?“ Brenner se kovově zasmál. „Za chvíli je už budeme znát!“

Kolem Thomase se všechno zatočilo. Ti volové tam dole. Ti ješitní idioti. Vždycky jsem si myslel, že jenom my jsme takoví. Francouzi tedy nejsou o nic lepší. Nadarmo. Všechno nadarmo.

Plukovník Werthe náhle neměl žádné rty. Pronesl velmi tiše: „Opusťte vysílací místnost, pane Lievene.“

„Pane plukovníku, prosím, abyste uvážil,“ začal Thomas a odmlčel se, neboť pohlédl do Werthových šedých očí a věděl: nic, co řekne, už nemůže na tohoto muže udělat dojem.

Nadarmo. Všechno nadarmo kvůli několika blbcům, kteří chtěli po válce nosit na prsou kousky blýskavého kovu…

O pět minut později byli svobodníci Schlumberger a Raddatz podle rozpisu vystřídáni. Sešli do haly, kde na ně Thomas čekal. Schlumberger se tvářil, jako by se chtěl rozplakat: „Ta ovce nepřestane a nepřestane. Už je to dvacet sedm jmen.“

„Z těch dostanou jména dalších jako nic,“ dodal Raddatz. „Kamarádi, chcete sejít se mnou najíst?“ zeptal se Thomas. Šli – jako tak často v uplynulých měsících – k „Henrimu“. To byla malá hospůdka v Rue Clément Marot, kterou objevil Thomas. Ke stolu přišel sám hospodský a srdečně je uvítal. Kdykoli uviděl Thomase, vždy mu zvlhly oči.

„Henri“ měl německou židovskou švagrovou. Ta s pomocí falešných dokladů zmizela na venkově. Ty falešné doklady jí obstaral Thomas. V hotelu Lutetia bylo mnoho dobrých příležitostí, jak se dostat k falešným dokladům. Thomas jich občas využíval. A plukovník Werthe to věděl a mlčel.

„Něco lehkého, Henri,“ zahučel Thomas. Bylo už pozdě a musel se uklidnit. Sestavili menu.

Schlumberger prosil: „Pane Lievene, přeložte mu, ať udělá pár palačinek!“

Thomas překládal. Henri zmizel. Nad třemi přáteli se rozprostřelo olověné ticho. Až když se začaly servírovat řezy z beraních ledvin, zamumlal Vídeňák: „Brenner volal do Berlína. Nejpozději zítra ráno vypukne tam dole zvláštní akce. Co se s těma lidma stane, je jasný.“

Thomas vzpomínal: Débouché. Yvonna. Bellecourt. A mnozí jiní. Ještě žijí. Ještě dýchají. Brzy je zatknou. Brzy budou mrtví.

„Chlapče,“ stěžoval si Raddatz, „do teďka jsem se čtyři roky ulejval. Nezabil jsem ani jednoho člověka. Je to hnusnej pocit, že jsme najednou taky vinni…“

„Nejsme tím vinni,“ odporoval Thomas. A myslel si: vy ne. Ale já? Já, nevyhnutelně už zapředen do lží a podvodů. Jsem ještě nevinen?

Schlumberger si zoufal: „Pane Lievene, to je přece vyloučeno, že bysme teď pomohli těm partyzánům, co je naši kamarádi vodpravěj!“

„Ano,“ povzdechl Thomas, „to je vyloučeno.“ A zoufale přemýšlel: co se dá dělat? Co by se mělo dělat? Jak zůstat slušným člověkem?

„Karli má pravdu,“ souhlasil Berlíňák. „Podívejte se, já taky nejsem žádnej nácek. Ale ruku na srdce: kdyby mě ty partyzáni dostali. Věřili by mi, že nejsem nácek?“

„Ty se na to vykašlou. Voddělaj tě. Pro ně je Němec jako Němec.“

Thomas se zamyšleně šťoural v rybě. Náhle vstal: „Jedna možnost ještě je. Jedna jediná.“

„Jaká možnost?“

„Něco udělat – a přece zůstat slušným člověkem,“ řekl Thomas. Šel do telefonní budky, zavolal hotel Lutetia a požadoval plukovníka Wertha. Ten se nervózně ohlásil.

Thomas uslyšel četné hlasy. Plukovník byl zřejmě…

Menu

Řezy z beraních ledvin

Mořský jazyk na grenobelský způsob

Meruňkové palačinky

Paříž, 5. srpna 1943

PŘI RYBĚ SE DOSTAVILA MYŠLENKA, KTERÁ ZACHRÁNILA 65 LIDSKÝCH ŽIVOTŮ

Řezy z beraních ledvin

Vezmeme malé beraní ledviny, odstraníme tuk a blánu a podélně je rozřízneme. – Nakrájíme malé plátky veky, po obou stranách je lehce potřeme máslem a každou obložíme plátkem beraní ledviny, plochou řezu dospod. – Zamícháme ostrou hořčici s kyselou smetanou, kouskem másla, jedním žloutkem, troškou soli a cayennského pepře na hustou kaši, kterou ledviny potřeme. Řezy s ledvinou dáme do středně vyhřáté trouby. Zkoušíme špičatou vidličkou. Když už z ledvin nevytéká červená šťáva, jsou hotové. Servírujeme horké.

Mořský jazyk na grenobelský způsob

V obchodě s rybami necháme kambaly stáhnout a vyříznout Z nich filé. – Pak je nejméně půl hodiny necháme proležet s citrónovou šťávou, pepřem a solí, aby maso zůstalo pevné a měkké. Dobře osušíme a rychle po obou stranách opečeme v rozpáleném rozpuštěném másle. Potom odložíme na předehřátou mísu. – Ve šťávě ohřejeme malé kostičky citronu s několika kapary. – Touto omáčkou přelijeme připravené filé. Podáváme s vařenými bramborami posypanými petrželí.

Meruňkové palačinky

Upečeme jemné, tenké, středně veliké palačinky. Na jedné straně je potřeme meruňkovou marmeládou, srolujeme a ještě jednou je obrátíme v horkém másle. Podáváme okamžitě a podle chuti posypeme ještě strouhanými mandlemi. – Palačinky se nejlépe povedou, když těsto připravíme nejméně hodinu předem a necháme je uležet.

… na poradě. Thomasovi stékal po obličeji pot. Myslel si: zůstat slušný. Vůči slušným lidem v mé zemi. Vůči slušným lidem v této zemi. Nestát se zrádcem. Nebýt fantastou. Ani nebýt sentimentální. Jen zachránit život… zachránit život…

Thomas zachraptěl: „Pane plukovníku, tady Lieven. Chci vám udělat nesmírně důležitý návrh. Sám o tom nebudete moci rozhodnout. Prosím, abyste mě vyslechl, a pak okamžitě uvědomil pana admirála Canarise.“

„Co je to za nesmysl?“

„Pane plukovníku, kdy začne ta akce tam dole?“

„Zítra ráno. Proč?“

„Prosím vás, dovolte, abych tu akci řídil já!“

„Lievene! Nejsem naladěn žertovat. Moje trpělivost je u konce!“

„Vyslechněte mě, pane plukovníku,“ křičel Thomas. „Prosím vás, poslouchejte, co vám chci navrhnout…“

5

Byly 4 hodiny 45 minut dne 6. srpna 1943, když originální britské letadlo Lasander nabralo kurs na francouzské město Clermont-Ferrand. Z nahnědlých mlh právě vystupoval třpytivý kotouč slunce.

Pilot oddělený od pasažéra stěnou sáhl po palubním telefonu a hlásil: „Přistáváme za dvacet minut, zvláštní veliteli!“

Thomas Lieven poděkoval a zavěsil sluchátko vedle sebe. Pak seděl bez hnutí v malé kabince a díval se ven na bezvadně čisté nebe a na šedobílé mlhavé závoje, které ještě pokrývaly špinavou zem s jejími boji a intrikami, s její nízkostí a hloupostí.

Thomas Lieven vypadal špatně. Jeho tvář byla propadlá, pod očima se rýsovaly temné kruhy. Měl za sebou nejtěžší noc svého života a před sebou nejtěžší den.

O deset minut později začal pilot klesat. „Lysander“ prolomil příkrov ranních mlh. Pod nimi leželo Clermont-Ferrand, sídlo biskupa a univerzity – ještě spící, bez života, s prázdnými ulicemi.

V 5.15 hodin pil Thomas Lieven horkou kávu ve služební místnosti tyrolského kapitána Ollingera. Malý podsaditý velitel jednotky horských myslivců, která měla své stanoviště před Clermont-Ferrand, si důkladně prohlížel Lievenův průkaz tajné služby: „Dostal jsem dlouhý dálnopis od plukovníka Wertha. Před hodinou se mnou ještě telefonoval. Zvláštní veliteli, moji lidé jsou vám samozřejmě k dispozici.“

„Nejprve prosím jen o auto, které by mě odvezlo do města.“

„Dám vám s sebou deset mužů.“

„Děkuji, ne. To, co mám udělat, musím vyřídit sám.“

„Ale…“

„Tady je zapečetěný dopis. Jestli o mně nic neuslyšíte do osmi hodin, otevřete jej. Obsahuje všechny nutné pokyny plukovníka Wertha pro to, co pak musíte udělat. Mějte se dobře.“

„Na shledanou…“

„Ano,“ kývl Thomas a zaklepal na dřevo, „to doufám.“

Citroen, sice ukořistěný, ale bez německé poznávací značky, drkotal přes liduprázdné náměstí Blaise Pascal. Thomas seděl vedle ospalého mlčenlivého řidiče. Měl na sobě šedý flanelový oblek, trenčkot a bílý klobouk.

Jeho cílem byl tohoto rána profesor Débouché, duchovní vůdce odboje ve střední Francii. Žil ve služebním bytě rozšířeného „Cité Universitaire“. Před hlavním portálem v Avenue Carnot Thomas vystoupil. Řekl: „Zajeďte za roh a čekejte na mě.“

Pak zamířil k bráně univerzity. Milý bože, pomoz mi, pomyslel si. Pomoz nám všem…

Trvalo to věčnost a Thomas musel stále znovu zvonit, než se konečně s klením objevil starý pedel v pantoflích a noční košili, přes kterou si přehodil kabát. „Nom de Dieu, zbláznil jste se? Co chcete?“

„Mluvit s profesorem Débouchém.“

„Teď? Poslyšte…“ Pedel umlkl. Pětitisícová bankovka změnila majitele. „No jo, tak to asi bude naléhavé. Koho mám u pana profesora ohlásit?“

„Máte v bytě telefon?“

„Ano, monsieur…“

„Promluvím s ním sám.“

V pedelově suterénním bytě Thomasovi vystoupil na čele pot, když poslouchal, jak telefon u profesora Débouché vyzvání.

Pedelova manželka vstala, přitiskla se ke svému muži a šeptala si s ním a oba vyděšeně pozorovali Thomase. Pak Thomas uslyšel hlas, který znal: „Débouché. Co se stalo?“

Thomas se chraptivě představil: „Everett.“

Slyšel, jak se profesor nadechl. „Everett? Kde – kde jste?“

„Na univerzitě. V pedelově bytě.“

„Ať vás ke mně zavede – okamžitě… Já – očekávám vás…“

Thomas zavěsil. Pedel ho vyzval: „Pojďte, monsieure.“ Když vycházel, kývl na svou ženu, to Thomas ještě viděl. Už neviděl, že odkvetlá šedovlasá žena přistoupila k telefonu a zvedla sluchátko…

6

„Co vás proboha přimělo k tomu, abyste udělal ten šílený kousek a přišel sem, kapitáne Everette?“ Slavný fyzik, který vypadal jako Albert Einstein, stál proti Thomasovi před stěnou plnou knih v knihovně svého bytu.

„Pane profesore, skupina Maquis Crozant vyhodila do povětří most u Gargilesse.“

„Ano, podle pokynů.“

„Viděl jste od té doby své lidi?“

„Ne, jsem tu s asistentkou už týden. Musel jsem mít přednášky.“

„Víte ale, že místo poručíka Bellecourta vedli akci starosta Cassier a hrnčíř Rouff?“

„Dobří lidé, správní lidé.“

„Špatní lidé, hloupí lidé,“ namítl Thomas zatrpkle. „Ješitní lidé, pane profesore! Nezodpovědní lidé!“

„Poslyšte, mon capitaine…“

„Víte, co ti proklatí blázni včera večer udělali? Sedli si k vysílačce a vysílali jména a adresy členů Maquis Crozant! Cassier! Rouff. Profesor Débouché! Yvonna Dechampsová! Poručík Bellecourt. Víc než třicet jmen a adres…“

„Ale proč, proboha?“ Starý muž zbledl.

„Aby se pochlubili. Aby generál de Gaulle také určitě věděl, kdo byli ti nejudatnější hrdinové, kteří si zaslouží ta největší vyznamenání… Máte tam nahoře v horách hlupáky, pane profesore!“

Starý muž se na Thomase dlouze zadíval. Pak řekl: „Jistě, nebylo správné vysílat jména. Ale byl to zločin? Je tím Londýn ohrožen? To asi sotva… To tedy nemůže být důvod, proč jste sem přijel a riskujete život…“ Profesor Débouché přistoupil těsně, velmi těsně k Thomasovi. Učencovy oči byly velké a pátravé, když zašeptal: „Za co riskujete svůj život, kapitáne Everette?“

Thomas se zhluboka nadechl. A i kdyby mě zabil, pomyslel si. I kdybych neměl tento den přežít. Pak jsem alespoň umřel při pokusu zůstat v téhle špinavé době slušným člověkem. Náhle pocítil klid, takový klid jako tehdy, když se rozhodl, že dalším výslechům gestapa unikne sebevraždou.

Spustil: „Protože se nejmenuji Everett, nýbrž Thomas Lieven.“

Starý muž zavřel oči.

„Protože nepracuji pro Londýn, ale pro německý abwehr.“

Starý muž znovu otevřel oči a díval se na Thomase s výrazem bezedného smutku.

„A protože Maquis Crozant celé měsíce neudržuje přes vysílačku styk s Londýnem, ale s Němci.“

V knihovně nastalo ticho. Muži se dívali jeden na druhého. Konečně Débouché zašeptal: „To by bylo příliš hrozné. Nemohu tomu uvěřit, nechci tomu uvěřit.“

V tom okamžiku se rozletěly dveře. Stála v nich Débouchéova asistentka Yvonna Dechampsová, bez dechu, nenalíčená, pod modrým baloňákem jen spoře oblečená. Rozpuštěné světlé vlasy jí padaly na ramena. Mořsky zelené oči byly do široka rozevřené. Krásná ústa se cukala. „Je to pravda… Captain Everett… Opravdu jste to vy…“

Třemi kroky byla u Thomase. Débouché udělal prudký pohyb. Dívala se upřeně na Thomase. Překotně hovořila: „Volala mě pedelova žena… Bydlím také tady. Co se stalo, captain Everett, co se stalo?“

Thomas sevřel rty a mlčel. Náhle ho chytila za ruku a pevně ji sevřela ve svých rukou. Teprve pak si uvědomila, že Débouché tu seděl zlomeně, stařecky a zoufale.

„Co se stalo, profesore?“ zvolala Yvonna v panice.

„Dítě, muž, kterého držíš za ruku, je německý agent…“ Pomalu, velmi pomalu ustoupila Yvonna Dechampsová od Thomase. Vrávorala, jako kdyby byla opilá. Pak klesla do křesla. Profesor Débouché chraptivým hlasem vyprávěl, co mu Thomas sdělil.

Yvonna poslouchala, aniž by Thomase spustila s očí. Její oči temněly a nakonec je naplnila nenávist. Rty se jí sotva pohnuly, když říkala: „Myslím, že jste to nejodpornější, co existuje, pane – Lievene. Myslím, že jste ten největší hajzl, opravdu si zasloužíte jen pohrdání.“

„Je mi jedno, co si o mně myslíte,“ prohlásil Thomas. „Nejsem vinen tím, že nejen u nás, ale i u vás jsou ješitní, sobečtí idioti jako tenhle Rouff a Cassier. Měsíce šlo všechno dobře…“

„Tomu říkáte dobře, vy svině?“

„Ano,“ potvrdil Thomas. Cítil, že je stále klidnější. „Tomu říkám dobře. Už měsíce nebyl v tomto kraji nikdo zastřelen. Žádný Němec. A žádný Francouz. Mohlo to tak jít dál. Mohl jsem je ochraňovat až do konce téhle prokleté války…“

Yvonna náhle hystericky vykřikla vysokým hlasem jako dítě, vyskočila a plivla Thomasovi do tváře. Profesor ji prudce strhl zpět.

Thomas si kapesníkem přejel tvář. Mlčky se na Yvonnu podíval. Má pravdu. Ze svého hlediska má pravdu. Všichni mají pravdu, ze svých hledisek – i já. Protože já chci být slušný vůči všem…

Yvonně se chtěla vrhnout ke dveřím. Thomas ji strhl zpět. Zapotácela se a narazila na zeď. S vyceněnými zuby na něj syčela.

„Zůstanete tady.“ Thomas se postavil před dveře. „Když včera večer došla jména, abwehr okamžitě vyrozuměl Berlín. Hrozilo nasazení jednotky horských myslivců, kteří mají tábor tady před městem. Poté jsem ještě jednou mluvil se šéfem abwehru v Paříži…“

„Proč?“ zeptal se profesor Débouché.

Thomas zavrtěl hlavou: „To je moje věc.“

Profesor se na něho podíval. „Nechtěl jsem se vás dotknout…“

Tenhle muž, pomyslel si Thomas, tenhle obdivuhodný muž, začíná chápat, začíná mi rozumět… Budu-li mít štěstí – budeme-li všichni mít štěstí…

„Dokázal jsem plukovníkovi Werthovi, že akce horských myslivců bude nepochybně stát oběti – oběti na obou stranách. Naši lidé budou postupovat rozhodně. Vaši lidé se budou zoufale bránit. Poteče krev. Lidé budou umírat. Němci a Francouzi. Gestapo bude mučit zajatce. Ti zradí své kamarády.“

„Nikdy!“ vykřikla Yvonna.

Thomas se otočil. „Buďte zticha!“

Starý muž povzdechl: „Existuje strašné mučení.“ Náhle se podíval na Thomase, moudře a smutně jako starozákonní prorok. „Vy to víte, pane Lievene – že ano? Myslím, že začínám mnohé chápat. Cítím, že to je stále ještě v pořádku. Vzpomínáte si? Jednou jsem řekl, že vás pokládám za slušného…“

Thomas mlčel. Yvonna hlasitě oddechovala.

„Co jste ještě řekl vašemu plukovníkovi, pane Lievene?“ zeptal se profesor.

„Předložil jsem mu návrh. Ten návrh mezitím schválil admirál Canaris.“

„Jak zní ten návrh?“

„Vy jste duchovní vůdce skupiny. Lidé udělají to, co řeknete. Svoláte skupinu do mlýna v Gargilesse a vysvětlíte nevyhnutelnou skutečnost situace. Pak tam mohou horští myslivci muže zatknout, aniž by padl jediný výstřel.“

„A dál?“

„V tomto případě admirál Canaris svým čestným slovem ručí za to, že nikdo nebude vydán gestapu, ale všichni přijdete jako regulérní váleční zajatci do tábora wehrmachtu.“

„To je až dost zlé.“

„Za těchto okolností je to ze zbývajících možností ta nejlepší. Válka už nebude trvat věčně.“

Profesor Débouché neodpověděl. Se sklopenou hlavou stál zachmuřen před svými knihami.

Thomas si myslel: bože dej, ať už tahle válka skutečně skončí. Je to hrozně těžké zůstat u nacistů slušným člověkem. Ať už to plemeno chcípne, ať už konečně chcípne. A dej, ať už konečně žiju v míru.

Byla to přání, která se ještě dlouho, dlouho neměla vyplnit…

Profesor se zeptal: „Jak se dostanu do Gargilesse?“

„Autem se mnou. Čas nečeká, profesore. Jestli návrh nepřijmete, začne v osm hodin akce horských myslivců bez nás.“

„A – Yvonna? Je to jediná žena ve skupině… Žena, pane Lievene…“

Thomas se smutně usmál. „Mademoiselle Yvonnu dám jako svého osobního vězně – prosím nechte mě domluvit – vsadit do cely na městské prefektuře. Tam zůstane, dokud akce neskončí. Aby svým vlasteneckým nadšením nemohla způsobit nějakou škodu. Pak ji vyzvednu a odvezu do Paříže. A na cestě mi uteče.“

„Co?“ Yvonna na něj zírala.

„Podaří se vám uprchnout,“ objasňoval Thomas tiše. „To je druhá zvláštní výhoda, kterou jsem získal od plukovníka Wertha. Je to takový německým abwehrem povolený útěk!“

Yvonna přistoupila těsně k Thomasovi. Supěla rozrušením: „Jestli je bůh, tak vás potrestá… Měl byste pojit, pomalu a bídně… Neuprchnu! A profesor Débouché nikdy nepřijme váš návrh, nikdy! Budeme bojovat a umřeme – všichni.“

„Samozřejmě,“ řekl Thomas unaveně. „A teď si zase sedněte a konečně držte pusu, vy hrdinná ženská.“

7

tajné – 14.35 hodin – 9. srpna – od abwehru paříž šéfovi abwehru berlin – prapor horských myslivců v prostoru clermont-ferrand pod vedením zvláštního velitele lievena zatkl kolem 22. hodiny 7. srpna u mlýna v gargilesse skupinu maquis crozant – členové skupiny pod vedením profesora débouché nekladli žádný odpor – bylo zatčeno 67 (sedmašedesát) mužů – zajatci byli podle pokynů dopraveni do zajateckého tábora wehrmachtu 343 – konec –

8

Dne 27. září 1945 vypovídal profesor Débouché před spojeneckým vyšetřovacím výborem v Paříži doslova toto: „Se všemi členy skupiny Maquis Crozant se v zajateckém táboře wehrmachtu č. 343 zacházelo humánně. Všichni válku přežili a vrátili se domů. Musím zdůraznit, že všichni vděčíme za život jen odvaze a humánnosti jednoho Němce, který nás nejprve klamal jako britský kapitán a který mě 6. srpna 1943 vyhledal v Clermont-Ferrand. Tehdy řekl, že je zvláštním velitelem a jmenuje se Thomas Lieven…“

Úředníci spojeneckého vyšetřovacího výboru poté začali pátrat po tomto „zvláštním veliteli Lievenovi“. Nenašli ho. Neboť na podzim 1945 pátraly po Thomasů Lievenovi jiné organizace než spojenecký vyšetřovací výbor a z tohoto důvodu právě… Ale dost, chceme vyprávět pěkně popořadě. Ještě píšeme srpen 1943…

9

Dne 17. srpna 1943 oznámilo vrchní velitelství wehrmachtu – samozřejmě plánované – vyklizení ostrova Sicílie. Kromě toho bylo řečeno, že na středním Donu zahájili Sověti po dělostřelecké přípravě – samozřejmě dlouho očekávaný – útok.

Na velké manifestaci zemské skupiny NSDAP Francie hovořil téhož dne v Paříži župní velitel Sauckel. Mimo jiné uvedl, že německý národ prožívá v současné době své největší a nejskvělejší období. Konečné vítězství, prohlásil Sauckel, je prý jisté. Německo tu na konci čtvrtého válečného roku stojí úplně jinak než svého času za první světové války. Proto prý se spíše zboří svět, než že by Německo mohlo tuto válku prohrát.

V tutéž dobu, kdy župní velitel Sauckel děkoval vůdci trojnásobným „Sieg Heil“ za to, že zavedl německý národ k tak závratné výši a velikosti, zavolal plukovník Werthe do své kanceláře v hotelu Lutetia kapitána Brennera a zvláštního velitele Lievena.

„Pánové,“ oznámil plukovník, „právě jsem obdržel z Berlína patřičné pokyny. Kapitáne Brennere, za vaše zásluhy při likvidaci skupiny Maquis Crozant jste se zpětnou platností od 1. srpna povýšen do hodnosti majora. Jménem vůdce a nejvyššího velitele vám dále propůjčuju Válečný kříž za zásluhy s meči.“

To byla velká hodina malého kapitána Brennera! Jeho oči za lesklými skly brýlí zářily jako oči šťastného dítěte o Štědrém večeru. Stál v pozoru, břicho zatažené, prsa vypnutá!

„Bravo!“ ozval se civilista Lieven, oblečený toho dne do skvěle střiženého modrého letního obleku, bílé košile a kravaty s perlově šedými a růžovými proužky. „Blahopřeji vám, pane majore!“

Novopečený major zahanbeně zavrtěl hlavou: „Samozřejmě že za to všechno vděčím jen vám.“

„Nesmysl!“

„Ne, to není nesmysl, jen vám! A přiznávám, že jsem byl při této operaci často proti vám, že jsem celou věc pokládal za bláznivou, že jsem k vám neměl důvěru…“

„Jestli ke mně máte důvěru od této chvíle, pak je všechno v pořádku,“ tvářil se Thomas smířlivě. Ve skutečnosti měl Thomas od této chvíle v majoru Brennerovi oddaného obdivovatele, který se už nezalekl ani před nejbláznivějšími a nejodvážnějšími operacemi svého podivného zvláštního velitele.

Plukovník Werthe dostal k Železnému kříži první třídy stužku. „Ten kříž mám už z první světové války,“ vysvětlil.

„Vidíte,“ pověděl Thomas novopečenému majorovi Brennerovi, „začali jsme dvě světové války tak brzy za sebou, že silný zdravý člověk může mít to štěstí zažít je v jejich heroické velikosti.“

„Kecy,“ oponoval plukovník. „Co vůbec uděláme s vámi, vy směšný zvláštní veliteli? Vy jste civilista.“

„Tím chci také zůstat.“

„Ale mám tu dotaz z Berlína. Jaké vyznamenání byste rád měl…“

„Mě nikdo řády neobšťastní, pane plukovníku,“ odpověděl náš přítel. „Ale kdybych směl vyjádřit prosbu…“

„Mluvte!“

„… pak bych si přál jiné pole působnosti. Nechci už být nasazován pro boj s partyzány, pánové. Jsem člověk, který se rád směje a je veselý. V uplynulých týdnech mě smích přešel. Když už pro vás musím pracovat, chtěl bych práci, která má větší spád a je zábavnější.“

„Myslím, že mám pro vás to pravé, zvláštní veliteli Lievene.“

„A sice, pane plukovníku?“

„Francouzský černý trh,“ prozradil Werthe. A skutečně od tohoto okamžiku – alespoň na nějaký čas – zmizela z životního obzoru Thomase Lievena všechna tmavá mračna a náš přítel se střemhlav vrhl do karnevalu nových groteskních dobrodružství…

„Nikdy v dějinách lidstva nebyl tak velký, tak bláznivý a tak nebezpečný černý trh, jako je dnes v Paříži,“ tvrdil plukovník Werthe. Thomas se s údivem dovídal, co se děje pod radostným povrchem svítivého města na Seině: „Tady prostě kšeftuje všechno: organizace Todt, námořnictvo, letectvo, pozemní vojsko, vozový park wehrmachtu – a teď se zapojila i bezpečnostní služba.“

Říšský maršál Göring, říkal Werthe, doporučil marché noir potřít. Vzájemným přebíjením nabídek německých kupců se totiž ceny už vyšplhaly do astronomických výšek. Oklikou přes pět nebo šest agentů stoupla cena za obyčejný soustruh, který normálně stál 40 000 franků, najeden milion!

Bezpečnostní služba si tedy zřídila v Rue des Saussaies v budově Sureté „Místo pro boj s černým trhem“. Vedoucím byl untersturmbannführer SS. Referenti bezpečnostní služby ze všech částí Francie jezdili do Paříže na školení. Jenže – SD neměla s novým místem štěstí. Referenti pro potírání černého trhu se vyškolili a brzy zjistili, že by si mohli na tomto marché noir pomoct! Spolupracovali s Francouzi. Děly se ty nejkřiklavější šmeliny.

Například 50 000 pulovrů bylo v jednom dnu prodáno ne jednou, ale čtyřikrát. Pak byli tři překupníci zabiti. Čtvrtý patřil do party lumpů. A tak bylo možné druhý den pulovry znovu nabídnout. Peníze za třikrát 50 000 pulovrů byly v suchu…

Mizeli lidé. Mizely lokomotivy. Zmizely statisíce kilogramů nejjemnějšího cigaretového papíru. Rejdy, které provozovala SD se svým zkorumpovaným „místem pro potírání“, byly stále divočejší. Agenti se vzájemně zatýkali, vzájemně se zabíjeli. Úředníci gestapa vystupovali jako Francouzi, Francouzi jako úředníci gestapa…

To vše vyprávěl plukovník Werthe překvapenému a naslouchajícímu Thomasů Lievenovi. Nakonec se zeptal:

„Bylo by to něco pro vás, Lievene?“

„Myslím, že by to bylo to pravé, pane plukovníku.“

„Není to moc nebezpečné?“

„Víte, získal jsem v této oblasti docela dobré vzdělání, když jsem žil v Marseille,“ usmál se posmutněle při vzpomínce Thomas Lieven. „Kromě toho mám veškeré předpoklady. Mám tady ještě vilu v Bois de Boulogne. Jsem tu ještě z předválečných dob podílníkem na jedné malé bance. Mohl bych působit mimořádně důvěryhodně.“

Hovořil a myslel si: a konečně mít zase soukromý život. A konečně se trochu odtrhnout, trochu se od vás, miláčkové, vzdálit. Kdo ví, třeba se přece jen ještě dokážu dostat do Švýcarska…

10

Svou banku našel Thomas Lieven opět jako muž z pohádky, který se po dlouhém začarovaném spánku vrací do své vesnice a zjišťuje, že uplynulo sedm let. V případě Thomase Lievena uplynuly jen tři roky; šéf – senior a většina starších zaměstnanců banky tu byli stále. Z mladších mnozí chyběli.

Na vysvětlení svého dlouholetého zmizení Thomas Lieven uvedl zřejmou okolnost, že ho Němci z politických důvodů zavřeli a teď ho konečně zase pustili.

Thomas začal pátrat po svém podvodném anglickém partnerovi Robertu W. Marlockovi. Ale nikdo o tom prevítovi nic nevěděl.

Thomas vyjel do Bois de Boulogne. Opravdu se mu zastesklo při pohledu na malou vilku, v níž strávil tolik hodin se sladkou Mimi Chambertovou.

Mimi Chambertová – plukovník Siméon… Jestlipak byli v Paříži? Znovu je chtěl hledat… Ach, a Josephine Bakerová a plukovník Débras… Z daleka, z daleka, z širého pískového moře času se na něj usmívali: Bastian a „Koňské kopyto“ z Marseille… Pereira, ten geniální padělatel, Lazarus Alcoba, mrtvý hrbatý přítel, hysterická konzulka Estrella Rodriguesová z Lisabonu… A z největší, nedosažitelné dálky se na něj smutně usmívala žena, po níž Thomas stále ještě toužil…

Vytrhl se ze snění. Přejel si rukou zvlhlé oči a vešel do malé zahrádky vily, kterou před třemi lety opustil na útěku v cadillacu s americkou vlajkou na střeše.

Otevřela mu mladá komorná. Požádal, aby mohl mluvit s pánem domu. Děvče ho uvedlo do salonu. „Pan štábní pokladník přijde hned.“

Thomas se rozhlédl. Nábytek byl ještě jeho, jeho koberce, jeho obrazy. Ale bože, všechno ošuntělé, zanedbané, ale jeho vlastní…

Pak přišel pan štábní pokladník: sebejistý, vyžraný, předůležitý. „Jmenuju se Hopfner. Heil Hitler! Jak vám mohu posloužit?“

„Thomas Lieven. Tak, že se odtud okamžitě odstěhujete.“

Štábní pokladník zrudl. „Jste opilý, co?“

„Ani zdání.“

„Hloupý vtip?“

„Ne, jen je to můj byt.“

„Blbost! Byt patří mně! Žiju tady už rok.“

„Ano, to je vidět. Všechno je tu pěkně sešlé.“

„Poslyšte, pane Lievene, nebo jak se jmenujete, teď okamžitě zmizte, nebo zavolám policii.“

Thomas vstal. „Už jdu. Ostatně nenastěhoval jste se sem zcela korektně.“

Šel k plukovníkovi Werthovi. Za dvě hodiny dostal štábní pokladník od svého nadřízeného rozkaz, aby okamžitě vyklidil vilu v Bois de Boulogne. Noc už strávil v hotelu. Vůbec nechápal svět.

Bývalý štábní pokladník Hopfner se sice jmenuje jinak, ale žije mezi námi. Dnes je generálním ředitelem jedné velké firmy v Porýní. Možná čte tyto řádky. Pak se po dlouhé době konečně dozví, kdo zavinil, že 3. září 1943 tak rychle vyletěl z hezké vily v Bois de Boulogne.

11

Štábní pokladník Hopfner ztratil vilu a plukovník Werthe ztratil v těchto dnech prvotřídní zaměstnankyni své domácnosti: černovlasou hezkou Nanette. Mladá Francouzka poznala Thomase Lievena, když ho plukovník Werthe 12. prosince 1942 přivezl, ztlučeného a zbídačelého, z vězení gestapa a naučila se ho obdivovat. Náhle dala Nanette plukovníkovi abwehru výpověď. O několik dní později se s ní opět setkal v Thomasově vile.

„Nezlobte se, pane plukovníku, vždycky já chtít pracovat v Bois de Boulogne…“

Začátkem září 1943 se Thomas zabydlel podle svého vkusu. Sklep byl plný lihovin koupených na černém trhu, kuchyně plná potravin z černého trhu. Potírání černého trhu mělo začít!

První, poněkud záhadná klíčová postava, na kterou ho plukovník Werthe nasadil, byl jistý Jean-Paul Ferroud. Šedovlasý muž měl stejně jako Thomas v Paříži soukromý bankovní dům. Zdálo se, že ty nejvyšší a nejdrzejší šmeliny se odvíjejí přes něj.

Thomas pozval bankéře na večeři.

Navštěvovat Němce a zvát Němce, to byly v roce 1943 dvě věci, které Francouzi dělali jen za zcela výjimečných okolností. Setkávali se v restauracích, v barech, v divadle – ale nikoli doma. Nebo k tomu měli velmi, velmi dobré důvody…

Aféra Ferroud začala překvapením i pro Thomase: bankéř přijal.

Menu

Vepřová šunka v červeném víně s celerovým salátem a slanými brambory

Savarin s ovocem

Paříž. 10. září 1943

ŠUNKOU ZAČÍNÁ KOLOTOČ THOMASE LIEVENA A ČERNÉHO TRHU

Vepřová šunka v červeném víně

Vezmeme celou šunku, zbavíme ji kůže a části tuku. – Z nastrouhané cibule, tlučeného pepře, zázvoru, jalovce a bobkového listu uděláme kaši a tou potřeme rukou šunku tak, až zhnědne. – Šunku vložíme na 5-8 dní do pekáče, přelijeme ji láhví červeného vína a 1/2 láhve octa, častěji ji v zálivce obracíme. – Před pečením ji pořádně prosolíme a s polovinou tekutiny dáme do trouby. Zbytkem postupně podléváme. Pečeme šunku, až pěkně zhnědne, vypečenou šťávu zahustíme do jemné omáčky a podáváme s celerovým salátem bez majonézy a se slanými brambory. – Na pečení počítáme – podle velikosti šunky 3-5 hodin.

Savarin s ovocem

Vezmeme 1/4 kg mouky, necelou osminku litru mléka, 15 g droždí, 125 g másla, 30 g cukru, 3 vejce a trochu soli. Kousek droždí smícháme se 1/4 kg ohřáté mouky a necháme kynout. Smícháme s rozpuštěným máslem a ostatními přísadami a šleháme, až se tvoří bubliny. – Formu s okrajem vymažeme máslem, do tří čtvrtin ji vyložíme těstem a necháme kynout tak dlouho, až těsto sahá po okraj, potom 30 minut pečeme. Mezitím ohřejeme naložené nebo čerstvě opečené půlky broskví (může to být i jiné ovoce) a meruňkovou marmeládu. Vyrobíme tuto tekutinu: 1/8 litru šťávy z ovoce, 2 polévkové lžíce bílého vína, po jedné polévkové lžíci třešňovice, sherry, maraschina a citronové šťávy, 1/2 čajové lžičky rumu a kousek drcené vanilky. Upečené těsto vyklopíme na předehřátou misku, polijeme horkou tekutinou, potřeme horkou meruňkovou marmeládou a posypeme 2 polévkovými lžícemi plnými sekaných pistácií; doprostřed navršíme horké ovoce. Těsto můžeme upéci také den předem, potom je však musíme ohřát dříve, než je polijeme a ozdobíme.

Pět dní připravoval Thomas Lieven s Nanette tuto večeři. Ferroud přišel v půl osmé. Pánové byli ve smokingu.

Velmi suché martini pili v salonu. Pak přikročili k jídelnímu stolu, na kterém hořely svíčky. Nanette servírovala šunku.

Ferroud jedl jako znalec. Decentně si olízl rty: „Skutečně skvělé, monsieur. Byla naložená v červeném víně, že?“

„Pět dní. To nejdůležitější však bylo potřít ji jalovcem, zázvorem, bobkovým listem, drceným pepřem a cibulí. Musíte šunku potřít tak, až je téměř černá.“

„A vzal jste jen červené víno?“ Ferroud vypadal báječně, jako pére noble francouzského divadla.

„Také půl láhve octa. Jsem šťasten, že jste přijal mé pozvání.“

„Prosím vás,“ vážně spustil druhý muž, zatímco nabíral na vidličku celerový salát, „koneckonců člověka nezve každý den agent německého abwehru.“

Thomas jedl klidně dál.

„Informoval jsem se o vás, monsieur Lieven. Vlastně vám člověk může jen nedůvěřovat, tolik a zároveň tak málo vyplývá z informací o tom, kdo opravdu jste. Jedno je ovšem jisté: jste na mě nasazen, protože jsem pokládán za velkého muže v pozadí černého trhu. Je to tak?“

„Je,“ nenechal se vyvést z míry Thomas „Musíte si vzít ještě plátek masa! Něčemu nerozumím.“

„Čemu prosím?“

„Tomu, že jste ke mně přišel, přestože mi nedůvěřujete a víte, co chci. To přece musí mít nějaký důvod.“

„Samozřejmě, že to má důvod. Chtěl jsem poznat muže, který – snad – bude mým nepřítelem. A chtěl bych znát vaši cenu, možná že se budeme moci dohodnout, monsieur…“

Thomas povytáhl obočí. Působil arogantně, když řekl: „Přece jen o mně nejste tak dobře informován. Škoda, monsieur Ferroude, těšil jsem se na rovnocenného protivníka…“

Bankéř zrudl. Položil nůž a vidličku. „Nedohodneme se tedy? Teď říkám já, škoda. Obávám se, že podceňujete nebezpečí, v němž budete od této chvíle žít, monsieur. Chápete, že nemohu nikoho nechat, aby mi nahlížel do karet. A už vůbec ne někoho nepodplatitelného…“

12

Thomas Lieven si právě lehl na gauč, když v jeho vile v Bois de Boulogne v Paříži zazvonil telefon. Bylo 13 hodin 46 minut, 13. září 1943 – a byl to historický okamžik! Neboť tento rozhovor měl, nadlouho, uvolnit lavinu událostí. Měl:

Thomasu Lievenovi umožnit setkání s dámou, které ho, po velmi krátkém období blaženosti, záhy téměř stálo život,

Thomasu Lievenovi vynést přátelství muže, který mu o několik měsíců později zachránil zmíněný život,

Thomasu Lievenovi umožnit, aby objasnil jednu mimořádně pochopitelnou, i když zavrženíhodnou vraždu a v souvislosti s tím největší aféru černého trhu toho roku a nakonec zajistit našemu příteli věčnou vděčnost jedné zoufalé hospodyně a jedné staré kuchařky, kterým účinně pomohl v situaci, která je pro hospodyně hrůzná. Jak je vidět, je to velmi pestrý program. Má kladné i záporné body.

Přesto: kdyby Thomas tušil, co ho čeká, nechal by telefon zvonit až do soudného dne. Ale netušil to, a proto zvedl sluchátko. „Ano?“

„Monsieur Lieven?“

Ten hlas Thomas znal. Patřil Jean-Paulovi Ferroudovi. Thomas se přívětivě poptal, jak se bankéři daří.

„Mám se dobře,“ odtušil Ferroud.

„A paní choť?“

„Také, děkuju. Poslyšte, pane Lievene, je mi líto, že jsem se u vás choval tak – hm, tak chladně a agresivně…“

„Ale prosím vás!“

„Ne, ne, ne! A to ještě při tak delikátní vepřové kýtě… Rád bych to napravil.“

No ne? pomyslel si Thomas. „Udělal byste mně a mojí ženě tu radost, že byste u nás dnes večer pojedl?“

Sakra! pomyslel si Thomas.

S lehkou ironií se bankéř zeptal: „Předpokládám, že jako agent abwehru přesně víte, kde bydlím, nebo ne?“

Žertíky tohoto druhu už Thomase dlouho nemohly vyvést z rovnováhy. Odpověděl hbitě: „Ale jistě, monsieur. Bydlíte v Avenue Malakoff číslo 24, úplně blízko mě. Máte velmi krásnou ženu. Jménem Marie-Louise. Dívčím jménem Kléberová. Má ty nejcennější šperky v Paříži. Máte čínského sluhu jménem Šen-taj, kuchařku Terezu, dívku Suzette a dva buldoky, Cicera a Cézara.“

Slyšel, jak se Ferroud směje. „Řekněme v osm?“

„V osm, monsieur,“ Thomas zavěsil.

Dříve než mohl přemýšlet o tom podivném pozvání, ozvalo se zaklepání. Bez dechu vrazila dovnitř jak obrázek hezká služebná Nanette. Nanette mluvila německy. Vždycky mluvila německy, když byla zvlášť rozrušená: „Monsieur… monsieur, rádio hlásejí, že osvobodili Mussolini… Duce je už na cestě do Berlína – k Hitlerovi – aby s ním dále mohl bojovat…“

„Benito bude velmi šťasten,“ ušklíbl Thomas.

Nanette se zasmála. Přistoupila blíž, úplně blízko. „Oh, monsieur… vy jste tak milý… jsem tak ráda, že tu smím být…“

„Nanette, myslete na svého Pierra!“

Našpulila pusu. „Ach, Pierre – je tak nudný…“

„Je to moc milý chlapec,“ mluvil Thomas pedagogicky a vstal, protože už přistoupila příliš blízko. „Marš, do kuchyně, Nanette!“ Pleskl ji po zadečku. Zasmála se, jako by ji lechtal. Pak zklamaně odešla.

Přemítal: Co ten bankéř ode mě chce?

13

Ukázalo se, že vila na Avenue Malakoff je nesmírně kultivovaný dům plný cenných věcí z Evropy i Dálného východu. Ferroud musel být milionář!

Čínský sluha přijal návštěvníka sice s věčným úsměvem své rasy, ale jeho postoj byl hrdý a chladný. Hrdá a chladná byla také služebná, které Thomas předal krabici s třemi orchidejemi pro paní domu.

A hrdý a chladný byla nakonec i pán domu. Nechal Thomase pěknou chvilku – sedm minut, jak se zamračením zjistil na svých oblíbených zlatých repetýrkách – čekat v salonu. Pak přišel, elegantní jako vždycky, podal Thomasovi ruku a začal mixovat martini. „Moje žena přijde hned.“

Divné, pomyslel si Thomas, divné. Prohlížel si Buddhu, intarzované skříňky, těžké mnohoramenné lustry, koberce. Tenhle Jean-Paul Ferroud je nezávislý. Může na mě kašlat. Ale proč mě zve, proč se pak chová tak, že se pomalu rozčilím?

Šedovlasý soukromý bankéř náhle upustil dvě malé kostky ledu. Stál před barem vyzdobeným fantasticky pomalovanými zrcadly a plnil stříbrný shaker. Odkašlal si a rozpačitě se usmál: „Třesou se mi ruce. Člověk stárne. To pití!“

Thomas náhle poznal, že ten muž vůbec nebyl hrdý, ten muž byl nervózní, strašně nervózní! A také ten Číňan a služebná… Všechny je špatně odhadl. I oni byli nervózní; v ustrašeném očekávání – čeho?

Paní domu se objevila. Marie-Louise Ferroudová byla velká, štíhlá a krásná bez jediné vady. Oči měla modré, vroubené dlouhými řasami, světlé vlasy nádherně upravené. Na sobě černé šaty, ramena obnažená a na krku nádherný šperk. Tomu se, pomyslel si Thomas mimovolně, nemůže čorka, kterou jsme vybrali klenotníku Pissoladierovi v Marseille, samozřejmě ani rovnat. – Hochu, hochu, už jsi pěkně zpustnul!

„Madame…“ Hluboce se poklonil, políbil jí ruku a konstatoval, že se tato štíhlá, bílá, jemně vonící ruka chvěla.

Narovnal se, pohlédl do chladných modrých očí a i v nich objevil paniku a nucené ovládání. Proč?

Madame děkovala za orchideje. Madame byla potěšena, že Thomase poznává. Madame vzala do ruky sklenku s martini, kterou jí – manžel podával. Madame náhle postavila sklenku na šestihranný bronzový stolek, přitiskla si pěst na rty a vypukla v pláč.

Děti, děti, pomyslel si Thomas. Už vůbec nechci mluvit o svém klubu. Ale jestli tuhle pitomou válku přežiju, pak prodám své memoáry nakladatelství. Se všemi recepty!

Viděl, jak šedovlasý Ferroud spěchá ke své krásné manželce. „Pro boha, Marie-Louise – co je… Musíš se vzchopit, co si přece pan Lieven pomyslí?“

„Ach,“ vzlykala madame Ferroudová, „odpusť mi, Jeane, odpusť…“

„To jsou nervy, chérie…“

„Ne, to nejsou nervy… Není to ani proto… Stalo se ještě něco kromě toho!“

Ferroudův obličej ztvrdl. „Kromě toho – co?“

„Jídlo – jídlo je zkažené!“ Se vzlyky vytáhla paní domu kapesník, vysmrkala se a zvolala: „Tereza upustila candáta!“

Bankéř Ferroud, kterého německý abwehr silně podezíral, že je klíčovou postavou fantastického marché noir, se zamračil. „Marie-Louise, prosím tě! Víš, o co dnes večer jde! Víš, co je ve hře! A ty se rozpláčeš kvůli idiotskému candátovi? Chováš se jako…“

„Monsieur Ferroud!“ přerušil ho jemně, ale rozhodně Thomas.

„Co chcete? Myslím, ano, prosím?“

„Dovolíte, abych madame položil několik otázek?“

„Já… hm… tedy… ano, jistě.“

„Děkuji. Madame, říkáte, že Tereza upustila candáta…“

„Ano, upustila. Už je stará. Vidí špatně. Padl na sporák, když jej vyndávala z vody. Rozpadl se – mně je špatně – na malé kousky!“

„Madame, v životě je jen jeden hřích, a to ztratit odvahu. Kuráž, měli jste tolik chladnokrevnosti, že jste si pozvali ke stolu německého agenta. Má vás zlomit francouzský candát?“

Ferroud si náhle chytil krásnou hlavu do obou rukou a vzdychl: „To už jde příliš daleko…“

„Ale kdepak,“ namítl Thomas. A k paní domu pokračoval: „Odpustíte mi indiskrétní otázku – co mělo být před tím candátem?“

Menu

Vařená šunka s cumberlandskou omáčkou

Rybí pokrm v pekáčku

Čokoládovo-kávový krém

Paříž, 13. září 1943

THOMAS LIEVEN ZACHRAŇUJE RYBU A JEDNU BLONDÝNKU…

Cumberlandská omáčka

Zamícháme 1/4 litru rybízového želé, 1/8 litru červeného vína, šťávu ze dvou pomerančů, čajovou lžičku anglického hořčicového prášku a na drobné proužky rozřezanou, bílé dužiny zbavenou kůru pomeranče. Omáčku uchováváme v chladu. – Tuto omáčku je možné podávat ke všem druhům studeného masa, zvláště dobře se hodí ke zvěřině.

Rybí pokrm v pekáčku

Uvaříme celou rybu, necháme ji dobře okapat, odstraníme kůži a kosti a rozporcujeme na kousky. – Z másla a mouky připravíme světlou jíšku, přidáme kyselou smetanu, bílé víno, nastrouhaný parmezán, trochu vývaru z ryby a svaříme v hustou bílou omáčku. Ochutíme solí, pepřem a přidáme nadrobno posekané dušené žampiony a několik kuliček kapary. – Kousky ryby vložíme do vymaštěného pekáčku, přelijeme omáčkou, hustě posypeme parmezánem, strouhankou a vločkami másla a zapečeme v troubě do zlatova. Před podáváním obložíme půlměsíčky pečenými z lístkového těsta, „fleurons“. Tento pokrm můžeme připravovat ze všech ryb, které mají pevné maso, velmi dobře pak z tresky.

Čokoládovo-kávový krém

Necháme povařit litr mléka se 150 g čokolády na vaření a se špetkou cukru. – V misce ušleháme 3 žloutky s jednou zarovnanou polévkovou lžící bramborové moučky nebo škrobové moučky Maizena a za stálého míchání přilíváme vroucí tekutinu. – Masu dáme opět do hrnce a na nejmenším plameni ji za stálého míchání necháme zhoustnout, aniž by se začala vařit. – Přidáme polévkovou lžíci nahrubo umleté a v žádném případě instantní kávy. Odstavíme z ohně a přidáme sníh z bílků. Krém necháme vychladit.

„Šunka s cumberlandskou omáčkou.“

„Hm, hm.“ Tvářil se jako lékař na konciliu. „A – hm, potom?“

„Čokoládovo-kávový krém.“

„Ano, ano,“ souhlasil Thomas a vzal si olivu, „to jde výtečně.“

„Co jde výtečně?“ zašeptala dáma, která na sobě měla dobrých 70 karátů. Thomas se před ní uklonil. „Zdá se mi, madame, že vás sužují dvě starosti. Jedné vás mohu snadno zbavit, když dovolíte, abych vstoupil do vaší kuchyně.“

„Myslíte, vy si myslíte, že s tím rozpadlým candátem můžete ještě něco udělat?“ V očích Marie-Louisy se pojednou objevil nadzemský výraz obdivu.

„Ale jistě, madame,“ ujistil ji náš přítel. „Vezmeme si s sebou shaker a skleničky? Při doušku se vaří lépe. To martini je skutečně vynikající. Pravý britský džin Gordon. Kde jste ho ve čtvrtém roce války ještě dostal, monsieur Ferroud…“

14

Co se tady opravdu stalo?

To se Thomas nedověděl ani v obrovské vykachlíčkované kuchyni. Se zástěrou uvázanou přes smoking sprovodil elegantně ze světa katastrofu s candátem. S obdivem ho přitom pozorovala provinilá krátkozraká stará kuchařka, bledá paní domu a bledý pán domu. Zvláštní manželé – alespoň na chvíli – zapomněli na svou hroznou nervozitu. Thomas si pomyslel: já mohu počkat. A když se bude divadlo hrát dál, třeba i do rána. Však vy jednou otevřete pusu!

Vybral z nešťastné ryby kosti, stáhl ji a rozkrájel na plátky. Vypil doušek a řekl: „Těžká léta mi, dámy, ukázala, že život většinou ještě dává jednu šanci. Rozbitý candát je přece pořád ještě lepší než žádný. Teď připravíme dobrou omáčku. Terezo, máte parmezán?“

„Kolik chcete, monsieur,“ zašveholila stará kuchařka. „Ach, já jsem tak zoufalá, že se mi to muselo stát!“

„Vzpamatujte se, moje milá. Vypijte doušek, to vás uklidní.“ Pán domu nalil kuchařce plnou skleničku. Thomas pokynul: „Prosím bílé víno, kyselou smetanu a máslo.“

Dostal, co žádal. Všichni přihlíželi, jak připravuje omáčku. Náhle se domem rozlehl křik. Zazněl vysoký ženský hlas a vysoký mužský hlas. Paní domu zbledla. Pán domu se vrhl ke dveřím. V těch se srazil s čínským sluhou. Měl jednoduchý způsob, jak z toho, co říkal, udělat tajemství: říkal to čínsky.

K tomu ukazoval za sebe. Paní domu, zřejmě znalá čínštiny, vykřikla. Pán domu ji čínsky napomenul. Klesla na kuchyňskou stoličku. Pán domu následoval Šen-taje, aniž by se omluvil. Dveře za ním zapadly.

No jo, pomyslel si Thomas, tak to tedy chodí u vznešených Francouzů. Co se dá dělat? Rozhodl se, že se nedá ničím vyvést z rovnováhy. „Máme kapary, Terezo?“

„Svatá panno, ubohá milostivá paní…“

„Terezo!“

„Kapary – ano, jsou tady.“

„A žampiony?“

„Ta-taky… Madame, co pro vás mohu udělat?“

Paní domu se ovládla. Vzhlédla: „Pane Lievene, prosím vás, promiňte to všechno. Šen-taj je u nás deset let. Nemáme před ním tajemství. Přišel k nám v Šanghaji… Dlouho jsme tam žili…“

Domem se rozléhaly hlučné hlasy. Pak něco spadlo. Thomas si pomyslel: jen to ignorovat, řekl by můj přítel svobodník Karli Schlumberger.

„A do trouby s tím, Terezo.“

„Mám starosti se svou sestřenicí, pane Lievene.“

„To je mi líto, madame. A nyní zapékat při mírném ohni.“

„Má s námi jíst, víte. Ale právě chtěla utéci z domu. Šen-taj jí v tom na poslední chvíli zabránil.“

„Je to opravdu vzrušující večer. Proč proboha chtěla vaše ctěná sestřenice prchnout?“

„Kvůli vám.“

„Hm, hm. Kvůli mně?“

„Ano. Ona – nechtěla se s vámi setkat.“ Paní domu vstala. „Můj muž s ní teď sedí v salonu. Prosím, pojďte. Jsem si jista, že Tereza už ví, co dál.“

„Pořádně posypat parmezánem, kapary a žampiony, Terezo,“ nařídil Thomas. Vzal svou skleničku a shaker. „Madame, jsem žádostiv poznat vaši příbuznou – dámu, která přede mnou prchá dříve, než mě poznala. Jaká poklona!“

Vyšel za paní domu. Když vstoupil do salonu, stalo se mu něco, co se mu ještě nestalo: upustil svou sklenku s martini. Nápoj se vsákl do silného koberce.

Thomas zůstal ochromeně stát. Zíral na štíhlou mladou ženu, která seděla na starožitné židli. Vedle ní stál Ferroud jako osobní strážce. Ale náš přítel viděl jen tuhle mladou bledou ženu se sevřenými rty a sešikmenýma zelenýma očima, přísně staženými světlými vlasy a vysokými, lícními kostmi. Její hlas zazněl chraptivě: „Dobrý večer, pane zvláštní veliteli.“

„Dobrý večer, mademoiselle Dechampsová,“ řekl s námahou. A pak se sklonil před touto bývalou asistentkou profesora Débouchéa, bývalou partyzánkou skupiny Maquis Crozant, tou vášnivou nepřítelkyní Němců, která mu v Clermont-Ferrandu plivla do tváře a přála mu smrt, pomalou mučivou smrt…

Jean-Paul Ferroud zvedl sklenici, kterou Thomas upustil, a začal vysvětlovat: „Neřekli jsme Yvonně, kdo dnes večer přijde na návštěvu. Ona… uslyšela váš hlas, když jsme šli do pokoje – a poznala vás – a chtěla utéct… asi si můžete myslet, proč.“

„Mohu si to myslet.“

„No dobře, vydali jsme se do vašich rukou, pane Lievene. Bohužel Yvonna je ve smrtelném nebezpečí. Jde po ní gestapo. Jestli jí nepomůžeme, je ztracená.“

Oči Yvonny Dechampsové se zúžily na mezírky. Tak se podívala na Thomase. A v jejím obličeji bylo možné rozeznat stud a zlost, zmatek a nenávist, strach a rozčilení. Thomas Lieven si pomyslel:

Dvakrát jsem ji zradil. Jednou jako Němec a jednou jako muž. To druhé mi nemůže nikdy odpustit. Proto ta nenávist. Kdybych byl tenkrát v tom mlýně v Gargilesse zůstal v jejím pokoji…

Slyšel, jak Ferroud říká: „Jste bankéř jako já. Nemluvím o sentimentu. Mluvím o obchodech. Vy chcete informace o černém trhu. Já chci, aby se sestřenici mé ženy nic nestalo. Jasné?“

„Jasné,“ hlesl Thomas. Jeho rty byly náhle suché jako pergamen. Zeptal se Yvonny: „Jak to, že po vás jde gestapo?“

Pohodila hlavou a dívala se stranou.

„Yvonno!“ vykřikla rozzlobeně madame Ferroudová.

Thomas pokrčil rameny. „Vaše sestřenice a já jsme dobří staří nepřátelé, madame. Nemůže mi odpustit, že jsem ji tehdy v Clermont-Ferrandu nechal utéct. Dal jsem jí ještě adresu přítele jménem Bastian Fabre. Ten by ji schoval. Bohužel se zdá, že ho nevyhledala.“

„Vyhledala vedoucího skupiny maquistů v Limoges, aby dál pracovala v odboji,“ zamračil se Ferroud.

„Naše malá vlastenka, hrdinská ženská,“ povzdechl Thomas.

Náhle se na něj Yvonna podívala, otevřeně, klidně a poprvé bez nenávisti: „Je to moje země, pane Lievene. Chtěla jsem dál bojovat pro svou zem. Co byste udělal vy?“

„Nevím. Možná totéž. Co se stalo?“

Yvonna sklopila hlavu.

Ferroud pokračoval: „Ve skupině byl jeden zrádce. Radista. Gestapo zatklo 55 maquistů. Šest jich ještě hledá. Jeden z těch šesti sedí tady.“

„Yvonna má příbuzné v Lisabonu,“ řekla madame Ferroudová. „Když se tam dostane, bude zachráněna.“

Oba muži se na sebe mlčky podívali. Thomas věděl: to byl začátek úspěšné spolupráce. Ale, myslel si, jak to naservíruju svému plukovníkovi, to ví bůh!

S poklonami se objevil čínský sluha. „Jídlo je hotové,“ oznámila madame Ferroudová.

Šla napřed do jídelny. Ostatní ji následovali. Přitom se ruka Thomase Lievena dotkla Yvonniny paže. Cukla sebou, jako kdyby dostala ránu elektrickým proudem. Podíval se na ni. Její oči náhle ztemněly. Krev se jí nahrnula do hlavy.

„To si musíte ale co nejrychleji odvyknout,“ radil.

„Co-o?“

„To lekání. To červenání. Jako agentka německého abwehru se musíte lépe ovládat.“

„Jako co?“ šeptala.

„Jako agentka německé zpravodajské služby,“ odpověděl Thomas Lieven. „Copak je? Myslela jste si, že vás mohu dostat do Lisabonu jako francouzskou odbojářku?“

15

Pravidelný noční rychlík do Marseille, který opustil Paříž ve 21 hodin 50 minut, vezl tři spací vozy. Vedle sebe situovaná kupé uprostřed jednoho z těchto vagonů byla večer 17. září 1943 rezervována pro příslušníky německého abwehru.

Deset minut před odjezdem vlaku se v chodbičce tohoto spacího vagonu objevil dobře oblečený civilista ve společnosti mladé dámy a kývl na francouzského průvodčího. Dáma měla na sobě velbloudí plášť s vyhrnutým límcem a klobouk pánské fazóny se širokou krempou, jaký byl tenkrát moderní. Bylo obtížné vidět dámě do obličeje.

Pán ukázal průvodčímu svůj doklad o rezervaci a vtiskl mu do ruky velkou bankovku.

„Děkuju, monsieur, hned přinesu skleničky…“ Průvodčí otevřel dvířka obou kupé rezervovaných pro německý abwehr. V jednom stál stříbrný kbelík s ledem a v něm láhev šampaňského Veuve Cliquot. Na stolku pod oknem byla váza s dvaceti rudými karafiáty. Spojovací dveře mezi oběma kupé byly otevřeny.

Thomas Lieven zavřel dvířka na chodbičku. Yvonna Dechampsová odložila svůj velký klobouk. Opět celá zrudla.

„Přece jsem vám zakázal, abyste se červenala,“ mrkl Thomas. Vytáhl rolety na okně a podíval se ven na peron. Kolem právě pochodovali dva poddůstojníci vlakové kontroly wehrmachtu. „Hm.“ Thomas opět spustil závěs z lesklé černé látky.

„Co je? Proč se na mě tak díváte? Už jsem zase zradil Francii?“

„To šampaňské – ty květiny… Proč to děláte?“

„Abyste byla trochu klidnější. Proboha, vy už jste jen uzlíček nervů! Při každém zašustění se leknete. Po každém chlapovi se podíváte. Přitom se vám nemůže vůbec nic stát. Jmenujete se Madeleine Noelová a jste agentka německého abwehru. Máte průkaz německého abwehru!“

Aby ten průkaz dostal, musel si Thomas v hotelu Lutetia celý den namáhat pusu do žhava. Plukovník Werthe nakonec s povzdechem pokýval hlavou: „Lievene, vy jste konec abwehru v Paříži. Takového chlapa jako vy jsme tu tak právě potřebovali!“

V kritickém okamžiku se našemu příteli dostalo podpory ze strany, z které by ji nikdo nečekal. Vmísil se major Brenner, kdysi jeho nedůvěřivý sok, nyní obdivovatel: „Mohu-li si uctivě dovolit poznamenat, že zvláštní velitel Lieven navrhoval i v případě Maquis Crozant neobvyklé metody – a měli jsme s nimi úspěch.“

Pečlivě učesaný malý Brenner přes brýle zašilhal na levý spletený nárameník majora, na jehož místě byl ještě před nedávnem jednoduchý nárameník kapitána. „Jestli ten Ferroud opravdu rozbalí…“

„A to udělá, jestli to děvče vyvezu ven,“ potvrdil Thomas a zamrkal na Brennera.

„… kdo ví, na jaké spiknutí pak můžeme narazit, pane plukovníku,“ končil Brenner. Došel mu dech, neboť pomyslel na to, že by v nové akci snad pro něho byla další vyšší hodnost, podplukovník.

Konečně se Werthe vzdal: „Tak dobře, dostanete ten průkaz. Ale vyprošuju si, abyste tu dámu doprovázel až do Marseille. Zůstanete jí po boku, dokud si nesedne do letadla, rozumíte! To by mi ještě chybělo, aby ji chytilo gestapo a aby se říkalo, že abwehr vyváží ven francouzské odbojářky!“

Major Brenner se na Thomase obdivné zadíval. Je to chlapík. Skvělý chlapík! Kdyby tak člověk mohl být taky takový. Proč vlastně ne? Major Brenner se v skrytu rozhodl, že při nejbližší příležitosti dokáže, že je také skvělý chlapík…

Ano, to všechno předcházelo okamžiku, kdy, pět minut před odjezdem nočního rychlíku do Marseille, zaklepal průvodčí Émile na dveře kupé 17, aby panstvu uvnitř donesl skleničky na šampaňské.

„Dále!“ zavolal Thomas Lieven.

Průvodčí Émile otevřel dveře. Musel je otevřít úplně, aby udělal místo mimořádně velké a vychrtlé dámě, která doprovodila k vlaku jinou dámu a právě se chystala opustit spací vagon.

Dáma, která teď míjela otevřené kupé 17, v němž vedle sebe stáli Thomas Lieven a Yvonna Dechampsová, měla na sobě uniformu štábní velitelky německé pracovní služby. Bezbarvé vlasy měla staženy do uzlu, na kabátku uniformy měla připevněné stranické vyznamenání, na zapínání přísně upjaté blůzy seděla těžká tepaná brož. Štábní velitelka Mielcková, osobní referentka říšského pracovního vůdce Hierla, měla hnědé vlněné punčochy a nízké hnědé boty.

Nevyzpytatelná náhoda osudu chtěla tomu, aby šla kolem kupé Thomase Lievena právě v okamžiku, kdy je průvodčí Émile otevřel. Mohla jít kolem dříve, později, nebo vůbec ne. Šla kolem v nejnepříznivějším ze všech okamžiků, vzhlédla a poznala toho chlapíka, se kterým měla před několika týdny tak hroznou roztržku, viděla krásnou mladou ženu po jeho boku. A další nevyzpytatelná choutka osudu chtěla tomu, že Thomas Lieven štábní velitelku Mielckovou neviděl. Stál k ní bokem. V příštím okamžiku už také zmizela…

„Ach, skleničky!“ zaradoval se Thomas. „Nechte to, Émile, otevřu láhev sám.“

Udělal to a právě pili první sklenku, když se dvě minuty před odjezdem objevili v jejich kupé oba poddůstojníci vlakové kontroly.

Yvonna dokázala, že umí být nejen hysterická. Zůstala zcela klidná. Němečtí vojáci byli velmi zdvořilí. Nechali si ukázat průkazy, pozdravili, popřáli hezkou cestu a opět zmizeli.

„No prosím,“ zamnul ruce Thomas. „Jde to přece jak po másle!“

Oba vojáci opustili spací vůz. Přistoupili ke štábní velitelce, která stála na peronu a žádala, aby zkontrolovali obě osoby v kupé 17. Jeden voják řekl: „Ti lidé jsou v pořádku, štábní velitelko. Abwehr Paříž, oba. Jistý Thomas Lieven a jistá Madeleine Noelová.“

„Madeleine Noelová, taktak,“ opakovala štábní velitelka, zatímco se ozvalo pronikavé pískání, dveře klapaly a vlak se za syčení páry a skřípotu táhel vydal na cestu. „Oba z abwehru Paříž. Děkuju!“

Dívala se za vlakem a zlý úsměv náhle zkroutil její přísná ústa. Naposledy se štábní velitelka Mielcková tak usmívala v Berlíně v srpnu 1942 při přijetí na říšském kancléřství. Tehdy řekl Heinrich Himmler vtip. O Polácích.

16

Po první láhvi Veuve Cliquot ztratila Yvonna Dechampsová svůj strach. Její hysterická strnulost se téměř rozplynula. Rozhovor byl skoro veselý. Smáli se oba – ale náhle se Yvonna přestala smát, odsedla si, vstala a dívala se jinam.

Thomas ji dobře pochopil. Jednou její láskou opovrhl. Žádná žena nic takového nezapomene. Žádná žena nechce něco takového zažít podruhé.

A tak si kolem půl dvanácté řekli dobrou noc. To je to nejlepší, pomyslel si Thomas… Je to to nejlepší? Byl také trochu v náladě a Yvonna se mu jevila jako velmi krásná. Když jí na rozloučenou líbal ruku, ustoupila od něho, křečovitě se usmála, znovu zkameněla.

Thomas šel do svého kupé, svlékl se a umyl se. Právě když si oblékl kalhoty od pyžama, vlak prudce zabrzdil a zároveň vjel do prudké zatáčky. Thomas ztratil rovnováhu, potácel se svým kupé a narazil do spojovacích dveří, které se otevřely. Spíš spadl, než se vpotácel do Yvonnina kupé. Ležela v posteli a vylekaně vyskočila: „Proboha!“

Znovu chytil rovnováhu. „Promiňte. Neudělal jsem to úmyslně – opravdu ne… Já… dobrou noc…“ Šel zpátky k otevřeným dveřím. Tu uslyšel její uštvaný hlas: „Počkejte!“

Otočil se. Yvonniny oči byly přivřené a velmi tmavé. Ústa měla pootevřená. Hlas zněl přiškrceně: „Tyhle jizvy…“ Zírala na jeho obnaženou hruď a záda. Přes levou část hrudníku měl tři ošklivé naběhlé jizvy zvláštního druhu, které vznikly ranami způsobenými zvláštním nástrojem – spirálovými pery potaženými gumou.

„To – to se mi jednou stalo…“ Thomas odvrátil hlavu. „Úraz…“

„Lžete…“

„Prosím?“

„Měla jsem bratra. Dvakrát ho zatklo gestapo. Podruhé ho oběsili. Poprvé ho mučili. Když…,“ hlas se jí zlomil, „… když se vrátil z nemocnice, měl… tytéž jizvy… A vám jsem nadávala – podezírala vás…“

„Yvonno…“

Přistoupil k ní. Rty krásné ženy se dotýkaly jizev, které udělal brutální muž. Pocítili jeden druhého. Něžnost odplavila stud a vzpomínky. Siréna vlaku zavyla. Táhla začala uštvaně klapat. Váza s rudými karafiáty slabě cinkala.

17

Rychleji a rychleji rolovalo dvoumotorové kurýrní letadlo s výsostnými německými znaky přes startovací dráhu letiště v Marseille. Dopoledne bylo pochmurné. Drobně pršelo.

U okna letištní budovy stál muž s mnoha falešnými jmény. Jeho pravé jméno bylo Thomas Lieven. Ruce v kapsách měkkého flaušového pláště držely palce.

V kurýrním letadle seděla Yvonna Dechampsová. Letěla do Madridu a odtud dál do Lisabonu.

Milovali se jen jedinou noc – a přece si Thomas, když letadlo zmizelo v mracích, připadal osamělý, opuštěný a hrozně starý.

Otřásla jím zimnice. Měj se dobře, Yvonno, říkal v myšlenkách. V tvém náručí jsem poprvé po měsících už nemyslel na Chantal. Ale nesměli jsme zůstat spolu. Toto není čas na lásku. Tato doba milující od sebe odděluje, nebo je zabíjí. Všechno nejlepší, Yvonno, nikdy už o sobě neuslyšíme.

Ale to se mýlil.

Dne 22. září 1943 byl Thomas Lieven opět v Paříži. Nanette, jeho hezká služebná, která ho zbožňovala, mu vyřizovala: „Monsieur Ferroud už zavolal čtyřikrát. Říkal, že s vámi nutně muset mluvit.“

„Přijďte dnes ve čtyři hodiny ke mně domů,“ požádal ho Ferroud, když ho Thomas telefonicky zastihl v bance.

Když se náš přítel dostavil, objal ho šedovlasý elegantní finančník se slzami v očích.

Thomas si odkašlal. „Monsieur Ferroud, Yvonna je v bezpečí. Vy ne. Vy jste v bezpečí ještě méně než kdykoli dříve.“

„Prosím?“

„Než přejdeme k našemu obchodu – svou část jsem vyřídil, teď jste na řadě vy – chci vám rychle říci, jaké výsledky dosud má mé vyšetřování vašich transakcí.“

Thomas mezitím zjistil, že tento Jean-Paul Ferroud byl zločinec zvláštního druhu: stejně jako jiní šmelináři disponoval obrovským množstvím zboží důležitého pro válku – ale ne proto, aby je Němcům prodal, ale aby je před Němci schoval do bezpečí. Byl opakem obyčejných šmelinářů, kteří Francii rozprodávali. Pokoušel se francouzský majetek zachránit. S tím cílem Ferroud falšoval bilance, udával nesprávné číselné údaje o produkci závodů, které jeho banka spravovala a naoko prodával Němcům obrovská kvanta zboží.

To všechno mu teď Thomas rovnou řekl. Ferroud zbledl. Chtěl protestovat, nakonec zmlkl a obrátil se k Thomasovi zády.

Ten vypálil: „… co jste dělal, je prostě idiotské, monsieur. Jaké následky to bude co nejdřív mít? Vy vlastní vám vaše továrny. A potom? Tomu, co jste udělal, rozumím z hlediska Francouze. Proto soukromou radu dříve, než vám přijdou na kobylku: požadujte co nejrychleji německé správce. Pak už se o vaše továrny nebude nikdo starat… A obelstít správce, to pro vás přece nebude problém – nebo ano?“

Ferroud se otočil. Kýval. Dvakrát polkl. Pak zašeptal: „Děkuju.“

„Není zač. A teď k obchodu. Ale varuji vás, Ferroude. Jestli vaše informace nebudou hodnotné, nechám vás vybouchnout! Není to tak, že bych se uměl vžít jen do Francouzů. Yvonna byla koneckonců zachráněna s německou pomocí.“

„To vím. To také uznávám.“ Ferroud přišel blíž. „A co vám prozradím, vám může pomoct překazit jednu z největších intrik černého trhu všech dob. Organizaci, která už způsobila velké škody nejen mé, ale také vaší zemi. V posledních měsících se ve Francii objevilo tolik poukázek říšských úvěrových ústavů jako ještě nikdy. Víte, co jsou poukázky říšských úvěrových ústavů?“

Thomas to věděl. PŘÚÚ byly něco jako okupační peníze. S jejich pomocí se mělo zabránit, aby se do ciziny nedostalo příliš velké množství skutečných německých bankovek.

Ferroud řekl: „Tyto poukázky říšských úvěrových ústavů mají průběžná sériová čísla. Dvě čísla série – stojí vždy na tomtéž místě – odborníkovi řeknou, pro jakou zemi jsou poukázky určeny. No, milý příteli, za poslední půlrok bylo za takové poukázky na černém trhu nakoupeno francouzské zboží v hodnotě téměř dvou miliard. Poukázky v hodnotě více než jedné miliardy však mají v sériovém čísle nikoli francouzská, ale rumunská identifikační čísla!“

„Rumunská?“ Thomas se zalekl. „Jak se mohly rumunské poukázky v takovém množství dostat do Francie?“

„To nevím.“ Ferroud šel k psacímu stolu a vytáhl dva tlusté svazky říšských úvěrových poukázek, každá v hodnotě 10 000 marek. „Vím jen, že jsou tady. Podívejte se, rumunská identifikační čísla. A, monsieur, nevěřím, že by Francouzi byli s to převést tuto záplavu určenou pro Rumunsko do své vlastní země…“

18

„Ferroud neví, jak se ty rumunské poukázky dostaly do Francie,“ hlásil Thomas Lieven o dvě hodiny později v kanceláři plukovníka Wertha v hotelu Lutetia. Mluvil rychle, zmocnila se ho lovecká horečka. Ušlo mu, že plukovník Werthe a malý ctižádostivý major Brenner, oba jeho posluchači, si občas vyměnili podivné pohledy. Byl příliš v ráži: „Ale pro Ferrouda je jasné, že ty poukázky mohli do země vnést pouze Němci, že tedy Němci musí být v čele celé organizace!“

„O tom je tedy váš monsieur Ferroud přesvědčen,“ konstatoval plukovník Werthe protáhle a podíval se na Brennera.

„Co se tu vlastně stalo?“ Až nyní si Thomas všiml, že něco není v pořádku. „Co mají ty pohledy znamenat?“

Plukovník Werthe se podíval na Brennera: „Řekněte mu to.“

Major Brenner se kousl do rtů: „Váš přítel Ferroud může očekávat velké těžkosti. Už půl hodiny jsou v jeho vile lidé z gestapa. Už půl hodiny nesmí opustit dům. Kdybyste byl u něho zůstal ještě chvilku déle, byl byste mohl pozdravit svého starého přítele sturmbannführera Eichera a jeho pobočníka Wintera.“

Thomase zamrazilo.

„Co se stalo?“

„Před dvěma dny byl v Toulouse zavražděn jistý untersturmführer Erich Petersen. Byl zastřelen. Ve svém hotelu. V hotelu Victoria. Pachatel unikl. SD je jasné, že jde o politickou akci. O demonstraci. Vůdce už nařídil státní pohřeb.“

„Himmler žádá, aby se postupovalo co nejostřeji,“ informoval plukovník Werthe.

„SD Toulouse se obrátilo na francouzskou policii a ta jí předala seznam 50 komunistů a 100 Židů,“ pokračoval Brenner. „Z jejich řad budou vybrána rukojmí, která budou za vraždu Petersena zastřelena.“

„Od francouzské policie je taková vstřícnost pozoruhodná, pane Lievene, že ano?“ ušklíbl se trpce plukovník Werthe. „Jen dál dovnitř do chřtánu gestapa. I když přitom pojdou vlastní krajani!“

„Okamžik,“ zarazil ho Thomas. „Přestávám tomu rozumět. Mám dvě otázky: proč je takový tyjátr kolem pana Petersena?“

Brenner odpověděl: „Protože tento pan Petersen byl nositelem Řádu krve. Proto teď v Hlavním říšském bezpečnostním úřadě řádí jako ďáblové. Proto šel Bormann k Himmlerovi a žádal krvavou odplatu.“

„Dobře,“ konstatoval Thomas, „to je mi jasné. Druhá otázka: Co má můj bankéř Ferroud společného s vraždou v Toulouse?“

„Gestapo v Toulouse vyslechlo celou řadu svědků. Mezi nimi je také důvěrník gestapa, malý lichvář Victor Robinson. Tenhle Robinson dodal gestapu důkazy o tom, že váš Jean-Paul Ferroud je duchovním původcem vraždy untersturmführera Petersena.“

Mozek našeho přítele začal překotně pracovat: je zavražděn nositel Řádu krve Petersen. Ferroud je podezřelý. Já o něm vím hodně. Ale – on teď ví také hodně o mně. Podvedl mě? Řekl pravdu? Co se s ním stane? Co se mnou? S padesáti komunisty? Se stovkou Židů?

Thomas si musel odkašlat dřív, než mohl promluvit: „Pane plukovníku, Ferroud je přesvědčen o tom, že Němci vedou ten obrovský podvod s poukázkami říšských úvěrových ústavů.“

Mluvil nesouvisle, hledal slova. „Není to zvláštní, že SD sebere bankéře Ferrouda právě v okamžiku, kdy začíná být zajímavý pro nás?“

„Nerozumím ani slovo,“ namítl počestný major Brenner.

„To jsem také předpokládal,“ promluvil Thomas nikoli nevlídně. A k Werthovi pokračoval: „Nemohu to všechno dokázat, ale mám pocit, že teď nesmíme nechat Ferrouda padnout! Abwehr musí zůstat v této věci u míče!“

„Jak si to představujete?“

„Pane plukovníku, víte, že jsem žil v Marseille. V té době jsem poznal dva pány, kteří žijí v Toulouse. Paula de la Rue a Freda Meyera…“

Fred Meyer a Paul de la Rue – laskavý čtenář si vzpomene, že tito dříve zpustlí lumpové byli v rychlokursu Thomase Lievena přeškoleni na gentlemany dříve, než klenotníkovi Mariovi Pissoladierovi pomohli od šperků v hodnotě asi osmi milionů franků.

Thomas Lieven decentně opsal skutečný stav k těmto oběma příslušníkům podsvětí a rozhodl: „Pojedu tedy do Toulouse!“

„Do Toulouse?“

„Ano, do Toulouse! Neexistuje zločin, který by se stal v jejich městě a o kterém by tito pánové nevěděli! A mně řeknou, co vědí.“

„A gestapo?“

„Musíte jít za Eicherem, pane plukovníku. Musíte mu vysvětlit, že Ferroud je teď pro nás mimořádně důležitý. Musíte mu nabídnout spolupráci abwehru na objasnění vraždy untersturmführera Petersena.“

Malý major Brenner sňal brýle a složitě je čistil. Kousal se do rtů a myslel si: při tom bláznivém kousku s partyzány jsem si spálil pusu. A pokoušel jsem se překazit to. A odporoval. Následek? Major Brenner se podíval na levý z obou splétaných majorských nárameníků. „Po zralé úvaze jsem dospěl k názoru pana Lievena. Opravdu se nesmíme nechat z této hry vyloučit. Opravdu musíme zůstat co možná blízko u míče. Ta věc s poukázkami je příliš důležitá…“

Thomas otočil hlavu stranou. Začal se jemně usmívat.

Plukovník Werthe se rozčilil: „To už mám zase běžet za tou sviní a dělat pacinky?“

„Vůbec ne, pane plukovníku!“ zvolal Brenner. „Použít starý trik! Jít tam v parádní uniformě a předložit Tajnou věc velitelství!“

„Vy jste se oba zbláznili,“ řekl plukovník Werthe. „Ten Eicher zrudne, už jen když mě vidí!“

„Pane plukovníku, se zfalšovanou Gekados jsme dostali ven pana Lievena! Tak se snad s pravou budeme moci zapojit do vraždy Petersena!“

19

„Tenhle proklatej Lieven,“ nadával žoviální, podsaditý Sturmbannführer Walter Eicher s rudou tváří. Seděl v knihovně přeměněné v kancelář v domě č. 84 na Avenue Foch. Před ním seděl jeho pobočník Fritz Winter a obersturmführer Ernst Redecker, světlovlasý estét, který miloval Rilka a básníka Stephana Georga.

Bylo kolem 19. hodiny dne 23. září 1943. Sturmbannführer Eicher skončil službu. Často a rád se po namáhavém dni ještě hodinku bavil při dobrém doušku se svým pobočníkem. A nebyl nerad, když se k nim přidal obersturmführer Redecker, neboť tento snaživý muž měl zvláštní přednost: byl vlastním švagrem říšského vůdce SS a šéfa Německé policie Heinricha Himmlera. Čas od času dostával Redecker osobní dopisy od „říšského Heiniho“, které byly psány ve velmi srdečném tónu a které s pochopitelnou hrdostí každému ukazoval. Takového člověka si každý musí držet v teple, myslel si Eicher – a také to dělal.

Ale na povídání u krbu dnes nebyla ta pravá nálada. Sturmbannführer bručel: „Každý den nové problémy. Právě u mě byl plukovník Werthe z abwehru.“ Eicher znovu zaklel: „Tenhle zatracenej podělanej Lieven.“

„Ten, co jsme ho měli v práci?“ zeptal se pobočník Winter s lesknoucíma se očima.

„Bohužel jsme ho neměli dost v práci. Promiňte, obersturmführere, není to jinak mým zvykem takhle mluvit – ale s tím zatraceným chlapem máme jen problémy.“

„Co je to tentokrát?“ vyptával se Winter.

„Ach, vražda Petersena.“

Vlastní švagr „říšského Heiniho“ prudce postavil sklenku na stůl. V jeho tváři zacukalo; změnil barvu. Bylo obecně známo, že obersturmführera Redeckera pojilo velké přátelství s Erichem Petersenem zastřeleným v Toulouse. Jeho vzrušení proto bylo pochopitelné.

Eicher vysvětloval, že se u něho objevil plukovník Werthe, aby mu sdělil, že abwehr má naléhavý zájem na podezřelém bankéři Ferroudovi, nejdůležitější klíčové postavě obrovského kruhu devizových šmelinářů, k němuž zřejmě patří také Němci.

Redecker pil. Náhle tak znervózněl, že vylil trošku koňaku. Jeho hlas zněl ochraptěle: „No a? Co má Petersen co společného s devizovou šmelinou?“

„Nic, pochopitelně. Ale Werthe mě požádal, abychom odpornou vraždu našeho kamaráda objasňovali společně s abwehrem.“

Redecker se rozčileně zeptal: „Samozřejmě jste odmítl, sturmbannführere?“

„Samozřejmě jsem odmítl – nejprve. Ale pak Werthe vytáhl Gekados a tak a trval na tom, aby mohl ode mě telefonovat Canarisovi. Ten zřejmě mluvil s vaším švagrem. Neboť před půl hodinou přišel dálnopis z Hlavního říšského bezpečnostního úřadu. Vyšetřování se má provádět společně.“

Z nevysvětlitelných důvodů se náhle na Redeckerově čele objevily krůpěje potu. Nikdo si toho nevšiml. Vstal, obrátil se k oběma zády a pot si setřel. Přitom slyšel Eicherův vzteklý hlas: „Werthe už jel dolů do Toulouse. A kdo ho doprovází? Pan Lieven! Špinavej dvojí agent! Pes, kterej podváděl naše lidi! Muž, který už léta patří do masového hrobu!“ Eicher rozčileně vypil svůj koňak. „Jestli toho chlapa ještě jednou dostanu do rukou… Co je?“

Vstoupil úředník: „Je tu jedna paní. Říká, že chce s vámi mluvit.“

„Ať přijde zítra. A předem se ohlásí.“

„Promiňte, sturmbannführere, je to hlavní štábní velitelka…“

„Co?“

„Ano… hlavní štábní velitelka Mielcková. Osobní štáb říšského pracovního vůdce Hierla. Chce podat oznámení…“

„Proti komu?“

„Proti jistému zvláštnímu veliteli Thomasů Lievenovi.“

Redecker krátce zakašlal. Winter zamrkal. Eicher mohutně zatáhl ze svého doutníku a vypustil kouř. Pak vstal: „Že hlavní štábní velitelku prosím!“

ČÁST DRUHÁ

1

Rue des Bergeres s bistry, maličkými restauracemi a malými bary byla v Toulouse ve čtvrti malebného starého města. Thomas Lieven se smutně pousmál, když do té uličky zabočil. Stejně jako před třemi lety, když sem přišel na útěku před Němci se svou přítelkyní herečkou Mimi Chambertovou a hloupým hrdinou plukovníkem Siméonem, také teď tu ještě postávala hezká děvčata, všechna trochu silně nalíčená a všechna trochu moc vyzývavě oblečená.

Thomas se zatím dověděl, že Jeanne Perrierová už ve městě nebyla. Velmi rád by ji a její děvčata navštívil. Samozřejmě jen proto, aby si vyměnili staré vzpomínky…

Zastavil se. Dům byl sešlý. Chodba byla sešlá. Došel ke dveřím ve třetím patře.

Na dveřích stálo:

PAUL DE LA RUE – FRED MEYER

Nemovitosti

Thomas Lieven zazvonil a zašklebil se. Pomyslel si: nemovitosti. Když jsem je poznal, byli to ještě padělatelé obrazů, hoteloví zloději a kasaři. Voilà, to je kariéra.

Kroky na druhé straně se blížily a dveře se otevřely. Stál v nich Paul de la Rue, potomek hugenotů. Byl vkusně oblečen a měl skvěle upravené vlasy.

Vysoká postava a úzká lebka mu propůjčovaly cosi podmanivě aristokratického. Začal zdvořile: „Dobrý den, pane, čím mohu sloužit?“ Pak vykřikl: „Nom de Dieu, to je Pierre!“

Hlasitě plácl po rameni Thomase, kterého znal pod jménem Pierre Hunebelle. Na okamžik ztratil své dobré vychování: „Člověče, já se kousnu! Ty žiješ? Říkali mi, že tě zabilo gestapo!“

„Máte to tu hezké,“ chválil Thomas, když se ubránil Paulovu objetí a vstoupil do bytu. „Moje učení přineslo plody. Jen ty ozdobné figurky tamhle, ta laňka, ta víla a ta tanečnice musí samozřejmě pryč!“

Paul na něho zíral: „Kde jsi jen byl? Jak jsi se sem dostal?“ Thomas vysvětlil svou situaci. Paul mlčky poslouchal. Čas od času přikývl. Nakonec Thomas řekl: „… přijel jsem tedy se svým plukovníkem, protože doufám, že mi můžete pomoct. Stali se z vás fajnoví chlapíci…“

„Nesmysl, fajnoví chlapíci! Nemovitosti, to je jen nápis na dveřích! Samozřejmě šmelíme – jako všichni. – Ale prostě inteligentněji – díky tobě, starouši. Tenkrát jsi nám udělal se svým kursem velkou laskavost.“

„Ano,“ zasmál se Thomas, „a teď můžete velkou laskavost udělat vy mně. Musím vědět, kdo toho untersturmführera Petersena oddělal. Musím vědět, jestli tu vraždu spáchal odboj.“

„Určitě to nebyla politická vražda.“

Menu

Plněná celerová nať

Španělské frikasé

Flambované broskve

Toulouse, 27. září 1943

U PIKANTNÍHO JÍDLA PRASKNE MILIONOVÁ ŠMELINA

Plněná celerová nať

Vezmeme pevnou nať světlého celeru a dobře ji umyjeme. Promícháme stejný díl másla a rokfóru nebo gorgonzoly a utřeme. – Podélně nařízneme přirozenou dutinu celerové natě, naplníme ji směsí sýra a odstavíme do chladu. – Servírujeme nať nahoře s malými lístky postavenou ve vysoké váze podobné sklenici a místo mezi jednotlivými porcemi vyplníme kousky ledu.

Španělské frikasé

Maso z hovězího filé naklepeme a zformujeme v malé biftečky, potřeme hořčicí, solí a pepřem. Pak nakrájíme syrové oloupané brambory na tenké plátky a necháme větší množství cibule dusit na másle. – Do vymazané a strouhankou vysypané pudinkové formy vložíme na dno vrstvu brambor, na ně vločky másla, osolíme a opepříme, pak vrstvu masa, pokryjeme dušenou cibulí, pak zase brambory a tak dále. Vrchní vrstva je z brambor pokrytých vločkami másla. – Promícháme po půl šálku červeného vína, smetany a masového vývaru, zalijeme tím pokrm a necháme v dobře uzavřené formě 1 a 1/2 hodiny vařit ve vodní lázni, nemícháme, ale přímo vyklopíme na velkou mísu.

Flambované broskve

Tři kousky másla necháme s moučkovým cukrem a posekanými mandlemi světle zkaramelizovat, zalijeme čerstvě vymačkanou šťávou z pomeranče a citronu v poměru 1:2. – Přidáme trošku cointreau, maraschina a koňaku a vložíme do toho pěkné okapané půlky naložených broskví. – Broskve poléváme tekutinou, dokud nejsou horké, pak je ještě jednou polijeme koňakem a zapálíme. – Horké broskve položíme na talíř na porci vanilkové zmrzliny, polijeme šťávou a ozdobíme trochou šlehačky. (K vytvoření tohoto moučníku, který se připravuje u stolu, je zapotřebí velmi čistá, uvnitř pochromovaná pánev a lihový hořák.)

„To mi dokaž. Řekni mi, kdo Petersena zastřelil. A jak. A proč.“

„Ale Pierre, přece nezradím krajana, kterej voddělal nácka. To ode mě nemůžeš chtít ani ty.“

„Něco ti řeknu, Paule. Nacisté zajali 150 lidí, tvých krajanů. Budou střílet rukojmí. Víc než jednoho! Tomu můžeme zabránit jen tak, když dokážeme, že to nebyla politická vražda, že tenhle Petersen měl máslo na hlavě! Už to ten tvůj idiotskej mozek chápe?“

„Člověče, tak na mě tak neřvi. Rád se trochu porozhlédnu…“

2

27. září 1943 usedli u poledního stolu Paula de la Rue tři pánové: pán domu, Thomas Lieven a Fred Meyer.

Paul zavolal Thomase do hotelu, kde bydlel: „Myslím, že pro tebe něco máme. Přijď ke mně. Fred přijde taky. Nemůžeš nám uvařit něco dobrýho? Od chlapců z Marseille jsme slyšeli, že jsi pro ně jednou udělal príma jídlo!“

„V pořádku,“ odpověděl Thomas. Toho dopoledne pracoval tři hodiny v kuchyni Paula de la Rue. Teď seděli u stolu. Oba gauneři měli na sobě tmavé obleky na počest shledání, bílé košile a stříbrné kravaty. Byli tak dobře vychováni, že se pokoušeli jíst předkrm – plněnou celerovou nať nožem a vidličkou, což jim dělalo velké potíže.

„Na rozdíl od většiny jiných příležitostí,“ smál se Thomas, „je zcela v pořádku, dokonce je správné brát tyto natě do ruky.“

„Díky bohu,“ oddechl si Fred. „Copak je to za sýr?“

„Rokfór,“ sdělil Thomas. „Kdo tedy oddělal Petersena?“

„Byl to jistý Louis Monico. Korsičan. Říkají mu ‚Louis le reveur‘ – ‚Ludvík Snílek‘.“

„Kdo je ten Snílek? Odboj?“

„Ale kdepak! Skutečný gangster. Úplně mladý. Má těžce nemocné plíce. Byl už čtyři roky ve vězení kvůli zabití. Člověče, já se tý nati užeru!“

„Aby se to nestalo,“ zvedl se Thomas, „rychle přinesu hlavní jídlo.“ Šel do kuchyně a v okamžiku se vrátil s vodní lázní, z níž vyjmul zavřenou pudinkovou formu.

„Ááách, pudink!“ zklamaně vydechl Fred. „To je ale na hov… to není nic pořádného. Myslel jsem, že bude maso!“

„Opravdu,“ zasmušil se Paul a zdvořile si otřel rty ubrouskem, „musím říci, že jsem také trochu zklamán, milý příteli!“

„Počkejte!“ Thomas vyklopil obsah pudinkové formy na velkou porcelánovou mísu. Rozlila se delikátní vůně masa a cibule. Oba gangsteři čichali. Na jejich tvářích se objevil soulad a uklidnění.

Thomas je vyzval: „Povídejte o Snílkovi. Proč Petersena oddělal?“

„Podle toho, co jsme zjistili,“ začal Fred, „a naši informátoři jsou prvotřídní, byl tenhle Petersen pěkně velká svině. Kdepak nositel Řádu krve! Kdepak SD! K smíchu! Petersen přišel sem dolů jako civilista, chápeš, a víš, co dělal? Kupoval zlato.“

„Podívejme se na něj.“

„Jakékoli množství. Za dobré ceny. Musel to být pěkný šmelinář. Snílek mu párkrát něco prodal. Vždycky jen malé množství.“

Thomas si pomyslel: pan Petersen z SD – šmelinář se zlatem. A vůdce nařizuje státní pohřeb. A mají být zastřelena rukojmí. A Německo ztratilo hrdinu. Heil!

„No a časem Petersen získal Snílkovu důvěru. A toho jistého dne přišel Louis k Petersenovi do hotelu s velkou hromadou zlata…“

3

Drobný, bledý Louis Monico postavil na rokokový stolek v salonu apartmá 203 v hotelu Victoria dva těžké kufry plné zlatých mincí a zlatých prutů. Námahou chrčel. Sípavě vydechoval. Oči se mu horečně leskly.

Proti „Snílkovi“ stál malý muž v šedém flanelovém obleku. Muž měl vodnaté oči, ústa s téměř neviditelnými rty, matematicky přesně učesanou pěšinku, která dělila krátké světlé vlasy. Louis o něm věděl, že se jmenuje Petersen. A že vykupuje zlato. Jinak o něm nevěděl nic. Ale to také stačilo – jak si myslel.

„Kolik je toho tentokrát?“ ptal se Petersen.

„300 louisdorů a 35 zlatých prutů.“ Snílek otevřel oba kufry. Zlato se zatřpytilo ve světle elektrického lustru.

„Kde jsou ty peníze?“

Petersen si sáhl do náprsní tašky. Když ruku vytáhl, držel v ní průkaz. Petersenův hlas zněl ledově: „Jsem Untersturmführer Petersen od SD. Jste zatčen.“

Louis Monico měl po dobu Petersenovy řeči pravou ruku v kapse saka. Už ji nevytáhl. Střílel z kapsy. Tři kulky zasáhly nositele Řádu krve Ericha Petersena do prsou. Byl okamžitě mrtvý. Jeho oči otočené v sloup zíraly na strop.

„Snílek“ se ušklíbl: „Se mnou takový podělaný triky dělat nebudeš, ty prevíte.“ Pak překročil mrtvého, šel k východu a otevřel dvojité dveře. Chodba byla prázdná. „Snílek“ vzal oba své kufry zlata a šel. Nikdo si ho v hale nevšiml.

4

„… a nikdo si ho v hale nevšiml,“ vyprávěl Fred Meyer. „A odkud to všechno víte?“ zeptal se Thomas.

„Od Snílkova bratra.“

„To vám to všechno jen tak vyprávěl?“

„Ano. Protože je to už mezitím jedno. Řekl jsem ti přece, že Snílek má nemocné plíce. Před třemi dny měl chrlení krve. Leží v nemocnici. Konce týdne se nedožije.“

„Můžeš tam zajít se svým plukovníkem,“ dodal Paul. „Je ochoten udělat výpověď…“

27. září 1943, 16.15 hodin.

Na psacím stole malého majora Brennera zařinčel telefon. Zvedl sluchátko a uslyšel hlas svého představeného: „Tady je Werthe. Mluvím z Toulouse. Dobře mě poslouchejte. To, co vám řeknu, je nesmírně důležité!“

„Ano, pane plukovníku!“

„Našli jsme Petersenova vraha.“ Werthe vyprávěl o Louisovi Monicovi nemocném na plíce a o jeho doznání.

„U jeho nemocničního lůžka byl Lieven, dva úředníci SD a já.“

„Sakra, pane plukovníku!“ zvolal Brenner. Srdce mu bouřlivě tlouklo. Tenhle Lieven! Tenhle ďábelský Lieven! Díky bohu, že jsem se hned postavil za jeho nápad!

Brennera něco napadlo: „Ale ten lichvář – ten Victor Robinson… Ten přece Ferrouda obvinil!“

„To jsme mezitím už také vyjasnili. Robinson šmelil spolu s Petersenem. Kdysi byl Ferroudovým zaměstnancem. Ten ho vyhodil. Robinson se tak chtěl pomstít. To ale ještě není všechno, Brennere. To hlavní ještě přijde. Pokud mohl Lieven zjistit, byl Petersen se zlatem napojen na obrovskou šmelinu s poukázkami říšských úvěrových ústavů… Brennere, slyšíte mě?“

Brenner si olízl suché rty. Páni, poukázky říšských úvěrových ústavů! To je čím dál pestřejší! To bude… proboha a já jsem u toho! Řízně zvolal: „Slyším, pane plukovníku!“

„Ještě nevíme, jak to všechno spolu souvisí, ale my nesmíme ztratit ani sekundu, Brennere! Jestli je pravda, že Petersen šmelil s poukázkami, pak to bude skandál první třídy! SD se bude samozřejmě pokoušet všechno zatušovat! My máme náskok – ovšem jen pár hodin. Majore Brennere, vezměte pět spolehlivých lidí…“

„Ano!“

„Petersen má byt v Avenue Wagram 3. Svůj služební byt. Ten prohledejte nejdříve.“

„Ano, pane plukovníku!“

„Lieven zjistil, že Petersen měl ještě jeden tajný vedlejší byt, v Avenue Mozart 28. O něm zřejmě SD nic neví… Tam jděte také…“

„Ano, pane plukovníku!“

„Obraťte byty na hlavu. Dělejte, co chcete! Lieven je už na cestě domů k vám. Zajistěte všechen podezřelý materiál dřív, než jej SD sprovodí ze světa! Rozumíte?“

„Ano, pane plukovníku!“ zvolal Brenner.

A tak se major Brenner vrhl do dobrodružství, které mu mělo vehnat červeň studu do buclatých tváří, do skandálního, skutečně pařížského dobrodružství. Snad najdeme taková jemná slova, která dovolí, abychom dobrodružství majora Brennera výstižně vylíčili.

5

Mercedes wehrmachtu zastavil se zaskučením pneumatik před domem číslo 3 na Avenue Wagram. Vyskočil z něj malý major Brenner, vzpřímil se, rozhodným pohybem si posunul brýle se zlatou obroučkou.

Za mercedesem zastavilo nákladní auto wehrmachtu. Pět mužů v uniformách seskočilo na ulici ozářenou posledními slunečními paprsky hezkého podzimního dne. Bylo 16.46 hodin dne 27. září 1943.

„Za mnou!“ zavelel malý major a posunul dopředu pistoli na opasku. A pak se s pěti vybranými muži vřítil do domu – ale služební byt mrtvého Petersena byl prázdný. Dveře byly otevřené. Koberce, nábytek, všechno zmizelo.

Tlustá domovnice krčila rameny a sdělovala: „To všechno si dneska ráno odvezli.“

„Odvezli? A kdo?“

„No stěhováci – a jeden německý důstojník, přítel pana Petersena… Byl tu už často… Jmenuje se Redecker…“

„Redecker?“ Malý major Brenner měl své kontakty na SD. Znal obersturmführera Redeckera, tohoto vlastního švagra říšského vůdce SS a šéfa Německé policie Heinricha Himmlera.

Teď bylo Brennerovi podivně. Že by byl Redecker spřažen s Petersenem? Pak šlo ale opravdu o sekundy! Tady, ve služebním bytě, přišel příliš pozdě. O tajném bytě v Avenue Mozart prý SD údajně nic neví. Tak rychle tam!

Pět vybraných mužů se řítilo za majorem opět ze schodů dolů a na ulici. Motory zakvílely. Auta vyrazila. Srdce majora Brennera bouřlivě tlouklo. A měl opravdu pocit jako Hans Albers: hop, a jsem tady!

Ve vznešené Avenue Mozart se Brenner o několik minut později snažil svou školskou francouzštinou vysvětlit domovnici v domě č. 28, že musí prohlédnout byt pana Petersena ve druhém patře.

„Ale monsieur,“ odpověděla domovnice, „dámy jsou přece nahoře!“

„Dámy? Jaké dámy?“

„Madame Lilly Pageová a její komorná.“

„Kdo je madame Pageová?“

„Přítelkyně monsieura Petersena. Ten odcestoval, už je to pár dní.“

Z toho Brenner bystře usoudil, že tady se ještě o zavraždění nositele Řádu krve a šmelináře se zlatem nic neví a znovu se svými pěti muži vyrazil – tentokrát nahoru do druhého patra.

Zazvonil a otevřela mu výjimečně krásná komorná. Brenner vysvětlil svůj úkol, aniž by však (hlavička!) ztratil slůvko o smutném osudu nositele Řádu krve. Komorná zpanikařila a volala madame.

Madame Pageová se objevila v šatečkách, které musel člověk dokonce i v zešeřelé předsíni označit jako matoucí a průsvitné. Bylo jí asi 33 let, byla velmi půvabná a lehce přebujelá. Vzrušující osoba s mandlovýma očima a pokožkou bílou jako sníh.

Major zjistil, že jeho pěti vybraným mužům div nevypadnou oči. Byl určitý druh žen, s nimiž Fritz Brenner za celý život neměl co dělat. Madame Pageová k tomuto druhu patřila. Odkašlal a zdvořile, ale důrazně vysvětlil své poslání.

Pak šel, zosobněné vědomí povinnosti, napřed do salonu, který byl zařízen mimořádně elegantně a draze. Na stěnách bylo k vidění několik velmi neslušných obrazů. Brenner se na ně přirozeně nedíval.

Zatím Lilly Pageová graciézně přikročila k oknu a stáhla sluneční roletu, přestože to v tuto denní dobu už skutečně nebylo třeba.

Nejsem žádný idiot, pomyslel si Brenner, to je přece domluvené znamení pro někoho dole na ulici! Přistoupil tedy k přebujelé Lilly, opět vytáhl sluneční roletu a pravil s ocelovou galantností: „Prosím, abych směl krásu madame obdivovat při plném denním světle.“

„Šarmantní,“ prohodila lehce oděná Lilly, sklesla do hlubokého fotelu a zkřížila nohy. „Prosím, pane majore, začněte s prohlídkou.“

Pět Brennerových mužů už s ní zřejmě začalo. Major je slyšel z vedlejší místnosti lomozit a laškovat s komornou. Prokletí chlapi! Žádná vážnost, žádný pocit povinnosti! To tedy bylo pojetí služby…

Rozzloben a zároveň zmaten blízkostí Lilly otevřel Brenner velkou mahagonovou skříňku. To, co v ní uviděl, mu vehnalo do tváře ruměnec studu. Lapal po dechu. Černovlasá Lilly se jízlivě usmála. Major skříňku hlasitě přibouchl. Podruhé se cítil podivně.

Major Brenner už sice jednou slyšel, že údajně existují knihy, obrázky, fotografie a předměty, které by se měly obávat světla veřejnosti. Ale nikdy si nedokázal tyto knihy, obrázky, fotografie a předměty ani představit. No a při otevření skříňky padl jeho nic netušící pohled na takovéto neřádstvo. V nitru se hluboce pobouřil! Příšerné. Nestvůrné. Degenerované. Zkažené. Není divu, že takový národ prohrál válku…

Namáhavě potlačované hulákání a ržání majora vzpamatovalo. Madame s mandlovýma očima jemně podotkla: „Vaši pánové zřejmě objevili knihovnu.“

Brenner vpadl do vedlejšího pokoje. Čtyři z jeho vybraných mužů se vrhli na knihovnu. Major se zachvěl, když viděl, co je rozehřálo. Pátral po pátém vybraném muži. Ten byl v pokojíku komorné.

Brenner zakázal těm čtyřem knihovnu, našel pátého a zakázal mu komornou. Situace mu začala přerůstat přes hlavu. Neboť se ukázalo, že byt je absolutním muzeem všeho nevyslovitelného.

Majorův obličej neustále nabíral barvu přezrálého rajčete. Na čele mu stál pot. V zoufalém rozhodnutí běžel k telefonu a přes spojení wehrmachtu Lenader 14 ohlásil bleskový rozhovor do Toulouse.

Díkybohu. Werthe tam ještě byl. Brenner zasténal úlevou, když uslyšel hlas svého plukovníka. Bez dechu ho informoval, v jakém bahně se ocitl.

V Toulouse zasténal také plukovník Werthe nad svým počestným majorem, ale tomu to uniklo. Slyšel jen, jak se Werthe ptá: „A materiál… poukázky a tak dál… nic se nenašlo?“

„Nic, pane plukovníku.“

„Poslyšte, Brennere: Lieven musí brzy dorazit do Paříže. Nesmíte byt opustit. Také nikomu nesmíte vyprávět nic o Toulouse…“

„Rozumím, plukovníku. Nehnu se odtud, budu mlčet jako hrob.“

„Zavolejte do Lutetie a do Lievenova soukromého bytu. Jakmile se objeví v Paříži, ať ho za vámi pošlou.“

Brenner zavěsil. Lieven! Thomas Lieven! Zvláštní velitel se mu jevil jako světlá naděje. Jen aby už brzy přijel…

Někde zakvičela komorná, jako by ji někdo lechtal. Major se zuřivě vyřítil, aby hledal viníka. Hergot, co je to za nepříjemnou situaci!

6

Major Brenner a jeho muži dosud našli v tajném bytě nositele Řádu krve – kromě nevyslovitelných sbírek – cenné šperky, velké množství zlatých mincí, milostné tisky a řezby z Dálného východu, ale v žádném případě důkazy Petersenovy účasti na šmelině s poukázkami říšských úvěrových ústavů.

Stále znovu se madame Pageová pokoušela stáhnout sluneční roletu na jednom okně, až jí to major Brenner přísně zakázal.

Od začátku domovní prohlídky uplynulo jeden a půl hodiny. Náhle zařinčel zvonek u dveří. Lilly zbledla jako mrtvola.

Brenner vytáhl pistoli. „Ani slovo,“ zasyčel. Předsíní se pohyboval pozpátku. Otočil se. Rozrazil dveře. A chytil muže, který stál venku.

Muž byl mladý, hezký a měl olivově zbarvenou pleť, hladké černé vlasy, malý vousek nad horním rtem, oči s dlouhými řasami a dvě jizvy na pravé tváři, jako po říznutí nožem. Teď byl bledý jak mrtvola.

„Idiote!“ zařvala na něj přebujelá Lilly. „Proč chodíš nahoru?“

„Proč bych neměl chodit nahoru?“ opětoval její křik. „Sluneční roleta byla vytažená!“

„Aha,“ zvolal triumfálně Brenner. Pak prohledal muže, jestli u sebe nemá zbraň. Muž žádnou neměl. Jeho pas ho prokazoval jako Prospera Longtempse. Povolání: herec. Stáří: 28 let.

Brenner ho začal vyslýchat. Mladý muž zarytě mlčel.

Náhle začala Lilly zoufale vzlykat: „Monsieur le commandant, chci všechno říct! Prosper je moje – moje velká láska; podváděla jsem s ním Petersena, vždycky… Věříte mi?“

„Ani slovo,“ prohlásil Brenner ledově a myslel si: tak ledově by reagoval také Lieven. Pak zavřel Prospera Longtempse do koupelny.

Venku už byla tma, půl osmé. Major znovu volal do Lutetie a potom do Lievenova soukromého bytu. Ne, Thomas Lieven se ještě neobjevil.

Brenner se neodvážil poslat ani jednoho ze svých pěti vybraných mužů na nádraží, aby dal Lievena přímo vyzvednout od vlaku. Kdo věděl, jestli nepřijde SD? Pak by musel byt hájit jako pevnost – sám?

Co ještě mohl udělat? Major Brenner si lámal hlavu. Všechno začalo tak rázně a slibně a teď? Seděl v dusném bytě zaplněném nepopsatelnými věcmi, ale prázdném, pokud jde o důkazy. Jistě, má jednoho zajatce. Ale co to bylo za člověka? Jak se měl on, Brenner, kdy dovědět pravdu?

A k tomu ještě tato znepokojující madame Pageová se svou jak obrázek hezkou komornou a pěti muži, které bylo možné jen s velkým úsilím držet zpátky od nepopsatelných sbírek a komorné. Ach, kéž by jen zůstal u psacího stolu své služební místnosti v hotelu Lutetia! Teoretická práce na generálním štábu – to byla jeho silná stránka, nikoli ale strategie a taktika v bezprostředním nasazení…

Brenner se ulekl. Madame navrhla, že by komorná přece mohla připravit pár obložených chlebů pro hladové muže…

Major Brenner se zdráhal. Směl to dovolit? Nebyly madame a komorná nepřátelé? Na druhé straně muži měli hlad a on chtěl být chápavým nadřízeným. Dovolil tedy komorné odejít do kuchyně, určil jednoho muže, aby ji střežil, a uložil mu, aby se choval absolutně korektně.

Brzy muži plnou pusou žvýkali a zapíjeli sektem, který našli v lednici. Brenner nejprve všechno mužně odmítl. Později si přece jen pár soust vzal, a dokonce zapil několika mohutnými doušky.

Bylo devět hodin, deset hodin. A ještě ani stopy po Thomasů Lievenovi. Dámy si přály odejít na lože.

Brenner jim to dovolil. Zorganizoval stráž. Jeden muž před pokojem komorné, jeden před pokojem paní domu, jeden před koupelnou. Dva muži u domovních dveří. Sám zůstal v salonu vedle telefonu.

Nebude spát, pomyslel si. Připadal si jako skála v příboji. Nezkorumpovatelný. Nezvrátí tel ný. Ne…

Pak přece usnul!

Když se probudil, byla v salonu tma. Cítil, jak mu po těle jemně přejíždějí měkké ruce…

„Tiše,“ šeptala Lilly Pageová, „všichni spějí… Udělám, co chcete, ale nechte Prospera odejít…“

„Madame,“ pohoršil se Brenner a jeho ruce obemkly její paže jako svěráky, „dejte okamžitě ruce pryč od mé pistole!“

„Ach,“ povzdechla Lilly v temnotě, „já přece nechci tvou pistoli, ty blázne…“

V tom okamžiku zařinčel zvonek u dveří.

7

Thomas Lieven se vrátil zpět do Paříže ve 22 hodiny 10. V hotelu Lutetia mu vzrušeně sdělili, že major Brenner ho už hodiny naléhavě očekává v Avenue Mozart 28. Major vyjel s celým komandem.

„Hm,“ podivil se Thomas a pomyslel si: co, proboha, Brenner dělá už hodiny v tajném bytě toho šmelináře Petersena?

V hale hotelu zahlédl oba své staré přátele, válkou unavené a mazané svobodníky – radisty Raddatze a Schlumbergera, které poznal při dobrodružství se skupinou Maquis Crozant a kterých si tehdy začal vážit. Berlíňan a Vídeňan ho rozzářeně pozdravili. Právě byli vystřídáni.

„Člověče,“ radoval se hubený Berlíňan se slabostí pro francouzské magazíny, „koukni, Karli, to je náš pan zvláštní velitel!“

„Pudete s náma, pane zvláštní veliteli?“ ptal se lehce obtloustlý Vídeňan. „Jdem ještě do Rue Pigalle chytit pár pěkných koček.“

„Poslyšte, kamarádi,“ oslovil je Thomas Lieven, „odsuňte své chvályhodné záměry a pojďte se mnou. Možná vás budu potřebovat.“

A tak ti tři stáli kolem 23. hodiny před bytem na Avenue Mozart 28. Thomas zazvonil. Ozvalo se několik hlasů. Potom nějaký hluk. Přibližovaly se kroky. Rozletěly se dveře. Stál v nich major Brenner, rudý, bez dechu, s rozcuchanými vlasy a stopami rtěnky na krku. Za ním viděl Thomas a jeho přátelé dámu, která měla na sobě sen o noční košili – a jinak vůbec nic.

Major Brenner koktal: „Pane Lievene… díkybohu, že jste konečně přišel…“

Thomas galantně políbil ruku dámě v noční košili.

Pak major Brenner vysvětlil celou situaci, informoval o tom, co v tomto bytě bohužel našel a co v něm bohužel nenašel. Nakonec začal mluvit o zajatci.

„Prosper je můj milenec,“ vpadla do řeči Lilly Pageová, mezitím trochu víc oblečená v županu. Zadívala se Thomasovi hluboce do očí. „Neví nic, co se týká Petersenových obchodů.“

„Týkalo,“ opravil ji Thomas. „Erich Petersen byl totiž zastřelen. V Toulouse, zastřelil ho jeden z jeho obchodních partnerů…“

Lillyiny rty se zavlnily v krásném úsměvu. S nadpozemským výrazem štěstí se radovala: „Konečně ho dostali, toho bídnýho prevíta.“

„Nenechte se přemoci svou bolestí, madame,“ požádal ji Thomas.

Malý major už nic nechápal. „Ale,“ hlesl, „ale myslel jsem si…“

„Člověče,“ přerušil ho v tom okamžiku vysoký hlas svobodníka Raddatze. „To je věc, to musím říct…“

„Co vás to napadá přerušovat mě,“ zvolal major Brenner. Otočil se. Viděl hubeného svobodníka stát před velkou mahagonovou skříňkou, kterou odpoledne otevřel a hned zase pln hnusu zavřel.

Svobodník Raddatz skříňku rovněž otevřel, avšak rozhodněji pln hnusu nezavřel. Oběma rukama vyndá val obsah všech zásuvek, prohlížel si to a v dobré náladě žasl. Přitom se pořád smál. Náhle se smát přestal. A překvapeně řekl: „Já se zjevím. Co dělají poukázky říšskejch úvěrovejch ústavů v takovým sousedství?“

A náhle bylo v salonu ticho, mrtvé ticho. Než Thomas tiše řekl: „No tak.“ Uklonil se před madame Lilly Pageovou. „Dovolíte, abychom začali ještě jednou hledat?“

Krásná žena se unaveně usmála. „S radostí. Také vám ráda řeknu, kde musíte hledat. Všude tam, kde to major svým lidem zakázal…“

Objevili pět milionů marek v poukázkách říšských úvěrových ústavů vystavených pro Rumunsko: ve skříňkách z růžového dřeva, v nichž byly uloženy zvláštní předměty z vynalézavého Orientu, za zakázanými knihami v knihovně, pod nepopsatelnými sbírkami, za neslušnými obrazy v salonu. Pak poslal Thomas paní domu do jejího pokoje a vzal si na paškál bledého vyděšeného Prospera Longtempse. O deset minut později šel za madame do ložnice.

Ležela v posteli. Oči jí žhnuly. Thomas si sedl na kraj postele. Šeptala: „Říkám pravdu… Prosper je moje láska. Jen kvůli němu jsem to tady vydržela, u Ericha – u toho čuněte… Ale vy mi stejně nevěříte…“

„Věřím vám,“ ujistil ji Thomas Lieven. „Mluvil jsem s Prosperem. Vyprávěl mi, že vás zná už dva roky. Před rokem ho zatklo gestapo…“

Zažil toho dost, Prosper Longtemps, darebáček, který tak obšťastňoval dámy. Když ho před rokem zatklo gestapo, vyslýchal ho jistý Untersturmführer Petersen. U něj se objevila jistá Lilly Pageová a prosila za Prospera. Petersenovi se ta dáma líbila. Slíbil, že bude k Prosperovi mírný, když… Lilly Pageová se z donucení stala Petersenovou milenkou a Petersen Prospera pustil.

Thomas ji pozorně sledoval: „Poslyšte, madame, jsem ochoten Prospera ochránit. Pod jednou podmínkou…“

„Rozumím,“ pokřivila úsměv a pomalu se pohnula.

„Myslím, že mi nerozumíte,“ odpověděl Thomas vlídně. „Petersen byl zapleten do šmeliny s poukázkami říšských úvěrových ústavů. Musím vědět, jak se dostaly do Francie. Když nám v tom pomůžete, ochráním vašeho Prospera.“

Lilly se pomalu v posteli narovnala. Je velmi krásná, pomyslel si Thomas, a přitom miluje takového vagabunda – a udělá pro něj všechno… Život je komický!

Lilly Pageová zvedla ruku: „Tam naproti visí obraz, Leda s labutí. Sundejte jej se zdi.“

Thomas udělal, co řekla. Za obrazem uviděl malý sejf zapuštěný do zdi se zámkem na číselnou kombinaci.

„Nastavte číslo 47132,“ radila žena v posteli. Nastavil číslo 47132. Dveře sejfu se otevřely. V ocelové přihrádce ležela kniha v černé kůži, jinak nic.

„Erich Petersen byl odporně pedantický člověk,“ vyprávěla žena v posteli. „O všem si vedl záznamy. O mužích, o ženách, o penězích. Vidíte jeho deník. Přečtěte si jej. Pak budete vědět všechno.“

Této noci spal Thomas Lieven jen velmi málo. Četl deník untersturmführera Ericha Petersena. Když se rozednívalo, věděl, jak to bylo s jednou z největších šmelin války.

Nevyspalý podával dopoledne zprávu navrátivšímu se plukovníku Werthovi: „V této věci je prostě všechno! Nejvyšší úředníci Hlavního říšského bezpečnostního úřadu v Berlíně. Nejvýše postavení lidé od SD v Rumunsku. Pravděpodobně dokonce Manfred von Killinger, německý vyslanec v Bukurešti. A tady v Paříži – Obersturmführer Redecker, švagr Heinricha Himmlera!“

„Všemohoucí,“ zvolal slabě plukovník Werthe, zatímco major Brenner se na své židli neklidně vrtěl, pln očekávání a napětí.

„S Redeckerem vůbec všechno začalo,“ vyprávěl Thomas. „V roce 1942 pracoval u SD v Bukurešti…“ V té době museli Rumuni akceptovat poukázky říšských úvěrových ústavů jako platidlo, ale byli šťastní, když našli někoho, kdo jim za ně dal dolary, libry nebo zlato. Za ty nejhorší kursy. To bylo jedno! Jedno! Jen zase pryč s těmi špinavými papírky!

Redecker byl přeložen do Paříže. Tady se seznámil s untersturmführerem Petersenem. Oba objevili velkou duševní spřízněnost. Redecker vyprávěl o svých rumunských zkušenostech. Spolu rozjeli obchod ve velkém. Petersen jezdil po Francii. Kupoval, kradl, vydíral a rekvíroval zlato. Zlato se přepravovalo kurýrními letadly SD do Berlína. Tam seděli spolehliví „spolupracovníci“ v Hlavním říšském bezpečnostním úřadu. Francouzské zlato letělo kurýrním letadlem SD dále do Bukurešti. Také tady seděli spolehliví spolupracovníci.

Tak lidé z SD nakupovali s francouzským zlatem v Bukurešti za nejhorší kursy poukázky říšských úvěrových ústavů série Rumunsko. Ty byly baleny jako „tajné věci velitelství“, tak také deklarovány a letěly přes Berlín do Paříže.

„… je to přesně tak, jak předpokládal bankéř Ferroud,“ končil Thomas Lieven svou zprávu. „Jen Němci mohli uskutečnit tak obrovskou šmelinu. Za levně získané poukázky Redecker a Petersen v naprostém klidu vykupovali Francii. Ale Petersen nikdy Redeckerovi úplně nedůvěřoval. To mi řekla Lilly Pageová. Proto si držel tajný byt. Proto si vedl deník o všech operacích, na nichž se Redecker podílel. Chtěl ho mít v ruce.“ Thomas pozvedl černou knížku. „Na těchto stránkách není jen Redeckerovo jméno. Stojí na nich mnohá jména. S touto knihou, pánové, můžeme rozbít celý kruh.“

„Ale poslyšte, Lievene,“ vrčel podrážděně Werthe, „je vám jasné, s kým se tu pouštíme do křížku? S Himmlerovým švagrem! S vyslancem! S nejvyššími úředníky SD. Sám to říkáte!“

„Proto musí být naše další kroky dobře uváženy, pane plukovníku! A kde se dají závažné kroky nejlépe promyslet než při dobrém jídle? Doma už jsem dal nutné příkazy. Očekávám vás za hodinu ve své vile.“

Ach, za hodinu se toho může tolik přihodit…

8

Plukovník Werthe a major Brenner se bledí a rozrušení objevili o šedesát minut později v roztomilé malé vilce Thomase Lievena u Bois de Boulogne. Major vypadal, jako by se chtěl rozplakat. Plukovník se zarytě díval před sebe, zatímco Nanette servírovala předkrm.

Thomas počkal, až zmizela, a pak se zeptal: „Pánové, co má znamenat ta sklíčenost? Cítíte snad náhlé lidské dojetí, protože to jde na kobylku švagrovi říšského Heiniho?“

„Kdyby to šlo na kobylku jen jemu,“ zahučel Werthe.

„Komupak ještě?“ optal se Thomas a dal si do úst sousto melounu.

„Vám,“ řekl Werthe.

Protože se s plnou pusou nemluví, Thomas nejprve polkl a pak promluvil: „To je malý žert?“

„Bohužel ne, Lievene, SD se chce dostat na kobylku vám. Víte přece, že Brenner má na SD své kontakty. Tedy poté, co jsme se rozloučili, zašel ještě na Avenue Foch. Koneckonců jsme objasnili vraždu Petersena v Toulouse. A tak si popovídal s Winterem. Nejprve konstatoval něco velmi uklidňujícího: o šmelině s poukázkami říšských úvěrových ústavů nemá SD v Paříži ani tušení. Ale pak začal Winter podrobně mluvit o vás, pane Lievene.“

„Tak, tak a co říkal?“

„Říkal… hm, říkal, že v tom konečně jste.“

Dveře se otevřely.

„Ach, už opět přichází sladká Nanette,“ zvolal Thomas a zamnul si ruce, „a přináší kotlety s parmezánem.“

Dívka se začervenala až po kořínky vlasů. „Monsieur Lieven, prosím vás, abyste neříkal sladká Nanette, když nosím nádobí. Jinak mi všechno vypadne z ruky a rozbije se!“ Servírovala a Werthovi sdělila: „Monsieur je ten nejgalantnější muž v celá světě!“

Plukovník mlčky kývl a vzal si salát. Nanette zase odešla. Thomas chtěl vědět: „Nejsou ty kotlety moc pepřené? Ne? Dobře. Jsem tedy v tom? A jak to, prosím?“

Brenner položil otázku, při které zjevně trpěl: „Znáte jistou hlavní štábní velitelku Mielckovou?!“

Menu

Plátky melounu

Kotlety s parmezánem

Palačinky s čokoládou

Paříž, 28. září 1943

PŘI DESERTU THOMAS LIEVEN PLÁNUJE, ŽE PŘIVEDE K ROZUMU DOKONCE I ŘÍŠSKÉHO VŮDCE

Plátky melounu

Servírujeme vychlazené plátky pěkného pevného melounu, které si každý host podle chuti popepří a posolí.

Kotlety s parmezánem

Vezmeme středně veliké vepřové kotlety, nejlépe trochu prorostlé kousky od krkovičky, naklepeme je, opepříme a osolíme. – Položíme je do máslem vymazané ploché ohnivzdorné formy, posypeme silnou vrstvou strouhaného parmezánu a zalijeme kyselou smetanou, která je však nesmí zakrýt. – Jídlo pečeme v troubě asi 20 až 30 minut do světlehněda, servírujeme ve formě a podáváme s vařenými bramborami a zeleným salátem.

Palačinky s čokoládou

Upečeme jemné slabé palačinky z těsta připraveného hodinu předem. – V míse ušleháme do pěny dva žloutky s třemi polévkovými lžícemi moučkového cukru, necháme ve sklenici mléka rozehřát tři kousky čokolády a všechno ještě s troškou vanilkového cukru a špetkou soli dobře promícháme. – Masu mícháme na nejmenším plameni, až vznikne hustý krém, kterým potřeme palačinky, srolujeme je, posypeme hrubým krystalovým cukrem a nastrouhanými mandlemi nebo pistáciemi a okamžitě horké podáváme.

Thomas se zakuckal. „Bodejť, že tu saň, tu odpornou saň znám!“

„No, tedy,“ povzdechl Brenner, „kvůli té Mielckové jste v tom.“

„A nikdo vám nemůže pomoci, Lievene,“ pokračoval smutně Werthe a ukrajoval kotletu. „Nikdo. Ani já ne. Ani Canaris. Nikdo. Mluvte dál, Brennere.“

Malý major vyprávěl dál, co se dověděl od Wintera. Podle toho se asi před týdnem hlavní štábní velitelka Mielcková objevila u sturmbannführera Eichera. Oznámila, že měla před nedávnem závažný konflikt se zvláštním velitelem Lievenem. Dále prý ho viděla v noci 21. září v kupé spacího vagonu rychlíku do Marseille. V doprovodu velmi hezké a velmi podezřelé ženské osoby. Při kontrole se prý ukázalo, že tato ženská osoba má průkaz abwehru Paříž na jméno Madeleine Noelová.

„Nezapáchá to?“ zeptala se pracovní velitelka a doporučila sturmbannführerovi Eicherovi, aby se přece ještě informoval… Eicher, který Thomase nenáviděl, to s radostí udělal. Rychle zjistil, že jedno německé kurýrní letadlo dopravilo 22. září jistou Madeleine Noelovou z Marseille do Madridu. Odtud letěla dál do Lisabonu. Eicher dal svým lidem v Lisabonu příslušné pokyny. Ti po tom šli a zjistili, že Madeleine Noelová přiletěla do Lisabonu 23. září. Ještě ve městě žije. Ale pod jménem Yvonna Dechampsová.

Yvonna Dechampsová… Někde už Eicher to jméno slyšel. Podíval se do seznamů hledaných. A pak se na jeho obličeji objevil triumfální úsměv. Yvonnu Dechampsovou, asistentku profesora Débouché, gestapo už týdny hledá jako nebezpečnou odbojářku. A Thomas Lieven ji dopravil do bezpečí – s průkazem německého abwehru!

„Winter mi říkal, že se Eicher mezitím už spojil s Berlínem,“ velmi vážně rozkrojil Brenner vařenou bramboru nožem, což se dělat nemá. „S Himmlerem.“

„Se švagrem pana Redeckera,“ pokračoval plukovník. „A Himmler se obrátil na Canarise. A Canaris mi před půl hodinou volal. Zuří. Víte, jak jsou naše vztahy s gestapem napjaté! A teď ještě tohle! Je mi líto, Lievene, jste milý chlapec. Ale já jsem se svým rozumem u konce. SD podá proti vám žalobu. Půjdete před válečný soud, to se nedá nic dělat, a…“

„Ale dá, dá,“ namítl Thomas.

„Prosím?“

„Myslím, že se tu dá dělat ještě spousta věcí, pane Brennere. Varuji vás, nejezte tolik masa. Bude ještě jedna pochoutka: palačinky s čokoládou.“

„Nepřivádějte mě k šílenství, Lievene!“ zařval Werthe. „Nekecejte pořád o jídle! Co se tu dá ještě dělat?“

„SD mě chce nechat zlikvidovat. Budiž, pak my necháme zlikvidovat pana Redeckera. Co máme dneska? Úterý? Dobře. Pak se ohlásím na zítra odpoledne u sturmbannführera Eichera a sprovodím ze světa tu trapnost s falešným průkazem.“

„Vy… Vy chcete jít k Eicherovi?“

„Ano, přirozeně. Je mi opravdu líto, že panu Canarisovi připravuji takové nepříjemnosti.“

„Ale proč – proč chcete ještě jít k Eicherovi?“

„Protože je zítra středa, pánové,“ vysvětlil Thomas vlídně. „A podle mé malé černé knížky je středa ten den, kdy se vždy z Bukurešti do Berlína letecky dopravují poukázky říšských úvěrových ústavů. Musíme si jen po jídle udělat ještě přesný časový plán. Ale vlastně se už nemůže nic pokazit…“

9

S oddaným úsměvem pomáhala černovlasá a jako obrázek hezká služebná Nanette svému milovanému pánovi do kabátu z velbloudí srsti. Thomas Lieven pohlédl na své repetýrky. Bylo 16 hodin 30 minut, dne 29. září 1943.

Thomas se podíval z okna: „Myslíte, mé krásné dítě, že bude dneska ještě mlha?“

„Ne, monsieur. Myslím, že ne…“

„Kéž by zůstalo tak jasno,“ řekl Thomas. „Pak bude pár pánů už dneska večer sedět v chládku.“

„Pardon, monsieur?“

„Nic, nic, Nanette. Právě pořádám závody. Rád bych je vyhrál.“

Thomas Lieven skutečně uspořádal závody – a teď v nich musel běžet. Uvedl do pohybu lavinu – a musel si dát pořádný pozor, aby ho nezavalila. Právě se chystal na cestu do sídla SD v Paříži v Avenue Foch, ke sturmbannführerovi Eicherovi…

Operace, jejíž konec chtěl Thomas zažít jako vítěz, začala před 24 hodinami. Plukovník Werthe, v upřímné snaze zachránit svému bláznivému zvláštnímu veliteli život, poslal dálnopisem dlouhou zprávu admirálu Canarisovi.

Už o hodinu později se bělovlasý šéf vojenského abwehru dostavil na hodinový rozhovor k Heinrichu Himmlerovi. Musel říšskému vůdci SS a šéfovi Německé policie předat špatné zprávy…

„Zasáhnu bez milosti,“ zuřil Heinrich Himmler.

18.30 dne 28. září začala pracovat zvláštní komise složená z vysokých důstojníků SS. Tři členové této skupiny odletěli v noci přes Vídeň do Bukurešti.

Dne 29. září v 7.15 hodin zatkli tito tři důstojníci SS na letišti v Bukurešti kurýra SD, který chtěl právě odletět do Berlína: unterscharführera Antona Linsera. Ve svém objemném zavazadle vezl několik „tajných věcí velitelství“, které na příkaz byly otevřeny. Byly nalezeny poukázky říšských úvěrových ústavů určené pro Rumunsko v hodnotě dvou a půl milionu marek.

8.30 hodin se tito tři důstojníci SS objevili v prostorách SD Bukurešť, které se nacházely v nenápadném postranním křídle německého velvyslanectví na hlavní třídě Calea Victorei. Tam mohli zajistit velké množství mincí – francouzských louisdorů a obrovské částky v poukázkách říšských úvěrových ústavů. Byli zatčeni dva lidé.

Ve 13.50 hod. dne 29. září 1943 přistálo kurýrní letadlo z Bukurešti v Berlíně. Členové zvláštní komise zatkli untersturmführera jménem Walter Hansmann, který jevil známky velkého neklidu, když se posádky kurýrního letadla vyptával na kurýra z Bukurešti. Po krátkém výslechu se Hansmann zhroutil a přiznal, že se podílí na šmelinářské aféře s poukázkami říšských úvěrových ústavů. Uvedl jména vysoce postavených lidí z SD, kteří byli do aféry zapleteni v Berlíně. Ve 14 hodin už tito čtyři muži seděli za mřížemi…

„A můžeme jít v klidu na oběd,“ sdělil v Paříži Thomas Lieven plukovníku Werthovi. Stáli před dálnopisem, kterým admirál v Berlíně každou hodinu dával informovat svého plukovníka.

„Zdá se, že máte štěstí, vy zatracenej pacholku,“ spokojeně se šklebil Werthe.

„Abychom to nezakřikli.“ Thomas zaklepal na dřevo. „Kdy odletěli pánové, kteří tu budou mstít a soudit?“

„Před půl hodinou. Jeden soudce SS, dva váleční soudní radové. Mají tu přistát mezi 16.30 – 17. hodinou.“

V 16.30 si Thomas nechal hezkou Nanette pomoci do kabátu z velbloudí srsti, a když vyšel na ulici, pomyslel si: milý bože, dej, ať opravdu není mlha. Neboť v mlze by mí tři soudci nemohli přistát. A má pomsta na těch krvavých psech v Avenue Foch, kteří mě jednou umlátili skoro k smrti, by nebyla úplná…

Vůdcové SD v Avenue Foch přijali Thomase vážně a přísně. Okamžitě zpozoroval, že nemají ani tušení o tom, co se na ně valí. „Říšský Heini“ je nevaroval.

Rudolící Sturmbannführer Eicher a jeho pobočník, bledý Fritz Winter, mluvili s Thomasem klidně a pevně. Chovali se jako mnozí z těch generálů, radů válečných soudů a důstojníků, kteří v posledních válečných letech často z nejmenších příčin odsuzovali k smrti německé vojáky. Před popravou svých obětí se objevili, aby delikventům klidně a pevně vysvětlili, proč je nezbytné, aby byli zastřeleni.

Slova tohoto druhu nyní měli pánové Eicher a Winter také pro Thomase Lievena, který proti nim seděl v šedém obleku (bílé košili, černé kravatě, černých ponožkách a botách) s překříženýma nohama.

Eicher: „Podívejte se, Lievene, osobně proti vám nic nemáme. Naopak! Líbí se mi, že jste měl odvahu přijít sem. Ale tady jde o Říši, o společenství…“

Winter: „Klidně se šklebte, Lievene. Ten úšklebek vás rychle před válečným soudem přejde.“

Eicher: „Správné je to, co je užitečné německému lidu. Nesprávné to, co mu škodí. Vy jste svému lidu uškodil. Chci, abyste si to uvědomil…“

„Smím položit otázku?“ Thomas zdvořile poklonil hlavu a vytáhl repetýrky. „Je skutečně teprve pět hodin a deset minut, nebo se mé hodinky opožďují?“

V pohledu, který na něho Eicher vrhl, byl nenávistný obdiv. „Proč jste nemohl zůstat slušným člověkem a přijít k nám? Dnes jste mohl být sturmbannführerem. Vaše hodinky jdou správně.“

Thomas vstal, odloudal se k oknu a pohlédl dolů do podzimní zahrady a vzhůru k podzimnímu nebi. Po mlze ani stopy.

„Řekněte mi, pánové, jak jste mi přišli na stopu,“ zeptal se Thomas.

Sturmbannführer Eicher a jeho pobočník samolibě vyprávěli, jak díky hlavní štábní velitelce Mielckové přišli na to, že Thomas Lieven vyvezl velmi nebezpečnou francouzskou odbojářku Yvonnu Dechampsovou jako německou agentku abwehru Paříž do Lisabonu.

Lieven jim přívětivě naslouchal, pak se zase podíval na hodinky.

Eicher zachrochtal: „Vystupování až do poslední chvíle, co? To se mi líbí, člověče, to se mi moc líbí.“

Winter: „Všechny důkazy proti vám už má k dispozici říšský vůdce SS. Válečný soud nad vámi se sejde v nejbližších dnech.“

Eicher: „A teď vám už nikdo nemůže pomoci. Ani plukovník Werthe. Ani admirál Canaris. Nikdo!“

Thomas se opět podíval na hodinky.

Ze schodiště pronikl do místnosti hluk: hlasy, rozkazy, dupot holínek. Thomas cítil, jak se mu zrychlil tep srdce. Pousmál se: „Doufám, že pánové mi prokážou tu čest a budou přítomni při mé popravě.“

Najednou se Eicher zaposlouchal: „Co se to tam venku děje?“

Dveře se rozletěly. Objevil se vystrašený vojenský sluha, zasalutoval a hlásil zastřeným hlasem: „Tři pánové z Berlína, sturmbannführere, velmi naléhavé… zvláštní komise Hlavního říšského úřadu pro bezpečnost…“

No tak, pomyslel si Thomas. Naposledy toho dne se podíval z okna vzhůru k nebi. Děkuji ti, milý bože!

Eicher a Winter strnule seděli. Eicher koktal: „Zv… zw… zvláštní komise?“

Už vcházeli dovnitř. Soudce SS s hodností gruppenführera měl na sobě černou uniformu a holínky a vypadal hrozivě. Oba radové válečného soudu byli menší, měli brýle a vojensky salutovali.

Soudce SS zvedl paži k takzvanému německému pozdravu. Jeho hlas zněl chladně: „Heil Hitler! Sturmbannführer Eicher? Těší mě. Okamžitě vám podám nutné vysvětlení. Jak se jmenujete?“

„Untersturmführer Winter…“

„A vy?“

Eicher se trochu vzpamatoval: „To je jen návštěvník. Můžete odejít, pane Lievene…“

Soudce SS zpozorněl: „Zvláštní velitel Lieven?“

„Osobně,“ potvrdil náš přítel.

„Prosím vás, abyste tu zůstal.“

Eicher vydechl: „Ale jak to…?“

„Sturmbannführere, zavolejte sem do místnosti obersturmführera Redeckera. Ale ani slovo varování, jasné?“

Švagr Heinricha Himmlera přišel okamžitě, s úsměvem na úzkých rtech. Úsměv mu strnul, když uviděl návštěvníky.

Soudce SS přikázal Winterovi. „Prohledejte toho člověka, jestli u sebe nemá zbraň!“ Winter poslechl a nic nechápal.

Redecker začal škytat, zapotácel se a těžce sklesl do křesla.

Soudce SS na něho pohlédl s odporem: „Obersturmführere, jste zatčen.“

Švagrem Říšského Heiniho otřásaly vzlyky, bledý Winter se zapotácel.

Eicher náhle zařval přeskakujícím hlasem: „Ale proč?“

Obr v černém ledově odpověděl: „Obersturmführer je zapleten do milionové šmeliny s poukázkami říšských úvěrových ústavů. Spolu s untersturmführerem Petersenem zastřeleným v Toulouse poškozoval Říši tím nejbídnějším a nejodpornějším způsobem. Vyšetřování ukáže, kdo z SD v Paříži je do aféry ještě zapleten.“

Eicher se podíval na soudce: „Nerozumím ani slovo… Kdo podal tuto neslýchanou žalobu?“

Soudce v černém řekl, kdo to byl.

Eicherovi klesla čelist. Skelnatýma očima zíral na Thomase Lievena a vyrážel: „Vy… vy… vy…“

Poté se stalo něco, co sturmbannführera Eichera málem připravilo o rozum: soudce SS přistoupil k Thomasů Lievenovi a potřásl mu rukou: „Zvláštní veliteli, jménem říšského vůdce SS vám vyslovuju jeho dík a uznání.“

„Není třeba,“ řekl Thomas skromně. „To se přece rádo stalo.“

„Říšský vůdce SS vám vzkazuje, že se už spojil s admirálem Canarisem. V té věci se proti vám nebude nic podnikat.“

„To je ale od pana Himmlera milé,“ usmál se Thomas Lieven.

10

V aféře s poukázkami říšských úvěrových ústavů bylo zatčeno celkem 23 lidí. Mezi viníky byli jen dva Francouzi a tři Rumuni.

Proces se konal s vyloučením veřejnosti. Dva Francouzi, jeden Rumun a Untersturmführer Hansmann byli odsouzeni k smrti, ostatní obžalovaní k dlouholetému vězení.

Obersturmführer Redecker dostal osm let. Heinrich Himmler záhy dokázal, že má smysl pro rodinu. Obersturmführer Redecker seděl za mřížovanou švédskou oponou jen půl roku. Pak byl na osobní pokyn říšského vůdce SS propuštěn a povolán do Berlína. Tam pracoval až do konce války na podřízeném místě.

Všechno dobře přestál. Dnes je prominentním členem německé nacionalistické strany na severu své země…

11

Ve středu 13. října 1943 vyhlásila Itálie Německu válku. Dne 6. listopadu dobyli Rusové Kyjev.

Tuto zimu hnutí odporu ve Francii stále rostlo. Německé úřady očividně ztrácely kontrolu nad situací. S šibeničním humorem sledoval Thomas Lieven a jeho přátelé v hotelu Lutetia chování francouzských šmelinářů a kurtizán. Jestliže se do této chvíle ještě paktovali s Němci, teď prokazovali vlastenectví. Nejstarší příslušníci podsvětí v sobě náhle objevovali vlastenecké pudy a dávali své „speciální služby“ k dispozici odbojovému hnutí. Za to už teď dostávali „očistná potvrzení“ pro nejisté časy, které nadcházely. A nejúspěšnější děvky města deponovaly své těžko získané šperky ve prospěch odboje…

Okupanti a okupovaní žili jako v horečce. Peníze, zlato, slušnost a morálka rychle ztrácely svou cenu a smysl. Život byl stále hektičtější a podobal se tanci na sopce. Zbohatlíci absurdně utráceli nashromážděné majetky. Intriky temných sil byly stále horší a horší – jak na francouzské, tak na německé straně.

Abwehr pracoval na plné obrátky. Z případů, které musel Thomas Lieven zpracovat v zimních měsících, zde uveďme jen čtyři:

1. V době, kdy se Roosevelt, Churchill a Stalin sešli na konferenci v Teheránu, se Thomasů Lievenovi podařilo dokázat, že jistý Werner Lamm, osobní přítel Hermanna Göringa, je odporné individuum.

Tento Lamm přišel na báječný nápad, jak na své šmelinářské kšefty pověsit hospodářskopolitický pláštík.

Takzvaným „kobercovým kartelem“ ovládala Anglie už léta světový trh. Pan Lamm vysvětlil svému příteli, říšskému maršálovi: „Ten kartel Angličanům rozbiju!“

To Göringovi imponovalo. Dovolil Lammovi dovézt z Holandska do Paříže asi 6 000 koberců. Koberce většinou pocházely z židovského majetku. Lamm je ukradl nebo zabavil. Pak si na Champs Elysées zřídil pěkný obchod a – prodával koberce. Vedle toho ale dále ve Francii kradl a rekvíroval. Nikdo neměl odvahu volat k odpovědnosti Göringova přítele.

Nikdo?

Spolu s plukovníkem Werthem a malým majorem Brennerem nalíčil Thomas Lieven „kobercovému Lammovi“ past. Přihrál mu adresu venkovského domu u Paříže, který patřil jednomu Židovi a v němž se nacházely nádherné koberce ze Smyrny a Persie.

Vila skutečně patřila Židovi – ale jihoamerickému. To Lamm nevěděl. Dal koberce zabavit a to mu zlomilo vaz.

Jihoamerické velvyslanectví okamžitě protestovalo u doyena diplomatického sboru, švédského generálního konzula Nordlinga. Ten intervenoval u vojenského velitele Francie generála Karla-Heinricha von Stülpnagela.

Skandál zaujal diplomaty neutrálních zemí v Paříži natolik, že ani Göring se už neodvážil svého přítele chránit. Pan Lamm ztratil veškerý svůj majetek a putoval do vězení…

Podobně náš přítel naložil s profesory Dienstagem a Landwendem kolem Vánoc 1943, kdy Britové potopili u severonorských břehů bojovou loď Schamhorst. Tito pánové vykupovali ve Francii na objednávku čilého říšského maršála umělecké předměty a obrazy – za falešné francouzské bankovky, které se vyráběly poblíž Stuttgartu.

Thomas Lieven předložil nevyvratitelný důkaz, že čtyři obrazy, které páni profesoři koupili v Paříži, pocházejí z majetku švýcarského diplomata Egona Treumera. Tomu byly právě ukradeny.

Opět se vmísil vojenský velitel Francie. Skandál nabyl takových rozměrů, že Göring byl povolán k Hitlerovi.

Ach, ale málem jsme zapomněli na pointu: oba profesionální lupiči, kteří ty čtyři obrazy ukradli v bytě Egona Treumera a přihráli je oběma profesorům, byli staří přátelé Thomase Lievena. Za tuto objednanou loupež jim dobře zaplatil. Policie těm dvěma nikdy nepřišla na stopu…

Dne 4. ledna 1944 překročili Rusové starou polskou hranici.

22. ledna přistály spojenecké jednotky v Itálii u Anzia v týle německých pozic. Asi tehdy se odehrál „Lievenův obchod s citrony“.

Na počátku roku dostal náš přítel avízo z Bordeaux. Avízo pocházelo od starého kasaře, kterého Thomas poznal svého času v Marseille jako člena party darebáků Chantal Tessierové. Na špatném papíře bylo špatným pravopisem napsáno to, co v nespisovném překladu zní asi takto:

„Milej příteli! Tady je v přístavu skladiště, kde hlídá válečný námořnictvo. Je tady 420 tun cigaretovýho papíru připravenýho k vodvezení. Protože Amerika vstoupila do války, nebyl už ten papír vodeslanej. Je to, milej příteli, nejjemnější šifonovej papír, tržní cena 10 švýcarskejch franků za kilo. Tedy zázrak. SD po tom skladu de a chce ho zabavit. Jako ‚majetek nepřítele‘. Proto si prosim tě, milej příteli, pospěš.“

Thomas Lieven si pospíšil. Věděl, že co kdy SD zabavila, bylo vždy ku prospěchu jen několika jedincům, nikdy mnoha lidem. Odjel do Bordeaux. Tam znal řádný major Brenner jednoho důstojníka válečného námořnictva. S tím si Thomas okamžitě porozuměl.

Od aféry s obrazy byl Thomas přítelem švýcarského diplomata Egona Treumera. Díky Treumerovi mohl Thomas kapitánovi okamžitě navrhnout muže v Basileji, který byl schopen a ochoten americký jemný cigaretový papír koupit. Za cenu 760 000 švýcarských franků.

Před takovou částkou kapitulovalo i německé válečné námořnictvo. V době, kdy na každém vagonu visely hrozny lidí, protože už nebylo dost vlaků pro transportování jednotek, přejíždělo 420 tun amerického cigaretového papíru zabaleného v bednách s průvodními dopisy wehrmachtu napříč Francií do Švýcarska. Cílem byla Basilej, Německé nádraží.

O to, že vagóny byly v noci přesunuty z Německého na Švýcarské nádraží, se rovněž postaral Thomas Lieven. 760 000 franků! To se i ten nejslabší stal silným!

Německé válečné námořnictvo mělo z celé věci skvělý užitek: za 760 000 švýcarských franků byly ve Španělsku nakoupeny citrony bohaté na vitaminy určené pro lodní posádky ohrožené kurdějemi, především pro osazenstva ponorek. Thomas Lieven dostal jako uznání provizi ve výši 30 000 říšských marek.

4. Dne 19. března 1944 dospěly ruské jednotky na rumunské hranice. Tentýž den se Thomas Lieven v doprovodu plukovníka Wertha a majora Brennera objevil ve městě Poitiers. Byli zalarmováni jistou Charlottou Régnierovou, novou agentkou abwehru Paříž.

Charlottě Régnierové bylo 40 let, měla světlé vlasy, plná prsa, nebyla hezká a byla velmi nervózní a od jisté doby platila za špičkový přírůstek abwehru v tomto prostoru. Malému majorovi Brennerovi se podařilo získat tuto osaměle žijící francouzskou spisovatelku pro německé služby. Téměř denně vyvolávaly její senzační zprávy rozruch v hotelu Lutetia.

Naposled Charlottě Régnierová hlásila vytvoření obrovské nové skupiny makistů poblíž Poitiers. Tím dosáhla, že abwehr Paříž zahájil velkou akci v prostoru Poitiers.

Bylo zatčeno a po celé dny vyslýcháno více než dvě stě Francouzů. Pak bylo více než dvě stě Francouzů náhle opět propuštěno…

Zvláštnímu veliteli Lievenovi se totiž mezitím podařilo dokázat, že major Brenner v blonďaté Charlottě přece jen nezískal žádnou superagentku. Zvláštní velitel Lieven spíše zjistil, že blonďatá Charlotta byla teprve před půl rokem propuštěná z ústavu pro choromyslné. A – samozřejmě – byla pořád ještě bláznivá…

12

Dne 23. března 1944 byl Thomas pozván do velké společnosti, kterou sezval jeden francouzský obchodní přítel. V této společnosti se hrozně nudil až do chvíle, kdy se objevila dáma v zelených večerních šatech. Náhle se mu večírek zdál nesmírně zajímavý!

Dámě v zeleném bylo asi 28 let. Světlé vlasy měla vyčesané. Její oči byly kaštanové. Vypadala jako filmová herečka Grace Kellyová.

„Kdo je to?“ chtěl vědět Thomas okamžitě od hostitele. Ten mu prozradil, kdo dáma je.

Věra, princezna z C. – tak budeme té dámě říkat. Žije stále ještě mezi námi a má naše sympatie. Proto nechceme její příjmení prozradit.

„Prastarý německý šlechtický rod,“ informoval obchodní přítel Thomase Lievena. „Je spřízněn s knížecími domy v celém světě, se starým Vilémem, s Windsory, s hrabětem z Paříže a – co já ještě vím!“

„Byl byste prosím tak laskav a představil mě?“ požádal Thomas. Pán domu tak laskav byl.

Princezna naopak byla všechno možné jen ne laskavá. Něco tak odmítavého, chladného a domýšlivého Thomas ještě nezažil!

Vypálil celý ohňostroj šarmu. Princezna se dívala skrze něj, mechanicky se usmívala a po jeho nejlepší pointě zívla: „Jak jste to právě myslel, pane – Lieven?“

Takové chování našeho přítele dráždilo. Ta osoba se mu líbila! Její aristokratický původ mu byl úplně jedno. Neměl žádné snobské ambice. Nepotřeboval do své sbírky princeznu. Ne… Ta osoba se mu prostě líbila!

A tak se snažil dál. Jestli by bylo možné, aby se opět setkali, zeptal se. Aby šli do opery – na večeři… „Vařím sám. Říkají, že jsem nadaný. Smím pro vás uvařit? Snad zítra?“

„To je bohužel vyloučeno. Tento týden jsem každý večer u pana Lakuleita. Znáte ho?“

„Lakuleit?“ Thomas to jméno někde slyšel. Kde? „Ne, neznám toho šťastlivce, pro kterého máte tolik času.“

Nakonec to náš přítel vzdal. Nemělo to smysl. Prostě to nemělo smysl. Rozzloben opustil večírek jako jeden z prvních.

O dva dny později mu odmítavá princezna zcela neočekávaně telefonovala domů. Požádala Thomase, aby jí prominul, že se k němu chovala tak chladně. Od hostitele se prý po jeho odchodu dověděla, že pochází z Berlína a v Paříži má malou banku. Hostitel znal Thomase Lievena pouze jako bankéře. Nikdo v Paříži, kromě přímo zasvěcených, nevěděl nic o tom, že Thomas Lieven je také agentem.

„… přece jsem vám vyprávěla o panu Lakuleitovi,“ slyšel Thomas princeznu. „Představte si, že on je také Berlíňan! To jest: narodil se v Královci… Řekl jste mi přece, že dobře vaříte, a tak dostal takový veselý nápad: přeje si královecké karbanátky… Ty tady nikdo neumí udělat… Přijďte zítra k nám, myslím k panu Lakuleitovi…“

Náš přítel přislíbil. A pak začal přemýšlet.

Lakuleit… Lakuleit…

Odkud to jméno znám? Thomas se informoval u plukovníka Wertha. Údaje, které získal, ho neuspokojily:

Oskar Lakuleit byl jediný majitel Intercommerciale SA (IC) v Paříži. Tato firma dostala od zplnomocněnce pro motorová vozidla zakázku nakupovat v celé Francii ojetá motorová vozidla pro wehrmacht. Lakuleit pracoval k plné spokojenosti svých zákazníků. Byl to schopný muž. V Berlíně byl majitelem garáží. Nyní měl peníze. Mnoho peněz…

Lakuleit… Lakuleit… Odkud jen Thomas to jméno znal?

Pán bydlel v paláci na boulevardu Pereire. Otevřel sluha v livreji a uvedl Thomase do haly, kde to vypadalo jako v přeplněném starožitnictví. Na stěně visel jeden obraz vedle druhého. Koberce ležely jeden na druhém. Thomas lapal po vzduchu.

Sluha uvedl Thomase Liviena do knihovny. Tam seděl pán domu a telefonoval. Domácí pán byl Thomasovi na první pohled hluboce nesympatický. Velmi velký a velmi tlustý. Asi čtyřicátník. Kulatá lebka. Nízké čelo. Krátké světle plavé vlasy splácnuté brilantinou do hladka. Vodnaté pichlavé oči. Nad zženštilými ústy světleplavý vousek…

Když Thomas vstoupil, ne že by snad přestal telefonovat. Pouze na něho kývl, aby se posadil. Rudý v obličeji řval do sluchátka: „Něco vám řeknu, Neunere, je mi úplně fuk, jestli je vaše žena nemocná! Co-co-co? Nespravedlnost! Vy jste kradl! Ano, říkám tomu kradl! Varuju vás, Neunere, neprovokujte mě, jinak nechám zrušit vaše osvobození od frontové služby! Co? Neschopen? To je směšné! A dost. Jste propuštěn, na hodinu!“

Lakuleit hodil sluchátko do vidlice a s bručením a úsměvem vstal. „Dobrý, pane Lieven. Těší mě. To byl jeden z mých účetních. Musel jsem ho vyhodit. Pěkně drzý, ten chlapík. To si člověk nemůže nechat líbit, co?“ S afektovanou bodrostí poplácal Thomase po rameni. „No, vy Athéňane od Sprévy, tak si jednu dáme a pak vás odvedu do kuchyně. Princezna přijde hned. Moje žena se loudá s oblékáním – jako vždycky.“

Thomas si všiml, že Lakuleit má na buřtíkovitých prstech tři briliantové prsteny s velkými kameny. Ten pán mu byl čím dál nesympatičtější…

Kuchyně byla rozlehlá jako ve středně velkém hotelu. Thomas měl k ruce kuchařku, kuchaře a dvě děvčata. Lakuleit přihlížel a pil Hennessy ze sklenice na vodu.

Pak přišla do kuchyně Věra, princezna z C. Měla na sobě červené večerní šaty s hlubokým výstřihem. A jestliže byla…

Menu

Plněné artyčoky

Jemné královecké karbanátky

Zapečený ananas

Paříž. 26. března 1944

PŘI VÝCHODOPRUSKÉ SPECIALITĚ SE PRINCEZNA CHOVÁ PODIVNĚ…

Plněné artyčoky

Vezmeme asi osm artyčoků – kdykoli dostupné v plechovce nebo sklenici, srovnáme je na mísu a pokapeme citronovou šťávou. – Obložíme je 50 g vypeckovaných černých oliv a plátky dvou malých červených pepřových lusků a na tvrdo vařených vajec. – Z citronové šťávy, oleje, na jemno posekané cibule a petržele namícháme omáčku a tou plněné artyčoky polijeme. Mísu ozdobíme petrželkou.

Jemné královecké karbanátky

Vezmeme po půl kile telecího a vepřového masa, rozemeleme a dobře zpracujeme s namočenou, vymačkanou žemlí, 2 vejci a na jemno pokrájenou, do světlehněda podušenou cibulkou. Pikantně ochutíme solí, pepřem a sardelovou pastou a mokrýma rukama utvoříme středně velké kulaté karbanátky. – Uděláme světlou máslovou jíšku s malým množstvím mouky, zalijeme ji masovým vývarem a sklenicí bílého vína, necháme dobře povařit a pák do ní vložíme karbanátky a necháme je dusit. – Karbanátky vyjmeme, do omáčky vmícháme dva žloutky rozšlehané v kyselé smetaně, přidáme polévkovou lžíci kapary, ochutíme pepřem, solí, citronovou šťávou a karbanátky necháme chvilku v omáčce proležet, aniž by se však začaly vařit.

Zapečený ananas

Vezmeme plátky čerstvého nebo naloženého ananasu a rozpůlíme je. – Vypracujeme vazké těsto z 1/8 litru mléka, 125 g mouky, dvou celých vajec, špetky soli a trošky rumu. – Ananasové řezy do něj ponoříme a v horkém sádle opečeme do zlatová. – Necháme tuk okapat a pečivo podáváme pocukrované.

… při prvním setkání domýšlivá, byla při druhém přehnaně přátelská. A tak kladl Thomas karbanátky do jemné omáčky s velmi nedobrým pocitem.

Ovšem skutečně úzko mu bylo, až když v jídelně poznal paní Lakuleitovou. Olga Lakuleitová vypadala zpustošeně. V obličeji byla vyhublá. Vlasy měla zažloutlé a oči vyhaslé. A přitom byla nanejvýš na konci třicítky…

Ach bože, pomyslel si Thomas, ta ubohá duše. Je princezna přítelkyně toho tlustého panděra? Zřejmě. Proč jsem k nim jen chodil? Je to mrzuté.

Ten večer byl čím dál nepříjemnější. Olga Lakuleitová nepromluvila ani slovo. Nepila a sotva snědla jeden karbanátek. Náhle jí po bledých tvářích začaly stékat slzy.

„Jdi raději zase nahoru, Olgo,“ přikázal Lakuleit krátce a hrubě.

Olga Lakuleitová vstala a šla.

„Ještě karbanátek, pane Lieven?“ překypoval zdvořilostí ten dobrácký choť. A princezna se zářivě usmála na Thomase Lievena, který náhle cítil, jak ho přešla chuť, jak ho úplně přešla chuť.

Po jídle šli do knihovny. Tady, při kávě a francouzském koňaku, tlusťoch konečně spustil: „Poslyšte, Lievene. Vy jste Berlíňák, já jsem Berlíňák. Vy máte banku, já mám velký obchod. Časy nestojej za nic. Nic si nenamlouvejme: ta kára zapadla do bláta. Brzy se převrhne. Člověk musí myslet na budoucnost. Mám pravdu?“

„Nevím, o čem mluvíte,“ odtušil Thomas chladně.

Tlusťoch se řehtavě zasmál: „Jasně, že to víte! Kdopak už, když ne vy? Přece máte své peníze už taky ve Švýcarsku!“

Lakuleit byl úplně otevřený: on a jeho přátelé prý mají ve Francii velké jmění. Kdyby Thomas našel cestu, jak toto jmění díky svým stykům předisponovat do Švýcarska, nebylo by to k jeho škodě. „Byl by v tom pro vás slušnej úlovek, Lievene!“

Thomas toho ale měl právě dost. Vstal. „Obávám se, že jste se obrátil na nesprávného muže, pane Lakuleite. Nic takového nedělám.“

Vtom se zapojila princezna. Postavila se za Lakuleita. To Thomasovi dodalo. Že se ta osoba nestydí! Přítelkyně ženatého muže – a k tomu ještě takového muže! Fuj!

„Pane Lievene, snad by vás ten obchod přece jen zlákal, kdybyste slyšel, kdo jsou přátelé pana Lakuleita…“

„Už jste někdy slyšel o Göringovi?“ chrochtal tlusťoch. „O Bormannovi? Himmlerovi? Rosenbergovi? Říkám vám, že v tom jsou miliony – i pro vás!“

„Já nejsem na prodej.“

„Ale nesmysl, člověče! Každý je na prodej, přijde jen na cenu!“

To byl konec. Thomas se úsečně rozloučil. Byl teď zlostí bez sebe. Tohle tlusté prase! Tomu se pořádně podívám na prsty. Na něm není nit čistá…

Když Thomas hledal v šatně kabát, objevila se náhle princezna: „Jdu také. Mohl byste mě doprovodit domů. Bydlím tady blízko.“

Thomas se mlčky uklonil. Vzteky nemohl promluvit. Ani na ulici ze sebe nevypravil slovo. Mlčky dovedl mladou ženu až před její domovní dveře. Odemkla. Opřela se o zeď. „Tak co je, Tommy?“ zašeptala ta zvláštní příslušnice prastaré německé šlechty. Její hlas zněl vykouřeně a chraptivě.

Thomas na ni zíral.

„Pro-prosím?“

„No tak, polib mě… Na co čekáš?“ Přitáhla ho k sobě za rukáv, objala ho a divoce líbala.

„Chci, abys mě miloval,“ šeptala princezna. Znovu ho líbala a pak dost hlasitě řekla několik vět, které nelze otisknout.

Vy Hohenzollernové! Vy Windsorové, Auerspergové, Colonnové! Drahý hrabě z Paříže! Kvůli vašim urozeným rodům chceme zamlčet, co ta vyzývavá šlechtická blondýnka řekla – kvůli vám a s ohledem na mezinárodní knižní cenzuru.

V okamžiku, kdy slyšel Věru, princeznu z C., říkat tak neslýchané věci, zasáhlo Thomase náhlé poznání jako rána pěstí mezi oči.

Lakuleit!!!

Konečně věděl, odkud to jméno zná. Toto jméno stálo v černém deníku zastřeleného untersturmführera Petersena! Četná jména stála v tomto deníku, do něhož si šmelinář zapisoval všechny, kdož se zapletli do jeho temných kšeftů.

Lakuleit… Zřetelně, úplně zřetelně viděl Thomas to jméno napsané. A za ním tři vykřičníky. A pod ním zkratku druhého jména: „V.v.C.“ A za ní otazník…

13

Thomas se jindy rád nechal svést a hrál hru na „malé děvčátko“. Ale dnes? Jak půvabně působilo toto blonďaté stvoření šlechtického původu, tak neobvyklá a dvojaká byla princezna na druhé straně. Kromě toho měla ta dáma příliš ošklivé známé.

Laskavě, ale důrazně proto odtáhl Věřiny ruce ze svého těla a s úklonou poděkoval: „Byl to opravdu velmi roztomilý večer. Smím se rozloučit, nejdražší princezno?“

Kaštanové oči vyzývavé krasavice se zúžily.

Vážený čtenáři! Představte si do běla rozpálenou svůdně krásnou blondýnu! Máte? Dobře. Pak máte před svým vnitřním zrakem to, co Thomas Lieven viděl in natura.

Divoká dívka cedila mezi zuby: „Ty jsi se, Tommy, zbláznil, co? Přece mě v takovém stavu nemůžeš nechat samotnou…“

Thomas se podruhé uklonil. „Zdá se mi, ctěná princezno, že jste upřímně spřátelena s panem Lakuleitem. Tento svazek bych nerad narušoval. Takový harmonický morální vztah.“

Otevřel domovní dveře. Pokoušela se ho zadržet. Osvobodil se. Začala dupat svýma malýma nohama. Pronikavě křičela: „Zůstaň tady, ty prevíte!“ A bušila mu pěstmi do prsou. Otočil se a odcházel nočním bulvárem, aniž by se o rozrušenou ženu dál staral.

Ufff! Čerstvý vzduch! To bylo, co právě teď potřeboval. Hochu, hochu, to byl večer. Vysoká německá šlechta tedy má opravdu něco do sebe! V tom už měšťanské dámy skutečně nemohou držet krok.

Ta malá je trochu zpustlá, myslel si Thomas, ale milá. Směšné, byl bych mohl přísahat, že je to slušná dívka. Dobře vychovaná. Chytrá. Noblesní – když chce… Co má taková žena na chlapovi, jako je Lakuleit? Pročpak je její jméno napsané pod jeho v černém deníku mrtvého untersturmführera Petersena?

Thomas se zastavil, podíval se na strom a hlasitě si zanadával: „Snad jsi se už do Věry nezamiloval, ty idiote?“

Strom neodpověděl; vždyť to také nebylo míněno na něj. Thomas šel dál. Nesmysl, myslel si. Co je to zamiloval? Do takového blonďatého žraloka? To je úplně směšné. Ale panu Lakuleitovi se teď podívejme na zoubek. Ano!

Toho večera, 26. března 1944, měla služebná Nanette volno. Thomas Lieven odemkl dveře do domu, v malé předsíni otočil vypínačem, svlékl kabát a otevřel dveře do malé knihovny.

V ušáku před krbem seděl muž. Pěstovaný vousek nad horním rtem. Římský nos. Věčně ironické oči. Modrý, už trochu obnošený oblek. V ruce dýmku ve stylu Sherlocka Holmese. Pán vyfoukl obláček dýmu z laciného tabáku a pak nesmírně významně řekl: „To jste neočekával, pane Lievene, co?“

„Dobrý večer, plukovníku Siméone,“ řekl Thomas Lieven a s povzdechem pohlédl na francouzského tajného agenta a patentovaného hrdinu, s nímž zažil už tolik vzrušení. „Už jsme se dlouho neviděli.“

Plukovník Siméon, který stále ještě vypadal jako příliš velký Adolphe Menjou, vstal. Pateticky začal:

„Vstup sem mi otevřel šperhák. Pane, vaše hraje u konce.“

„Okamžik, můj milý. Váš tabák – nezlobte se na mě – příšerně páchne. Vidíte tam naproti tu modrou keramickou nádobu? V ní je pravý anglický. Kořist německého wehrmachtu. Nemějte žádné národnostní pochybnosti!“

Příslušník francouzské tajné služby věčně trpící nedostatkem peněz zaváhal, pak vyklepal svou dýmku a šel k modré keramické nádobě. Zatímco zvedal víčko, pochmurně hovořil: „Já osobně proti vám nic nemám, pane Lievene. Byl jsem to já, kdo vás získal pro Deuxième Bureau. Ale vaše hraje u konce.“

„To už jste jednou řekl. Počkejte přece chvilku, pak si vás dobře poslechnu…“

Náhle Siméon upustil svou dýmku. Náhle měl v ruce pistoli. „Pryč od té skříně! Ruce vzhůru!“

„Ale to přece ne, pane plukovníku,“ divil se Thomas a potřásl hlavou. „Jste pořád tak lekavý, jako dříve?“

„Mě neoklamete! Chtěl jste tu skříň otevřít, je to tak?“

„Ano, je.“

„A vzít z ní zbraň a přemoct mě.“

„To ne. V té skříni nejsou žádné zbraně.“

„Ale?“

„Můj domácí bar. Chtěl jsem nám připravit něco k pití!“

Plukovník udělal tři obrovské kroky, prudce otevřel vyřezávanou skříň a trochu zčervenal. Zavrčel: „Muž v mém povolání nemůže být nikdy dost opatrný.“ Thomas začal připravovat nápoje. Siméon dodal: „Zvláště ne u takového zrádce, jako jste vy.“

„Se sodou, nebo s čistou vodou?“

„Se sodou. U takového troj a čtyřnásobného zrádce, jako jste vy, pane Lievene!“

„Trochu bezbarvé, ne? Ještě trochu whisky? Tak.“

Siméon se rozčileně odvrátil. Thomas ho soucitně pozoroval. V podstatě měl tu horkou hlavu a bláznivého hrdinu rád. Podával mu pití se slovy: „Je mi líto, plukovníku.“

„Co?“

„Že jsem vám pokazil váš pěkný výstup. Prozraďte mi, jak se vlastně daří sladké Mimi?“

„Odkud to mám vědět?“

„Ale poslyšte, pane plukovníku! Vy jste Mimi ode mne odtrhl! Chtěli jste se vzít, mít děti, malé francouzské vlastence… A to nevíte, jak se jí daří?“

Plukovník viditelně posmutněl: „Mimi mě opustila. Už před rokem. Umíte si to představit?“

„Přesto se napijme na Mimino zdraví. Je vám útěchou pomyšlení, že ta sladká Mimi opustila i mě?“

„Ne.“

„To je opravdu milé. A teď mi vysvětlete, proč je moje hra u konce.“

„Vy jste mě předtím nenechal domluvit. Nechtěl jsem říci, že vaše hra je u konce. Chtěl jsem říct, že vaše hra je u konce, jestli okamžitě nedáte ruce pryč od princezny.“

„Od jaké princezny?“

„Přesně víte, od jaké princezny! Byl jste s ní dnes večer.“

„Věřte mi, že jsem od ní ruce dal!“

„Nebuďte frivolní! Tady jde o život a smrt! Varuju vás, Lievene! Máme o vás ohromný spis…“

„Bože můj, která tajná služba ho nemá?“

„Varuju vás naposledy, Lievene. Neschovávejte se do toho lhostejného cynismu. Víte, jak zatím zesílil odboj ve Francii. Každý den bychom mohli odrovnat jednoho z vašich – kdybychom chtěli. I vás! Ale u vás jsem pořád ještě trochu na měkko…“

„To přece ne!“

„Ale ano… vzpomínky… Náš společný útěk z Paříže… Mimi… Toulouse… plukovník Débras… Josephine Bakerová… Ale už vás nebudu moct chránit, budete-li se dál starat o princeznu – a o pana Lakuleita…“

Thomas Lieven užasl. „Chcete mi namluvit, že francouzská tajná služba má obavy o blaho jednoho tlustého nacistického šmelináře?“

„Ano, to vám chci namluvit.“

„A proč?“

„Ne, to vám nechci vyprávět.“ Plukovník byl teď nesmírně mužný a rozhodný: „Předal jsem vám naše poslední varování, Lievene. Po tomhle už žádné nebude. Pak se bude střílet naostro!“

„Hned? Nebo spolu ještě můžeme vypít jednu whisky míru?“

ČÁST TŘETÍ

1

„Tenhle pan Lakuleit je podle mého názoru jedna z největších sviní, jaké ve Francii chodí,“ oznamoval Thomas Lieven v jednom pokoji hotelu Lutetia v Paříži. Jeho posluchači byli plukovník Werthe a malý ctižádostivý major Brenner. Přitom se na sebe významně podívali. „Pročpak si vyměňujete takové pohledy, pánové?“

„Ach, Lievene,“ povzdechl Werthe, „Brenner a já jsme se na sebe podívali jen proto, že si myslíme, že známe tu hezkou hnací sílu vašeho rozčilení. Říkám jen: Věra.“

„Princezna Věra,“ zachichotal se Brenner. „Nedívejte se tak zle, pane Lievene! Od té doby, co po vás jde SD, dáváme na vás pozor…“

Thomas se rozzuřil: „Ta princezna je mně lhostejná! Úplně!“ Brenner se opět zachichotal. „Nechichotejte se! Říkám vám, že tenhle Lakuleit smrdí až do nebe! A princezna šmelí společně s ním! Jde po nich i francouzská tajná služby!“

„To bychom už od vás žádali příliš mnoho, kdybychom chtěli, abyste nám řekl, kdo z francouzské tajné služby?“ mínil Werthe. Thomas kývl. „Tvrdíte, že pan Lakuleit chce dostat Bormannův, Himmlerův a Rosenbergův majetek do Švýcarska. Ještě pořád nemáte dost, člověče? Chcete se pustit do křížku přímo s Hitlerem?“

„Pane Lievene, dávám v úvahu –“ začal malý major Brenner.

Ale Thomas ho rozčileně přerušil: „Vy byste se měl co nejpečlivěji vyhýbat tomu, abyste mi odporoval, Brennere. V té záležitosti u makisty jste mi odporoval – a byl jste povýšen na majora. V záležitosti s poukázkami říšských úvěrových ústavů už jste byl chytřejší a spolupracoval jste se mnou. A teď, kdy jste těsně před podplukovníkem, mi chcete vpadnout do zad, vy blázne?“

To zapůsobilo. Brenner, rudý jako rajské jablíčko, ujišťoval: „O tom není ani řeči, pane Lievene. Myslím – myslím… Připojuju se k vašim plánům. Hm!“

Plukovník Werthe zasténal. „To mi proboha ještě chybělo, že mi zkorumpujete vlastní lidi, Lievene!“

Abwehr v Paříži si všemi prostředky, které byly k dispozici, prověřil pana Oskara Lakuleita, bývalého majitele garáží v Berlíně, nyní milionáře, jediného majitele firmy Intercommerciale SA a nákupčího motorových vozidel wehrmachtu. Co při tom vyšlo najevo?

Oskar Lakuleit se špatně choval ke své ubohé ženě. Zjevně ji podváděl s princeznou Věrou von C. Ve svých obchodních metodách byl brutální, v obchodních způsobech neotesaný, byl namyšlený a ve všem všudy typický zbohatlík.

„No a?“ namítl Werthe. „Za to všechno nemůžeme nikoho zavřít. Jinak by člověk musel zatknout tři čtvrtiny všech mužů na světě.“

„A přesto je na tom chlapovi něco prohnilého,“ trval na svém Thomas Lieven. „Velmi prohnilého!“

Ale co?

Na zakázku „zmocněnce pro motorová vozidla“ nakupoval Oskar Lakuleit už léta v celé Francii auta. Jeho závod zdaňoval ročně milionové částky. Z nákupu francouzských aut mu wehrmacht jako výdělek, diety a úhradu nákladů povolil provizi deset procent kupní ceny.

Obchod běžel ke spokojenosti všech. „Zmocněnec pro motorová vozidla“, kterého se Thomas vyptával, se rozčílil: „Nechte laskavě Lakuleita v klidu, zvláštní veliteli! Je to náš nejlepší člověk!“

„A přece…,“ brumlal Thomas, když večer 7. dubna 1944 seděl s majorem Brennerem v knihovně své malé vily u láhve koňaku, „a přece je tenhle Lakuleit zločinec… Ještě nikdy jsem se v odhadu lidí nespletl…“ Zazvonil telefon.

Thomas zvedl sluchátko. „Haló?“

„No, Tommy,“ uslyšel známý hlas, „Jak se daří zlému chlapci?“

To je až příliš hloupé, pomyslel si Thomas, proč se teď červenám? Chraptivě odsekl: „Skvěle, ctěná princezno. A vám?“

„Stýská se mi – po vás! Chcete ke mně přijít zítra večer:“

„Ne.“

„Moje služebná má volno. Řekněme tedy po večeři?“

„Obávám se, že to opravdu nejde.“

„Mám několik nádherných nových desek. Propašovaných z Portugalska. Gershwin a Glenn Miller. Benny Goodman a Stan Kenton. Přehraji vám je… Tak tedy v devět!“

Slyšel, jak se zasmála, pak zavěsila, aniž by počkala na odpověď.

„Nestydatost,“ vztekal se Thomas Lieven.

2

Přišel už deset minut před devátou. A přinesl celofánovou krabici s třemi orchidejemi, které musel dlouho hledat. V roce 1944 orchideje pomalu docházely i v Paříži.

Princezna měla na sobě velmi cenné šperky a krátké černé večerní šaty, vzadu, vpředu a pod pažemi vyzývavě hluboko vystřižené.

Přehrála Thomasovi nové desky. Potom trochu tančili. Potom pili růžové šampaňské. Thomas shledával, že princezna je strhujícím způsobem krásná. Řekl jí to. Přiznala mu, že ji vzrušuje nejvíc ze všech mužů na světě. A tak bez velkých okolků skončili kolem 23. hodiny na gauči.

Thomas dostal polibky jako ještě nikdy v životě. Princezna předla: „Ještě nikdy se mi žádný muž nelíbil tak jako ty…“

„Také se mi líbíš, Věro – moc.“

„Kdybys pro mě mohl něco udělat, udělal bys to?“

„Přijde na to…“

„Můžeš mi rozepnout zip?“

„Ale rád…“

„Udělal bys pro mě ještě něco?“

„Ze srdce rád!“

„Tak nech Lakuleita na pokoji.“

Vyskočil. Náhle byl zcela střízlivý. „Co jsi to řekla?“

„Máš nechat Lakuleita na pokoji.“ Zůstala ležet na gauči a číhavě se na něj dívala.

„Ty ho už přece týdny špehuješ, můj milý Tommy. Nebo ne?“

Neodpověděl.

„Možná ti to není vhod, že ti říkám Tommy,“ pokračovala princezna. „Snad bych ti měla říkat Jeane. Jeane Leblancu. Nebo Pierre? Pierre Hunebelle?“

Náhle mu bylo opravdu podivně.

„Hunebelle se ti tedy také nelíbí? No dobře, pak snad Armande Deekene? Vzpomínáš si ještě, jak jsi pracoval na té velké šmelině s francouzskými franky, Armande? Nebo jak jsi podvedl francouzské partyzány – kapitáne Roberte Almonde Everette?“ Trochu lapal po dechu. „Nebo jak jsi před jedním německým generálem hrál amerického diplomata Roberta S. Murphyho? – No, musím mluvit dál, ty milý, sladký německý agente abwehru? Nebo už jsi mezitím zase u jiného spolku?“

„Ne,“ zamračil se Thomas. Vzchopil se. „Stále ještě jsem u německého abwehru. A ty?“

„No, hádej!“

„Když si pomyslím na tvého tlustého milence, řekl bych, že gestapo,“ odpověděl hrubě.

Princezna vykřikla. Vyskočila. Dříve než mohl uskočit, uhodila ho zprava a zleva do tváře. A okamžitě upadla do svého hovorového jazyka: „Ty arcilumpe, ty špíno, co si myslíš? Já se ti pokouším zachránit život a ty?“ Thomas šel ke dveřím. „Tommy, neodcházej! Pro mě za mě, dělej si s Lakuleitem co chceš. Ale zůstaň!“ Thomas šel předsíní. „Pomstím se – ty hnusná bestie… Prosím tě, zůstaň u mě, prosím…“

Thomas zaklapl dveře. Běžel po schodech dolů. Dveře nahoře se opět rozletěly. Nadávala za ním jako megera.

Pryč! Jen pryč! Vyběhl na ulici. Tam se srazil s mužem, který potlačené vykřikl: „Au! Sakra!“

„Člověče, padejte odtud, jsem tak vzteklý, že nevím, co dělám!“

„To také není nutné,“ odpověděl plukovník Siméon chladně. „Stojím tu dvě hodiny. Viděl jsem vás přicházet. Vidím vás odcházet.“

„Hrome, vy jste ale nadaný agent!“

„Nedbal jste mého varování. Brzy se budete dívat na ředkvičky už jen zdola!“

3

„… a před domem stál chlapík od francouzské tajné služby,“ vyprávěl Thomas druhý den v hotelu Lutetia plukovníku Werthovi a malému majoru Brennerovi. Stále ještě zuřil.

„Jakou roli vlastně hraje vaše princezna?“

„To nevím, ale brzy to budu vědět… pane plukovníku, přísahám vám, že toho chlapa dostanu, že…“

Werthe ho přerušil: „Konec s Lakuleitem, Lievene. Byl jsem dneska zle pokárán. Od Speerova štábu. Lakuleita máme okamžitě nechat na pokoji. Ten muž je duší Atlantického valu! Lakuleit dodává veškeré nedostatkové zboží. Byli by bez něho vyřízení! Například telefonní kabel… Nemohli sehnat telefonní kabel. Lakuleit jej dodal! 120 000 metrů!“

Thomas povzdychl. „No dobře. Pokárali vás, plukovníku. Vaši špatnou náladu chápu. Ale proč se tváříte tak schlíple vy, Brennere?“

Major mávl rukou. „Nic než zlobení. Přišel dopis z domova. Manželka je nemocná. Syn určitě v červnu propadne. Z latiny a fyziky. A k tomu ještě ty prokleté daně…“

Se špatně skrývaným nezájmem se Thomas obrátil na majora: „Proč máte něco společného s daněmi, pane Brennere?“

„Protože já idiot jsem před několika lety napsal pro jedno nakladatelství vojenské literatury několik článků! Protože jsem idiot zapomněl přiznat je na daních! Protože se v tom nakladatelství zrovna dělala účetní kontrola! A protože nějakej podělanej účetní udal moje jméno, proto!“

Obličej Thomase Lievena náhle vypadal úplně přihlouple. Hlas zněl skoro zpěvavě: „Účetní…?“

„Říkám přece!“

Náhle Thomas vyskočil. Vyrazil ze sebe vítězný pokřik, objal Brennera a políbil ho na čelo. Pak se vyřítil z kanceláře.

Brenner do krvava zrudl; ještě nikdy ho žádný muž nepolíbil. Mnul si čelo. „Zbláznil se,“ pronesl konsternované. „Zvláštní velitel Lieven se zbláznil!“

„Nikdy,“ ujišťoval hubený, v tváři žlutý účetní Anton Neuner, „nikdy vám to, pane Lievene, nezapomenu!“

„Raději jezte, pane Neunere, vychladne vám polévka,“ pobízel Thomas. Pozval prostého Neunera do své vily. Pánové se znali týden. Pan Neuner byl až do nedávná účetním Intercommercialu Oskara Lakuleita. Lakuleit toho večera, kdy u něho byl Thomas na návštěvě, svého účetního vyhodil. Tehdy Thomas poprvé uslyšel jméno Neuner. Poté, co slyšel majora Brennera naříkat nad daněmi, si na to jméno opět vzpomněl.

Hubený účetní poslušně usrkl lžíci polévky, pak mu opět poklesla ruka a zíral na Thomase jako na světlý příslib. „Pořád to ještě nemohu pochopit! Pan Lakuleit mě vyhodí. Zruší mé osvobození od frontové služby. Moje žena si může…

Menu

Bujón z telecího masa s toastem

Dušené holoubě s květákovým krémem

Jablkový kompot s třešněmi

Paříž, 14. Dubna 1944

DIETA THOMASE LIEVENA NĚKOMU ZLÁME VAZ

Bujón z telecího masa

Vezmeme úplně libové telecí maso a bez zeleniny z něj připravíme vývar, který necháme důkladně povařit a jen málo osolíme. Nalijeme do šálků, posypeme na drobno posekanou petrželí a podáváme s toastem bez kůrky.

Dušené holoubě

Vezmeme dobře očištěná a opraná mladá holoubata a necháme je ve slabě osolené vodě a s hezkým kouskem másla asi 30 minut dusit v uzavřeném hrnci na malém plameni. Dáváme pozor, aby v hrnci bylo stále tolik vody, aby se holoubata nezačala připékat.

Květákový krém

Vezmeme důkladně omytý květák, odstraníme tvrdé košťály a květák rozlámeme na několik dílů, které vložíme do vařící se osolené vody a vaříme do měkká. – Pak vyjmeme, necháme okapat a propasírujeme sítem. Pyré dobře promícháme se žloutkem, trochou sladké smetany a kouskem másla a na malém plameni ještě jednou prohřejeme, aniž by se však začalo vařit.

Jablkový kompot s třešněmi

Vezmeme sladká, křehká, oloupaná a jádřince zbavená jablka a pokud možno s malým množstvím cukru z nich připravíme velmi jemné jablkové pyré. – Obložíme nakládanými třešněmi a po obvodu kompotové misky napícháme piškoty.

… oči vyplakat; já se už vidím v Rusku. A pak se objevíte vy, úplně cizí člověk, a zprostředkujete mi místo, kde jsem osvobozen od frontové služby. Ale proč?“

„Pane Neunere, jsem bankéř. Znám Intercommerciale. Vím, že jste schopný člověk. Takové věci se proslechnou! Tím méně rozumím tomu, že vás pan Lakuleit vyhodil…“

Neuner se sklonil nad talířem. „Kvůli 18 markám a 25 fenikům. Ano, slyšel jste dobře! A to po třech letech, kdy jsem na něj dřel.“ Neuner vyprávěl, jak jednou zašel do jedné restaurace na večeři a tento údaj uhradil na účet podniku, aniž se Lakuleita zeptal. Tlusťoch na to přišel. A okamžitě ho vyhodil. „Přitom bych mohl vyprávět o obchodech – o takových obchodech, řeknu vám, pane Lievene…“

„Zajímavé.“

„… ale neudělám to. I když se ke mně pan Lakuleit choval ošklivě, nejsem zrádce…“

Hezká služebná Nanette přinesla hlavní jídlo. Neuner prohlásil: „Ta polévka byla vynikající. Doufejme, že teď nebude nic smaženého. Jsem totiž nemocný. Mám žaludeční vředy, víte.“

„Jsou to holoubata dušená s vodou a máslem. Myslel jsem na vaše zdraví.“

„Ach, milý pane Lievene, co jste to za báječného člověka!“

„To nestojí za řeč. Ostatně budete jistě žít déle než ten příliš tlustý Lakuleit. Ten muž se ještě přežírá, i pokud jde o jeho obchody…“

„Ten člověk se už přežral,“ vyrazil Neuner. „Ta auta mu ještě jednou zlomí vaz.“ Ulekaně se zarazil.

„Vezměte si, to je pasírovaný květák. Chutná vám holoubě?“

„Vynikající, dokonce ani na Riviéře jsem nic lepšího nejedl.“

V mozku Thomase Lievena to zazvonilo. Neuner, ten prostý účetní, na Riviéře?

„Mám ten recept od jednoho kuchaře z hotelu Negresco,“ prohodil Lieven, „tam jsem vždycky bydlel, je to krásný dům…“

„Hahaha, to bylo panu Lakuleitovi příliš drahé. Myslím pro mě. Sám tam vždycky bydlel. Já se musel nastěhovat do jednoho laciného penzionu. Potřeboval mě, protože neumí francouzsky.“

„Ten pan Lakuleit je asociál.“

Se zářícíma očima nic netušící Neuner vyprávěl: „Jezdili jsme na Riviéru velmi často, až dolů, na francouzsko-španělské hranice. Naše obchody…“ Náhle zmlkl a podíval se na Thomase Lievena nedůvěřivě.

Ale Thomas se zářivě usmál: „Vezměte si ještě trochu kompotu, pane Neunere! A vyprávějte o Nizze! Už jsem tam dlouho nebyl…“

4

Z tajné zprávy, kterou abwehr Paříž poslal 12. května 1944 Nejvyššímu zúčtovacímu dvoru v Berlíně:

… zavedly šikovně směrované výpovědi propuštěného účetního Antona Neunera o Nizze naši pozornost na toto město. Major Brenner a zvláštní velitel Lieven byli vysláni na Riviéru. Po třítýdenní práci zjistili: Oskar Lakuleit tu částečně nakoupil, částečně nechal ukrást z garáží uprchlých majitelů nejméně 350 cenných vozů zahraniční výroby (Rolls Royce, Lincoln, Cadillac, Hispano Suiza, atd.). Obchody uskutečňoval v hotelu Negresco a používal při nich účetního Neunera jako tlumočníka. Lakuleit auta rozebral. S pomocí úplatků si ve Víchy obstaral povolení k vývozu „náhradních dílů automobilů“ a vyvážel je do Madridu, kde z „náhradních dílů“ opět smontoval luxusní auta a prodal je za nejvyšší ceny.

Tyto transakce z Nizzy nepochybně nejsou zaneseny v účetních knihách firmy „Intercommerciale“. Předpokládáme, že Oskar Lakuleit těmito a dalšími obchody připravil Německou říši o miliony. Transakce z Nizzy poskytují daňovému vyšetřování materiál, na jehož základě je možné zkontrolovat celou firmu…

5

Večer 29. května 1944 přinesl Thomas Lieven princezně Věře von C. rudé růže. Den předtím mu podivná aristokratka – opět jednou – zatelefonovala a pozvala ho. Thomasovi se zdála vzrušující jako ještě nikdy.

Věra ho přivítala: „Slibuju, že budu dnes večer velmi hodná. Ani slovo o Lakuleitovi!“

Věra svůj slib toho večera držela dlouho. To, že ho nakonec přece jen musela porušit, nebyla její vina.

Tančili. Flirtovali. Připozdívalo se. Pak se líbali. Potom pro ně už neexistovaly žádné problémy. Všechno bylo přirozené a jednoduché a Thomas měl náhle pocit, že Věru dlouho, dlouho zná…

Zazvonil telefon.

„Nevezmu to,“ řekla Věra lenivě. Dívala se zamilovaně na Thomase a hladila ho. Telefon zvonil pořád dál. Nakonec Věra přece jen zvedla sluchátko. Ohlásila se. Chvilku poslouchala, potom zbledla jako vosk. V jejích očích se náhle objevila nenávist. Zasyčela na Thomase: „Ty pse… ty sakramentskej pse!“

„Ne, chérie! Ne už zase,“ prosil.

Věra najednou zakřičela do sluchátka: „Já už nemůžu… už nemůžu nic poslouchat!“ Hodila sluchátko na gauč, vyskočila a vzteky se třásla po celém těle. Začala Thomasovi oplzle spílat.

Chvilku poslouchal, pak si na ucho přitiskl sluchátko, z kterého stále ještě kvákal rozčilený hlas: „… Věro… Věro… Sakra, Věro, poslouchejte mě přece! Říkám vám, že je to Lievenova vina! Už nemůžeme nic dělat… Lakuleita už vezou do Berlína… Ve firmě… ve vile… všude už sedí daňová kontrola… všechno je zapečetěno…“

„Dobrou noc, plukovníku Siméone,“ rozloučil se Thomas Lieven s úšklebkem. Položil sluchátko do vidlice a s úšklebkem padl zpátky na gauč. Pak náhle dostal ránu. A ještě jednu. Věra se na něho vrhla. Prali se. K tomu křičela: „Prevíte! – hnusnej pse!“

Nakonec ji pevně držel a požadoval přesně informace. Supěla, když mu říkala: „Uteču – ještě dneska v noci – už mě nikdy neuvidíš!“

„Jestli tě nechám jít!“

„Necháš mě jít – vím, jak ty myslíš. Vím, co máš za sebou. Proto mám takový vztek, proto tomu prostě nerozumím!“

„Čemu?“

„Že jsi vyřídil Lakuleita!“

„Je to odporný zločinec, který navíc tajně financuje gestapo.“

„No a? Co je ti do toho? Všechno to zlato, všechny devizy velkých nacistických bonzů by padly do našich rukou…“

„Kdo je to my?“

„Britská tajná služba!“

Klesl zpátky do polštářů a lapal po dechu. „Ty pracuješ pro britskou tajnou službu?“

„Vždyť to říkám!“

„Ale… ale co má s tebou společného Siméon?“

„Ten si myslí, že pracuju pro něho… To byl můj úkol: odvést pozornost Francouzů, abychom se k výpadu dostali my. A my bychom se bývali k němu dostali, kdyby ses k nám přidal, ty idiote!“

Začal se smát.

„Nesměj se, ty prevíte!“

Thomas se smál pořád víc. Obracel se na břicho, zpátky na záda, zase na břicho.

„Nemáš se co smát, sakra, zabiju tě, ty lumpe!“

Thomas řičel, vzdychal, sténal, v životě se tak nesmál. Skoro se udusil. Věra se na něj rychle vrhla. Znovu se začali prát.

Telefon začal řinčet podruhé. Thomas Věru odstrčil, narovnal se a zvedl sluchátko k uchu. Úplně bez dechu a ještě pořád se smíchem zaskuhral: „Ano, monsieur le colonel, co ještě?“

„Jak to, ještě?“ zeptal se hlas plukovníka Wertha. Thomasovi byla náhle zima. Zakoktal: „Co… co se stalo, pane plukovníku?“

„Doufal jsem, že vás zastihneme u princezny. Hledáme vás všude.“

„Hledáte… mě… už… všude,“ opakoval Thomas idiotsky, zatímco Věra na něj zírala s pootevřenými ústy.

„Mám tady kurýry. Gekados. Ve věci Lakuleit letíte ráno do Berlína. A budete se hlásit na Hlavním úřadě říšské bezpečnosti.“

„Na Hlavním úřadě říšské bezpečnosti?“

„Ano. Přesně v 15 hodin. U Heinricha Himmlera.“

6

Tady musel zapracovat jeden z nejhorších architektů všech dob, pomyslel si Thomas Lieven, když uviděl obrovský komplex budov na Wilhelmstrasse 102.

Masivní, do široka otevřenou dvojitou branou vstoupil náš přítel do temného průjezdu. Esesman urostlý jako jedle s kamennou tváří shlédl dolů na štíhlého civilistu. Němě pokynul rukou ke skleněné přepážce, za níž úřadovali tři jeho kolegové.

Thomas Lieven vstoupil, pozvedl klobouk a řekl: „Zvláštní velitel Lieven z abwehru Paříž. Byl jsem předvolán na Hlavní úřad říšské bezpečnosti.“

„U nás se říká Heil Hitler,“ řekl ostře službu konající hauptscharführer SS. „Kdo vás předvolal?“

„Pan říšský vůdce SS a šéf Německé policie,“ odpověděl skromně Thomas.

Esesman změnil barvu tváře, sáhl po telefonu, promluvil do něj a naslouchal. Pak byl naplněn samou úctou a pokorou. Okamžitě byl vyplněn návštěvnický lístek a opatřen razítkem, datem a hodinou: Berlín, 30. května 1944, 17.48.

Domem vedlo široké kamenné schodiště až do prvního patra. Pak už byly schody dřevěné. V úzkých chodbách bylo šero. Holínky klapaly, boty se šoupaly. Zdálo se, že v tomto středisku hrůzy se pohybují tisíce lidí.

Thomas, jdoucí za vojenským sluhou, si pomyslel: včera jsem byl ještě v Paříži. Teď jsem tady, v Hlavním úřadě říšské bezpečnosti. Já, pokojný občan, člověk, který nenávidí tajné služby, nacisty, násilí a lež. Já, Thomas Lieven, kterého už léta nenechávají žít v klidu.

Jestlipak tenhle zlý sen o budově ještě opustím živý? Jestlipak se ještě někdy dostanu z té obrovské pavučiny, abych vyprávěl, co mi nikdo nebude věřit?

„Posaďte se, zvláštní veliteli,“ vyzval ho Heinrich Himmler. Tomu předcházelo krátké uvítání, při kterém si Obergruppenführer SS Kaltenbrunner, Hun s jizvami v obličeji, Thomase nedůvěřivě prohlížel. Kaltenbrunner byl šéfem Hlavního úřadu říšské bezpečnosti. V jeho kanceláři teď seděli Thomas a Himmler sami.

Všechno v té kanceláři bylo pompézní: obložení stěn, stříbrné svícny, nábytek. Na stěně visel olejový obraz představující zříceninu hradu nad mořským příbojem bičovaným bouří.

Říšský vůdce SS a šéf Německé policie v černé uniformě svého stavu hovořil: „Tedy, dávejte pozor, Lievene: víte, že váš příznivec, admirál Canaris, je několik týdnů soukromým člověkem. Víte, že celý vojenský abwehr je podřízen mně.“ Himmler se slabě usmál. „Prohlížel jsem si vaše spisy. Víte, co bych s vámi měl udělat?“

„Vlastně byste mě měl nechat zastřelit,“ řekl Thomas Lieven tiše.

„Já? Ech? Co? Jistě, zcela správně! To jsem chtěl říci!“ Tu a tam Himmler pootočil těžkým pečetním prstenem s runami SS, který měl na prstě. Chladně se díval na Thomase. „Chci vám dát šanci. Poslední šanci. Posláním, které vám chci svěřit, se můžete osvědčit před Vůdcem a před národem.“

Zazvonil telefon. Himmler jej zvedl a krátce naslouchal. Položil sluchátko se slovy: „Nepřátelské bojové svazy nalétávají na říšské hlavní město. Pojďte dolů do sklepa.“

To byla první fáze rozhovoru. Druhá se odehrávala v hlubokém bezpečném bunkru.

Mezitím, co řady bombardérů svrhávaly svůj smrtící náklad nad Berlínem a méně prominentní soukmenovci v méně prominentních sklepích umírali po stovkách, začal říšský vůdce SS jiným tónem: „Lievene, jste muž s pacifistickými názory. Neodporujte mi, vím všechno! Tím spíše mi dáte za pravdu, když řeknu: Tato hrůzná krvavá lázeň musí skončit. My, lidé ze Západu, se nesmíme vybíjet, aby se bolševičtí podlidé smáli do hrstičky.“

Těžký pumový útok lehce otřásl podlahou bunkru. Zhaslo světlo. Pak se opět rozsvítilo. Thomas viděl, že říšskému vůdci SS stály na čele drobné kapičky potu.

Himmler mluvil už jen polohlasem: „Bojuju těžký boj. Spočívá na mně obrovská odpovědnost. Nikdo mi ji neodejme. Musím rozhodnout já sám.“

Já, já, já, myslel si Thomas. A Hitler? A Goebbels? A ti ostatní? Ten pán si připravuje separátní závěrečný finiš!

„Za normálních okolností bychom vás jednoho dne jako škůdce národa připravili o hlavu. Ale já vás chci využít a využiju vás. Jste ten nejlepší muž, kterého jsem mohl najít.“ Opět zaduněl útok. Opět zhaslo světlo. Himmlerova tvář byla teď šedá. „Znáte každý přechod do Španělska. Znáte každou pašeráckou stezku ze Španělska do Portugalska, je to tak?“

„Ano,“ potvrdil Thomas.

„Dobře. Dostanete všechny plné moci. Daruju vám svobodu za podmínky, že určitého člověka dovedete zdravého a bez úhony do Lisabonu. Jste přece bankéř, že ano? S vámi přece člověk může mluvit o obchodech – nebo ne?“

„Přijde na to,“ odtušil Thomas. A myslel si: Proto mě potřebuje. Portugalci s námi přerušili diplomatické styky. Španělé do země nepustí jediného Němce. Člověk se tam může dostat jen ilegálně. Proto tedy.

Rty Thomase Lievena byly suché. Celý se potil. Nejsem žádný hrdina, myslel si. Nejsem vůbec žádný hrdina. Mám strach. Ale jestli si tenhle hromadný vrah myslí, že teď ještě dostanu ven jeho – nebo někoho z jeho příbuzných – jeho přátel…

„Taktak, vy si tedy kladete podmínky!“ V Himmlerově hlase se ozval nebezpečný podtón. „Na co přijde?“

„Kdo je ten člověk,“ zeptal se Thomas Lieven tiše.

„Ten člověk vám bude nepochybně sympatický,“ odpověděl Himmler. „Jmenuje se Wolfgang Lenbach a má na toto jméno výborné doklady. Ve skutečnosti se jmenuje Henry Booth a je to anglický podplukovník. Osobně se zná s Churchillem a Montgomerym. V Norsku velel jedné akci. Tam jsme ho zajali…“

7

Jako obrovská pochodeň hořel Berlín ještě hodiny po skončení leteckého poplachu.

Dav zaplavil nádraží. Ženy a děti křičely, muži bojovali o místo ve vagonech, které, zaplněny uprchlíky, nepřetržitě opouštěly město.

Vlak byl přeplněn k prasknutí. Lidé se tísnili dokonce i na toaletách. Vystupovat a nastupovat se mohlo jen okny. Ale ve spacích vagonech bylo místo, hodně místa…

Čtyři esesmani eskortovali mezi sebou dva civilisty ke spacímu vagonu rychlíku do Paříže. Odstrkávali ženy a děti.

Když esesáci došli k vagonu, průvodčí otevřel zamčené dveře.

„Pan Lieven a pan Lenbach, že?“ ujišťoval se nervózně průvodčí. Thomas přikývl. „Lůžko třináct a čtrnáct,“ ukázal průvodčí. Thomas pohlédl na vysokého, hubeného muže, který ho provázel, a učinil vybízející pohyb. Hned poté muž, který si říkal Wolfgang Lenbach a ve skutečnosti se jmenoval Henry Booth, vstoupil do kupé. Britský podplukovník byl oblečen do modrého obleku. Měl krátce ostříhané hnědé vlasy, světlé oči, huňaté obočí.

Thomas hovořil anglicky: „Dovedu si představit, co se ve vás odehrává, mister Booth. Myslel bych si na vašem místě totéž. Přesto – v příštích dnech spolu musíme vycházet…“

Britský podplukovník mlčel.

Thomas povzdechl a vytáhl ze své cestovní brašny láhev whisky.

Naplnil obě sklenice na čištění zubů, které stály na umyvadle, a jednu podal druhému muži.

„Thanks,“ poděkoval Angličan. Bylo to poprvé, co ho Thomas uslyšel mluvit. Pak oba dlouho mlčeli. Vlak se dal do pohybu.

Thomas usedl na svou postel: „Vím, s jakým posláním cestujete do Lisabonu, mister Booth. Hned jsem to tušil.“

Odpověď se nedostavila. Táhla klapala, kola se točila…

Thomas pokračoval: „Máte předat Himmlerovu nabídku míru. Nabídku míru Angličanům a Američanům. Jeden podobný pokus už byl učiněn, prostřednictvím generálního konzula Cabla v Curychu. Tehdy Himmler nakonec ucukl. Ale nyní zase navrhuje uzavřít příměří a společně bojovat proti Sovětům…“

Žádná odpověď.

Thomas se nedal znervóznit: „Je jasné, že taková nabídka je nepřijatelná. Je z každého hlediska amorální. Bojovali jste se Sověty proti nám. Prostě nemůžete nechat své bratry ve zbrani ve štychu.“

Thomas uslyšel Angličanův hlas: „Proč mi to všechno vyprávíte?“

„Protože v naší zemi nejsou jen svině.“

„Tomu nerozumím.“

Thomas se na Angličana otevřeně zadíval. „Nevíte o mně nic. Nemáte důvod mi důvěřovat. Znáte pana Himmlera. Aspoň víte, jak to v jeho mozku vypadá. Přesto vám říkám: v Německu nežijí jenom nacisti. Ne všichni se vrhli na Rusko s nadšením.“

„S nadšením ne, ale vrhli se!“

„Přepadli jsme Rusko. To je pravda. Přesto vám říkám: v německém wehrmachtu nejsou jen zpustlí žoldnéři! Záhy přistanete na kontinentu. Spolu se Sověty nás porazíte. Ale pro statisíce bude rozdíl, jestli padnou do západního zajetí, nebo do sovětského. Mezi těmito statisíci budou mnozí, kteří nemohou za to, co se stalo v téhle válce…“

„Tedy nevinní?“ zvedl obočí Booth. „Cožpak jste všichni neřvali Heil Hitler a neponechávali nadšeně volnost panu Hitlerovi?“

„A cizina? Neponechávala panu Hitlerovi taky volnost? A neobdivovala ho na jeho olympiádě a nečinně nepřihlížela, když napadl první malé národy?“ namítl Thomas. „Nebyl pan Chamberlain v Mnichově?“

Angličan zprudka postavil sklenici. Zhasl světlo nad svou postelí a obrátil se ke stěně.

8

Abychom předeslali:

V rámci bezpodmínečné kapitulace rozkázaly mezi 8. a 9. květnem 1945 spojenecké ozbrojené síly všem jednotkám německého wehrmachtu, aby o půlnoci zastavily všechny bojové akce a přesuny a daly se zajmout na místě, na němž se v tom okamžiku budou nalézat. Dnes je historická pravda, že anglo-američtí vojevůdci a důstojníci, především britský polní maršál Bernard L. Viscount Montgomery, mlčky německým jednotkám povolili, aby se ještě několik hodin po půlnoci 8. května 1945 pohybovaly ze svých pozic západním směrem. Tisíce německých vojáků na Labi, v Meklenbursku, v Duryňsku tak unikly sovětskému zajetí.

Ke štábu polního maršála Montgomeryho patřil v té době také podplukovník Henry Booth…

9

Hlavní sídlo SD v Marseille bylo na Rue de Paradis 426. Tato velmi dlouhá ulice spojovala Canebiere s Pradem. Vpravo a vlevo od hlavní budovy gestapo zabralo řadu domů. Všechny domy měly jen jeden společný vchod: Rue de Paradis 426.

Tímto vchodem prošel ráno 8. června 1944 muž v dobře střiženém šedém letním obleku a dal se stráží ohlásit u velitele SD Marseille, hauptsturmführera Rahla.

Rahl, vysoký silný muž se zdeformovaným nosem, přijal návštěvníka okamžitě. „Už jsem dostal dálnopis z Berlína, zvláštní veliteli. Tajná mise. Jsem v obraze. Co pro vás mohu udělat?“

Thomas odměřeně odpověděl: „Jak víte, mám za úkol převést přes hranice neobyčejně důležitou osobu.“

„Jsem v obraze,“ přikývl Rahl. Zřejmě to říkal rád.

„Něco takového je třeba pečlivě připravit. Nejprve potřebuji speciální velitelské auto.“

„Máte k dispozici, zvláštní veliteli.“

Takové velitelské auto byla skvělá věc. Vážilo dvě a půl tuny. Dvojité pneumatiky. Úprava pro jízdu v terénu. Vybaveno přijímacím a vysílacím zařízením. Ne nadarmo byl Thomas Lieven kdysi ve francouzské škole pro agenty vyškolen ve vysílání a příjmu, v šifrování a dešifrování. Protože před dvěma dny byla zahájena invaze v Atlantiku, pomýšlel na to, že využije svých znalostí.

Významně se podíval na hauptsturmführera: „Bydlím se svým… hm, doprovodem v Hotel de Noailles.“ Pomyslel si: tam jednou bydlela Josephine Bakerová. Tam jsem byl s Débrasem a Siméonem. Poté, co mě málem zastřelili. No a teď jsem tady zase. A zase připravuju (po kolikáté vlastně?) svůj útěk. S pomocí pana Heinricha Himmlera a gestapa.

Dodal: „Budu při svém poslání potřebovat pomoc. Také z francouzské strany. Proto vás prosím, hauptsturmführere, abyste mi vypátral adresu jistého Bastiana Fabra. Naposledy bydlel v Montpellier. U jisté mademoiselle Duvalové. Na bulváru Napoleon.“

O tři dny později…

„Člověče, Pierre, ty máš zlatej humor,“ smál se Bastian Fabre. Svalnatému obrovi pořád ještě odstávaly jeho narudlé, na ježka ostříhané vlasy od hlavy. Klečel před otevřenou troubou. V ní se peklo malé sele. Bastian ho potřel máslem. Jakmile se pod jemnou kůží selátka ukázala bublinka, Bastian ji okamžitě propíchl jehlou. Tak ho to učil Thomas Lieven, kterého Bastian znal a miloval pod jménem Pierre Hunebelle. Tenkrát.

V malé kuchyni byli ještě dva pánové: Thomas a podplukovník Booth. Kuchyně patřila k Bastianovu novému bytu v Rue Clary poblíž bulváru de Dunkerque. Bastian tu žil nenahlášen. Přesto ho horlivá SD na příkaz zvláštního velitele Lievena hledala a našla.

„Myslel jsem, že omdlím, když se tu najednou objevili poldové,“ přiznal se Bastian a staral se dál o sele.

Poldové se u Bastiana objevili 10. června. Ještě téhož dne se odehrála bouřlivá uvítací scéna. Stále znovu objímal Bastian svého starého přítele Pierra, o němž si myslel, že je mrtvý. Náhle se rozplakal jako dítě. „Mám radost, člověče – já mám takovou radost…“

Potom Thomas vysvětlil situaci. Bastian dostal záchvat smíchu – ještě se slzami v očích. A pak se rozhodli, že druhého dne uspořádají něco, čemu Bastian říkal „príma malá žranice“.

Teď tedy stáli v malé kuchyni ve třech: Bastian, Thomas…

Menu

Humrový koktejl

Pečené sele Welsh Rarebits

Marseille, 11. června 1944

PŘI SELETI SE THOMAS LIEVEN ROZHODNE, ŽE „ODROVNÁ“ VELKOU SVINI

Humrový koktejl

Vezmeme humrovou konzervu a oddělíme krabí maso a nálev. – Kraby pokropíme trochou koňaku a několika kapkami citronové šťávy. – Sladkou smetanu důkladně smícháme s nastrouhaným křenem, anglickou hořčicí v prášku a šťávou z krabů, zbarvíme kečupem a vmícháme kraby. – Široké mělké poháry vyložíme listy hlávkového salátu, na ně navršíme humrový koktejl a postavíme do chladu. Potom servírujeme.

Pečené sele

Vezmeme mléčné sele bez očí a kopýtek, vytřeme uvnitř pepřem a solí. Po délce protáhneme dřevěný špíz, položíme na rošt, nebo na pánev s troškou horké vody a dáme do trouby. Bubliny propichujeme špikovací jehlou a vytrysklou šťávu hned stíráme, aby se nevytvořily skvrny. Sele nesmíme podlévat jako jinou pečeni, ale jen štětcem potírat máslem nebo olejem. Zvenčí osolíme, až když se vytvoří kůrčička. – Vyjmeme, jakmile je maso hotové – podle velikosti, asi za hodinu – vložíme seleti do huby citron a přinášíme ke stolu velmi horké.

Welsh Rarebits

Vezmeme Chester, nebo jiný podobný sýr a nakrájíme jej na malé kousky. – U stolu na lihovém vařiči je v ohnivzdorné nádobce rozmícháme s máslem, sklenkou piva a troškou cayennského pepře. Jakmile se začnou od masy táhnout nitky, potřeme ji na připravené toasty a podáváme na ohřátých talířích.

… a mlčenlivý podplukovník Booth. Bastian hlídal sele. Thomas připravoval humrový koktejl. Angličan krájel sýr na moučník.

Thomas vysvětloval: „Potřebuju tvé cenné služby, Bastiane. Vyznáš se pořád ještě tak dobře na španělských hranicích?“

„Člověče, Pierre, i ve spánku! Neexistuje španělský pohraničník, kterého bych nepodplatil!“

„No príma,“ pokračoval Thomas, „tak nás povedeš. Musíme toho pána dovést do Lisabonu. Prosím ty kostičky sýra na rarebits trošku menší, mister Booth, smím-li požádat. A při té příležitosti: znáte snad prastarý spor labužníků na tomto kontinentu o tom, zda se říká Welsh Rabbits nebo Welsh Rarebits?“

Podplukovník odpověděl: „To není jen kontinentální spor. Kvůli tomu se hádají i u nás doma. Já také nevím, jak se to správně jmenuje.“

„To mě uklidňuje. Máš ještě trochu kečupu, Bastiane?“

Obr otevřel kredenc a vyndal láhev. Přitom ze skříně něco vypadlo – malá lokomotivka. Bastian ji zvedl. „Podívej, Pierre – vzpomínáš si ještě? Z mé elektrické železnice! To je všechno, co zůstalo. S tou lokomotivkou jsi nám tenkrát servíroval to směšné žrádlo. Od té doby ji tahám s sebou, jako talisman. A jako vzpomínku na…“

„Já vím,“ vzdechl Thomas tiše. Míchal omáčkou na kraby a myslel na Chantal Tessierovou a pořád ještě ho přitom bolelo srdce. Ach Chantal, kdybys ještě žila – kdybys tak teď mohla jít se mnou… Slyšel, jak Bastian říká: „Ostatně ‚Plešatec‘ je pořád ještě tady.“

Thomas vyletěl. „Plešatec je v Marseille?“

Bastian zarytě přikývl. „Ta svině rozpustila svou bandu a stal se z ní hlavní špicl SD. Celá Marseille se před ním třese. Teď už má samozřejmě trochu strach – ale přesto…“

Thomas si musel rychle sednout. Stoupala v něm vlna divoké zuřivosti. Plešatec žije! Muž, který zastřelil Chantal Tessierovou, žije tady v Marseille!… Všechno se zatočilo dokola.

Thomas vypadal velmi vážně: „Mr. Booth, budete muset jít s mým přítelem přes hranice sám. Musím tu ještě něco vyřídit.“

Angličan chtěl protestovat, ale Thomas jen zavrtěl hlavou: „Ušetřete si slova. Zůstanu tady. Chci se s tím prevítem vypořádat. I kdyby to mělo být to poslední, co udělám. I kdybych při tom měl pojit…“

10

Dne 14. června 1944 dovezl Thomas Lieven anglického důstojníka a Bastiana Fabra velitelským vozem SD až do blízkosti španělských hranic.

„Mějte se dobře, podplukovníku. Myslete na náš rozhovor ve spacím vagonu.“

Angličan se mlčky uklonil. Bastian měl opět oči plné slzí, když objímal Thomase. „Ty se hned vrátíš,“ díval se pevně Thomas. „Uvidíme se zase v Marseille. Válka tady dole brzy skončí.“

Za toto přesvědčení Thomas Lieven vděčil vysílačce ve svém velitelském voze. Denně hodiny odposlouchával německé a spojenecké vysílačky.

Podle toho, co mu prozradil šeptající éter, si Thomas připravoval bitevní plán. Vrátil se zpátky do Marseille. Sledoval holohlavého Dantese Villeforta dnem i nocí. Ale ještě nezaútočil. Čekal. Věděl, na co…

Dne 26. června ovládli spojenci Cherbourg, 9. června Caen. 20. července byl spáchán atentát na Hitlera.

3. srpna padlo do rukou spojenců Rennes, 9. Le Mans, 10. Nantes a linie na Loiře.

To všechno Thomas Lieven slyšel ve svém velitelském voze. Ale stále ještě nezaútočil.

Nadešel 15. srpen. Angličané a Američané přistáli z Neapole na Riviéře. 23. padl Grenoble. Je čas, řekl si Thomas Lieven.

Téhož dne se objevil v hlavním sídle SD v Rue de Paradis. Tady se ze dvora valil hnědý kouř; pánové z gestapa pálili své spisy. Rozčilenému hauptsturmführerovi Rahlovi Thomas Lieven řekl: „Jen žádnou paniku, můj milý. Hodíme Američany zpátky do moře, to je jasné. Stejně jako dřív mám na základě rozkazu říšského vůdce SS k dispozici celý váš úřad – nebo snad chcete utéct?“

„Ne… v žádném případě ne, zvláštní veliteli.“

„To pevně doufám. Dejte mi s sebou dva spolehlivé lidi. Ozbrojené. Pravděpodobně bude přestřelka. Ten chlapík je nejnebezpečnějším zrádcem v Marseille – Dantes Villeforte.“

„Villeforte – ale to je přece…“

„Zrádce, jak už jsem řekl! Pochybujete o naléhavosti mé mise, hauptsturmführere? Musím si na vás stěžovat v Berlíně?“

„Proboha – jsem zcela v obraze, zvláštní veliteli.“

11

Dne 21. září 1944 učinil jistý Paul Martinie před úředníky 145. CIC oddělení armády Spojených států v Evropě toto prohlášení:

„Od ledna 1944 jsem byl vězněm gestapa v Rue de Paradis. 23. srpna začal vládnout v celém tom úřadu nepořádek. Najednou nebylo jídlo – ani pro německé dozorce. Do našich malinkých cel se dral hustý kouř. Gestapáci pravděpodobně pálili své spisy.

Večer se ozval pustý řev. Starší, vlídný domobranec Friedrich Felge z Hannoveru, mi řekl: Máme tady nějakého zvláštního velitele, moc vysoké zvíře z Berlína. Dal zatknout jednoho zrádce. Tady v Marseille mu říkají Plešatec. Byl dán do řetězů a leží dole ve sklepě. Věděl jsem, že Plešatec, občanským jménem Dantes Villeforte, byl skutečně zrádce – ale zrádce Francie, špicl SD. 27. srpna gestapáci utekli. Řvali jsme a bušili do dveří našich cel – marně. Ráno 28. srpna se dveře mé cely otevřely. Venku stál elegantní civilista a hovořil plynně francouzsky: Jste volný jako všichni vaši kamarádi. Za několik hodin tu budou spojenci. Převezměte zatím hlídání domu a hlídání vězně, který leží dole ve sklepě. Mnozí z vás ho budou znát. Jmenuje se Dantes Villeforte. Je to vrah a špicl SD a bezpočet vašich lidí poslal pod nůž. Pak ten muž zmizel. Hlídali jsme Villeforta a později jsme ho předali spojeneckým komisařům, kteří ho okamžitě vsadili do vězení. Muže, který nás osvobodil, jsem už nikdy neviděl.“

12

Dopoledne 28. srpna se Thomas vystěhoval ze svého hotelu a uložil si kufr na hlavním nádraží. Na předměstích Marseille se trochu bojovalo – ne moc. Dopoledne 29. srpna byla Marseille osvobozena. Thomas Lieven roztrhal své různé průkazy SD a vytáhl řadu dokladů, které mu svého času prokázaly dobrou službu při boji s Maquis Crozant…

Večer 29. srpna 1944 se jistý kapitán Robert Almond Everett, britský agent – výsadkář, hlásil u Američanů. Udal, že byl vysazen nad Francií, a žádal, aby byl co nejrychleji letecky dopraven do Londýna. Američané vybavili statečného spojence, který vypadal, jako by Thomasů Lievenovi z oka vypadl, whiskou a příděly.

Na osvobození Marseille se podílely také francouzské jednotky a partyzánské svazy, které přicházely ze všech koutů jihu. V Hotel de Noailles se dva dny po osvobození konala velká slavnost. Všichni přítomní v pozoru zpívali francouzskou národní hymnu, mezi nimi také kapitán Robert Almond Everett.

Právě zpíval „… le jour de gloire est arrivé…“ když se mu na rameno položila těžká ruka. Otočil se. Za ním stáli dva obrovští příslušníci americké vojenské policie. Vedle nich stál muž, který vypadal jako přerostlý Adolphe Menjou.

„Zatkněte toho muže!“ nařídil plukovník Jules Siméon, který měl teď na sobě nádhernou uniformu. „Je to jeden z nejnebezpečnějších německých válečných agentů. Dejte ruce nahoru, pane Lievene. Definitivně jste zašel příliš daleko. Vaše hraje u konce!“

13

Dne 25. srpna vtáhl generál de Gaulle s Američany do Paříže. 15. září se octl Thomas Lieven, podruhé ve svém životě, v blízké věznici ve Fresnes. Poprvé ho tam zavřelo gestapo. Teď ho zavřeli Francouzi.

Thomas seděl v cele týden, dva týdny – a nic se nedělo. Nové věznění snášel s filozofickým klidem. Jeho myšlenky se často odvíjely takto: muselo se to stát. Je to jen spravedlivé. V těch zlých letech jsem se spolčoval i s ďáblem. A člověk musí mít dlouhou lžíci, chce-li jíst s ďáblem!

Na druhé straně…

Na druhé straně tu mám tolik přátel. Pomohl jsem tolika Francouzům: Yvonně Dechampsové, bankéři Ferroudovi, madame Pageové. Mnoha jsem zachránil život. Snad pomohou také oni mně…

Co tak dostanu? Půl roku? No dobře. Přežiju to. A potom, můj bože, potom budu konečně volný! Pak se konečně mohu vrátit do Anglie. Po tolika letech budu zase žít v klidu. Už nikdy žádné zpravodajské služby! Už žádné dobrodružství! Žít jako kdysi. S penězi z konta Eugena Wälterliho v Curychu.

Kroky se s dupáním přibližovaly. V zámku se otočil klíč a dveře cely se otevřely. Venku stáli dva francouzští vojáci.

„Připravit se!“ vyrazil první voják.

„No konečně,“ oddechl si Thomas Lieven a oblékl si sako, „trvalo to ale pěkně dlouho, než mě konečně budete vyslýchat!“

„Výslech s tím nemá nic společného,“ konstatoval tvrdě druhý voják. „Připravit se k zastřelení!“

KNIHA ČTVRTÁ

ČÁST PRVNÍ

1

Na tmavomodrém letním nebi se neobjevil ani jediný mráček. A v Baden-Badenu bylo onoho 7. července 1945 velmi horko. Obyvatelé města se ploužili bledí a hubení, špatně oblečení a plní beznaděje.

Kolem poledne toho dne jelo olivově zbarvené štábní auto s dvouhvězdičkovým generálem na zadním sedadle přes křižovatku na Leopoldovo náměstí. Tady řídil francouzský vojenský policista dopravu – francouzskou dopravu, neboť německá auta nebyla. Zato ale byla spousta francouzských! Baden-Baden byl sídlem francouzské vojenské vlády. Počet německých obyvatel: 30 000. Francouzští vojáci a správní úředníci s rodinami: 32 000.

„Zastavte,“ poručil generál. Řidič zastavil vedle vojenského policisty, který zasalutoval tak nedbale, že by ho byl německý generál okamžitě okřikl. Ale němečtí generálové už touto dobou nekřičí, případně ještě nekřičí znova.

Pán s dvěma hvězdičkami stáhl okno auta: „Jsem tu cizí. Vy se tady vyznáte. V kterém kasinu se nejlépe jí?“

„Mon général, jen proboha nechoďte do žádného kasina! Jděte ke kapitánovi Clairmontovi z oddělení pro vyšetřování válečných zločinů.“ Vojenský policista jim vysvětlil cestu.

„Tak tedy rychle,“ vyzval hladový generál.

Auto jelo dál k hotelu Atlantik, k lázeňskému domu a okolo herny. Ach, jak to vypadalo smutně na místech, kde se kdysi pohybovali nejbohatší muži světa, nejelegantnější dámy, nejdražší nevěstky! Mušle lázeňského orchestru je vypálena, travnaté plochy zpustošeny. Drahocenný nábytek z lázeňského domu a herny se kupí venku.

Štábní auto zastavilo před velkou vilou. Tady mělo až do konce tak zvané Tisícileté říše hlavní sídlo gestapo. Teď tu byla „Francouzská služba pátrající po válečných zločincích“.

Generál vstoupil do vily a ptal se po kapitánu Clairmontovi.

Muž, který si právě říkal René Clairmont, se objevil: štíhlý, středně velký, s úzkou lebkou, černými vlasy a chytrýma očima. Asi pětatřicetiletý muž měl na sobě dobře padnoucí uniformu. Ovšem ta uniforma působila velmi civilním dojmem.

Kapitán, který se ve skutečnosti jmenoval Thomas Lieven a před dlouhou, dlouhou dobou byl úspěšným soukromým bankéřem v Londýně, potřásl rukou generálovi s dvěma hvězdičkami: „Bude mi ctí, že budete naším hostem, mon général.“

Tak moment! Když jsme naposledy mluvili o nedobrovolném tajném agentovi, umělci života a kuchařském géniovi Thomasů Lievenovi, seděl tento muž mnoha jmen poblíž Paříže ve vězení Fresnes, kam ho uvrhli Francouzi.

Proto bude, myslíme si, nejvyšší čas, abychom laskavému čtenáři odpověděli na otázku: jak bylo možné, že se Thomas Lieven vyskytoval 7. července 1945 v Baden-Badenu jako důstojník pátrající po válečných zločincích, když ho přece 3. října 1944 dva vojáci vyváděli z cely ve Fresnes s výzvou, aby se připravil k zastřelení.

2

K zastřelení? pomyslel si zděšeně Thomas Lieven, zatímco ho vojáci vedli spoutaného dolů na vězeňský dvůr. Bože můj! A já si myslel, že mě zavřou na pár měsíců.

Vojáci ho strčili do téhož odporně páchnoucího autobusu bez oken, do kterého ho kdysi strčili němečtí vojáci.

V autobusu to stále ještě páchlo potem a strachem. Thomas Lieven, vyhublý, bledý a neoholený, v pomačkaném obleku, bez šlí, kravaty a tkaniček do bot, se choulil ve voze. Stoupala v něm vlna nevolnosti.

Když auto zastavilo v Paříži, opět v ponurém dvoře, nevěděl, kde je. Nezúčastněně se nechal hrubě postrkovat vojáky do místnosti ve velké budově.

Dveře místnosti se otevřely. Kolem Thomase se všechno zatočilo a začal lapat po dechu. Slyšel hlasy a slova, aniž by jim rozuměl. Viděl muže, který seděl za psacím stolem v uniformě francouzského plukovníka, velkého muže s opálenou tváří, prošedivělými skráněmi a dobráckýma očima. A zatímco mu krev bouřlivě tepala ve spáncích, Thomas věděl, že je zachráněn. To věděl, protože poznal přítele Josephine Bakerové, kterému kdysi v Lisabonu zachránil život, plukovníka Débrase z Deuxième Bureau.

Ani pohybem tváře, ani slovem plukovník Débras neprozradil, že Thomase Lievena zná. „Tam naproti!“ houkl na něho. „Sednout! Držet hubu!“ Thomas si sedl naproti. Thomas držel hubu.

Oba vojáci složité otevřeli jeho pouta, složitě si nechali potvrdit předání vězně. Trvalo to malou věčnost, než konečně zmizeli. Pak Thomas s Débrasem osaměl.

Débras se usmál: „Josephine vás pozdravuje, vy bídáku.“

„Děkuji, to je velmi milé. Kde… kde je madame?“ ‚ „V Casablance. Byl jsem guvernérem toho města, víte.“

„To je zajímavé.“

„Měl jsem co dělat v Paříži. Náhodou jsem se dověděl, že jste byl zatčen.“

Thomas se pomalu vzpamatovával. „Na popud vašeho kolegy plukovníka Siméona. Právě jsem zpíval v Marseille hymnu. Při slavnosti národního osvobození. Měl jsem zůstat v hotelu a držet pusu. Jinak bych byl dávno v Londýně. Národní hymny taky přinášejí jen neštěstí!“

Débras vykládal: „Vím o vás hodně. Co jste všechno dělal proti nám. Ale také co jste všechno udělal pro nás. Když jsem teď přijel do Paříže, slyšel jsem o vašem osudu. Už nejsem u Deuxième Bureau. Jsem u pátrací služby, která hledá válečné zločince. Mohl jsem se dostat k vám jen tak, že jsem zařadil vaše jméno na seznam válečných zločinců a prohlásil, že budete zastřelen. Jen tak jsem vás dostal z Fresnes. Dobrý trik, že?“

Thomas si otřel pot z čela. „Ano, ovšem. Dobrý trik. Snad jen trochu náročný na nervy.“

Débras pokrčil rameny. „Taková je naše doba, Lievene. Doufám, že si neděláte iluze. Doufám, že už víte, co to znamená, když jsem vás dostal z Fresnes.“

„Obávám se, že to vím,“ odtušil Thomas odevzdaně. „Předpokládám, že teď zase pro vás musím pracovat, plukovníku Débrasi!“

„Přesně tak.“

„Ještě jednu otázku: kdo vám v Paříži vyprávěl, že jsem zatčen?“

„Bankéř Ferroud.“

Dobrý, starý Ferroud, pomyslel si Thomas. Děkuju. Děkuju.

Pak se zeptal: „Jaké se mnou máte plány, plukovníku Débrasi?“

Přítel Josephine Bakerové si Thomase vlídně prohlédl. „Mluvíte přece italsky?“

„Ale ano.“

„V roce 1940, když Němci přepadli naši zem, v posledním okamžiku, kdy už to bylo zaručeně bezpečné, se vyhrnuli i Italové a vyhlásili nám válku. Jedním z nejodpornějších krvavých psů, kteří tenkrát terorizovali jih Francie, byl generál Luigi Contanelli. Včas se převlékl do civilu.“

„Jako většina pánů generálů.“

„… a zmizel. Pokud víme, někde poblíž Neapole.“

O čtyřicet osm hodin později byl Thomas Lieven v Neapoli.

Asi o jedenáct dní později zatkl ve vesnici Caivano severovýchodně od Neapole generála Contanelliho, který se tu právě začal živit – z nouze a nikoli z pokání – jako pastýř ovcí.

Když se Thomas se svým slavným vězněm vrátil do Paříže, vysvětloval plukovníku Débrasovi v příjemné podvečerní hodině v příjemném baru: „Vlastně to bylo všechno jednoduché. Velmi mně pomohla CIC. Roztomilí hoši. Ani na Italy si nemohu stěžovat. Nemají pro generály sympatie. Ale zdá se, že Italové bohužel nemají sympatie ani pro Američany. Bohužel.“ A pak Thomas vyprávěl o svém italském dobrodružství.

Když ještě šel po svém generálovi – ovčákovi, vyhledal opět jednou sídlo CIC (Counter Intelligence Corps), aby získal nové informace, stal se svědkem zvláštní scény.

Američtí tajní agenti vztekle a hystericky pobíhali, řvali jeden přes druhého, dávali rozkazy, aby je jedním dechem zase odvolávali, divoce telefonovali a jako na běžícím pásu vyplňovali zatykače. Thomas se okamžitě dověděl, co se stalo. Ještě před třemi dny kotvila v přístavu velká americká nákladní loď – Victory, s potravinami pro americké ozbrojené síly v Itálii. V neděli Victory zmizela a nikdo nevěděl kam. Jedna italská instituce sváděla vinu na druhou, stejně jako jedna americká instituce na druhou.

Co se stalo s Victory? Přece se nemohla rozplynout ve vzduchu. V Thomasů Lievenovi se probudila zvědavost. Šel do přístavu, potloukal se po špeluňkách a hospodách, až skončil u „Luigiho“.

Luigi vypadal jako herec Orson Wells, byl majitelem špinavé jídelny a kromě toho také přechovávač, padělatel a šéf bandy.

Luigi okamžitě pocítil bratrský cit pro elegantního civilistu s vědoucím ironickým úsměvem. Tato sympatie se ještě prohloubila, když se Luigi dověděl, že Thomas je Němec.

Je to sotva k uvěření, že co nevypátrala CIC, zjistil Thomas za několik hodin. Dokonce se u Luigiho seznámil s pány, kteří to s Victory provedli.

Celá záležitost vypadala takto: Minulou neděli měla posádka nákladního parníku propustku na pevninu. Na palubě zůstala jen stráž.

Luigiho přátelé inscenovali na molu, přímo u schůdků spuštěných z parníku, rvačku tří hezkých děvčat, z nichž jedna pronikavě volala o pomoc. Lodní hlídka rytířsky spěchala na pomoc ohrožené krasavici. Tmaví Neapolitánci se do toho vmísili; nastala divoká bitka!

Mezitím připluli od levoboku Luigiho přátelé převlečení za námořníky, vylezli na Victory a zajali ji. Bleskově uvolnili lana, vytáhli kotvu, vymanévrovali loď z přístavu, obepluli jazyk pevniny a dopluli až do Pozzuoli.

Tam opět zakotvili. Náklad byl přeložen do čekajících nákladních aut. Na palubě byly konzervy, mražená drůbež, ovoce, cukr, mouka, rýže, alkoholické nápoje všeho druhu, několik metráků cigaret a několik tisíc konzerv paštiky z husích jater.

Piráti si Pozzuoli jako místo vylodění nezvolili bezdůvodně. Nacházejí se tu obrovské dílny na opravy lodí. Odborní dělníci pracovali za přesčasové mzdy, aby ukradenou loď okamžitě rozebrali.

Také kupci jednotlivých dílů už čekali připraveni na místě! Stáli kolem lodě a fikali, co chtějí. Podle přání bylo panstvu všechno vymontováno: motory, klikové hřídele, ocelové stěny, vybavení. Bylo to, jako kdyby přičinliví řezníci krájeli vola, jeden kousek filé za druhým.

V Neapoli neexistoval v té době předmět, pro který by nebylo uplatnění. A tak nezůstal z Victory ani nýt. Lze se obávat, že Luigiho přátelé věděli dokonce i co s krysami, které našli na palubě…

3

Tímto příběhem bavil Thomas plukovníka Débrase v příjemném podvečeru, v příjemném baru v Paříži. Pak Débras zvážněl. „Jste Němec, Lievene. Potřebujeme vás v Německu. Nikdo neumí lépe než vy rozeznat opravdové velké svině od malých neškodných přisluhovačů. Vy můžete dosáhnout toho, aby nebyli potrestáni ti nesprávní. Chcete to?“

„Ano,“ souhlasil Thomas Lieven.

„V Německu ale musíte bezpodmínečně nosit uniformu.“

„Nééé!!!“

„Je mi líto, to je předpis. Musíme vám také dát francouzské jméno a vojenskou hodnost. Řekl bych, že kapitána.“

„Proboha, jaká to bude uniforma?“

„To záleží na vás, Lievene. Vyberte si něco!“

Tak šel Thomas k prvnímu důstojnickému krejčímu města a něco si vybral: letecké kalhoty v barvě holubicí šedi, béžové sako s velkými kapsami, dlouhým záhybem na zádech a úzkým páskem. K tomu řemen přes rameno, lodičku a tři pásky na rukávech.

Uniforma, kterou si Thomas vymyslel, se tak líbila, že byla o měsíc později prohlášena za oficiální oblečení „služby pátrající po válečných zločincích“.

S postupujícími spojeneckými jednotkami se Thomas jako kapitán René Clairmont vracel zpátky do své vlasti. Na konci války byl v Baden-Badenu. V bývalém hlavním sídle gestapa v Ulici císaře Viléma si zařídil svou kancelář.

Tak, a teď laskavý čtenář ví, jak to bylo možné, že náš přítel 7. července 1945 v Baden-Badenu pro dvouhvězdičkového generála vařil.

V domě na Ulici císaře Viléma číslo 1 pracovalo sedmnáct mužů. Bydleli ve vile naproti. Jejich práce byla těžká, neradostná. K tomu se družila i okolnost, že se zčásti mezi sebou z politických a jiných důvodů špatně snášeli. Tak se Thomas Lieven například okamžitě dostal do sporu s poručíkem Pierrem Valentinem, s mladým, pěkným chlapíkem s ledovýma očima a úzkými rty, kterého by si člověk mohl stejně dobře představit jako esesáka.

Valentine rekvíroval a zatýkal jako divý. Zatímco se slušní důstojníci francouzské „pátrací služby“ stejně jako jejich slušní američtí a britští kolegové korektně drželi seznamů „wanted persons“ vydaných vojenskou vládou, Valentine využíval své moci svévolně a bez svědomí.

Když si ho Thomas předvolal, aby s ním promluvil, domýšlivě pokrčil rameny: „Nenávidím všechny Němce.“

Thomas Lieven proti takovému hloupému zobecňování protestoval. Valentine ležérně odpověděl: „Mluvím jen o číslech. Jen v našem úseku nám minulý měsíc došlo 6 000 udání Němců proti Němcům. Takoví jsou; když přepadají malé národy, jsou panská rasa. Když dostanou přes hubu, hrají Beethovena a udávají jeden druhého. A k takovému národu mám mít úctu?“

Poručík Valentine, ať byl jakkoli nepříjemný, měl v tomto bodě pravdu: Německem se po skončení války rozlila hnusná vlna špiclování, sprostoty a ničemnosti.

Pak přišel 2. srpen 1945. Toho dne zažil Thomas Lieven něco, co jím otřáslo. V jeho kanceláři se objevil vychrtlý bělovlasý muž, podvyživený a oblečený ve starých zmačkaných šatech. Muž smekl klobouk a promluvil: „Dobrý den, pane. Jmenuju se Werner Hellbricht. Hledáte mě. Byl jsem krajský rolnický vůdce.“ Jmenoval místo ve Schwarzwaldu. „Dosud jsem se schovával. Ale teď přicházím k vám.“

Thomas se díval na hubeného bělovlasého člověka.

„Proč to děláte?“

Hellbricht odpověděl: „Protože jsem poznal, že se v mé zemi páchaly hrozné zločiny. Jsem připraven za ně pykat, stavět silnice, tesat kameny, co chcete. Upřímně lituji toho, že jsem sloužil té zločinecké vládě. Věřil jsem jí. To bylo špatné. Měl jsem méně věřit a víc přemýšlet.“

Thomas vstal: „Pane Hellbrichte, je jedna hodina. Než budeme mluvit dál, mám otázku: chcete jít se mnou na oběd?“

„Obědvat? S vámi? Ale řekl jsem vám přece, že jsem byl nacista!“

„Přesto. Protože jste to řekl tak upřímně.“

„Pak mám jednu prosbu – pojeďte se mnou na mou usedlost. Musím vám totiž něco ukázat. V lesním průseku. Za mým dvorem,“ vyzval Thomase bývalý krajský rolnický vůdce.

4

Paní Hellbrichtová připravila k jídlu ubohou řídkou polévku ze šťovíku, kerblíku, pampelišky a dalších lučních bylin. Byla stejně bledá a hubená jako její muž. Dvůr, který Thomas uviděl, byl sešlý, okna rozbitá, zámky u dveří rozstřílené, stáje prázdné, pokoje vydrancované od totálně nasazených cizích dělníků.

„Člověk jim to nemůže mít za zlé,“ hovořil Hellbricht s křivým úsměvem. „My jsme nejdřív vydrancovali je, u nich doma, v jejich zemích…“

2ena bývalého krajského rolnického vůdce stojící u sporáku v holé kuchyni se omlouvala: „Po polévce je bramborová kaše a pečené ovoce. Z přídělu. Je mi líto, víc nemáme.“

Thomas vyšel na dvůr a otevřel kufr svého auta.

Menu

Bylinková polévka

Začarovaný corned beef

Tvarohový pokrm

Baden-Baden, 2. srpna 1945

TO SE DÁ JÍST JEŠTĚ DNES – TEHDY TO THOMASU LIEVENOVI VYNESLO „BONZA“

Bylinková polévka

Vezmeme bylinky jako šťovík, špičky kopřiv, pažitku, petržel, kerblík, kopr, celerovou nať, pórek, očistíme je a nadrobno pokrájíme. – Malou část podusíme ve světlé jíšce z másla a mouky, zalijeme vodou nebo vývarem z masa, necháme povařit, okořeníme pepřem, solí a troškou muškátu a zbylé bylinky přidáme až těsně před podáváním. – Můžeme polévku vylepšit Žloutkem a smetanou, nebo do ní každému rozbít vejce a posypat opečenou nakrájenou houskou.

Začarovaný corned beef

Vezmeme větší množství cibule nakrájené na kolečka, podusíme ji na másle, až zeskelnatí, přidáme posekaný obsah konzervy corned beefu, necháme několik minut dále dusit, ale nepřipéci do hnědá. – K tomu přidáme nepříliš hustou bramborovou kaši, vše důkladně promícháme, ochutíme solí a pepřem a celé necháme na malém plameni prohřát.

Tvarohový pokrm

Vezmeme tvaroh, propasírujeme jej sítem, promícháme podle chuti s cukrem, pak se sladkou smetanou tak, aby vznikl hladký, nepříliš řídký krém. – Vmícháme ještě hrozinky a pár kapek citronové šťávy a naplníme do misky, ozdobíme trochou šlehačky a postavíme na delší dobu do chladu.

Vrátil se zpět se čtvrt kilem másla, plechovkou smetany, plechovkou masového výtažku a plechovkou corned beefu.

„Teď mě pusťte do kuchyně, paní Hellbrichtová,“ požádal. A hned se dal do práce. Slabou polévku posílil masovým výtažkem. Otevřel konzervu corned beefu a maso v ní rozsekal. Pak objevil misku s netučným tvarohem.

„Paní Hellbrichtová, propasírujte ho,“ poprosil. „Spojenými silami připravíme za chvilku prima oběd.“

„Ach bože,“ zvolala paní Hellbrichtová a začala plakat. „Corned beef! Už se mi o něm zdálo – ale ještě jsem ho nikdy neviděla!“

Hellbricht se zachmuřil: „A to jsou ještě lidé, kteří posměšně přihlížejí, jak jiní hladovějí. Lidé, kteří zavinili naši bídu. Pane kapitáne, nejsem žádný udavač, ale musím to hlásit: v lesním průseku je pod mechem zakopáno obrovské skladiště potravin.“

„Kdo to skladiště zakopal? A kdy?“

„To bylo v roce 1944. Na podzim. Přišel ke mně pobočník říšského rolnického vůdce Darré. A šéf gestapa z Karlsruhe, doktor Zimmermann. Řekli, že musí zakopat zásoby pro… pro rezervy vůdců… pro ty nejdůležitější lidi.“

Paní Hellbrichtová, odkvetlá, usoužená a smutná, se rozpovídala: „Proto jsme vás sem zvali. IV potraviny se musí vykopat. Tolik lidí hladoví… My alespoň máme vlastní střechu nad hlavou. My už se protlučeme. Ale ti vybombardovaní, ti uprchlíci, děti…“

Po tomto dni – 2. srpnu 1945 se staly dvě věci: tajně byl vykopán obrovský sklad potravin – mnoho tisíc konzerv s tukem, masem, marmeládou, umělým medem, kávou, čajem, čokoládou, hroznovým cukrem, moukou, zeleninou, ovocem. Tyto poklady byly předány dobročinným organizacím, aby je rozdělily mezi nemocné, starce a děti.

Tak rychle, jak jen to bylo možné, byly lesní průsek a mech zase upraveny, jako by tam nikdo nekopal. A pak byla ta část lesa za dvorem krajského rolnického vůdce Hellbrichta dnem i nocí hlídána vybranými lidmi ze „služby pátrající po válečných zločincích“.

Za soumraku 11. srpna – Thomas měl právě službu – se průsekem plížil muž. Rozhlížel se na všechny strany. Při každém šramotu se zalekl. Měl na sobě přivázaný prázdný ruksak. V ruce malou lopatku. Thomas muže s bledým nemilosrdným obličejem znal z fotografií na pátracím protokolu.

Muž začal kopat, stále rychleji, stále lačněji. Příliš pozdě si všiml, že za ním náhle stojí tři muži. Obrátil se. Namáhavě se postavil na nohy, zavrávoral zpátky, ve tváři paniku.

„Šéfe gestapa Zimmermanne,“ řekl Thomas Lieven, který měl náhle v ruce pistoli. „Jste zatčen.“

Ach, přišli všichni, velcí bonzové, kteří věděli o zakopaném skladišti potravin, přišli všichni!

Thomas Lieven zostřil hlídky: „Každý, kdo tu začne kopat, je bonz. Okamžitě toho chlapa zatkněte!“

Tímto jednoduchým způsobem bylo mezi srpnem a říjnem 1945 zatčeno sedmnáct vysoce postavených nacistů.

V případě bývalého krajského rolnického vůdce Hellbrichta Thomas prosadil, že byl označen jen za přisluhovače a byla mu uložena peněžní pokuta. Svůj dvůr si směl ponechat.

5

Nadešel první poválečný podzim. Lidé hladověli, lidé mrzli. Ve francouzské zóně rostlo napětí mezi obsazovateli a obsazenými – částečně vyvolané německým odbojem, částečně francouzskými nezákonnostmi.

Bohužel se přihodilo i toto:

Pod vedením jednoho pařížského odborníka demontovaly francouzské jednotky ve Schwarzwaldu stroje domácího hodinářského průmyslu a pokoušely se odvléci odborné dělníky do Belfortu a Haute-Savoie, aby povznesli francouzské hodinářství.

Produkce továren na jehly do šicích strojů byla ve francouzské zóně zabavena a několik lidí ji zašmelilo do Švýcarska. Němečtí dělníci byli špatně placeni špatnými říšskými markami a ještě hůře malým množstvím potravin.

Neskrupulózní zahraniční obchodníci bezohledně plundrovali lesy. Celé dny a noci kvílely motorové pily. Ještě dlouhá léta připomínaly obrovské holé paseky společné hrabivé obchody.

Pod alespoň zpola nedotčeným povrchem Baden-Badenu se rozpadala slušnost a morálka. Docházelo ke rvačkám, pomstám a bojům na nože. Vojáci drancovali, kradli a divoce stříleli po okolí. Samopaly pobili krásné labutě; byla to nesmyslná jatka.

Thomas přesně věděl, že světlovlasý, štíhlý poručík Valentine patří ke klice, která se temným, ničemným způsobem obohacuje. Jen mu to po měsíce nemohl dokázat. Dne 3. listopadu 1945 už mohl…

Den předtím se Thomas doslechl, že mladý poručík zase plánuje jednu ze svých domovních prohlídek. Když Valentine s dvěma vojáky odpoledne 3. listopadu opustil v džípu Baden-Baden, následoval ho Thomas v druhém džípu. Byl velmi opatrný a udržoval dostatečnou vzdálenost.

Jeli až do Karlsruhe. Tady zabočili na silnici do Ettlingenu. Kolem Ettlingenu jeli až na Spielberg. Tady, nad vesnicí, se zvedala temná zřícenina stojící v rozlehlém parku a obklopená vysokou zdí. Tam nahoru vyjel poručík se svým džípem. Thomas opatrně zastavil v polovině cesty, zajel se svým vozem stranou mezi křoviny a pěšky spěchal zkratkou nahoru.

V několika oknech velké vily, postavené v zámeckém stylu, svítilo světlo. Thomas viděl stíny, nezřetelně slyšel vzrušené hlasy. Plížil se kolem domu a díval se nahoru na omítku. Viděl velká, ve spodní části zastřená okna. Mohl zahlédnout jen spoustu pokojových květin a nad nimi bílý strop. Pak uviděl siluetu poručíka Valentina. Dělal něco podivného: přikročil k řadě květináčů, která stála na okně, zvedal jeden po druhém a vytrhával květiny. Jeden květináč. Ještě jeden. Celkem sedm květináčů. Proč? Thomas si to neuměl vysvětlit.

Trpělivě čekal. Za čtvrt hodiny Valentine a jeho muži dům opět opustili a odjeli.

Thomas zazvonil u těžkých vstupních dveří. Po chvilce otevřel rozrušený sluha.

„Kdo tady bydlí?“ zeptal se Thomas.

„Pan hrabě von Waldau.“

„Jmenuji se kapitán Clairmont. Ohlaste mě.“

Hrabě von Waldau – hrabě von Waldau. Thomas si na toho muže pamatoval. Měl důležité místo na ministerstvu zahraničí. Člen strany. Dost těžce obviňován. Už dvakrát ho v Baden-Badenu kvůli obviněním vyslýchal.

Teď se objevil; hubený, hrdý a velmi rozčilený: „Vy také, kapitáne Clairmonte! Co tu chcete ukrást vy? Nějaké stříbrné příbory? Obraz? Vaši kolegové si to nejdůležitější už vzali!“

„Hrabě,“ vysvětloval Thomas klidně, „přišel jsem, abych zjistil, co se tu právě odehrálo.“

„To přece víte přesně!“ zařval vztekle Waldau. „Zloději a prasata jste všichni!“

„Držte hubu,“ poručil Thomas velmi tiše, ale tak, že ho nebylo možné přeslechnout. Hrabě se na něho upřeně podíval, začal se třást a klesl do křesla. Pak vyprávěl…

Chceme-li uvěřit Waldauovým slovům, pak do sedmi květináčů, mezi kořeny rostlin, zahrabal své nejvzácnější šperky. „Všechny rodinné šperky! Poradila mi to jedna příbuzná – ta bestie. – Všechno bylo samozřejmě tajně dohodnuto, to teď chápu…“

Hrabě se na Thomase díval neklidnýma očima. „Odpusťte mi mé chování. Myslím, že jste v téhle sprosté loupeži nevinně…“

„Mluvte dál.“

„Víte, že jsem obviněn. Měl jsem strach z drancování. 2ijeme tu osaměle. Před měsícem se tu zastavila moje – ta moje příbuzná. Je Angličanka. Předpokládám, že pracuje pro anglickou tajnou službu v hlavním sídle v Hannoveru. Poukázala na ty květináče jako na úkryt. Když se ti čtyři muži prve objevili, šli beze slova do zimní zahrady a beze slova vytrhali květiny z květináčů…“

Při slovech Secret Service Thomas ucítil, jak ho zaplavilo teplo a pak chlad. Vyzval ho: „Hrabě, řekněte mi jméno té dámy.“

Hrabě mu je prozradil.

6

O dva dny později se jistý kapitán Clairmont ze „služby pátrající po válečných zločincích“ v Baden-Badenu objevil v hlavním sídle britské tajné služby v Hannoveru. Zde vyhledal štíhlou světlovlasou krasavici, která, oblečena do pěkné uniformy, měla službu ve druhém patře obrovské zabavené budovy.

Dáma měla v ruce lupu a zářícíma očima si prohlížela drahocenný náramek. Ozvalo se zaklepání. Náramek i lupa rychlostí blesku zmizely. „Dále,“ zavolala dáma.

Vstoupil muž, který si právě říkal kapitán Clairmont. Dáma za psacím stolem pronikavě vykřikla a vyskočila. Byla bledá jako smrt. Obě ruce měla přitisknuté na tváře. Jako bez života šeptala: „To není možné… Tommy… iy?“

Se sevřenými rty se Thomas Lieven díval na krásnou neskrupulózní princeznu Věru von C., kterou před delší dobou poznal v Paříži jako milenku nacistického šmelináře Lakuleita; svou princeznu Věru, svou sladkou milenku, toho zpustlého spratka, tu naprosto nevypočitatelnou a naprosto amorální osobu, která už jednou, v Paříži, byla ochotna udělat pro peníze všechno, prostě všechno.

„Tommy – mám radost! – Všechno jsi dobře přestál – jsi u Francouzů,“ zajíkala se a padla mu kolem krku.

Tvrdě se od ní osvobodil. „Ty bestie bídná,“ spustil Thomas Lieven, „od kdy pracuješ s tou sviní Valentinem?“

„Nemám tušení, o čem mluvíš, poklade,“ usmála se princezna.

„Řekni to ještě jednou a jednu ti vrazím,“ varoval Thomas Lieven.

Věra to řekla ještě jednou.

Jednu jí vrazil. Poté vypukla v kanceláři britské tajné služby v Hannoveru pustá, tichá pranice.

O pět minut později seděla uklidněná Věra v křesle. Thomas, rovněž uklidněný, před ní přecházel sem a tam a pokoušel se na tuto zvláštní příslušnici staré německé šlechty působit pedagogicky: „Ty jsi sociální spratek. Jsi hamižná a sprostá.“

Protáhla se jako kočka: „Ach, to je nesmysl, Tommy. Pojď ke své malé Věře. Ještě mě trochu škrť jako před chvílí.“

„Ty zas jednu chytneš,“ řekl. „To, co jsi udělala, je to nejsprostší, nejubožejší… Je hrabě Waldau tvůj příbuzný? Ano, nebo ne?“

„Ach ten! Ten starej nácek!“ Začala se smát.

„Buď zticha! Před dvěma dny provedl tvůj nóbl přítel Valentine u hraběte domovní prohlídku. Lépe řečeno prohlídku květináčů. Neboť to jediné, co ho v celém obrovském domě zajímalo, byly květináče. Okamžitě se přestaň smát! Taková sprosťárna! Čí to byl nápad? Tvůj? Jeho?“

„No dovol! Samozřejmě, že můj. Pierre je na takový fajnový trik moc hloupý!“

Zůstal před ní stát a založil si ruce v bok: „Fajnový trik! Nejsi nic lepšího než hnusná narciska!“

„Hele už s tím skonči! Copak tu znamená morálka? Zrovna u té nacistické svině Waldaua! Všechny ty šperky přece stejně vyšmelil až ve Třetí říši!“

„To je možné,“ připustil Thomas. „Jestli Waldau ty šperky vyšmelil, pak patří svým původním majitelům, pokud je bude možné ještě najít – nebo státu, ale vám dvěma v žádném případě!“

„Ach bože, ty jsi sladký… tak divoký… tak idealistický… Víš co, Tommy, půjdeme ke mně. Mám tu pěkný byt. Taky v něm bydlel jeden starý nácek!“

„Snad si vážně nemyslíš, že ještě někdy v životě vstoupím do tvého bytu,“ prohlásil s jistotou Thomas.

7

Byl to opravdu velmi útulný byt. Ve třech místnostech byla na tapetách světlá místa. Ještě nedávno tam visely obrazy. Thomas se zašklebil, když ta světlá místa uviděl.

Byl to podivný večer, neboť oba, Thomas a princezna, sledovali stejný cíl: jeden chtěl druhého položit na lopatky – symbolicky.

K tomuto účelu Věra nejprve vytáhla láhev whisky. Pak se oba trošku napili. A pak ještě trošku. A ještě trošku. Věra si myslela: jednou bude mít dost. Thomas si myslel: jednou bude mít dost.

Pak měli oba dost!

Raději uděláme, kvůli dětem, malý skok v čase. Tedy – o tři hodiny později…

O tři hodiny později byla blonďatá princezna zcela neuvěřitelně přítulná a něžná. A Thomas byl trochu sentimentální.

Přiopilý Thomas se dopustil strašlivé chyby. Vyprávěl o svých plánech do budoucna a v souvislosti s tím o svém bankovním kontě v Curychu vedeném na jméno Eugen Wälterli.

„Jmenuješ se tedy také Eugen Wälterli?“ chichotala se Věra. „Ach, to je sladké… Je – je na tom kontě hodně peněz?“

Po této otázce měl vystřízlivět. Nestalo se. Přiopile se rozčiloval: „Řekni mi, to je u tebe chorobné. Umíš vždy myslet jen na peníze?“

Skousla si spodní ret a sklíčeně kývla. „Těžká neuróza. Trauma z dětství. Víš, že jsem už dokonce padělala šeky? Neexistuje podpis, který bych neuměla napodobit!“

„Gratuluju,“ řekl ten bezelstný blázen.

„Kromě toho – jsem opravdová kleptomanka! Když jsem byla malá, bylo to velmi zlé. Pastelky mých přítelkyň byly mé pastelky. Peněženky mých přítelkyň byly mé peněženky. Později se to všechno ještě posunulo. Muži mých přítelkyň – musím mluvit dál?“

Rozhodně ne, ujistil ji Thomas. Pak ještě trochu pili. Pak konečně usnuli.

Příštího dne ráno už Thomas lomozil v kuchyni, když se Věra s bolestí hlavy probudila. Přinesl jí snídani do postele. „Tak,“ poručil jí, „v klidu si vypij kávu a vykoupej se. Pak se oblékneš a pojedeme.“

„Pojedeme? Kam?“

„Samozřejmě do Baden-Badenu.“

Zbledla. „Co tam mám dělat?“

„Promluvíš si se svým přítelem Valentinem. Postaráš se o to, aby vyklopil Waldauovy šperky. A jestli se potom vy dva ještě do něčeho namočíte, pak to bouchne!“

„Poslouchej, ty darebáku, na dnešní noc jsi zapomněl, co?“

Thomas povytáhl obočí: „Noc je noc a služba je služba.“

Podnos s kávou se zvrhl. Nádobí se rozbilo. Vrhla se na něj s křikem, kousala a škrábala. „Ty pse – já tě zabiju!“

Toho večera, bylo smutno a chladno, přijel do Baden-Badenu špinavý džíp. U volantu seděl Thomas Lieven. Vedle něj seděla Věra, princezna z C…

Thomas se dopustil ještě jedné chyby! Šel s Věrou do své kanceláře na Ulici císaře Viléma číslo 1. Pak k sobě zavolal poručíka Valentina. Když Valentine spatřil Věru, škubl sebou. Thomas oběma dlouho mluvil do svědomí.

„Nerozumím ani slovo,“ namítl poručík chladně. „Budu si na vás stěžovat, mon capitaine, já…“

„Drž hubu, Pierre,“ zarazila ho princezna věcně. „Ví všechno.“

„Co ví?“ vzdychl Valentine.

Věra se podívala na Thomase. „Mohu s ním mluvit pět minut o samotě?“

„Pro mě za mě,“ ušklíbl se Thomas.

To byla ta chyba.

Opustil svou kancelář a sedl si v hale. Dveře své kanceláře nespustil z očí. Nejsem hlupák, pomyslel si.

Za chvilku, ve které se stačí vykouřit cigareta, mu bylo náhle strašné horko a uvědomil si, že byl přece jen hlupák. Jeho kancelář je v prvním patře. A okno není zamřížováno! Vřítil se zpátky. Místnost byla prázdná. Okno bylo otevřené…

O deset minut později klepaly v celé zemi dálnopisy a telegrafy:

20 hodin 14 stop 6 list 45 stop od franc. služby pátrající po válečných zločincích b-b stop všem svazům vojenské policie stop všem jednotkám cic a cid stop hledejte a okamžitě zatkněte…

Už ve 4 hodiny 15 dne 7. listopadu zatkla hlídka francouzské vojenské policie Pierra Valentina v čekárně nádraží v Nancy, právě když kupoval jízdenky do Basileje. Pátrání po princezně Věře von C. bylo bezvýsledné. Zmizela.

Zatčený poručík byl dopraven do vojenské věznice v Paříži. Generál Pierre König, vrchní velitel francouzských ozbrojených sil v Německu, osobně pověřil Thomase Lievena, aby shromáždil všechen dostupný materiál proti Valentinovi. Tato špinavá práce zaměstnala našeho přítele až do začátku prosince. Byli zatčeni čtyři další Francouzi.

Abychom předeslali: poručík Valentine a jeho přátelé byli v Paříži postaveni před soud. Dne 15. března 1946 byli degradováni a odsouzeni k vysokým trestům odnětí svobody.

8

Dne 3. prosince byl Thomas Lieven povolán do hlavního sídla generála Königa. Ten mu řekl: „Upřímně vám děkuju za to, že jste pomohl znemožnit činnost těchto odporných individuí. Nejsme armáda loupežníků a banditů. Chceme v naší zóně pořádek a spravedlnost.“

Thomas Lieven byl 3. prosince přijat u generála Königa, ten ho pochválil a poděkoval mu. 7. prosince dostal následující dopis:

MINISTERSTVO VÁLKY FRANCOUZSKÉ REPUBLIKY

Paříž, 5. prosince 1945

Capitaine René Clairmont

Armádní série číslo S 324 213

služba pátrající po válečných zločincích

Baden-Baden

Věc: CS Hr. Zt. 324/+94S

Vzhledem k předběžnému vyšetřování pro proces proti poručíkovi Pierrovi Valentinovi a spoluobžalovaným před vojenským soudem jsme si vyžádali od Deuxième Bureau váš osobní spis.

Z tohoto spisu, k němuž nám jeden z vedoucích úředníků Deuxième Bureau podal ještě vysvětlení, vyplývá, že jste byl za války agentem německého abwehru v Paříži. Pochopíte, že muž s vaší minulostí je v rámci naší služby pátrající po válečných zločincích absolutně neúnosný. Plukovník Maurice Débras, který vás svého času do této organizace převzal, už čtyři měsíce nevykonává službu.

Tímto vás vyzýváme, abyste do 15. prosince 1945, do 12 hodin v poledne vyklidil své úřední místnosti v Baden-Badenu a předal svému nadřízenému veškeré písemnosti, spisy, razítka a podklady i vaše vojenské doklady a průkazy. S okamžitou platností jste suspendován. Další pokyny okamžitě následují.

Pod tím stál nečitelný podpis. A pod ním strojem naťukáno: brigádní generál.

Thomas Lieven seděl u svého psacího stolu, tiše si bzučel, ještě jednou si přečetl dopis, bzučel dál a myslel si: no tak, teď už to zase někam došlo. V mém životě se všechno opakuje s ohromující monotónností. Když podniknu nějakou levotu – každý mě má rád. Vyznamenání, peníze a polibky jen prší. Jsem miláčkem té které vlasti. Když se zachovám slušně – bum, jsem zase v háji.

„Jeden z vedoucích úředníků Deuxième Bureau“ podal pánům na ministerstvu války vysvětlení k mému osobnímu spisu? Vedoucí úředník! Plukovník Siméon tedy ještě žije. A ještě mě nenávidí…

Thomas vstal. Nepřítomně začal uklízet svou kancelář. Když odemykal zásuvku psacího stolu, klíč se otáčel trochu ztěžka. Ne moc. Nebylo mu to nápadné. Ještě mu to nebylo nápadné. Otupěle sbíral své doklady, shledával svůj osobní majetek.

Ze zásuvky, jejíž zámek šel trochu ztuha otevřít, vyndal falešné pasy. Přepočítal je. Všechny jsou tady. Ne, už ne všechny. Počítal ještě jednou. Sakra, jeden chyběl!

Pot vyvstal na čele Thomase Lievena, když zjistil, který chybí: hezký švýcarský pas na jméno Eugen Wälterli. A Thomas postrádal ještě něco, co také leželo v té zásuvce: šekovou knížku na konto Švýcarské národní banky a bankovní plnou moc.

Se zasténáním klesl Thomas Lieven zpátky do křesla. V jeho mozku vířily útržky rozhovorů a vzpomínek: „Jmenuješ se tedy také Eugen Wälterli? Je na tom kontě hodně peněz? Neexistuje podpis, který bych neuměla napodobit…“

Thomas rychle zvedl telefonní sluchátko. Žádal bleskový hovor do Curychu: Švýcarskou národní banku. Čekal nekonečně dlouho. Rozhovor je možný jen přes vojenské vedení. No a? Stejně bylo všechno jedno! Konečně měl spojení.

Požadoval úředníka, který spravoval jeho konto. Když uslyšel příjemný švýcarský hlas, tušil už všechno. „Ano, pane Wälterli, vím, o co jde. Vaše paní choť všechno zařídila…“

Obstarala si švýcarský pas. Podle vzoru mého švýcarského pasu. Ta bestie bídná.

„Kdy… kdy tam byla moje žena?“

„Tak asi před čtrnácti dny… madame říkala, že přijedete do Curychu a rozhodnete, co se má s kontem stát…“

„Co… s kontem… stát…“

„Je na něm 20 franků.“

Bože, bože, bože! „Jinak… jinak vybrala všechno?“

„No jistě, samozřejmě! Madame přece měla u sebe váš pas – vaši šekovou knížku – bankovní plnou moc – i pro trezor… pane Wälterli! Pane Wälterli! Proboha není něco v pořádku? Nesouhlasí něco? Tedy naše vina to není – madame předložila všechny plné moci a doklady – všechny s vaším podpisem…“

Thomas Lieven položil sluchátko do vidlice. Dlouho seděl bez hnutí. Až na dvacet franků bylo pryč všechno, co měl.

O hodinu později předal muž, který si ještě říkal capitaine Clairmont, svou kancelář a všechny podklady vedoucímu pracoviště. V poledne dne 7. prosince tento kapitán Clairmont zmizel. Zmizel beze stopy.

9

Dne 22. února 1946 se u vrátného luxusního pařížského hotelu Crillon na náměstí Place de la Concorde objevili dva pánové a ptali se po jistém monsieur Hauserovi.

Soudě podle zářivého úsměvu vrátného byl tento monsieur Hauser oblíbený host domu.

Vrátný zatelefonoval: „Monsieur Hauser, chtějí s vámi mluvit dva pánové. Monsieur Fabre a monsieur baron Kutuzov.“

„Prosím pány, aby se obtěžovali nahoru.“

Poslíček v livreji doprovodil pány nahoru do druhého patra.

Bastianu Fabrovi odstávaly zrzavé vlasy od hlavy ještě víc než jindy. Jeho doprovodu se jménem slavného ruského generála bylo asi 45 let, měl široká ramena a byl oblečen zcela měšťansky.

V salonu apartmá 213 spěchal oběma návštěvníkům vstříc monsieur Hauser v prvotřídně střiženém obleku.

Bastian počkal, až poslíček zmizí, pak padl svému starému příteli kolem krku. „Chlapče, to jsem rád, že tě zase vidím!“

„A jak já, Bastiane, jak teprve já!“ radoval se Thomas Lieven. Vyprostil se a potřásl rukou Rusovi: „Těší mě, že vás poznávám, barone Kutuzove. Dovolím si ovšem nazývat vás od této chvíle už nikoli baronem, nýbrž spíše soudruhem komisařem. Komisaři Kutuzove.“

„Ale proč?“ zeptal se Rus nervózně pomrkávaje.

„Okamžik strpení! Všechno popořadě! Musím vám toho, bratříčkové, tolik vyprávět! Objednal jsem jídlo na pokoj. Za deset minut začnou servírovat. Mimo jiné boršč, soudruhu komisaři! Prosím, posaďte se…“

Thomas Lieven se pohyboval s klidem a jistotou, která brala dech, když si pomyslíme, že francouzské úřady už ho týdny hledaly a že se tak tady v Paříži nacházel v jámě lvové. Sám se však utěšoval úvahou: kde hledá lev svou oběť méně, než ve vlastním doupěti?

Když 7. prosince opustil jako na útěku Baden-Baden, vystavil mu jeden odborník, který kdysi falšoval pasy pro abwehr v Paříži, kvalitní francouzský pas na jméno Maurice Hauser. Pak odešel do Marseille Bastianu Fabrovi dopis, v němž stálo, že on, Thomas, je úplně na mizině.

Pošta obratem doručila Bastianovu odpověď!

Vidíš Pierre, jak bylo dobře, že jsme ti tenkrát ukradli trochu z té čorky od Lessepse? Teď to můžeš mít. Objevil jsem tu kumpána, syna ruskýho barona. Jmenuje se Kutuzov. Starej byl řidičem taxíku v Paříži. Umřel. Teď jezdí ten kluk. Pontiakem…

Poté dostal Bastian od Thomase telegram:

očekávám tebe a barona s autem 22. února v hotelu crillon.

O tom se Thomas chtěl přesvědčit a zeptal se svých hostů: „Kde stojí to auto?“

„Před hotelem.“

„To je dobře. Ať je vidět. Ty si musíš, milý Bastiane, v nejbližší době hrát na řidiče. A soudruh komisař Kutuzov musí sedět vzadu. Přinesl jsi ty zlaté věci?“

„Jsou v kufru.“

Objevili se tři číšníci a připravovali jídlo. Pak seděli Thomas, Bastian a Kutuzov u stolu a vmíchávali si do dobrého boršče čerstvou smetanu. Ruský aristokratický taxíkář žasl: „Jako doma! Smetana na stole!“

„Kdybych vás směl prosit, abyste jedl trochu lidověji, soudruhu komisaři. Například s lokty opřenými o stůl. Snad si v nejbližší době také tak pečlivě nečistěte nehty.“

„Ale proč? Proč to všechno?“

„Pánové, chci vám navrhnout velký obchod. Obchod, v němž vy, barone, musíte hrát komisaře, Bastian řidiče a já velkoobchodníka s lihovinami.“

„Obchodníka s liho… co?“ divil se Bastian.

„Spolkni, než promluvíš. Velkoobchodníka se šnapsem. Pánové, francouzská armáda mě těžce zranila a trpce zklamala. Mám v úmyslu francouzské armádě provést velkou věc.“

„Se šnapsem?“

„Ano, se šnapsem.“

„Ale vždyť přece žádný šnaps není, ctěný monsieur! Všechno je na příděly!“ zvolal Kutuzov.

„Nemáte tušení, kolik šnapsu najednou bude, když Bastian bude pořádně hrát řidiče a vy komisaře,“ šklebil se Thomas. „Rychle, každý ještě talíř. Po jídle jdeme nakupovat.“

„Co?“

„Co k tomu patří. Černé kožené kabáty. Kožešinové čepice. Těžké boty.“ Thomas ztišil hlas. „Tady v hotelu bydlí od konce války sovětská delegace. Pět mužů. Jejich úkolem je starat se o všechny sovětské občany ve Francii. Víte, kolik jich je?“

„Ani zdání.“

„Víc než pět tisíc. A s těmi všemi je to stejné…“ Zatímco oba jeho hosté jedli boršč, nejlepší polévku na světě, a nábožně poslouchali, vyprávěl jim Thomas, co je se všemi sovětskými občany ve Francii…

Menu

Ruský boršč

Hovězí filet Stroganoff

Citronové sufflé

Paříž. 22. února 1946

PO „RUSKU“ DĚLÁ THOMAS LIEVEN SVŮJ PRVNÍ MILIONOVÝ POVÁLEČNÝ OBCHOD

Ruský boršč

Vezmeme po půl kile čistého hovězího a vepřového masa a čtvrt kila prorostlého uzeného bůčku a uvaříme z toho silný vývar. Hotové maso vyjmeme a nakrájíme na kousky. – Ve vepřovém sádle dusíme kilo na proužky nakrájeného bílého zelí se solí a pepřem, zrnkovým kořením a jedním bobkovým listem a v druhém hrnci na proužky nakrájenou červenou řepu, polévkovou zeleninu, pepř, sůl, bobkový list a pepřový lusk. K červené řepě přilijeme trochu octa, aby si zachovala barvu. Měkkou dušenou zeleninu bez bobkového listu a maso nakrájené na kousky vložíme do vývaru, necháme společně povařit a před podáváním na to nastrouháme červenou řepu. U stolu dáváme každému hostu do polévky velkou lžíci husté kyselé smetany.

Hovězí filé Stroganoff

Vezmeme dobře uleželé hovězí filé, nejdříve nakrájíme na kousky a ty pak na proužky. – Podusíme na másle doměkka větší množství nadrobno posekané cibule, ale v žádném případě nesmí zhnědnout, na ni položíme maso a necháme po každé straně minutu osmahnout. – Dobře ochutíme pepřem a solí a vmícháme do pokrmu hustou kyselou smetanu. Necháme ještě jednou přejít varem.

Citronové sufflé

Vezmeme tři žloutky a třeme je s třemi polévkovými lžícemi cukru do pěny. – Přidáme Stavu a ostrouhanou kůru z půlky citronu, půl čajové lžičky bramborové moučky nebo moučky Maizena, a nakonec velmi tuhý sníh ze tří bílků. – Masu naplníme do máslem vymazané ohnivzdorné formy a necháme ji ve středně vyhřáté troubě péci, až vyběhne a povrch lehce zhnědne. – K tomu podáváme piškoty.

10

O dva dny později zastavil černý pontiac před ministerstvem pro zásobování, v němž sídlila i francouzská správa alkoholických nápojů. Řidič v černém koženém kabátě s kožešinovou čepicí na zrzavém ježku otevřel dvířka. Vystoupil pán v koženém kabátě a kožešinové čepici, vstoupil do velké šedé budovy, vyjel výtahem do třetího patra a vešel do kanceláře muže jménem Hippolyte Lassandre, jenž mu vzápětí vyšel v ústrety s rozevřenou náručí.

„Milý, velevážený monsieur Kutuzov, včera jste se mnou telefonoval. Odložte si. Posaďte se.“

Monsieur Kutuzov, který měl pod černým koženým kabátem značně zmačkaný modrý konfekční oblek a na nohou těžké boty, projevoval velké rozčilení. „V postoji vašeho ministerstva vidím nepřátelský akt, který budu hlásit do Moskvy…“

„Prosím vás, zapřísahám vás, milý monsieur Kutuzove… milý komisaři Kutuzove, nedělejte to. Budu mít velké nepříjemnosti s ústředním výborem.“

„S jakým výborem?“

„Komunistické strany Francie, soudruhu komisaři. Jsem členem strany. Ujišťuju vás, že to opravdu nebylo nic než omyl.“

„Že pět tisíc sovětských občanů je už měsíce ignorováno při rozdělování přídělů alkoholu?“ Falešný komisař se jízlivě zasmál. „Omyl, co? To je divné – britští a američtí státní občané ve vaší zemi alkohol dostali. Ale dobří občané mé země, která měrou větší než všechny ostatní země porazila fašisty…“

„Nemluvte dál, soudruhu komisaři, prosím vás! Máte pravdu. Je to neprominutelné! Ale bude to napraveno, co nejrychleji!“

Komisař Kutuzov prohlásil: „Jménem Sovětského svazu samozřejmě požaduju dodatečné dodání přídělů za uplynulé měsíce.“

„Samozřejmě, soudruhu komisaři, samozřejmě…“

To, že sovětští občané žijící ve Francii nedostali žádné příděly alkoholu, se Thomas Lieven dověděl od Zizi. Zizi byla štíhlá narudlá blondýnka, která pracovala v Paříži v jednom vzkvétajícím domě. Thomas ji znal ještě z války. Zizi Thomase milovala. Za války zachránil jejího přítele před odvlečením do Německa. Daří se jí prý dobře, vyprávěla Zizi. Zvláště od té doby, co jsou ve městě Rusové. Ti jsou takzvaně stálými hosty v jejím podniku.

„Jací Rusové?“ chtěl vědět Thomas.

„No ta komise, co bydlí v Crillonu. Pět chlapů. Řeknu ti, jsou silní jak medvědi. To jsou muži!“

Zizi vyprávěla, že těch pět sovětských občanů je zcela uneseno dekadentními jevy kapitalistického západu. Ovšem proto hrubě zanedbávali svou službu. Mají se starat o zhruba 5 000 svých krajanů ve Francii a podněcovat je k návratu domů. To ale dělali jen zřídka. Nejraději byli u Zizi. A jinde…

„Představ si, že se nestarají ani o příděly šnapsu,“ stěžovala si Zizi Thomasovi.

„O jaké příděly šnapsu?“ zeptal se a dověděl se, o jaké.

Zizi povídala dál. Ale Thomas už neposlouchal. V jeho mozku se zrodil plán, malý, dobrý plán. No a poté, co do Paříže přijeli Bastian a Kutuzov, jej začal uskutečňovat…

Komisař Kutuzov, který se padělanými průkazy dostatečně prokázal jako sovětský úředník, přijal dodatečně dodané příděly alkoholu. Neméně než 3 000 hektolitrů odjíždělo na nákladních automobilech k záhadnému, částečně pobořenému pivovaru poblíž letiště Orly.

Ten Thomas objevil, když čekal na Bastiana. Patřil jednomu kolaborantovi, který uprchl. V únoru 1946 – to musíme mít v tomto příběhu stále na paměti – vládl ve většině evropských zemí ještě nemalý chaos. Také ve Francii.

Teď v té továrně začalo pracovat osm pánů. Výroba běžela dnem i nocí. Pánové pod vedením monsieura Hausera vyráběli známou a právem oblíbenou anýzovou lihovinu „pastis“ podle následujícího rodinného receptu. Thomas za něj vděčil jedné černé dámě ze Zizina domu:

Na litr chemicky čistého devadesátiprocentního alkoholu vezmeme. 8 gramů fenyklových semen

12 gramů meduňkových listů

5 gramů anýzového květu

2 gramy koriandru

5 gramů šalvěje

8 gramů zelených anýzových semen

V temnotě necháme osm dní naložené. Krátce před filtrováním ještě přidáme deset kapek anýzové tresti. Nakonec zředíme na čtyřiačtyřicetiprocentní obsah alkoholu…

Alkohol Kutuzov zaplatil výtěžkem ze zlatých předmětů, které přivezl Bastian. Plné láhve polepovali Bastianovi přátelé etiketami, které dal Thomas vyrobit v malé tiskárně.

Zatímco velkovýroba běžela, navštívil monsieur Hauser jednoho francouzského vojenského úředníka, štábního intendanta v pařížské čtvrti Latour – Maubourg. Tato čtvrť byla celá vojensky obsazená, tvořila malé město ve městě.

Monsieur Hauser navrhl štábnímu intendantovi Villardovi obchod s lihovinami pod rukou: „Mám suroviny, mohu vyrábět pastis. Vím, že ve vašem důstojnickém kasinu už je lihovina sotva k dostání. Mé zboží je levné.“

„Levné?“

No, na onu divokou dobu bez alkoholu jistě! Dnes by se nabídka Thomase Lievena alias monsieur Hausera jevila jako přemrštěně vysoká. Požadoval, v přepočtu na kupní cenu naší dnešní ceny, za jednu láhev „pastisu“ přece jen 60 marek!

Štábní intendant to přijal, jako by to byl obchod jeho života. A to také na druhé straně byl, uvážíme-li, že tehdy láhev pastisu na černém trhu stála v přepočtu 100 marek.

Obchod vzkvétal!

Především se odvíjel nesmírně rychle! Štábní intendant nezásoboval „Hauserovým pastisem“ jen své důstojnické kasino. Předal radostnou zprávu také svým přátelům, a tak záhy jezdily armádní nákladní automobily s „Hauserovým pastisem“ do všech důstojnických kasin v dalekém okolí.

Ve skutečnosti můžeme říci, že Thomas Lieven zásoboval francouzskou armádu. A francouzská armáda okamžitě platila. A všechno šlo dobře až do 7. května 1946. Tehdy došlo k malé poruše…

7. května 1946 kolem 19. hodiny se mocný šéf sovětské delegace, pan Andrejev S. Šenkov, objevil v apartmá falešného komisaře Kutuzova v hotelu Crillon a rudý v tváři ho vyzval, aby mu podal vysvětlení.

Pan Šenkov se totiž před několika dny rozhodl, že své povinnosti přece jen vezme trochu vážněji. A tak chtěl také svých 5 000 krajanů zásobit alkoholem. Ale od ministerstva zásobování se dověděl, že alkohol už dávno vyzvedl komisař Kutuzov, bytem v hotelu Crillon.

„Žádám vysvětlení!“ křičel teď Šenkov v rusky akcentované francouzštině. „Kdo jste, pane? Neznám vás! Nikdy jsem vás neviděl! Dám vás zatknout. Já…“

„Držte hubu!“ zařval na něj Kutuzov, ale v čisté ruštině. A pak půl hodiny mluvil se soudruhem Šenkovem rusky přesně v tom duchu, jak mu to vštěpoval Thomas Lieven. Neboť Thomas samozřejmě od začátku s takovou poruchou počítal.

O půl hodiny později se soudruh Andrej S. Šenkov vrátil zpátky do svého pokoje bledý, rozrušený a s oroseným čelem. Tady na něho čekali jeho přátelé Tušin, Bolkonskij, Balašev a Alpalyč.

„Soudruzi,“ zasténal Šenkov a klesl do křesla, „jsme ztraceni.“

„Ztraceni?“

„Prakticky už na Sibiři. Je to strašné. Víte, kdo je Kutuzov? Je to komisař, kterého za námi poslali, aby nás sledoval. Má všechny plné moci. A ví o nás všecko.“

„Všecko?“ vykřikl zděšeně Bolkonskij.

Šenkov pokračoval otupěle: „Všecko. Jak tady pracujeme. Co jsme tu prováděli.“ Na tvářích jeho čtyř přátel se objevilo zděšení. „Je už jen jedna možnost, soudruzi, musíme se pokusit získat ho za přítele. A dělat jak zvířata. Už žádná Zizi! Už žádné nylonky, americké konzervy a cigarety! Pak Kutuzov možná ještě dá přednost milosti před právem…“

Tak byla, díky Lievenově předvídavosti, ta malá epizoda urovnána a velký „obchod s pastisem“ se mohl klidně odvíjet dál.

29. května odvezl velmi šťastný, protože relativně zámožný exsoudruh, komisař a aristokratický taxíkář Kutuzov oba své přátele ve starém pontiaku do Štrasburku. Tady Thomas znal z blahých dob „služby pátrající poválečných zločincích“ několik vlídných francouzských a několik vlídných německých pohraničníků. S jejich pomocí se bez potíží podařilo odvléci oba kufry pana Lievena a Fabra bez kontroly z jedné země do druhé. V lodních kufrech byla mzda za námahu s pastisem.

Na zadním sedadle pontiaku se Thomas těšil: „Hurá do Anglie, Bastiane! Do země svobody! Ach, můj klub – můj krásný byt – moje malá banka – Anglii si zamiluješ, starouši…“

„Poslouchej, ale Angličani tě přece v roce 1939 vykázali!“

„Ano,“ podotkl s úsměvem Thomas, „proto právě ještě musíme na skok do Mnichova. Tam mám jednoho kamaráda z mládí, ten mi pomůže dostat se zase do Anglie.“

„Co je to za přítele z dětství?“

„Berlíňan. Americký major. Redaktor nějakých novin. Jmenuje se Kurt Westenhoff,“ vysvětloval Thomas. „Ach Bastiane, jsem tak rád – všechen nepořádek teď končí. Začíná nám nový život – nová doba.“

11

Mezi mnoha jinými návštěvníky čekal v předsíni amerického majora Kurta Westenhoffa i Thomas Lieven. V Mnichově. V Schellingově ulici. V obrovské budově bývalého nakladatelství Eher.

V době takzvané Tisícileté říše tu nacisté tiskli plátek Volkischer Beobachter. V současnosti tu Američané tiskli jiné noviny.

Onoho 30. května 1946 bylo v Mnichově velmi teplo. Mnoha hubeným bledým pánům ve Westenhoffově předsíni stál na čele pot. Thomas Lieven se zamyšleně rozhlédl. Pomyslel si: teď tu sedíte. Ve starých oblecích, které jsou vám velké. S příliš volnými límci u košil. Vyzáblí, podvyživení a bledí. Když se tak na vás dívám, vy prosebníci a vy, které vyplavila na povrch první poválečná doba, vy, kteří sem přicházíte pro pomoc, pro místo, pro potvrzení, že jste za války byli pouhými přisluhovači… Nevypadáte na to, že byste nasazovali své hlavy na frontě nebo ve skutečném odboji proti nacistům. Byli jste zticha těch tisíc let. Klapky na uších, zavřené oči, zavřená huba. Ale teď se konečně chcete dostat k moci! Brzy se budete tlačit u koryta národa a vybírat svůj díl z velkého kotle párků. Brzy budete nahoře, ve vládě, v hospodářství, v celé zemi. Protože Američané vám pomohou…

Ale, myslel si Thomas Lieven, jste ti praví pro tu pravou cestu? Využijete svou jedinečnou příležitost k tomu, abyste Německo a Němce trochu poučili ze světových dějin – alespoň na chvíli?

Za dvaatřicet let jsme začali a prohráli dvě světové války. Odvážný výkon! Kdybychom se teď stáhli zpět, byli neutrální – jak jen bychom se nechali obletovat Američany a Rusy – abychom obchodovali se Západem a s Východem? – Tolik jsme stříleli! – Kdybychom tak – prosím nerozčilujte se hned, je to jen návrh! – už vůbec nikdy nechtěli střílet? Ach, bože na nebi, bylo by to krásné!

Objevila se sekretářka krásná jako obrázek. „Pane Lievene, major Westenhoff vás očekává,“ řekla ta mladá dáma, která se později bude jmenovat Westenhoffová. Thomas kolem ní prošel do kanceláře redaktora, který mu vyšel vstříc s napřaženou rukou.

„Thomasi, ty kluku stará,“ vítal ho Kurt Westenhoff. Byl malý a podsaditý. Měl řídké světlé vlasy, hezké čelo a chytré modré oči, které vždy působily vlídně a melancholicky. Otec tohoto muže, doktor Hans Westenhoff, pracoval v Berlíně jako šéfredaktor nakladatelství Ullstein, pro noviny BZ am Mittag a pro Tempo. Pak musela rodina emigrovat. Když válka skončila, Kurt Westenhoff se vrátil zpět do země, která ho vyhnala.

„Kurte, ty kluku stará,“ tiskl mu ruce Thomas. Naposledy toho muže viděl v roce 1933 v Berlíně. Uplynulo třináct let. Přesto si na něho Westenhoff okamžitě vzpomněl.

Thomas chraptivě začal: „Já… děkuji ti.“

„Nesmysl, člověče! Znám tě od dob, kdy jsme chodili do školy. Znal jsem tvého otce. Nemusím se tě na nic ptát. Jen na jedno: Jak ti mohu pomoct?“

Thomas vysvětlil: „Víš, že jsem byl před válkou bankéřem v Londýně. ‚Marlock and Lieven‘. Dominion agency v Lombardstreet.“

„Dominion agency, správně! Vzpomínám si.“

„Mám za sebou divoké roky. Vaše CIC o mně nepochybně má obrovský spis. Ale řeknu ti čistou pravdu: v celé té šlamastyce jsem se octl jen kvůli svému společníkovi Marlockovi. Postaral se o to, že mě vykázali z Anglie. Banka mu uvízla za nehty. Od roku 1939 mám jen jedno přání, jen jednu myšlenku: dostat se na tu svini!“

„Rozumím,“ ujistil Westenhoff. „Chceš zpátky do Anglie.“

„Ano, abych zúčtoval s Marlockem. Můžeš mi přitom pomoct?“

„Sure, boy, sure!“ řekl americký Berlíňan. A mýlil se!

O dva týdny později, 14. června, vyzval Westenhoff Thomase, aby ho večer navštívil v jeho vile.

„Je mi líto, Thomasi,“ omlouval se mu přítel, když spolu seděli na terase za domem a dívali se do zšeřelé zahrady. „Opravdu strašně líto. Raději si vypij jednu velkou neředěnou whisku, než začnu vyprávět.“

Thomas jeho rady uposlechl.

„Tvůj Robert Marlock zmizel. Zalarmoval jsem své přátele u CIC. Ti se spojili s Angličany. Vypadá to, Thomasi, smutně, moc smutně. Tvoje malá banka už taky neexistuje. Ještě jeden drink?“

„Nejlepší bude, když tu láhev rovnou postavíš přede mne. Pomalu si připadám jako Job.“ Thomas se pokřiveně usmál. „Job s Johnnie Walkerem. Od kdy už moje malá banka neexistuje?“

„Od roku 1942.“ Westenhoff vytáhl z kapsy list papíru. „Přesně od 14. srpna 1942. Tehdy Marlock zastavil platby. Směnky propadly. Zákazníci chtěli zrušit svá konta. Marlock toho dne zmizel z povrchu země a dodnes se neobjevil. Potud mí přátelé z CIC. Ostatně by tě rádi poznali.“

„Ale já je ne.“

Thomas povzdechl. Shlížel dolů do kvetoucí zahrady, kde stromy a keře stále více ztrácely své obrysy v šeru nadcházejícího večera a stávaly se jen nezřetelnými stíny. Otáčel svou sklenicí sem a tam. Konečně promluvil: „Zůstanu tedy tady. Ve Francii jsem si vydělal dost peněz. Budu pracovat. Ale už nikdy, slyšíš, Kurte, už nikdy pro zpravodajskou službu. Už nikdy v životě!“

A v tom se spletl – stejně jako se spletl Kurt Westenhoff, když se domníval, že Thomas Lieven už nikdy nepotká svého zločineckého společníka Roberta E. Marlocka…

12

Jednoho krásného dne, v červenci 1946, kráčel muž ve sportovní košili a sportovních kalhotách přes anglický trávník komfortní vily v Grünewaldu na okraji Mnichova. Po jeho boku kráčel svalnatý a spokojeně vyhlížející obr, kterému rudé vlasy, ostříhané na ježka, divoce odstávaly od hlavy.

„Pěkný domeček jsme si koupili, starouši Bastiane, co?“ mínil Thomas Lieven.

„A všechno jsme zaplatili penězi francouzské armády,“ zabručel spokojeně bývalý gauner z Marseille, který už několik týdnů pracoval jako Lievenův komorník.

Šli k vile. Thomas se ušklíbl: „Dnes v noci jsem vypočítal, kolik při našem obratu dlužíme francouzskému daňovému úřadu.“

„Kolikpak?“

„Asi třicet milionů franků,“ oznámil Thomas prostě.

Bastian se nesmírně zaradoval: „Vive la grande armée!“

Ve vile zazvonil telefon. U aparátu byl Westenhoff. „Chtěl bys dnes večer přijít k Evě Braunové?“

„Co?“

„Myslím do její vily. Na rohu ulic Marie Terezie a Prince regenta.“

„Tam přece sedí CIC.“

„Správně, hochu, správně.“

„Řekl jsem ti, že už nikdy nebudu pracovat jako tajný agent. Ani pro vás ne!“

„Nemáš pro nás pracovat jako tajný agent, ale jako kuchař.“

„Tví přátelé mají jistě vlastního kuchaře!“

„Mají. Dokonce prvotřídního. Kdysi měl velkou restauraci: A k tomu má i Řád krve…“

„Gratuluji. Tví přátelé mají jemný vkus.“

„Ten kuchař má ještě lepší. Když byl zatčen, bez zaváhání prozradil své přátele bonzy. Za to ho CIC okamžitě šoupla do tábora. Má domácí vězení a vaří. Ale dneska nemůže vařit, dneska má průjem. Přijď přece, Thomasi, a pomoz nám. Mně k vůli. Mají srnce. Ulovil ho jeden zvláštní agent. Kuší.“

„Kurte, neměl bys přes den tolik pít!“

„To je čistá pravda; ulovil ho lukem. Znám toho muže. Chodí na lov jenom s lukem. Říká, že zvířata musí méně trpět. Prý je to humánnější.“

Dnes, jak jsme přežraní, si už nepamatujeme, jak to tenkrát bylo.

V červnu 1946 mohlo být v Porúří „normálnímu občanovi“ vydáno denně jen 800 kalorií. Na jihu země to bylo 950 kalorií. Těžce pracující dostali 1 700, na nejtěžších pracích 2 100, horníci 3 400 kalorií.

„Základní příděl“ byl ještě v září 1947 jen 7 (!) gramů tuku. Předválečná spotřeba: 110 gramů.

V září 1947 činil „základní příděl“ masa jen 14 gramů. Předválečná spotřeba: 123 gramů.

Němečtí lékaři udali v létě 1947 v „rezoluci k situaci ve výživě“ minimální množství tuku na osobu a den 40 až 60 gramů.

Pro útěchu: nositel Řádu krve, který se v této zlé době pojistil jako kuchař u americké CIC proti nebezpečí vyhladovění, dobře přestál i zmíněný průjem. Vůbec všechno dobře přestál. Dnes je majitelem známé restaurace v jednom velkém městě na jihu Německa…

13

Pěknou vilu daroval Hitler své milence, konstatoval Bastian Fabre, když s Thomasem Lievenem dorazil do kuchyně budovy. „To bych si o tom vegetariánovi vůbec nepomyslel, co říkáš, kamaráde?“

„A co z toho měla? Teď je mrtvá,“ řekl Thomas. „Myslím, že před srncem uděláme parmezánový pudink a po srnci něco sladkého; to mají Amíci rádi.“

Drahý a duchaplný čtenáři, krásná a elegantní čtenářko! Je pro nás těžké, velmi těžké sdělit vám to, co vám teď sdělit musíme: ještě nikdy v minulosti – a vy sami jste nejlepšími svědky – se náš přítel neopil.

Onoho 16. června 1946 se ve vile (ne) blahé Hitlerovy milenky opil jako ještě nikdy v životě. A jen patřičně vysokým počtem promile alkoholu lze vysvětlit, co se Thomasů Lievenovi v jeho katastrofální stavu přihodilo.

Snad měl Bastian na svého pána dávat větší pozor. Avšak toho večera se příliš zajímal o rezavou servírku. S touto trochu opotřebovanou krasavicí, která ještě před čtrnácti měsíci jako zpravodajská pomocnice vnášela radost do osamělých nocí německých vojáků, se potloukal v kuchyni a leckde jinde. A tak šel osud svou cestou.

Kurt Westenhoff přišel se svou krásnou sekretářkou. Tři agenti CIC si pozvali německé přítelkyně. A u stolu seděly ještě dvě velmi, velmi atraktivní dámy z tak zvaného „Art collecting point“, jedna ve francouzské uniformě, jedna v trošku obnošených bílých šatech, na nichž byly namalovány bizarní květiny.

Dámě ve francouzské uniformě se říkalo mademoiselle Daniella. Thomas ji už znal – podle hlasu. Daniella zpívala v „Pařížské hodince“ stanice Radio Mnichov nejnovější francouzské šansony – rozechvělým ložnicovým hlasem. Ta půvabná osoba byla nesporně středem party.

Její německá průvodkyně byla zcela v jejím stínu. Děvče s dlouhými černými vlasy, velkými ústy a černýma očima vroubenýma dlouhými řasami se jmenovalo Christine Trollová. Byla sekretářkou v „Art collecting point“.

O této instituci vyprávěla Francouzka ty nejzábavnější historky. Dámy a pánové ze „Sběrny uměleckých děl“ úřadovali na náměstí Königsplatz, v menší z obou tak zvaných „vůdcových staveb“. Jejich úkolem bylo vypátrat a zajistit všechna umělecká díla, která za nacistického režimu v okupovaných oblastech, ale i v Německu, změnila majitele tak, že byla zabavena, převezena, nebo uloupena.

Mademoiselle Daniella vyprávěla, že nacisté v Paříži „zajistili“ slavné sbírky Rothschilda, Goldschidta a Schlosse. Ale kam všechny tyto poklady přišly?

Jen pokud jde o obrazy, „převezli“ nacisté 14 000 děl – ale kam? V klášterech Dietramszell, Ettal, v solivarnách Alt-Aussee objevovali detektivové pátrající po umění mistrovská díla… Málo, málo ve srovnání s tím, co zmizelo.

Po svém příchodu předaly americké jednotky vůdcovu budovu Němcům. „Vezměte si to, vždyť ten krám patřil jen Hitlerovi“ – tak rozumělo několik čiperných Mnichovanů vítězům. Opravdu „převzali“, co našli…

Mnohé z těchto obrazů, jak vyprávěla mademoiselle Daniella, byly později opět nalezeny, když „Collecting point“ – s podporou vojenské policie – uspořádal v okolí Königsplatzu razii ve více než tisíci bytech. Přitom se našla nejkrásnější, neocenitelná mistrovská díla jako podložky matrací nebo vycpávky do oken.

Samozřejmě, že drancovali i Američané. Mademoiselle Daniella líčila i zážitek jednoho obchodníka s uměleckými předměty v Maximiliánově ulici. V den obsazení Mnichova k němu přijel tank Sherman. Posádka tanku vyvedla obchodníka na ulici a ukázala mu obraz přivázaný vpředu na tanku. Odborníkovi strnula krev v žilách. Na špinavém zaolejovaném pancéři nebylo nic jiného než slavný, ve všech kunsthistorických encyklopediích uvedený Rembrandtův obraz, portrét rabína z Amsterodamu. Originál.

Obchodník s uměleckými předměty a vojáci se neshodli. A tak vítězové se svým pokladem za rachocení pásů odjeli. Kam? To nikdo nevěděl. Rembrandtův obraz se už nikdy nevynořil…

Takové historky hostitele i hosty rozveselily. Pil se džus a džin. Thomas šel do kuchyně, aby se podíval po Bastianovi, servírce a srnčím hřbetu.

Všechny tři našel v nejlepší pohodě. Bývalá zpravodajská pomocnice seděla Bastianovi na klíně. Zvnějšku byla rudá. Vnitřně byla zřejmě stále ještě hnědá. Thomas píchl do srnčího hřbetu a zjistil, že u toho je to obráceně. Dal tokajícímu Bastianovi příslušné pokyny a vrátil se do salonu.

Tady stále ještě mluvila mademoiselle Danielle. Thomas si sedl vedle skromné, krásné Christiny Trollové a poslouchal. Cítil, jak v něm stoupá opilost. Také oči krásné, tmavé Christiny se podezřele leskly. Tišeji šeptal: „Za chvilku bude jídlo!“

„Díky bohu, už jsem pod párou,“ přiznala hlubokým chraptivým hlasem. (Když já tyhle hluboké, chraptivé hlasy tak miluji, pomyslel si Thomas. Kolik jen té malé asi je? Nanejvýš pětadvacet. Hm… Sladké děvče…)

I při jídle bavila mademoiselle Daniella své spolustolovníky svými podařenými historkami.

Thomas byl rozladěn. Právě s tím parmezánovým pudinkem jsem si dal takovou práci, myslel si. A nikdo mu nevěnuje pozornost, nikdo jej nechválí.

To si právě myslel, když Christina, která seděla vedle něho, řekla: „Ten pudink je vynikající. Něco tak dobrého jsem ještě nejedla!“

Thomas rozkvetl. Ach, co je to za dívku!

Když se servíroval srnčí hřbet, mademoiselle Daniella právě vyprávěla o slavné historické knize, Schedelově Světové kronice, tištěné v roce 1493: „… jeden z našich lidí projížděl před dvěma týdny Troibachem u Kraiburgu na Innu. U jednoho sedláka šel na – jak se to říká? – do domečku.“ Smích. „A jak se tak chce obsloužit – pardon, vím, že jsem nesnesitelná – a jak se tak chce obsloužit, připadá mu papír a tisk nějaký podivný…“ Nový smích. „Dámy a pánové, co vám mám říkat – byly to rozřezané stránky slavné středověké Světové kroniky, první světské tištěné knihy vůbec, napíchnuté na rezavém hřebíku v domečku v Troibachu u Kraiburgu na Innu…“

Ohlušující smích.

Thomas si pomyslel: a nikdo nic neříká mému srnčímu hřbetu.

Tu Christine tiše chválila: „Ten srnčí hřbet je taky fantastický. Jste génius. Je to nějaký zvláštní recept?“

„Můj vlastní. Pokřtil jsem jej na srnčí hřbet po baden-badensku. Ve vzpomínce na… hm… hezké hodiny, které jsem tam prožil.“

„To mi, prosím, musíte do podrobná vyprávět.“

Thomas se přisunul blíž. „Ale s radostí!“

Večer byl zachráněn!

Po večeři mademoiselle Danielle zpívala šansony. Pilo se dál. Jednotlivé páry mizely. Přicházeli noví návštěvníci. Gramofon bez ustání vyhrával. Thomas pil popořadě se všemi pány. Teď mám něco v žaludku, nic se nemůže stát.

Pak se seznámil s agentem CIC „misterem Smithem“, oním pánem, který tak miloval zvířata a skutečně chodil na lov s kuší. Přitom se ukázalo, že Thomas byl pozván nejen proto, že dobře vařil.

„Poslouchejte, pane Lievene. Vím, že jste nebyl žádný nácek…, ale tolik nácků jste znal… mohl byste nám pomoci…“

„Ne, děkuji.“

„Lievene, je to vaše země! Já tu nebudu věčně. Vy možná ano. Jestli si teď nedáme pozor, zavřeme ty nepravé a jiné nepravé necháme na svobodě… a všechno se vrátí, všechno se vrátí!“

„Přesto,“ protestoval Thomas. „Nechci mít nic společného se zpravodajskými službami. Už nikdy!“

Mr. Smith se na něho podíval ze strany a usmál se…

Osvětlení potemnělo, hudba byla stále sentimentálnější. Thomas tančil s Christinou. Thomas flirtoval s Christinou. Christina o sobě vyprávěla: „Vlastně jsem studovala chemii. Moji rodiče měli tady v Mnichově malou továrnu na kosmetické přípravky…“

„Co znamená, měli?“

„Jsou mrtví. A továrna byla vydrancovaná. Nebyla jsem v ty dny tady. Kdybych tak jen mohla najít někoho, kdo by mi dal trochu peněz.“ Mluvila tak vážně! Thomasovi byla ohromně sympatická. „Ach, jen trochu kapitálu. Mohl by vydělat, kolik chce.“

Menu

Parmezánový pudink

Srnčí hřbet po baden-badensku

Ruský krém

Mnichov, 16. července 1946

PŘI VAŘENÍ PRO AMÍKY VZPLÁLO SRDCE THOMASE LIEVENA

Parmezánový pudink

Vezmeme 120 g másla, utřeme je do pěny, přidáme 6 žloutků, 80 g strouhaného parmezánu, 1/4 l kyselé smetany, 140 g mouky a nakonec tuhý sníh z 6 bílků. – Hmotu naplníme do máslem vymazané a moukou vysypané pudinkové formy a necháme 45 minut vařit ve vodní lázni. – Pudink vyklopíme na velkou kulatou mísu, obložíme 150 g posekané šunky a zelenými fazolkami ohřátými v másle, které posypeme sekanou petrželí.

Srnčí hřbet po baden-badensku

Vezmeme odblaněný a prošpikovaný srnčí hřbet, opepříme jej, osolíme, přelijeme vroucím máslem a dáme do předehřáté trouby. – Pilně podléváme a pečeme 45 až 60 minut, maso musí ale zůstat šťavnaté a u kostí lehce narůžovělé. – Vezmeme trochu vypečené šťávy, ohřejeme v ní kousky ananasu, nakládané višně a zrna hroznového vína a tím srnčí hřbet obložíme. – Zbytek šťávy svaříme s kyselou smetanou na omáčku, kterou servírujeme zvlášť.

Ruský krém

Na osobu vezmeme jeden žloutek, jednu polévkovou lžíci cukru a šleháme do pěny. Přidáme arak nebo rum – na tři žloutky plnou polévkovou lžíci – a přidáme tuhý sníh z bílků. – Krém ozdobíme malými mandlovými sušenkami prosycenými arakem nebo rumem.

„… kolik chce. Miliony žen se domáhají kosmetických přípravků. Nemají nic, čím by se zkrášlily…“

To bylo Thomasovi jasné. Už trochu těžkým jazykem sliboval: „Musíme si o tom… bezpodmínečně promluvit, slečno Christino.“ Nový rozběh: „Přijdu vás zítra navštívit. Dovedu… dovedu si představit, že mě vaše továrna bude zajímat…“

„Och!“ Oči jí zazářily.

Mademoiselle Daniella opět zpívala. Thomas pil a tančil s Christinou, tančil a pil. Pak zpíval sám. A pak – byl opilý, úplně hrozně opilý. Milý. Přátelský. Šarmantní. Ale prostě opilý. Nikomu to nebylo nápadné. Neboť všichni v domě mrtvé Evy byli opilí.

Jen nositel Řádu krve ne. Ležel s bolestmi břicha ve své mansardě a skřípal zuby.

14

Když se Thomas probudil, byl ve své posteli. Slyšel Bastianův hlas: „Tvoje snídaně, Pierre. Vstávej. Je půl dvanácté!“

Thomas otevřel oči a zasténal. V jeho lebce bušila pneumatická kladiva. Podíval se na Bastiana, který před ním stál s podnosem. Narovnal se. A pak strnul. Vedle něho ležela dívka a hluboce a spokojeně spala. Sladká tmavovláska Christina Trollová…

Thomas zavřel oči. Thomas oči znovu otevřel. Nebylo to mámení. Christina tu stále ještě ležela. Teď něco mumlala a usmála se. Protáhla se. Všemohoucí bože! Thomas ji rychle zase přikryl.

Zděšeně se podíval na Bastiana, který nehnul ani brvou: „Co se stalo? Jak se sem ta dáma dostala?“

„Člověče, mě se přece neptej! Jak já to mám vědět!“

„Byl jsem… byli jsme, ta dáma a já… už… hm… doma, když jsi přišel?“

„Ano. Chrápal jsi jako celá rota.“

„Proboha.“

„Úplně vožralej, co?“

„A jak! Hochu, hochu, chybí mi tak osm nebo devět hodin. Nemám ani nejmenší vzpomínku.“

„No poslyš, to je ale sakra škoda!“

„Drž hubu! Dej pryč ten podnos. Chci odtud vypadnout, než se probudí. Možná, že byla také opilá. A pak jí chci té trapnosti ušetřit.“

Nemohl. Neboť v tom okamžiku otevřela Christina Trollová své krásné černé oči a rozhlédla se. Pak se podívala na sebe. Zrudla. A řekla: „Ach, to je nepříjemné. Ne, tedy opravdu! To je úplně hrozné! Kdo jste, pane, smím-li se ptát?“

Thomas se v sedě uklonil. „Jmenuji se Lieven. Thomas Lieven.“

„Ach bože, ach bože. A kdo… kdo je tento pán?“

„Můj sluha Bastian.“

„Dobré ráno, mademoiselle,“ řekl Bastian a zdvořile se uklonil.

Mladá dáma začala plakat…

Po snídani se šel Thomas s Christinou projít do údolí Isaru. Jejich bolesti hlavy pozvolna ustupovaly.

„A vy si na nic nepamatujete?“ zeptal se.

„Ani to nejmenší.“

„Já také ne.“

„Pane Lievene!“

„Za daných okolností mi asi klidně můžeš říkat Thomasi.“

„Ne, chci zůstat u vykání! Za daných okolností existuje pro nás jen jedna jediná možnost: rozejdeme se a už se nikdy neuvidíme.“

„Promiňte, proč?“

„Pane Lievene, jsem slušná dívka. Něco takového se mi ještě nikdy nestalo.“

„Mně také ne. Měl bych návrh. Už o tom nebudeme mluvit. A dáme znovu do provozu vaši továrnu na kosmetiku.“

„Na to se pamatujete?“

„Přesně. A držím slovo. Máte k dispozici tolik kapitálu, kolik potřebujete.“

„Pane Lievene, tedy to nemohu přijmout za žádných okolností.“

15

Dne 15. srpna opět zahájila výrobu Trollova továrna na kosmetické přípravky. Nejprve s několika málo dělníky. Za těch nejtěžších podmínek. V září to šlo už lépe. Díky svým kontaktům s Američany se obchodnímu partnerovi Christiny Trollové podařilo obstarat větší množství chemikálií nezbytných pro výrobu. V říjnu 1946 už továrna vyráběla mýdlo, pleťový krém a toaletní vodu a jako prodejní šlágr „Beauty Milk“, které šlo ohromně na odbyt. Byli zaměstnáni noví dělníci.

Christina Trollová svému partnerovi stále zarytě říkala: „Pane Lievene.“

Thomas Lieven své partnerce stále zarytě říkal: „Slečno Trollová.“

Bastianovi zdůraznili: „Už nikdy žádnou křivárnu, rozumíš? Dokážeme to ctí a pílí. Slušně, starej kamaráde, slušně, jasný? Slušně!“

Bastian se šklebil.

V tu dobu, jednoho smutného říjnového večera, se ve vile Thomase Lievena objevila malá, vyděšená žena. Stále znovu se omlouvala, že se neohlásila, aniž by řekla, co chce a jak se jmenuje: „… ale byla jsem tak rozčilená, pane Lievene, tak strašně rozčilená, když jsem četla vaše jméno…“

„Kde jste četla mé jméno?“

„V rejstříku pozemkové knihy – pracuje tam moje sestra. Já s dětmi ještě pořád bydlím ve Freilassingu. Tam nás v pětačtyřicátém odsunuli. Je to bída – žádné místo – sedláci se k nám chovají odporně, a teď ještě tohle počasí…“

„Milá dámo,“ ptal se Thomas trpělivě, „mohl bych se konečně dovědět vaše jméno?“

„Ema Brennerová.“

Thomas sebou cukl. „Brennerová? Vy jste manželka majora Brennera?“

Malá žena začala plakat.

„Ano, pane Lievene! Manželka majora Brennera… Tak často o vás z Paříže psal. Byl vámi tak nadšen… pane Lievene, vy jste znal mého muže! Byl to špatný člověk? Dopustil se nespravedlnosti?“

„Když se tak ptáte, paní Brennerová, tak to může znamenat jen jedno: váš muž byl zatčen, je to tak?“

Vzlykající ženuška přikývla. „Spolu s plukovníkem Werthem. Toho přece také znáte…“

„Ach bože,“ zděsil se Thomas. „Wertha taky?“

„Od konce války sedí v lágru v Moosburgu – a zůstanou tam, dokud nezemřou hlady, nebo nezmrznou…“

„Paní Brennerová, uklidněte se. A povídejte.“

Ženuška zavzlykala a přerývaně vyprávěla. Werthova a Brennerová situace se skutečně jevila beznadějně. Thomas oba dobře znal. Věděl, že to byli slušní lidé, kteří se léta potýkali s gestapem. Ale v roce 1944 byl admirál Canaris sesazen a vojenský abwehr byl podřízen Heinrichu Himmlerovi. Werthe a Brenner byli náhle Himmlerovi lidé!

A těmi zůstali, dokud nepřišli Američané a nezajali je. Američané nečinili rozdílu. Himmlerovi lidé pro ně byli členy SD. A členové SD byli Security threats, „Ohrožení bezpečnosti“ a spadali pod „automatic arrest“.

V internačním táboře Moosburgu byl spis o každém zajatci. Tyto spisy, rozděleny do různých kategorií, čas od času putovaly kancelářemi propouštěcího úřadu. Byly osvobozovány stále další kategorie. Jedna kategorie mohla na osvobození čekat věčnost: security threats.

„Nemůžete mi pomoct?“ vzlykala paní Brennerová. „Můj ubohý muž… ubohý pan plukovník…“

„Uvidíme, co mohu udělat?“ bručel Thomas přemýšlivě.

„Mr. Smith,“ hovořil druhého dne k agentovi CIC, který tolik miloval zvířata a tak stál o to, získat ho jako spolupracovníka, „rozmyslel jsem si to. Vidíte stejně jako já, co se v mé zemi děje. Ten hnědý mor není vymýcen. Je ještě velmi živý. Musíme být všichni ostražití, abychom zabránili tomu, že by se jednou zase vrátil…“

Mr. Smith se radostně nadechl. „Znamená to, že pro nás přece jen chcete pracovat?“

„Ano, znamená. Na tomto určitém úseku boje proti fašismu. Jinak ne. Tady ano. Jestli chcete, pojedu do táborů.“

„Okay, Lieven,“ souhlasil Mr. Smith, „thaťs adeal!“

Dalších šest týdnů strávil Thomas Lieven na cestách. Navštívil internační tábory v Řezně, Norimberku, Langwasseru, Ludwigsburgu a nakonec v Moosburgu.

V prvních třech táborech celé dny studoval stovky spisů, hustě strojem popsaných listů, k nimž byly připojeny fotografie zatčených a razítko vyslýchajícího agenta. Thomas si formuláře pozorně prohlížel. Razítka byla primitivní, snadno napodobitelná. Stejně primitivně byly připevněny fotografie. Byly používány psací stroje všech značek.

V prvních třech táborech objevil Thomas Lieven 34 příslušníky gestapa, které poznal a nenáviděl ve Francii, mezi nimi šéfa SD v Marseille hauptsturmführera Heinricha Rahla a několik jeho pomocníků. Hauptsturmführer Rahl se v táboře stal „kulturním pracovníkem“ a požíval všechny možné úlevy.

Thomas vůbec záhy přišel na to, že ti největší prevíti z dřívějška si zase rychle, dokonce i v lágru, zajistili svá místečka: v kuchyni, na marodce, v pisárně. Mnozí z nich byli povýšeni na „důvěrníky“ a „mluvčí tábora“. Terorizovali ostatní. Byli opět nahoře.

„Máte vytříbený instinkt,“ vysmál se Thomas Američanům. „Také tedy naletíte na světlé vlasy, modré oči a rovné držení těla! Od této chvíle si vezmeme na mušku především ty pány s teplými místečky.“

To se stalo.

Když Thomas 3. ledna 1947 přijel do Moosburgu, měl už plnou důvěru obou agentů CIC, kteří ho doprovázeli. Zavedli ho do střeženého archivu tábora a nechali o samotě před kartotékou s 11 000 protokoly výslechů. V Moosburgu tehdy sedělo 11 000 mužů!

Thomas také mezi nimi objevil tři členy SD, na které měl zlé, velmi zlé vzpomínky. Našel přirozeně také protokoly o majoru Brennerovi a plukovníku Werthovi.

Večer 6. ledna opustil Thomas Lieven tábor a pod košilí si odnášel Werthův a Brennerův spis. Bydlel v malé selské usedlosti. Tady dlouho do noci pracoval.

Falšoval spisy Brennera a Wertha tak, jak se to naučil u geniálního Reynalda Pereiry v Lisabonu. Nejprve vyrobil nové gumové razítko. Ševcovským knejpem a nožíkem napřed uvolnil sponky, které přidržovaly fotografie, a odlepil z podkladů obrázky tak, že rozpustil lepidlo a opatrně je štětcem odstranil. Pak na přineseném psacím stroji naťukal nové spisy.

Když se rozednívalo, připevnil na ty nové spisy fotografie svých přátel. Jak jinak ale teď vypadaly! Werthe a Brenner už nebyli zlí gestapáci, nýbrž nevinní, nezatížení důstojníci německé vojenské správy ve Francii. Nebylo důvodu držet je dále ve vazbě, když jejich kategorie už byla propuštěna.

Ráno 7. ledna přivedli oba agenti CIC Thomase opět do tábora. Tentokrát měl pod košilí nové spisy. Staré spálil v kachlových kamnech svého pokoje. Bez problémů se mu během dne podařilo zařadit padělané archy opět na správná místa do správných zásuvek. Jeho práce tím byla ukončena.

Ještě před koncem ledna 1947 byli Brenner a Werthe propuštěni. Podivnou hrou osudu právě v době, kdy Brenner a Werthe vyšli „ven“, seděl Thomas Lieven už zase jednou „uvnitř“…

Stalo se to tak:

Poté, co absolvovali tábor Moosburg, jeli agenti CIC s Thomasem ještě do táborů Dachau, Darmstadt a Hohenasperg. Tady seděla nacistická diplomacie. Ještě jednou se Thomasovi podařilo odhalit pár starých zločinců z SD. Agenti CIC mu vyslovili uznání. Dne 23. ledna se vrátil zpátky do Mnichova. Přijeli pozdě večer. Thomas byl unaven. Odvezli ho do Grünewaldu k jeho vile. Když otevřel bránu do zahrady, zamávali a odjeli.

Dům tu stál temný, bez jediného osvětleného okna. Bastian se zas někde toulá, pomyslel si Thomas. Doma není ani noha. To byl omyl, který zjistil, když vstoupil do haly své vily. Temnotou kolem něho někdo proklouzl. Náhle se rozsvítilo světlo.

Jeden americký vojenský policista stál před ním, jeden za ním. Oba drželi v rukou těžké pistole. Jeden civilista se vynořil z knihovny. Také on měl v ruce pistoli. „Pracky nahoru, Lievene!“ poručil.

„Kdo jste?“

„CID,“ řekl civilista. CID, Criminal Investigation Department byla armádní kriminální policie; CIC, Counter Intelligence Corps, se zajímala jen o politické zločiny a špionáž.

Civilista oznámil: „Jste zatčen! Čekáme tu na vás už pět dní!“

„Víte, právě jsem byl pár týdnů na cestách s vaší konkurencí.“

„Držet hubu! Jdeme!“

„Okamžik,“ snažil se je zastavit Thomas. „Varuji vás! Mám mnoho přátel u CIC! Právě jsem těm lidem prokázal velkou službu. Okamžitě žádám vysvětlení. Proč mě zatýkáte?“

„Znáte jistého Bastiana Fabra?“

„Ano.“

„A jistou Christinu Trollovou?“

„Ach ano!“ Bože, ta předtucha, ta nedobrá předtucha…

„No tak. Ti už sedí.“

„Ale proč? Sakra proč?“

„Pane Lievene, jste obviněn, že jste na objednávku jedné organizace werwolfů podnikl atentát na generála Lyntona – spolu s oběma vašimi přáteli.“

„Lynton? Na amerického generála Lyntona?“ Thomas dostal záchvat smíchu. „A jak jsem ho, prosím vás, chtěl zabít?“

„Chtěl jste ho vyhodit do vzduchu!“

„Aaaach – aaach!“

„Ten smích vás brzy přejde, Lievene. Vás všechny. Vyrábíte kosmetiku, že?“

„Ano.“

„Vyrábíte tak zvané Beauty Milk, ne?“

„Ano, a co má být?“

„Jedno balení tohoto vražedného preparátu explodovalo před pěti dny s nesmírnou silou v ložnici generála Lyntona. Jen šťastnou náhodou nebyl v době exploze nikdo nablízku. Je to úplně jasné: Do balíčku jste propašoval výbušninu. No tak, teď držíte hubu, co? Dejte tomu muži pouta, boys…“

ČÁST DRUHÁ

1

„Nic mi nebylo vzdálenější, než záměr vyhodit do vzduchu ctěného generála Lyntona,“ prohlašoval určitě Thomas Lieven po jedenácté ve třech dnech.

Thomas, nejprve s pobaveným smíchem, později vztekle a roztrpčeně, od sebe odkazoval všechna podezření.

Přesto: „Lžete!“ vrčel vyšetřovatel CID James Purnam. Řekl to po jedenácté ve třech dnech. Zatvrzelý zajatec mu šel víc a víc na nervy.

Ústřední topení ve vyslýchací místnosti sálalo suchým teplem, v němž Purnamovi vyrážel na čele pot a lebku mu zaplavovala bolest.

„Nelžu,“ trval na svém Thomas Lieven.

„Poslyšte, Lievene!“

„Pane Lievene, prosím!“

„Poslyšte, pane Lievene, mám vás už dost! Skončím výslech a zavřu vás, až budete černý.“

Thomas povzdechl.

„Je hrozné vidět, jak se potíte, mister Purnam. Ale jestli si chcete zachovat místo, musíte mě ještě chvilku poslouchat. Protože když mě nebudete poslouchat a když budete místnosti dál takto přetápět, vidím před svým duševním zrakem celou řadu pumových atentátů.“

„Celou… řadu…“

„Tak tedy,“ mluvil Thomas jako trpělivý učitel k idiotskému žákovi. „Zatkli jste mě, zatkli jste mého přítele Bastiana Fabra, zatkli jste mou obchodní partnerku Christinu Trollovou. Proč? V provizorně vybudované továrně rodičů slečny Trollové jsme vyráběli kosmetiku. Také ‚Beauty Milk‘. Lahvička pleťového mléka teď explodovala v ložnici generála Lyntona…“

„Sakra ano. Vaše dílo, Lievene, a vašich gangsterů z werwolfu!“

„Ne, to není moje dílo, jen dílo plísní a kysličníku uhličitého.“

„Já se zblázním,“ zasténal agent.

„Dříve než mi připravíte tuto radost, odpovězte na mou otázku: sdílí ctěný pan generál svou ložnici se ctěnou paní generálovou?“

Purnam polkl, zíral na Thomase a šeptal: „Snad se zbláznil on!“

„Ne, on ne,“ namítl Thomas. „Jen kombinuji: paní generálová měla v ložnici stolek s líčidly. Se zrcadlem a tak dál. Stál vedle okna…“

„Odkud to víte?“

„Protože pod okny většinou jsou tělesa ústředního topení…“

Purnam nervózně zamrkal. A nervózně mrkaje bystře naslouchal poučujícímu Thomasovi. Jeho „Beauty Milk“, říkal, bylo vyrobeno podle starého rodinného receptu firmy Troll: z citronu, netučného mléka a trošky tuku. Ovšem ještě se nemohlo pracovat sterilně. Také lahvičky, do nichž se mléko plnilo, nebyly dokonalé. Bylo to špatné staré sklo.

„Vidíte, mister Purnam, nikoli bezdůvodně je na každé naší lahvičce nalepena nálepka s nápisem: Uchovávat v chladu! Ctěná paní generálová Lyntonová to neudělala a postavila Beauty Milk na svůj toaletní stolek. Vedle ústředního topení. Vedle přetápěného ústředního topení…“

„Nezačínejte už zase!“

„Prosím nepřerušovat! Protože jsme nemohli pracovat sterilně, dostaly se spolu s mlékem do roztoku plísně. V teple se vytvořil kysličník uhličitý. To je plyn. Plynem stoupal tlak v lahvičce velectěné paní generálové. Tlak stoupal a stoupal a potom – prááásk! Musím mluvit dál?“

Bledý Purnam procedil: „Podvod a lež. Nevěřím vám ani slovo!“

„No, tak počkejte můj milý! Brzy jistě exploduje další lahvička u dalšího generála.“

Purnam zařval: „Držte hubu!“

„U německých dam, které si náš prostředek koupily, se jistě nestane nic,“ pokračoval Thomas. „Německým dámám totiž tuto třetí poválečnou zimu nezbývá nic jiného, než svou kosmetiku uchovávat v chladu.“

Zazvonil telefon. Purnam zvedl sluchátko, ohlásil se, chvíli poslouchal. Pak zrudl a otřel si pot z čela. Nakonec řekl: „Okay, šéfe, hned jedu ven. Ale nemluvte dál o werwolfech a tak – obávám se, že se tím blamujeme.“ Zavěsil a podíval se na Thomase s křivým úšklebkem.

„Smím se zeptat, zda už zase vybouchla jedna z mých lahviček?“ zeptal se Thomas.

„Ano, na vojenském letišti Neubiberg. Před čtvrt hodinou. V bytě majora Rogera Rappa.“

2

O tři dny později byl Thomas Lieven předveden k „provost marshal“ Mnichova, k chytrému staršímu plukovníkovi. V plukovníkově (přetopené) kanceláři se Thomas opět viděl se svými přáteli – s bývalým marseilleským gaunerem Bastianem Fabrem a černovlasou, černookou Christinou Trollovou.

Plukovník řekl: „Mr. Lieven, chemická zkouška různých vzorků ‚Beauty Milk‘ z továrny Troll potvrdila správnost vaší teorie o plísních. Proto budete vy a Bastian Fabre okamžitě propuštěni z vazby.“

„Okamžik,“ zvolal Thomas nervózně, „co je se slečnou Trollovou?“

Plukovník pokračoval: „Pomocí otisků prstů jsme zjistili, že Christina Trollová pod jménem Věra Frossová byla více než rok členkou vykřičené bandy v Norimberku. Mladiství gangsteři kradli auta, přepadávali vojáky a vykrádali americké vily. Ženy v bandě se pověsily na důstojníky. Ty pak omámily alkoholem a prášky na spaní a vykradly je…“

Thomas se upřeně díval na jemnou, dobře vychovanou Christinu, na dívku z měšťanské rodiny; na to tak čistě, tak slušně, tak morálně působící stvoření; na svou obchodní partnerku, které si vážil jako dámy a s kterou jednal jako s nevinným děvčetem.

Christina Trollová se obrátila. Její bledý, pravidelný obličej madony byl pokřiven. Její hlas byl hlučný a ordinérní: „Člověče, nečum jak blbej! Co si myslíš, proč jsem se na tebe zavěsila?“

„Zavěsila…,“ opakoval Thomas slabě, zatímco si myslel: „Stárnu? Nestačím už ani na pubertální drzounky?“

„No jasně, člověče! Zavěsila! Když to s partou v Norimberku bouchlo, musela jsem zmizet! Zase jsem si vzala svý starý jméno! Nechala jsem se zaměstnat u Amíků a čekala na blázna, jako seš ty, kterej mi dá prachy na fabriku!“

„Christino,“ zeptal se Thomas, „co jsem vám udělal? Proč se mnou tak mluvíte?“

Mladá dívka náhle vypadala staře, vyžile, opotřebovaně a cynicky: „Mám vás všech dost! Všech mužskejch! Amíků a Němců! Všichni jste prasata, hnusný prasata – všichni!“ Hlas jí přeskočil.

„Shut up,“ okřikl ji plukovník hrubě. Christina Trollová zmlkla. Plukovník se obrátil k Thomasovi: „Továrna, všechny příjmy a celá produkce jsou samozřejmě zabaveny.“

„Ale poslyšte, to není jen její majetek! Továrna byla uvedena do chodu mými penězi.“

„I am sorry, Mr. Lieven, továrna je v obchodním rejstříku zanesena jen na jméno Christina Trollová. Obávám se, že jste udělal chybu.“

Thomas si myslel: tady máš zase jednou trest za to, že jsi se pokusil být slušný a poctivě pracovat. Tvé peníze jsou pryč! Kdybys udělal nějakou levotu, určitě bys tím zbohatl, byl bys vyznamenán, opěvován, milován – ale ne, ty idiote, ty jsi to musel zkoušet poctivě. Ty jsi se ještě pořád nepoučil.

Večer toho dne seděl s Bastianem v hale své vily před krbem, v němž plápolal oheň. Oba pili pastis – alkohol, s kterým ve Francii vydělali peníze, z nichž bohužel tolik ztratili.

„Hned jsem tě varoval,“ bručel Bastian. „Teď jsme dost na mizině. Co uděláme? Prodáme vilu?“

„Nikoli,“ oponoval Thomas a protáhl se. „Půjdeme hledat uran.“

„Co budeme?“

„Slyšel jsi dobře, starouši. Seděl jsem u Amíků v cele s jedním zajímavým člověkem. Jmenuje se Walter Lippert. Vyprávěl mi jeden příběh. Fantastický příběh…“

3

Když Walter Lippert ve své cele zkřížil životní cestu Thomase Lievena, byl zatrpklý, bledý a vyhublý. Člověk s vysokou inteligencí. Člověk s bezvadným charakterem. Profesionální spisovatel. Antifašista z přesvědčení. Léta strávil v koncentračním táboře Dachau. Hladověl. Mrzl. Nechal se mučit. Téměř zdechnul. V roce 1945 ho osvobodili Američané. Teď ho Američané zase zavřeli.

„Kvůli Černé Lucii,“ prozradil Walter Lippert Thomasů Lievenovi.

„Kdo je Černá Lucie?“

„Největší pašeračka a královna černého trhu v jižním Německu,“ odpověděl Walter Lippert. A vyprávěl: předtím, než ho CID zatklo, žil v jednom městě na jihu Německa. V tomtéž městě žila Černá Lucie, krásná, vášnivá žena, za níž se američtí důstojníci táhli v houfech.

„Jak se ta žena skutečně jmenuje?“ zeptal se Thomas vězněného spisovatele.

„Lucie Maria Wallnerová. Je rozvedená. Dívčím jménem se jmenuje Feltová.“

Tato dáma vlastnila lokál jménem Zlatý kohout. Podnik jí za války získal a zařídil jeden velkoněmecký župní vedoucí. Černá Lucie byla jeho stejně divokou jako nevěrnou přítelkyní. Župní vedoucí se se světem rozžehnal ještě před koncem války. A Černá Lucie se po válce stala stejně divokou jako nevěrnou milenkou jistého kapitána Williama Wallace.

„Kdo je kapitán Wallace?“ chtěl vědět Thomas Lieven od svého druha v cele.

Kapitán Wallace, vyprávěl Lippert, byl velitelem internačního tábora na kraji města. V něm bylo mnoho nacistických bonzů, které na rakouských hranicích vytáhli z posledních tak zvaných „únikových vlaků“.

„Únikové vlaky“, které koncem dubna 1945 ujížděly k jihu, byly přeplněny špičkovými funkcionáři vedení SA a SS, diplomaty a předními představiteli ministerstev. Tito pánové s sebou vezli zlato a šperky, plány ještě tajných, dosud nenasazených zbraní, obrovská množství morfia, kokainu a dalších narkotik ze zásob wehrmachtu a kostky uranu z Institutu císaře Viléma v Berlíně.

Kousek před hranicemi dostali bonzové strach, alespoň pokud šlo o uran. Cenné kostky vyhazovali z oken vlaku. Spisovatel Lippert teď Thomasů Lievenovi vyprávěl: „… na hranicích je Američané zatkli a strčili do tábora kapitána Wallace. Část jich tam sedí dodnes. Zlato, narkotika a šperky zmizely. Myslím, že všechno zůstalo za nehty kapitána Wallace.“

„A kostky uranu?“ byl zvědavý Thomas.

„Už se nikdy neobjevily. Stejně jako plány na zázračné zbraně. Možná pořád ještě leží pod sněhem v nějakém lesním průseku. Možná je našel nějaký sedlák, co já vím…“

„A co jste s Černou Lucií zažil vy?“ zpovídal Thomas hubeného, zoufalého spisovatele.

Lippert trpce odpověděl: „Když jsem se vrátil z koncentráku, Amíci mě zaměstnali v jejich speciálním oddělení.“ Spisovatel se zasmál. „Protože jsem byl tak skvělý antinacista! Muž s dokonale bílou vestou! Proto bylo mým úkolem screenovat čili prověřit obyvatele našeho města. Asi před rokem ke mně přišla i Černá Lucie. S kapitánem Wallacem…“

Velká, urostlá, krásná a hrdá vešla Černá Lucie do kanceláře Waltera Lipperta. Po jejím boku šel světlovlasý a štíhlý kapitán Wallace s modrýma očima a úzkými rty.

Černá Lucie si sedla na Lippertův psací stůl, hodila před něj tři kartony cigaret Chesterfield, zkřížila nohy a usmála se: „Pane Lipperte, nebo jak se jmenujete, jak dlouho mám vlastně ještě čekat na svůj prověřovací doklad?“

„Vy žádný prověřovací doklad nedostanete,“ konstatoval Lippert.

„A okamžitě dejte pryč ty cigarety! Vstaňte z mého psacího stolu. Sedněte si do křesla.“

Kapitán Wallace zrudl. Mluvil téměř plynně německy. „Poslyšte, Lipperte, ta dáma je moje snoubenka! Chceme se brát! Očekávám od vás, že jí co nejdříve ten doklad vystavíte. Rozumíte?“

Bledý Lippert odmítl: „Nevystavím ten doklad, kapitáne Wallaci!“

„A proč ne?“

„Protože tato dáma se mimořádně provinila. Léta byla milenkou župního vedoucího. Udávala lidi a posílala je tak do koncentračních táborů, obohacovala se. Je známo, že prověřovací doklad potřebuje jen proto, že chce převzít Bristol…“

Bristol byl hotel, jehož majitel, usvědčený nacista, uprchl.

„No a i kdyby?“ zařval náhle kapitán Wallace. „Co je vám do toho? Dostaneme ten doklad – ano, nebo ne?“

„Ne,“ pronesl tiše Walter Lippert.

„To vás ještě bude mrzet,“ řval kapitán. Vyřítil se z kanceláře. Černá Lucie ho následovala, pohupujíc boky a žvýkajíc žvýkačku.

Vzteky bez sebe Lippert okamžitě volal zemského radu dr. Wernera, který musel podepsat každý prověřovací doklad. Zemskému radovi Lippert vylíčil svůj zážitek. Doktor Werner zuřil: „To je příliš! Ta stará nacistka! Nebojte se, Lipperte, stojím za vámi! Neustoupíme! To by tak hrálo!“

Ne, neustoupili, zemský rada dr. Werner a koncentráčník Walter Lippert! Ale neustoupil ani kapitán Wallace.

„… dosáhl toho, že jsem byl zatčen,“ vyprávěl Walter Lippert v lednu 1947 svému spolubydlícímu v cele Thomasů Lievenovi. „Sedím tu už dvaaosmdesát dní. Nebyl jsem ještě ani jednou vyslýchán. Moje žena je už napůl blázen starostmi a strachem. Napsala dopis prezidentu Trumanovi. Ale nestalo se nic. Nebo přece ano, něco se stalo: Černá Lucie dostala svůj prověřovací doklad.“

„Od koho?“

Lippert unaveně pokrčil rameny. „Od někoho. Má tolik přátel. Tak už je tedy konečně nájemkyní Bristolu. Teď se šmelí tam. Jo, pane Lievene, tak to vypadá. Za to jsem se nechal v koncentráku skoro utlouct. Ať žije demokracie! Ať žije spravedlnost!“

To slyšel Thomas 26. ledna 1947 ve vězeňské cele. A právě 29. ledna řekl u krbu s plápolajícím ohněm ve vile na okraji Mnichova svému příteli Bastianovi: „Můj milý, víš všechno. Mám na chvíli dost konání dobrých skutků a slušného jednání.“

„Díkybohu, konečně!“

„Jedeme na jih. K té Černé Lucii. Budeme hledat uran. Budeme hledat zmizelé plány. A o toho ubožáka Waltera Lipperta se při té příležitosti také postarám.“

4

„To je on,“ rozplakala se utrápená Elsa Lippertová. Stála vedle Thomase Lievena u okna obývacího pokoje a ukazovala na hlavní ulici městečka. „Tamhle jde, ten prevít! S ní… s Černou Lucií!“

Thomas Lieven se zájmem pár pozoroval: světlovlasého, štíhlého důstojníka a ženu v drahém bobřím kožichu. Thomas se otřásl. Kapitán Wallace měl na levé tváři jizvu! To nebyla jizva po operaci, to byla jizva ze studentské bitky. Zvláštní. Od kdypak se Američané „zdobí“ mensurami?

Thomas si prohlížel ženu vedle podivného kapitána. Vypadala jako šelma, jako silná, stále k útoku připravená šelma.

„Ta dáma tedy vlastní Bristol?“

„Ano, pane Scheunere,“ odpověděla paní Lippertová.

Thomas se jí představil jako Peter Scheuner. Na jméno Peter Scheuner měl i skvělé falešné doklady, které si sám udělal. I Bastian měl nové jméno: Jean Lequoc…

Thomas vysvětloval: „Paní Lippertová, chci se pokusit pomoct vašemu muži. Ale k tomu musím vědět všechno. Jak říkáte, Bristol patřil nacistovi, který utekl?“

„Ano.“

„Pak se tedy hotel přece dostal pod dozor Property control office! Jak se jmenuje její vedoucí?“

„To je jistý kapitán Hornblow.“

„Přítel kapitána Wallace?“

„Ano, velký.“

„Aha,“ svraštil obočí Thomas Lieven.

Městečko bylo přeplněno vojáky, uprchlíky a „dislokovanými osobami“. Bylo málo ubytovacích prostorů; hostince a hotely byly obsazeny do posledního místa.

Thomas a Bastian našli dva klidné pokoje u sedláků ve vesnici před městem. Ty si pod svými falešnými jmény večer 20. února 1947 pronajali a tady zůstali tři měsíce. Byla to dlouhá doba a ti dva rozhodně nezaháleli.

Nejprve strávili několik dní a nocí v Bristolu. Tam bylo rušno, kdykoli tam člověk přišel. Tančilo se a pilo, flirtovalo a šmelilo, šeptalo, obchodovalo a telefonovalo. V Bristolu člověk našel houfy lehkých děvčat, vojáků, kteří tu utráceli svůj žold, rozporuplné Poláky, podivné Čechy, pár maďarských aristokratů, pár ruských vlasovců a samozřejmě i Němce.

Ve dne v noci bylo možné vidět Černou Lucii, nalíčenou, s dekoltem, a přece vždy dbající o obchod. A téměř každý večer se objevil kapitán Wallace – štíhlý, velký a světlovlasý. S jizvou na levé tváři…

Poté, co Thomas a Bastian týden pozorovali poměry v městečku, uspořádali v jednom zasněženém venkovském hostinci válečnou poradu. Thomas uvažoval: „Jsou tu slečny, jsou tu vojáci, jsou tu uprchlíci, staroušku. Ale především jsou tu nacisti! Přivandrovalí i domácí, to vím. Amíci to zřejmě nevědí. Ale my dva, ty a já, na to nikdy nesmíme zapomenout! Naším cílem je uran a konstrukční plány.“

„Jestli tu ty krámy ještě jsou!“

„Velmi pravděpodobně tu ještě jsou. A myslím, že mám prvotřídní metodu, jak to zjistit.“

„No, vyklop to,“ mrkl Bastian.

Thomas to vyklopil. Jeho plán byl stejně jednoduchý jako geniální. Poprvé jej Thomas rozvinul 28. února. Už 19. dubna bylo v jeho vlastnictví:

28 kostek z uranu 238, každá z nich o hraně 5 cm a váze 2,2 kilogramy, bez výjimky označené vyraženým nápisem Institutu císaře Viléma v Berlíně;

jeden exemplář tajného zaměřovače MKO a přesné konstrukční plány tohoto zaměřovače z Třetí říše, který byl vyroben jen v několika vzorkových exemplářích a už nebyl nasazen. Byla to konstrukce pro stíhačky a umožňovala zasáhnout protivníka přesně v tom okamžiku, kdy se objevil ve středu souřadnicového kříže, aniž by střelec musel provádět obvyklé výpočty předstihu…

Jak to Thomas Lieven dokázal?

Jak to ten údajný Peter Scheuner dokázal, ptali se v polovině dubna francouzští, američtí, angličtí a jiní agenti, kteří se ve stejné době pohybovali po jižním Německu a stejně jako Thomas Lieven alias Peter Scheuner se pokoušeli najít zaměřovače a jejich konstrukční plány.

V posledních řádcích jsme rychle přeskočili mnoho týdnů. Vlastně ještě píšeme 28. února. A proto si chceme trik Thomase Lievena nechat ještě úplně malou chvilku pro sebe a krátce vylíčit, co se v těchto třech měsících kolem tajemné Černé Lucie dělo. A kolem Thomase Lievena.

5

Ve třech měsících mezi zimou a začátkem jara nabyly operace s narkotiky, které prováděla Černá Lucie se svým milencem, obrovských rozměrů. Dělali okolky, rozeštvávali překupníky a hnali ceny do výše. Věděla Černá Lucie, že si zahrává se životem?

Spisovatel Lippert nadále seděl ve vězení v Mnichově. Ať se Thomas jakkoli snažil mu pomoci, nenašel k tomu zatím možnost. Nešťastného Lipperta, který se odvážil postavit se proti Černé Lucii, obepínal kruh mlčení a spiklenectví.

„Trpělivost,“ říkal Thomas ubohé, bezbranné a bezmocné Else Lippertové. „Mějte trpělivost. Je to nespravedlivost. A nespravedlivost nikdy netrvá věčně. Někdy trvá dlouho – ale nikdy věčně. Přijde den, kdy budeme moci vašemu ubohému manželovi pomoci.“

Tak jako ztroskotávaly všechny pokusy rehabilitovat spisovatele Lipperta, tak se naopak uspokojivě rozvíjely soukromé akce Thomase Lievena. 19. dubna tedy měl, jak bylo řečeno, kostky uranu, jeden zaměřovač MKO a jeho konstrukční plány.

Brzy se mezi agenty různých národů rozneslo, že je majitelem takových pokladů. Přicházeli k němu s nabídkami – nejprve na kostky uranu.

Tady padla volba Thomase Lievena na argentinského obchodníka a osobního důvěrníka Juana Dominga Peróna, jenž se stal rok předtím ve své zemi prezidentem.

Příteli Bastianovi Thomas vyjasnil: „To je náš člověk, starouši. S tím krámem pryč z Evropy! Daleko! Tam, kde se z toho nebudou dělat bomby!“

Argentinec zaplatil v amerických dolarech – 3 200 dolarů za kostku, tedy 89 600 dolarů celkem. Uran, deklarován jako diplomatické zavazadlo, byl letecky dopraven do Argentiny.

Laskavý čtenář si možná ještě vzpomene na skandál kolem první argentinské jaderné elektrárny, který v roce 1954 tvořil palcové titulky mezinárodního tisku. Tehdy bylo řečeno, že údajný badatel německého původu, „profesor“ Ronald Richter, prováděl od roku 1948 na ostrově Huemul pro Peróna pokusy s atomem, s cílem povýšit Argentinu na jadernou velmoc. Perón dal podivnému profesorovi k dispozici 300 milionů marek. Avšak vzhledem k technickým nedostatkům milionový projekt nefungoval. Uranové tyče v reaktoru byly mimo jiné vyrobeny z kostek uranu, na nichž byl vyražen nápis „Institut císaře Viléma, Berlín“…

Agenti se začali ucházet o Lievenův zaměřovač MKO. Dobrý pacifista, jakým byl, plány trošičku pozměnil – tak, že dokonce geniální technikové si údajně lámali hlavy nad konstrukčními mezerami. Dobrý obchodník, jakým byl, plány samozřejmě také rozmnožil, neboť měl představu, že je prodá nejednomu, ale několika zájemcům.

Byl právě v nejlepším smlouvání, když se objevil pan Gregor Marek. Pan Marek pocházel z Čech. Thomas ho často vídal v Bristolu. Zdálo se, že panu Markovi se daří znamenitě. Byl vždy elegantně oblečen, malý, podsaditý a měl široké lícní kosti a oči slovanské rasy. Mluvil s přidušeným akcentem: „Řekněte mi, prosím, pánové, mohl bych si s vámi trošku popovídat? Slyšel jsem, že máte něco na prodej…“

Thomas a Bastian mu nejprve nemohli rozumět.

Pan Marek se vyjádřil zřetelněji: „Mám tam na druhé straně, v Československu, dobré přátele, platí prima. Tak mi ukažte ten krám a plány.“

Po kratším váhání a přesvědčování ukázali Thomas a Bastian panu Markovi ten krám a plány.

Čech měl oči navrch hlavy. „To je k neuvěření! Rok už po tom jdu. Nic jsem nenašel. Řekněte mi, prosím vás, jak jste to dokázali?“

Thomas odpověděl: „To bylo úplně jednoduché, pane Marku. Zakalkuloval jsem politické smýšlení obyvatelstva. Je tu spousta nacistů. Můj přítel a já jsme se tu pár týdnů pohybovali. Od nacisty k nacistovi. Naznačili jsme, že patříme k jedné organizaci werwolfů…“

„Ježíšmarjájozef, zbláznili jste se?“

„Ani v nejmenším, můj milý. Vidíte, jak dobře to fungovalo. S domácími i přistěhovalci jsme mluvili jako nacisté s nacisty. Kde byl uran? Kde byly plány zázračných zbraní? Naše organizace potřebuje peníze. Proto musíme uran a plány prodat. To pánové okamžitě uznali. Jeden nás odkazoval na druhého… Voilà, monsieur!“

„Ach, můj bože, a nic jste za to nemusel zaplatit?“

„Ani Ň. Byli to samí idealisté. Tak tedy, co nabízejí vaši přátelé na Východě?“

„Musím zajet na druhou stranu a trochu se poptat.“ Agent na tři dny zmizel, pak ho Thomas opět uviděl. Marek měl skvělou náladu: „Mám vás pěkně pozdravovat. Přijďte dnes ke mně na oběd. Slyšel jsem, že rád vaříte. Mám doma všechno. V klidu si popovídáme o obchodě.“

Bastian a Thomas se kolem jedenácté dopoledne, dne 6. května 1947, objevili v luxusně zařízeném bytě lidového demokrata. Thomas se podivil: „Vaši čeští přátelé jsou tak velkorysí?“

Marek se zašklebil: „Prosím vás, to přece není můj hlavní kšeft! Pojďte se mnou.“

Marek zavedl své návštěvníky do velké místnosti vedle kuchyně. Tady ležely na metrových hromadách srovnané stovky obrázkových publikací z Tisícileté říše. „Vůdce a děti“, „Říšský sjezd strany v Norimberku“, „Cesta vůdce“, „Vítězství na Východě“ a další podobné tituly.

Thomas zvedl jednu knížku a listoval v ní. Celostránkové fotografie ukazovaly slavnosti, bonzy, generály, a stále znovu jeho, „Vůdce“.

„Tady nahoře je jen malá část. Mám toho plný sklep. K tomu dýky SS, řády, prsteny s umrlčí hlavou – co chcete! Nemáte zdání, jak to jde na odbyt. Tedy Amíci jdou po tom…

Menu

Úhoř na šalvěji

Telecí krokety

Pudink z lískových oříšků

Mnichov, 6. května 1947

PO TOMTO JÍDLE SE MÁLEM ZHROUTILA VOJENSKÁ VLÁDA V BAVORSKU

Úhoř na šalvěji

Dobře očištěného úhoře nakrájíme na kousky a naložíme nejméně na hodinu s citronovou šťávou, pepřem, solí a na drobno posekaným kořením, mezi ním trochu šalvěje. – Každý kousek pak zabalíme do čerstvého šalvějového listu a 20 až 25 minut opékáme v rozpuštěném másle, servírujeme obložené plátky citronu a polité máslem z opékání. – K tomu podáváme nové, sekanou petrželí posypané brambory a okurkový salát.

Telecí krokety

Vezmeme odblaněné telecí maso a pomeleme najemno spolu s namočenou a vymačkanou žemlí bez kůrky, šalotkou podušenou na másle a petrželí. – Ke směsi přidáme rozkvedlaná vajíčka, okořeníme pepřem, solí, troškou sardelové pasty a worcesterské omáčky a řádně propracujeme. Pak utvoříme ploché medailonky, obalíme je ve strouhance a osmažíme na másle do zlatová. – Podáváme na plátcích lehce opečeného toastového chleba a servírujeme s kečupem.

Pudink z lískových oříšků

Vezmeme 4 žloutky a ušleháme do pěny se 75 g cukru, šťávou a kůrou z půlky citronu, přidáme 145 g mletých lískových oříšků a nakonec tuhý sníh ze čtyř bílků. – Hmotou naplníme připravené pudinkové formy a hodinu vaříme ve vodní lázni. – K pudinku podáváme třešňovou nebo jinou šťávu nebo horké šodó.

… šmejdu celí diví! Berou si to domů jako suvenýry!“

Šli do kuchyně, kde se mzda za prodané suvenýry proměnila v konzervy, maso a láhve whisky. „Koupil jsem pěkného úhoře, pane Scheunere. Mohl byste mi udělat úhoře na šalvěji? Je to moje oblíbené jídlo.“

„Do práce,“ zavelel Thomas. Začal úhoře čistit a krájet na kousky. Přitom Marek vyprávěl: „Ti, co mě zaměstnávají, by rádi s jedním z vás osobně mluvili. Všechno je zařízeno. Jestli chcete, na druhou stranu přijde pohraničník. Samozřejmě, že plány nevezmete s sebou. A já zůstanu tady. U toho z vás, kdo tu zbyde.“

Thomas a Bastian šli do zahrady a krátce se radili. Bastian prohlásil: „Pojedu já. Ty nepustíš Marka z očí. Kdyby se něco stalo, předáš ho Američanům. Doufám, že na druhé straně mluví francouzsky!“

Když se na to zeptali, Marek odpověděl: „Jak na drátku. Plynně, pánové, plynně!“

Thomas si prohlížel úhoře. „Musí se ještě hodinu uležet,“ hlásil. „Jestli dovolíte, rozhlédnu se mezitím trochu ve vaší knihovně.“

„Ale prosím, jen si poslužte,“ odpověděl Marek. Thomas si posloužil. Vybíral si jednu obrazovou publikaci za druhou a žasl: „Hochu, hochu, co se to u nás všechno svezlo…“

Prolistoval patnáct knih, dvacet. Jednadvacátá se jmenovala: „Vůdce a jeho věrní“ Thomas obracel stránky. Náhle křikl na Bastiana. Ten polekaně přišel.

„Podívej se na to…“ Thomas ukázal na velkou fotografii, na níž byli dva muži v uniformě SA. Jeden byl tlustý a odulý. Druhý světlovlasý, štíhlý, vysoký a hrdý. Na levé tváři měl jizvu. Pod tím stálo:

ŠÉF ŠTÁBU SA ERNST RÖHM A JEHO STURMFÜHRER FRITZ EDER

Thomas nalistoval stránku s tiráží: „Vytisknuto 1933,“ řekl. „To pan Rohm ještě žil. Oddělali ho až ve čtyřiatřicátém. Možná se panu Ederovi podařilo prchnout do Ameriky. Nemělo by být těžké zjistit, zda sturmführer SA Eder a kapitán Wallace jsou jeden a týž člověk!“

6

Ne, příliš těžké to nebylo!

CIC na to potřebovala týden. Pak bylo jasné: kapitán Wallace byl skutečně identický s bývalým sturmführerem SA Ederem. Po Röhmově puči skutečně uprchl do Států a změnil si jméno.

Wallace alias Eder byl zatčen, stejně jako důstojník Property control kapitán Hornblow. Později byli odsouzeni k vysokým trestům odnětí svobody.

Opusťme na chvilku našeho přítele Lievena a informujme ve stručnosti o konci největší centrály černého trhu v Evropě:

Dne 20. května 1947 byl z vězení propuštěn spisovatel Walter Lippert. Dne 29. května odletěla jeho ctihodnost soudce Earl Rives ze státu Severní Karolína do Německa, aby ve jménu státního armádního tajemníka Kennetha Royalla převzal vyšetřování obrovských šmelinářských obchodů. Dne 5. června bylo zatčeno a vyslýcháno 14 amerických vojáků a 25 německých státních občanů, mezi nimi Černá Lucie. Černá Lucie byla 2. července opět propuštěna na svobodu, nesměla však opustit místo bydliště. To také neudělala; dále vedla své obchody. Ovšem zdá se, že své obchodnické schopnosti přehnala, neboť 23. prosince byla nalezena ve své ložnici s proříznutým hrdlem. Nic z jejího majetku nechybělo. Vrah nebyl nikdy odhalen.

Dne 12. ledna 1948 psaly americké vojenské noviny Stars and Stripes pod titulkem:

HUGE DOPE RING PROBED IN BAVARIA

By Tom Agoston

Frankfurt, Jan. 12 (INS) – Postwar Germany’s biggest black market scandal, involving a gang of international narcotic peddlers… threatened to blow up in the lap of U.S.Military Grovernment today…

V překladu:

VYŠETŘUJE SE OBROVSKÁ SÍŤ OBCHODNÍKŮ S NARKOTIKY V BAVORSKU

Zpráva od Torna Agostona

Frankfurt, 12. led. (INS) – Dnes hrozilo nebezpečí, že největší skandál černého trhu v poválečném Německu, do něhož je zapletena mezinárodní banda obchodníků s narkotiky… exploduje přímo v lůně americké vojenské vlády.

Případ vyšel najevo v souvislosti se zločinem spáchaným na Němce jménem Lucie W., která byla před necelými třemi týdny brutálně zavražděna.

Říká se, že nejtěžší obvinění budou vznesena proti dvěma důstojníkům americké vojenské vlády v Bavorsku. Hrozí nebezpečí, že skandál naruší německo-americké vztahy. Jde o hodnoty od 3 do 4 milionů dolarů…

Tak to tedy bylo…

Vraťme se zpět do roku 1947.

Dne 9. května opustil Bastian Fabre svého přítele Thomase Lievena a odjel do Československa. Chtěl se vrátit do 15. května. Nevrátil se, nepřijel ani 15. května, ani v dalších dnech.

Ještě neklidnější než Thomas byl pan Marek. „To se muselo něco stát… něco takového se ještě nepřihodilo… moji zaměstnavatelé jsou korektní lidé…“

„Marku, jestli se mu něco stalo, bůh vám buď milostiv!“

22. května Marka navštívil krajan, který mu předal dopis a ve spěchu se rozloučil. Při četbě psaní pan Marek bledl a bledl.

Thomas se přitom na něho nepohnutě díval. „Co se přihodilo?“ zeptal se netrpělivě.

Pan Marek vzrušením sotva mluvil: „Bože, bože!“

„Co je? Mluvte!“

„Vašeho přítele zatkli Rusové.“

„Rusové?“

„Vyšlo najevo, že Češi chtějí koupit zaměřovač. Rusové to zakázali. Zavřeli vašeho přítele. Říkají, že chtějí mít přístroj oni. Ach bože, bože.“

„Kam Rusové mého přítele zavřeli?“

„Do Zwickau. Váš přítel musel jet přes sovětskou zónu.“

„Pane Marku,“ rozhodl Thomas, „připravte se na cestu.“

„Vy chcete… vy chcete na druhou stranu do Zwickau?“

„Jasně,“ přikývl Thomas.

7

Severozápadně od bavorského města Hofu, bezprostředně před vesničkou Blankenstein, ležel kolem poledne 27. května 1947 na kraji lesa na levém boku sympatický pán. Bývalý soukromý bankéř Thomas Lieven. Z důvodu sebezáchovy si právě říkal Peter Scheuner.

Před ním ležela v mechu mapa. Podle ní se Thomas stále znovu orientoval. Tam, kde končil les, začínala kvetoucí louka. Středem louky bublala malá, veselá bystřina. Možná by nebyla tak veselá, kdyby věděla, že odděluje americkou zónu Německa od sovětské.

Na této říčce jedno Německo končilo a druhé začínalo. Mapa to znázorňovala šrafováním v hnědé barvě – snad proto, myslel si Thomas, aby připomněla, kdo nese vinu na tom, že jsou dvě Německa…

Dvanáct hodin v poledne 27. května: to byl domluvený čas. Tři stromy za říčkou: to bylo domluvené místo. Tam měl stát voják Rudé armády, který Thomase přijme. Ale nestál tam…

Děti, děti, pomyslel si Thomas Lieven, to už je pěkný šlendrián! Přítele Bastiana jsem poslal do Zwickau, aby s Čechy jednal o – samozřejmě zfalšovaných – plánech zázračného zaměřovače. Sověti Bastiana zatkli. Je jasné, že z toho Bastiana musím vysekat! Je jasné, proč tu tedy v poledne 27. května ležím. Jsem připraven. V aktovce při sobě mám ty zfalšované plány. Ležím tady a čekám na rudoarmějce, který mě převede z jednoho Německa do druhého. Ale ten chlap tu není. Copak v životě nemůže jít nic hladce a bez vzrušení?

Thomas Lieven ležel na kraji lesa do 12 hodin 28 minut. Když mu poprvé zakručelo v žaludku, objevil se naproti, na druhé straně řeky, sovětský voják. Měl před sebou samopal. Mezi třemi stromy se zastavil a rozhlédl se. No tak, pomyslel si Thomas. Vstal a vyšel na louku. Rudoarmějec, mladý chlapec, se na něho díval jako na zjevení.

„Hallo!“ volal Thomas a přátelsky na vojáka mával. Na břehu říčky se zastavil a zul si boty a ponožky. Vyhrnul si kalhoty. Ledovou vodou se brodil na druhý břeh. Uprostřed uslyšel chraptivý křik a překvapeně vzhlédl.

„Stoj!“ a ještě něco dál křičel mladý rudoarmějec. Thomas mu nerozuměl, přátelsky kývl, brodil se dál a dostal se na druhý břeh. Mladý rudoarmějec se k němu vrhl. Thomasovi náhle jako by spadly šupiny z očí. Ježíšmarjá! To vůbec není ten rudoarmějec, který mě měl vyzvednout. To je úplně jiný rudoarmějec! Někdo, kdo nemá ani tušení, že jsem měl být převeden!

Rudoarmějec na něho něco hrdelně křičel.

„Milý mladý příteli, poslouchejte,“ začal Thomas. Najednou měl na žebrech hlaveň automatu. Upustil boty, ponožky a aktovku a zvedl ruce. To je strašné. Teď tedy ještě Rudá armáda…

Ve vzpomínce na dávnou, ale vynikající francouzskou výchovu v džiu-džitsu okamžitě uplatnil hmat zvaný „dvojitý motýlek“. Ve zlomku vteřiny letěl křičící rudoarmějec vzduchem a i se svým samopalem padl do řeky. Thomas zvedl boty, ponožky a aktovku, aby utíkal – do sovětské zóny.

Náhle se země začala otřásat dupotem. Zděšeně se rozhlédl. Od okraje lesa na té straně louky, která patří k sovětské zóně, se vyřítilo nejméně padesát lidí – muži, ženy, děti. Jako smyslů zbavení se hnali k říčce, přebrodili se a hnali se dál, do americké zóny Německa.

Thomas se ně díval u vytržení. Všem těmto lidem pomohl k útěku na Západ! Všichni tito lidé číhali na Východě, stejně jako on na Západě. Thomas se smál jako blázen. Pak viděl, jak se Rus vynořil z řeky a lapal po dechu. Začal utíkat. Za sebou slyšel křik mladého rudoarmějce. Pak padly výstřely. Thomas slyšel hvízdat střely. (Všimni si: sovětské automaty střílejí i mokré!)

Po silnici nahoru jel ruský džíp. Vedle řidiče seděl kapitán. Kapitán vyskočil, přidržel se ochranného skla a rusky řval na divoce střílejícího rudoarmějce stojícího na kopečku. Mladý rudoarmějec okamžitě střílet přestal. Džíp zabrzdil vedle Thomase Lievena.

„Gospodin Scheuner, že ano?“ vyhrkl kapitán hrdelní němčinou. „Promiňte nám zpoždění. Pneumatiky nejsou dobré, rozbíjejí se! Ale teď: buďte vítán, gospodin, srdečně vítán!“

8

Zámecká kavárna ve Zwickau čili Cvikově vypadala přesně stejně smutně jako všechno ostatní ve městě o 120 tisících obyvatelích. Šest hodin poté, co umožnil dosti velkému počtu lidí hromadný útěk, seděl Thomas v koutě zmíněného podniku a pil náhražkovou limonádu.

Toho 27. května už neměl co dělat. Kapitán, který ho vyzvedl na hranici, s ním jel až na velitelství. Sovětský velitel města, jistý plukovník Melanin, se prostřednictvím tlumočníka omluvil a objednal Thomase na druhý den, v devět hodin ráno.

A tak Thomas putoval nejprve do smutného hotelu a potom sem. Díval se na smutné lidi, na muže v prastarých dvouřadových oblecích a otřepených košilích, na nenalíčené ženy ve vlněných punčochách, starých botách na korkových podpatcích, s neupravenými vlasy a pomyslel si: ach bože, a tam, odkud přicházím, to už zase jde docela dobře. Kšeftuje se, dělá se, shání se. Ale vy, ubožáci, vypadáte, jako byste tu válku prohráli sami!

U stolku naproti seděl dobře vypadající pár: jediný dobře vypadající pár, jaký Thomas ve Cvikově objevil. Žena byla statná krasavice s nádhernými pšenicově plavými vlasy, smyslným slovanským obličejem a zářícíma modrýma očima. Měla na sobě zelené letní šaty. Přes židli visel leopardí kabát.

Její průvodce byl svalnatý obr s velmi krátce ostřihanými šedými vlasy. Byl oblečen do typického modrého obleku s přehnaně širokými nohavicemi, který nosili všichni Rusové. Byl k Thomasovi obrácen zády a hovořil s dámou. Nepochybně to byli Sověti.

Náhle to s Thomasem cuklo. Plavovlasá dáma s ním flirtovala! Usmívala se, ukazovala zoubky, mrkala, přivřela jedno oko…

Hm!!!

Nejsem blázen, pomyslel si náš přítel, otočil se stranou a objednal si ještě láhev náhražkové limonády. Po třetím loku limonády se tam přece jen zase podíval.

Dáma se usmívala. Usmál se také. Pak šlo všechno velmi rychle. Průvodce té dámy se prudce otočil. Vypadal jako Tarzan made in SSSR. Vyskočil. Čtyřmi skoky byl u Thomase. Chytil ho za sako. Hosté vykřikli. To Thomase roztrpčilo. Ještě víc ho roztrpčilo, že za žárlivým obrem vykukovala pšenicová blondýna, která vstala a dělala dojem, že scénu nanejvýš vychutnává. Potvoro, pomyslel si Thomas, to je tedy tvůj styl, máš z toho něco, když…

Dál nepřemýšlel, protože obrova pěst ho zasáhla do břicha. To už bylo na Thomase mnoho. Zmizel pod obrem a podrazil mu nohy. Podruhé v jednom dni užil džiu-džitsu. Tentokrát „plachetnicový trik“.

Protože Othello z Ruska stál před pultem šatny, přepadl přes něj a zmizel. Koutkem oka Thomas zahlédl, jak jeden sovětský poddůstojník vytáhl pistoli.

Odvaha je otázkou inteligence. Člověk musí vědět, kdy má dost. Thomas se sehnul a utíkal k východu a na ulici. Naštěstí nebyli nikde v dohledu rudoarmějci. Němci se o Thomase nestarali. Když Němec utíkal, měl od počátku jejich sympatie.

Thomas běžel až k jezírku s labutěmi. V krásném starém parku klesl na lavičku a oddychoval. Po chvilce se zotavil. Opatrně se pak plížil do hotelu.

Druhého dne, přesně v devět hodin ráno, vpustil tlumočník Thomase Lievena, oholeného, elegantního a plného důvěry do kanceláře městského velitele Cviková. Poté ovšem našeho přítele div neranila mrtvice. Neboť velitel města, který se zvedl za psacím stolem, nebyl nikdo jiný, než žárlivý sovětský Tarzan, kterého Thomas den předtím odpoledne poslal „plachetnicovým trikem“ za šatnářský pult v Zámecké kavárně…

Dnes měl obr na sobě uniformu. Na prsou se skvělo na odiv mnoho řádů. Mlčky si Thomase prohlížel.

Ten mezitím přemýšlel: kancelář je ve třetím patře. Ven oknem? To nemá cenu. Adié, Evropo. Jsou lidé, kteří tvrdí, že Sibiř je velmi půvabná…

Plukovník Vasilij L. Melanin konečně promluvil hrdelně akcentovanou němčinou: „Gospodin Scheuner, prosím vás, promiňte mi včerejší chování.“

Thomas na něj mohl jen zírat.

„Je mi líto. Zavinila to Duňa.“ Melanin náhle zařval jako smyslů zbaven: „Ta prokletá ďáblice!“

„Pane plukovníku, mluvíte o ctěné paní choti?“

Melanin cedil skrz zuby: „Ta čubka! Už jsem mohl být brigádním generálem. Dvakrát mě degradovali… kvůli ní… protože jsem se pral.“

„Pane plukovníku, musíte se ovládat,“ snažil se Thomas působit uklidňujícím hlasem.

Melanin uhodil do stolu. „Přitom holubičku Duňu miluju. Ale dost o tom, přejdeme k obchodu. Ale předtím musíme něco vypít, pane Scheunere…“

Tak spolu vypili lahvinku vodky a po hodině byl Thomas Lieven dost opilý a plukovník Melanin zcela střízlivý, oba plynule a duchaplně hovořili o obchodě, ale nepostoupili ani o krok.

Plukovník Melanin zastával názor: „Chtěl jste prodat Čechům zaměřovač MKO. Poslal jste sem vašeho přítele. Můžete s ním odjet na Západ, když nám předáte plány.“

„Prodám,“ opravil ho Thomas důrazně.

„Předáte. My nezaplatíme,“ trval na svém plukovník. A pak dodal: „Přece nejste padlý na hlavu – Thomasi Lievene!“

Někdy má člověk pocit, že má kolena z třešňového želé, pomyslel si Thomas. Slabě něco zamumlal. „Co jste právě řekl, pane plukovníku?“

„Řekl jsem Lievene, Thomasi Lievene – tak se přece jmenujete! Bratříčku, myslíte si, že jsme idioti? Myslíte, že naše tajná služba neměla možnost nahlédnout do spojeneckých spisů? Naši lidé v Moskvě umírali smíchy nad vašimi akcemi.“

Thomas se vzchopil: „Když… když už víte, kdo jsem – proč mě pak vůbec ještě necháte odejít?“

„Co bychom si s vámi počali, bratříčku? Vy jste přece – nezlobte se – směšně špatný agent.“

„Děkuji mnohokrát.“

„My potřebujeme prvotřídní agenty a ne takové komické postavy, jako jste vy.“

„To je velmi pozorné.“

„Slyšel jsem, že rád vaříte. No, a já rád jím! Přijďte k nám. Duňaša bude mít radost. Uděláte blinčiky. Kaviáru mám dost. A pak si popovídáme dál. Co vy na to?“

„To je skvělý nápad,“ hlesl Thomas Lieven. A zkroušeně si myslel: úplně špatný agent. Komická postava. To si člověk musí nechat líbit?

Udělal tedy v kuchyni zrekvírované vily kotletu Maréchal. Bylo mu přitom skutečně podivně. Plukovník Melanin se neukazoval. Ale když právě vykosťoval velké kuřecí stehno na kotletu, vešla paní plukovníková. Vstoupila tak říkajíc do života Thomase Lievena – jen to ještě nevěděl!

Velmi krásná žena. Vlasy – oči – rty – postava – sakra! A pleť jako marcipán. Svěžest, zdraví, síla. Ta dáma byla jedinečná! Okamžitě bylo vidět, že Duňa se může vzdát všech elastických kalhotek, podprsenek a dalších pomocných konstrukcí, které jsou pro normální dámy životně důležité.

Vešla a zavřela dveře a mlčky a žhavě se na Thomase zadívala. Rty se jí pootevřely a oči přivřely…

Nádherná, šílená, projelo Thomasem. Všemohoucí bože, pomoz! Myslím, že když ji nepolíbím, zardousí mě holýma rukama. Nebo zavolá důstojníka NKVD a prohlásí mě za sabotéra.

Venku ve vile se ozvaly kroky. Odletěli od sebe. Také nejvyšší čas, pomyslel si Thomas.

Duna nepřítomně sáhla po kuřecím stehnu. „Zachraň mě,“ šeptala. „Uteč se mnou. Můj muž mě už nemiluje. Zabije mě…

Menu

Blinčiky s kaviárem

Kotleta Maréchal s hráškem a hranolky

Karamelový pudink

Cvikov, 28. května 1947

S KUŘECÍM STEHNEM VSTUPUJE DO ŽIVOTA THOMASE LIEVENA RUSKÁ ŽENA DUNA

Blinčiky s kaviárem

Vezmete na osobu dvě na másle čerstvě pečené tenké palačinky a připravíme je na předehřátý talíř. První palačinku potřeme vrstvou kaviáru, druhou ji přikryjeme, zalijeme rozpuštěným horkým máslem a hustou kyselou smetanou. – (Pravé blinčiky děláme z pohankové mouky, ale ta se u nás těžko dostane.)

Kotleta Maréchal

Vykostíme stehno vykrmeného kuřete, aniž bychom porušili kůži. – Ze sekaných kuřecích prsíček, polévkové lžíce másla, 1/4 čajové lžičky sekané šalotky, petržele a estragonu, kůry bílého chleba namočené ve 1/4 šálku bílého vína, polévkové lžíce sekaných žampionů, pepře a soli připravíme nádivku. – Masu dvakrát pomeleme a necháme ji s polévkovou lžící másla a stejným množstvím sladké smetany pomalu za stálého míchání vařit na malém plameni, aniž bychom ji nechali zhoustnout. – Kuřecí stehno naplníme vychladlou nádivkou, zašijeme, obalíme v jemné strouhance a na másle osmažíme do zlatová. Stejným způsobem můžeme naplnit a zašít obě poloviny prsíček, na nádivku pak použijeme libové odblaněné telecí maso.

Karamelový pudink

Vezmeme litr mléka a necháme ho povařit se 100 g cukru a malým vanilkovým luskem. Zakvedláme pět vajec a přidáme je se špetkou soli do trochu vychladlého mléka. – Svaříme 200 g cukru na nepříliš tmavý karamel, zalijeme trochou vody, nalijeme do předehřáté pudinkové formy a rovnoměrně rozetřeme dříve, než ztuhne. Přidáme mléko a v zavřené formě vaříme 3/4 hodiny ve vodní lázni. – Formu odstavíme na několik hodin do chladu, potom pudink vyklopíme na kulatou mísu, přičemž se karamel rozlije kolem jako omáčka.

… nebo já zabiju jeho. Nebo ty se mnou utečeš.“

„Madam, hm!!! Madam, jak jste přišla na myšlenku, že vás váš muž nemiluje?“

Duna se démonicky zasmála. „Včera v kavárně jsi nad ním zvítězil. Dříve muže zmlátil napůl k smrti. Mě taky. Teď už mě vůbec nebije. To není žádná láska… Mluvím dobře německy – ne?“

„Velmi dobře.“

„Německá matka. Byl jsi mi hned sympatický. Udělám tě šťastným. Vezmi mě s sebou na druhou stranu…“ Kroky se přiblížily. Duna stále ještě hladila stehno, když vešel plukovník. Neproniknutelně se usmíval: „Ach, tady jsi, holubičko. Učíš se vařit jako na kapitalistickém Západě, kde jsou dělníci utlačovaní? Co je vám, pane Lievene, není vám dobře?“

„To bude hned v pořádku, pane plukovníku. Mohl bych… mohl bych dostat jednu vodku?“

9

Jedno bylo Thomasovi jasné: musel se snažit, aby byl co nejdřív zpátky na Západě. Na tenhle párek nestačil. Sověti dostanou zfalšované plány zadarmo. Štěstí, že jsou aspoň bezcenné…

U stolu ještě zarytě bojoval, ale jen na oko, protože věděl, že Rusové mají takové přetahování rádi. Plukovník mu také odporoval s nadšením a zápalem. Duňa seděla mezi nimi a žhavě se na oba pány dívala. A strašně se jedlo a strašně se pilo, ale po mastných blinčikách si Thomas tentokrát zachoval jasnou hlavu.

„Tedy dobře, pane plukovníku, předložím vám jiný návrh: dostanete plány zdarma a za to necháte odejít na Západ mého přítele a ještě jednoho pána.“

„Ještě jiného pána?“

„Pana Reubena Achaziana. Nevím, jestli ho znáte. Ještě kousek z mého stehna, milostivá paní?“

„Ještě mnoho z vašeho stehna, pane Lievene.“

„No jestli znám toho pana Achaziana!“ odfrkl plukovník opovržlivě. „Toho lumpa. Toho kšeftaře. Co s ním chcete?“

„Obchodovat,“ odtušil Thomas skromně. „Promiňte, pane plukovníku, ale když mi Rudá armáda právě jeden obchod překazila, musím hledět, jak dál.“

„Odkud znáte to arménské prase?“

„To arménské prase jsem poznal ve Cvikově, pane plukovníku.“

Ve skutečnosti se pan Reuben Achazian, malý, tlustý, se žraločíma očima a malým vouskem pod nosem, objevil v hotelu U jelena, právě když dnes Thomas seděl u snídaně. Bez oklik přistoupil pan Achazian k věci: „Dávejte pozor, nechte mě mluvit, nepřerušujte mě, spěchám a vy taky; vím, kdo jste…“

„Odkud?“

„Reuben Achazian ví všechno. Nepřerušovat. Mám tady potíže. S Rusy. Jsem zcela upřímný: podílel jsem se na jedné velké šmelině. Nenechají mě pracovat.“

„Poslyšte, pane Achaziane…“

„Pšt. Pomozte mi na druhou stranu, na Západ, a já z vás udělám bohatého muže. Už jste někdy slyšel o ZVG?“

„No jasně.“

ZVG, Zentrale Verwertungs-Gesellschaft, čili Ústřední zhodnocovací společnost, měla své sídlo ve Wiesbadenu a zřídili ji Američané. V obrovských skladech přechovávala ZVG zbylou setbu velké války v hodnotě milionů dolarů: zbraně a munici, lokomotivy a nákladní auta, obvazový materiál, staré železo, dřevo, ocel, celé konstrukce mostů, léky, letadla a paliva. Správa ZVG byla předána Němcům. Ale směli prodávat jen cizincům – to byla podmínka Američanů!

„… ZVG smí prodávat jen Američanům,“ říkal pan Reuben Achazian hbitě jako lasička Thomasů Lievenovi, „ne Němcům. Já jsem cizinec! Mně smí ZVG prodávat! Mám v Londýně bratrance, ten nám půjčí peníze. Založíme obchodní firmu, vy a já. Za rok z vás udělám milionáře – když mi pomůžete na Západ.“

„O tom musím ještě popřemýšlet,“ odpověděl Thomas Lieven.

Thomas o tom popřemýšlel. No a při bohatém obědě v zabrané nacistické vile ve Cvikově proto sovětskému veliteli města Vasiliji Melaninovi řekl: „Dovolte panu Achazianovi, aby se mnou vycestoval a dostanete plány.“

„Pan Achazian zůstane tady. Ty plány dostanu i tak.“

„Poslyšte, nechal jsem pana Marka – jistě znáte toho českého agenta – u americké CIC v Hofu. Ten muž zůstane ve vězení, dokud se nevrátím a nevysvobodím ho.“

„No a co. To mi asi zlomí srdce. Dáte plán, nebo tu zůstanete také!“

„Dobře, tak tu zůstanu také,“ řekl Thomas.

10

Dne 1. června dorazili pánové Thomas Lieven, Bastian Fabre a Reuben Achazian unavení, ale v pořádku do Mnichova. Hned jeli do vily v Grünewaldu, která patřila Thomasovi. Ještě párkrát musel s plukovníkem Melaninem jíst a velmi často s plukovníkem Melaninem pít, než se mu podařilo toho pána přesvědčit. Jen plány, plány byly samozřejmě ve Cvikově…

Ti tři pánové setrvali v hlavním městě Bavorska jen několik dní. Thomas vysvětlil Bastianovi: „Plány jsme předali Angličanům, Francouzům a Rusům. Ti brzy zjistí, že jsme je podvedli. Vezmeme si jiná jména a pojedeme na chvíli do Wiesbadenu.“

„Dobře, starouši. Jen kdyby mi ten Achazian nebyl tak protivný. To je přece opravdový šmelinář, který chce ještě navíc prodávat zbraně a munici!“

„Nebude to dělat,“ tvrdil Thomas. „Pojeďme nejprve do Wiesbadenu. Pan Achazian bude překvapen.“

A že právě mluvíme o překvapení.

Večer předtím, než ti tři pánové opustili Mnichov, popili ještě trochu vína. Najednou někdo zvonil – bylo kolem půl osmé večer. Bastian šel otevřít. Vrátil se bledý jako vosk. Mohl jen zakoktat: „Pojď, pojď sem, prosím!“

Thomas vyšel do předsíně. Když viděl, kdo tam stojí, musel zavřít oči a podržet se rámu dveří.

„Ne,“ vyhrkl, „ne!“

„Ale ano,“ odporovala pšenicově plavá krásná choť plukovníka Melanina ze Cvikova, „ale ano, ano, jsem to já.“

Byla to ona. Stála tady. S obrovským kufrem. Mladá a zdravá.

„Jak… jak jsi… jak jste se sem dostala?“

„Utekla jsem. S celou skupinou. Jsem politický uprchlík. Dostala jsem právo azylu. A chci zůstat u tebe. A jít s tebou, kamkoli půjdeš.“

„Ne.“

„Ano. A když mě u sebe nenecháš – půjdu ve své bolesti okamžitě na policii a řeknu, že jsi mému muži přinesl plány… a co všechno ještě o tobě vím…“

„Ale proč – ale proč mě chceš zradit?“

„Protože tě miluju,“ měla odvahu tvrdit…

Na druhé straně – člověk si zvykne.

O dva měsíce později, v srpnu 1947, Thomas Lieven v obrovském bytě, který najal na práci i bydlení v Parkové ulici ve Wiesbadenu spolu s pány Bastianem Fabrem a Reubenem Achazianem, prohlásil:

„Vůbec nevím, co máte proti Duně. Je šarmantní. Vaří pro vás. Je pilná. Myslím, že je okouzlující.“

„Ale příliš tě zaměstnává,“ mínil Bastian. „Jen se podívej na své prsty, jak se ti třesou!“

„Nesmysl,“ oponoval Thomas – nepřesvědčivě, neboť přece jen i on považoval svou přítelkyni za trochu vyčerpávající. Duňa bydlela v zařízeném pokoji poblíž a ani nechodila každý večer, ale když přišla…

V několika málo volných minutách Thomas často vzpomínal na plukovníka Melanina. Dobře chápal, proč to nikdy nedotáhl na generála!

Ve Wiesbadenu si Thomas Lieven říkal Ernst Heller – samozřejmě s příslušnými falešnými doklady. Na jméno svého zahraničního spolupracovníka založil „Otevřenou obchodní společnost Achazian“. Tento podnik nakupoval obrovské množství nejrůznějšího zboží a ukládal je ve skladech ZVG před zničeným městem.

V obrovských depozitářích ZVG nebyl jen bývalý majetek německého wehrmachtu, ale bylo možné koupit i džípy, náklaďáky a zásoby armády – materiál, který byl zastaralý, nebo jehož přeprava zpátky do Ameriky by byla příliš drahá.

Thomas svým přátelům vysvětlil: „S Amerikou nemůžeme obchodovat. Na to máme všichni moc temnou minulost. Musíme se držet zemí, které vedou válku, neboť ty nesmějí u ZVG nakupovat. To je zakázáno.“

„Měl bych po ruce pana Aristotela Pangalose, jako zástupce řeckých partyzánů, a pana Ho Iravadiho z Indočíny,“ navrhl Reuben Achazian.

„Ale přece těm chlapům nemůžete prodávat zbraně!“ zděsil se Bastian.

Tu pronesl Thomas Lieven zásadní řeč: „Když jim zbraně neprodáme my, prodají jim je jiní. Proto to uděláme my – ale ti pánové nebudou mít z těch zbraní žádnou radost.“

„Nerozumím ani slovo.“

„Nech mě mluvit! U Mohuče jsem pronajal prázdnou tovární halu. Vysypeme z munice střelný prach a nahradíme ho pilinami. Samopaly jsou zabaleny v bednách s určitým vypáleným znamením, zatlučeny a zaplombovány. Našel jsem truhlářství, které nám vyrobí přesně ty samé bedny s těmi samými vypálenými nápisy. I plomby je možné napodobit. A mýdlo dá těm bednám správnou váhu…“

„A co se stane s prachem a samopaly?“

„Zboží se bude přepravovat lodí přes Hamburk,“ řekl Thomas. „Před Hamburkem je voda hluboká. Musím mluvit ještě dál?“

Tento srpen 1947 (103. období potravinových lístků) znamenal pro Wiesbaden absolutní pokles úrovně zásobování. Počet kalorií klesl na 800. Nedostatek brambor byl stále větší. Příděly dostávaly už jen nemocnice a tábory. Z potravin byly k dostání téměř výhradně jen kukuřičné výrobky, neoblíbené kvůli své nahořklé příchuti. Příděly tuku byly sníženy z 200 na 150 gramů. Bylo vydáváno čtvrt kila bílého a čtvrt kila žlutého cukru.

Vydávala se čtyři vejce navíc „kvůli velmi špatné dodávce ovoce a zeleniny zaviněné velkým suchem“. Dodávky mléka se zcela zhroutily. Dvě třetiny dospělých ve Wiesbadenu nedostávaly už žádné příděly.

Všimněte si, že hrozná válka ještě zdaleka není u konce, když ji člověk prohrál…

11

Jako první prodala Otevřená obchodní společnost Achazian pánům Pangalosovi a Ho Iravadimu po 2000 kilogramech protimaláriového prostředku atebrin ze zásob německého wehrmachtu. Na balíčkách byla ještě říšská orlice s hákovým křížem. To muselo pryč! Nákladními auty převáželi Thomas a jeho partneři atebrin do jedné farmaceutické továrny. Tam jej přebalovali. A pak teprv mohl být naložen na loď.

Co bylo u atebrinu hračka, jevilo se v jiném případě nejprve jako zcela neřešitelný problém. Pánové Pangalos a Ho Iravadi chtěli koupit tropické přilby. Každý 30 000 kusů. Přilby tu byly! S hákovými kříži. Tak dobře přidělanými, že je nebylo možné odstranit. Za takových okolností byli pánové nuceni od obchodu ustoupit.

Co jen uděláme s těmi podělanými přilbami, přemýšlel Thomas. Přemýšlel celé dny. Pak dostal spásný nápad! V přilbách byly nádherné pásy proti pocení. Úplně nové, výborná kvalita. V celém německém kloboučnickém průmyslu už nebyl ani kousek kůže na výrobu pásků proti pocení.

Thomas se spojil s vedoucími muži oboru. Náhle šly tropické přilby na odbyt jako čerstvé žemle!

Otevřená obchodní společnost Achazian vydělala na prodeji pásů víc, daleko víc, než by vydělala na prodeji přileb. A Thomasovi se podařilo podpořit německé poválečné kloboučnictví.

Přesto měl starosti – nikoli obchodní. Thomas cítil, jak ho Duňa stravuje, pořád víc a víc. Dělala mu scény. Z lásky. Ze žárlivosti. Byla vzrušující a náročná. Thomas se s ní hádal a usmiřoval. Byl to nejbláznivější čas jeho života.

Také Bastian měl starost. „Tak to, chlapče, dál nejde. Ty se tou dámou zničíš.“

„Co mám dělat? Nemůžu ji vyhodit. Nepůjde.“

„Ale půjde!“

„Jo, na policii.“

„Sakra,“ nadával Bastian. „Ale ty přece, člověče, musíš myslet na budoucnost!“

„Myslím, myslím pořád. Tady to stejně už dlouho dobře nepůjde. Pak budeme muset pryč. Přijde to najednou, chápeš – pro Duňu příliš najednou…“

„No, já nevím,“ pochyboval Bastian. Pak prodali do Řecka a Indočíny kuličková ložiska. A nákladní auta. A džípy. A pluhy. A další zemědělské stroje. „S tím nemohou dělat žádnou neplechu,“ liboval si Thomas Lieven a díval se přitom z oken své kanceláře přes bezútěšné hromady wiesbadenských trosek a suti.

Město vypadalo, jako by se už nikdy nemělo vzpamatovat. Před válkou tu žili jen bohatí lidé. Teď byl Wiesbaden městem chudých důchodců, kteří žili v troskách. „Celkový objem trosek“ činil, jak se později oficiálně udávalo, 600 000 krychlových metrů. Do měnové reformy vydal Wiesbaden na odstranění suti a trosek 3,36 milionů říšských marek. Dělníci a „ženy na trosky“ pracovali bok po boku s dalšími občany města, kteří se ve službě pravidelně střídali. Také Thomas Lieven, Bastian Fabre a Reuben Achazian se celé dny hrabali ve špíně. Pociťovali to jako vyvážení jiné své činnosti.

Na podzim 1947 přišli na to, že z každého amerického spacího pytle lze ušít dvoje kalhoty. Měli 40 000 amerických spacích pytlů. Oděvní továrny v jižním Německu si ještě dnes vzpomínají na příliv materiálu a zakázek, který se přes ně převalil v listopadu 1947…

Na jaře 1948 pak na závěr rozjeli obchod s municí. Zbraně dali do té doby „připravit“. Teď byly naloženy na loď, stejně jako bedny naplněné mýdlem, v nichž údajně byly samopaly.

Lodě s nákladem pro Řecko a Indočínu brázdily moře. Budou na cestě pěknou chvilku, pomyslel si Thomas. Mohl v klidu začít likvidovat své kanceláře ve Wiesbadenu – přibližně v době, kdy různé firmy filmařského průmyslu své kanceláře ve městě otevíraly.

Filmy, které se točily ve Wiesbadenu, měly nezáludně bezvýznamná, beznadějně optimistická nebo zaručeně nenapadnutelná témata německého období „převýchovy“, například „Když žena miluje“, „Svatební noc v Ráji“, „Tygr Akbar“ a „Smrtící sny“…

„Pomalu bude na čase, abychom vypadli, starouši,“ sdělil Thomas 14. května 1948 Bastianovi.

„Co myslíš, že Řekové a Indočíňané udělají, až zjistí, co se stalo?“

„Jestli nás dostanou, tak nás oddělají,“ ušklíbl se Thomas Lieven.

Obchodníci se zbraněmi Thomase a Bastiana nedostali. Místo nich dostali cizí agenti ve Spolkové republice v letech 1948 až 1956 pár „skutečných“ obchodníků se zbraněmi. Položili jim pumy do aut. Nebo je zastřelili na ulici.

Thomas Lieven se při jedné takové hrůzostrašné příležitosti vyjádřil filozoficky: „Kdo dodává násilí, zemře násilnou smrtí. My jsme dodali mýdlo. My žijeme…“

To bylo, jak už jsme řekli, později. Dne 14. května 1948 měl Thomas jednu chvilku obavy, že ho přece jen může čekat násilný konec. A bylo to v poledne, když někdo zazvonil. Bastian šel otevřít. Vrátil se zpátky bledý jako vosk.

„Dva pánové ze sovětské vojenské komise.“

„Bože všemohoucí!“ vyděsil se Thomas. A to už vcházeli. Těžkým krokem a s vážnou tváří. Přestože bylo teplo, měli na sobě kožené kabáty. Thomasovi bylo náhle horko. Pak mu najednou byla zima. Konec. Je konec. Našli mě.

„Dobrý den,“ pozdravil Sovět. „Pan Chellerrr?“

„Ano.“

„My hledáme paní Dunu Melaninovou. Říkali nám, že je s vámi.“

„No, hm, tedy…“ Thomas se vzpamatovával. „Ta dáma je skutečně náhodou zde.“

„Dovolíte, abychom si s ní promluvili? O samotě?“

„Ale prosím,“ souhlasil Thomas. Zavedl oba do místnosti, kde si Duňa právě dělala manikúru.

Po deseti minutách pánové v kožených kabátech opět odešli – vážní a uzavření.

Bastian a Thomas vpadli k Duně. „Co se dělo?“

S jásavým výkřikem padla světlovlasá kráska Thomasovi okolo krku a div ho neporazila. „To je nejšťastnější den mého života!“ Polibek. „Srdce moje!“ Polibek. „Můj jediný!“ Polibek. „Můžeme se vzít!“

Bastianovi klesla čelist.

Thomas se zakoktal: „Co se můžeme?“

„Vzít se!!!“

„Ale ty jsi přece vdaná, Duňo!“

„Už ne. Už dvě minuty ne! Ti pánové mě vyzvali, abych se okamžitě vrátila domů. Ve jménu sovětského rozvodového soudu, u kterého můj muž podal žalobu. Odmítla jsem se vrátit. Pak ti pánové řekli: ‚Vaše manželství je tedy od tohoto okamžiku rozvedeno!‘ Prosím, tady je doklad!“

„Neumím rusky,“ mumlal Thomas, kolem kterého se všechno točilo. Viděl zářící Dunu. Viděl bledého Bastiana.

No, nazdar, pomyslel si. A lodě s municí nacpanou pilinami a mýdlem jsou na moři. Bože, pomoz mi!

12

Nejlepší bude, když si udělám smyčku a zastřelím se, přemýšlel Thomas Lieven melancholicky. Jak jenom a kdy mám z téhle šlamastyky vybřednout? V těchto dnech chodil zamlklý a zaražený. Když se v noci na 18. května vrátil z návštěvy v Dunině zařízeném pokoji, vlekl se s povzdechem do koupelny. Jak byl nervózní, shodil se zdi domácí lékárničku. S hlukem spadla na zem.

Ze svého pokoje vyšel ospalý Bastian: „Člověče, co se děje?“

„Bróm…“ zasténal náš přítel, „potřebuji bróm, musím se uklidnit…“

„Jdeš od Duni?“

„Ano, představ si – už objednala naše ohlášky. Jdeš za svědka. Má to být za čtyři týdny. A chce děti. Pět! Tak rychle, jak jen to půjde… Bastiane, jsem ztracen, jestli se okamžitě něco nestane – okamžitě, slyšíš?“

„Slyšel jsem. No, nejdřív si tohle vypij. Mám nápad. Možná to půjde. Ale na to mi musíš dát dva až tři dny volna.“

„Neztrácej čas, starouši,“ doporučil Thomas Lieven. Bastian zmizel. Když se po šesti dnech vrátil, byl nesmírně mlčenlivý.

„Člověče, otevři přece hubu!“ naléhal sklíčený snoubenec. „Dosáhl jsi něčeho?“

„Uvidíme,“ odpověděl Bastian.

To bylo 25. února. Toho dne, a ani ve dnech následujících Thomas o Duně neslyšel. Když ji chtěl večer navštívit, nebyla doma.

Dne 27. května v 18 hodin 15 minut zařinčel v jeho bytě telefon. Zvedl sluchátko a nejprve uslyšel hluk a hukot, hlasy a zvuky motorů.

Potom zaslechl Dunin zoufalý hlas plný slz: „Moje srdce – můj miláčku…“

„Duňo!“ vykřikl. „Kde jsi?“

„Ve Frankfurtu – na letišti – na stanici vojenské policie…“

„Na stanici vojenské policie?“

Vzlyky ve Frankfurtu. Potom: „Letím do Ameriky, můj drahý…“

Thomas sklesl do křesla. „Co?“

„Letadlo startuje za deset minut… Ach, já jsem tak nešťastná… Ale jde mi o život. Jestli tu zůstanu, zabijí mě…“

„Zabijí tě,“ opakoval Thomas hloupě. Do místnosti vstoupil Bastian, tiše si pobrukoval, šel k baru zabudovanému ve stěně a nalil si malou whisky. Mezitím Thomas slyšel Dunin hlas: „Napsali mi výhružné dopisy – přepadli mě, skoro mě uškrtili – řekli, že mě zabijí, protože jsem se nevrátila domů – Američané to říkají taky!“

„Američané taky?“

„Ne tak, jak si myslíš!“ křičel hysterický hlas z Frankfurtu. „Na příkaz amerického ministerstva zahraničí odlétám do Ameriky – do bezpečí… Můj muž je přece sovětský generál, nezapomeň…“

„Duňo, proč jsi mi o tom všem neřekla?“

„Nechtěla jsem tě ohrozit. Taky jsem nesměla s nikým mluvit…“ Mluvila překotně. Thomasovi bylo slabo. Duňa mluvila o lásce a shledání, o věčné věrnosti a věčném spojení přes oceány. A nakonec: „… musím už končit, miláčku. Moje letadlo čeká… Startuje hned… Měj se dobře…“

„Měj se dobře,“ stačil říct Thomas. Pak bylo spojení přerušeno. Thomas položil sluchátko na vidlici.

Podíval se na Bastiana a olízl si rty. „Dej mi taky jednu. Ale rychle. To je tvoje dílo?“

Bastian kývl. „Ani to nebylo tak těžké, můj malý,“ chlubil se.

Ne, tak těžké to opravdu nebylo, poté co Bastian zjistil, že nedaleko Norimberka je obrovský cizinecký tábor. Jmenoval se „Valka“. Tam věrný přítel odjel…

V bezútěšném okolí bezútěšného tábora bylo mnoho putyk. Třetího večera Bastian našel dva pány, kteří byli ochotni za civilní ceny sepsat v ruštině několik výhružných dopisů. Dále byli ochotni zajet do Wiesbadenu, inscenovat malé vloupání a jednu dámu trošku přiškrtit a nahnat jí strach…

„… okamžitě následovala reakce,“ vyprávěl Bastian svému příteli a mnul si ruce.

„Bastiane!“ zařval na něho Thomas.

„Bylo to zaručeně bezpečné přiškrcení. Předtím jsem tomu Ivanovi nařídil, že se jí nesmí nic vážnějšího stát!“

„Rychle, ještě jednu čistou!“ zasténal Thomas.

„Rád. Přiznávám, že ta metoda nebyla fajnová…“

„Byla barbarská!“

„… ale ty mi přece ležíš na srdci, starouši. A já tě měl pořád před očima s pěti dětmi… Můžeš mi to prominout?“

Později toho večera mluvili o své budoucnosti. A Thomas začal mluvit o novém obchodě. „Vydělali jsme tu spoustu peněz. Ty peníze musíme investovat – a rychle.“

„Proč rychle?“

„Něco jsem zaslechl… Věř mi, musí to jít rychle. Budeme nakupovat auta. Americké pontiaky, cadillacy a tak dál.“

Thomas se tématem rozehřál. Za dolar, vysvětloval, se nyní platí asi 200 říšských marek. Peněz mají dost! Samozřejmě, že Němci nedostávali licence pro dovoz amerických aut. Aťsi! Thomas poznal jakéhosi zaměstnance americké vojenské vlády. Ten právě odcházel z aktivní služby. Jmenoval se Jackson Taylor. Ten dovozní licenci dostane.

„Mr. Taylor zařídí ‚pro forma‘ v Hamburku obchod s auty a bude auta prodávat – pro nás.“

„Komu? Tady přece nikdo nemá prachy!“

„To se brzy změní.“

„Kolik aut chceš koupit?“

„No, asi sto!“

„Ježíšmarjá! A hned poslat na druhou stranu?“

„Ano. Ne. Chci je koupit a poslat. Ale možná ne hned.“

„Kdy tedy?“

„To závisí na tom, kdy ta věc stoupne.“

„Jaká věc?“

Thomas mu vysvětlil, jaká věc…

13

Dne 10. června 1948 vyplula Olivia z přístavu v New Yorku. Ve čtvrtek 17. června byla loď s nákladem amerických automobilů na pozici 10 stupňů 15 minut západní délky a 48 stupňů 30 minut severní šířky před západními břehy Francie. Toho dne obdržel kapitán vysílačkou zašifrovanou následující zprávu:

severní rádio –17. června 48 – 15.43 hodin – z rejdařství schwertmann hamburk kapitánovi hannesu drogoví – jménem majitele nákladu vás žádáme, abyste setrvali na vaší současné pozici a zatím nevplouvali do německých výsostných vod – udržujte s námi spojení vysílačkou dostanete nové pokyny – konec.

Poté křižovala Olivia tři dny a tři noci ve zmíněné oblasti. Posádka zřídila služby, hrála poker a pila. Stále znovu provolávala slávu majiteli nákladu.

20. června 1948 dostal rozveselený první radista očekávaný zašifrovaný kabelogram:

severní rádio – 20. června 48 – 11.23 hodin – z rejdařství schwertmann hamburk kapitánovi hannesu drogoví – jménem majitele nákladu vás žádáme, abyste neprodleně přistáli v přístavu hamburk – konec.

Zatímco první radista dešifroval kabelogram rozveselenému kapitánovi, poslouchal rozveselený druhý radista zprávy stanice Londýn. Sňal z uší sluchátka a řekl: „Dneska u nás v Německu oznámili radikální měnovou reformu. Staré peníze už nemají žádnou hodnotu. Mění se jen 40 marek na osobu.“

„To nepůjde dobře,“ sýčkoval druhý radista.

„Člověče, mé úspory,“ rozčílil se kapitán.

„Teď je bohatý ten, kdo má zboží,“ usoudil první radista.

Druhý radista otevřel ústa: „Hochu, hochu, náš majitel nákladu teď má sto aut!“

Kapitán zádumčivě kývl: „Něco takového by měl našinec umět. Je to chytrák. Rád bych věděl, kdo to je!“

Milý kapitáne Hennesi Droge, možná náhodou čtete tyto řádky. Pak to tedy víte…

14

Ve středu 10. března 1948 spáchal český ministr zahraničí Masaryk sebevraždu.

18. dubna byla oznámena výše nových přídělů potravin pro spojené západní zóny. Za čtyři týdny dostal normální německý občan: 400 g tuku, 100 g masa, 62,5 g sušených vajec a 1475 g výživy.

21. července došlo na pozemku firmy I.G. Farben v Ludwigshafenu ke strašlivé explozi, která si vyžádala 124 obětí.

Počátkem srpna dorazili Thomas Lieven a jeho přítel Bastian do malého městečka ve Frankách. Thomas Bastianovi vysvětlil:

„Nejprve jsem raději chtěl do Jižní Ameriky. Ale teď jsem se ve Wiesbadenu setkal s jedním starým přítelem, s Erichem Werthem. U něj se ztratíme lépe než kdekoli jinde. U něj nás nikdo nenajde. Dokud běží ten obchod s auty, zůstanu raději v Německu. Zvlášť když jsem si nedávno koupil pár starých akcií. Uvidíme, jestli nestoupnou…“

Dílem náladové náhody se Thomas ve Wiesbadenu opět setkal se štíhlým, velkým bývalým plukovníkem Werthem z abwehru Paříž. Na ulici do sebe doslova vrazili. Starému bělovlasému důstojníkovi z povolání zvlhly oči. „Člověče, Lievene, to mám radost!“

„Pst! Ne tak hlasitě, pane Werthe. Tady se právě jmenuji Heller.“

Werthe se zašklebil. „Ještě pořád na křivých cestách?“

„Co znamená ještě pořád? Pokaždé, když zkusím cestu rovnou, dostanu přes palici. Jsem už z toho celý hysterický. A vy? Co děláte vy?“

„Ach, vlastně vůbec nic. Sedím na svém malém vinařství ve Frankách. Patří mé ženě. Musíte nás navštívit. Trvám na tom: kdykoli chcete! Tak dlouho, jak chcete! Konec konců jste mě z toho prokletého tábora dostal vy…“

No a tak byli pánové Lieven a Bastian Fabre na cestě k němu. V nenápadném voze předválečné výroby se trmáceli na jih, do krásných Franků, vstříc jednomu vinařství – a novému dobrodružství…

Vinice Ericha Wertha ležela na táhlých prosluněných pahorcích nad městečkem, které se proslavilo jako poutní místo. Požehnané údolí pokryté vinohrady protínala idylická říčka. Před městečkem se tyčila vysoká žulová skála. Na ní stál velký klášter, který se staral o zázračnou Madonu.

Jedním z prvních mužů, které Thomas v městečku poznal, byl opat kláštera Waldemar Langauer, skutečně imponující duchovní s bílými vlasy, opálenou pletí a jiskrnýma očima.

Erich Werthe s ním Thomase seznámil. Oba muži bleskově navázali kontakt. Waldemar Langauer Thomasovi s pýchou ukázal nádhernou klášterní knihovnu. Pak vyprávěl o svých starostech. Město bylo přeplněno uprchlíky, kteří potřebovali jídlo, oblečení a přístřeší. Ale odkud to vzít? Je nedostatek všeho. Úsměv zkrášlil opatovu tvář. „V takových dobách člověk pozná lidi, pane Lievene. To občas někdo přeroste sám sebe… Máme takového člověka v našem městečku.“

„Skutečně?“

„Jmenuje se Herbert Rebhahn. Obchoduje s vínem. Dříve se o něm často vyprávěly, nu, řekněme světské věci, rozumíte mi… ale od konce války je ten člověk jako vyměněný! Není nedělní bohoslužby, kterou by vynechal! Není dobrého skutku, který by nevykonal! Dal nám k dispozici tisíce, tisíce marek pro ubohé uprchlíky…“

Tak Thomas poprvé uslyšel o obchodníkovi s vínem a příteli lidí Herbertu Rebhahnovi. Téhož dne o něm uslyšel ještě jednou v domě Ericha Wertha, u večeře, kterou připravila hezká, ale velmi drobná a bledá paní, bývalá důstojníková.

Werthe přišel s prosbou: „Poslyšte, Lievene, vy jste mi tenkrát v Paříži upekl takový fantastický cibulový koláč. Udělal byste jej zítra ještě jednou? Budeme mít návštěvu.“

„Ale s radostí,“ usmál se Thomas.

„Přijde pár přátel. Dlužím jim pozvání – po tom všem, co pro mě udělali. Zvláště Herbert Rebhahn.“

Herbert Rebhahn – zase to jméno! „Zdá se, že ten pán nepřetržitě dělá dobro,“ konstatoval Thomas.

„Nedělejte prosím vtipy!“ Werthe mluvil velmi vážně: „Bez pana Rebhahna, bez policejního prezidenta Kattinga a bez knížete von Welkowa bych se už dávno musel oběsit.“

Thomas se tiše a zděšeně zeptal: „Nedaří se vám snad dobře, pane Werthe?“

„Dobře? Promiň mi to slovo, Luiso – daří se nám mizerně! Podívejte, mám tady vinici a obchod s vínem. Víno z vinice mi zůstává ležet. A Američané mi nedají dovozní licenci. Je tedy zničen i dobrý obchod, který jsme dříve měli se zahraničním vínem…“

Bastian se poškrábal na hlavě a řekl svou francouzsky akcentovanou němčinou: „Nerozumím to. Myslím, v Německu není co koupit. U vás dobré německé víno. Jak to, že ho neprodáte?“

„Nevím, opravdu nevím…“

15

„Než začneme,“ promluvil pan Rebhahn, „pomodleme se!“

Sepnul růžové tlusté ručičky a sklonil velkou hlavu se světlými vlasy, světlým obočím a světlým vouskem na bradě. Policejní prezident Katting, kníže von Welkow, Erich…

Menu

Jihoněmecký cibulový koláč

Telecí ptáčky s bramborovou kaší

Plněná jablka

Franky, 14. srpna 1948

NAD RECEPTY THOMASE LIEVENA ZASKOČILO TŘEM GAUNERŮM

Cibulový koláč

Vezmeme nesložené linecké těsto nebo jemné kynuté těsto, vyválíme je na tenko a vyložíme jím dortovou formu. – Na másle podusíme 3/4 kg cibule pokrájené na kroužky tak, aby zůstala světlá. Necháme ji vychladnout, přidáme 3-4 celá vejce zakvedlaná s několika polévkovými lžícemi kyselé smetany, špetku kmínu a sůl. – Hmotu naplníme do formy, okraj uděláme z těsta a necháme koláč v troubě péci do zlatová. Podáváme horký.

Telecí ptáčky

Vezmeme telecí řízky, dobře je naklepeme, osolíme a po jedné straně opepříme. Na tuto stranu poklademe nadrobno nakrájený špek, cibuli a posekanou petržel, řízky srolujeme a závitky omotáme nití. – Na másle je opečeme do světležluta, přilijeme kyselou smetanu s půlkou čajové lžičky bramborové moučky Maizena a pomalu dusíme do měkká. Ochutíme pepřem a solí. – Podáváme s bramborovou kaší a zeleným salátem.

Plněná jablka

Vezmeme křehká, nepříliš sladká jablka, oloupeme je, opatrně vyjmeme jaderník, aniž bychom porušili stranu se stopkou. Touto stranou je položíme na dobře máslem vymazaný plech. Naplníme je kávovou lžičkou cukru, rozinek a rybízového želé. Na každé jablko dáme vločku másla a necháme v troubě péci do měkká.

… Werthe a jeho žena rovněž sklonili hlavy a sepnuli ruce. Thomas se podíval na Bastiana. Pak udělali totéž, co ostatní.

Kníže von Welkow byl starý muž s pergamenovou kůží, vychrtlý, domýšlivý a mlčenlivý. Policejní prezident Wilhelm Katting vypadal jako opatrný, korektní bankovní úředník ve střední platové kategorii.

Po němé modlitbě očka přítele lidí – Rebhahna – čiperně sjela po stole. „Ach, cibulový koláč! Jaká lahůdka!“ Posloužil si.

Zažloutlý kníže opatrně žvýkal a potom prohodil: „Ten koláč je báječný. Tak jej dělala moje matka. Gratuluju, milostivá paní.“

„Musíte gratulovat panu Lievenovi,“ řekla Luisa Werthová. „Ten jej upekl.“

Thomas na sobě náhle ucítil tři páry očí, chladné, pátravé, bez sympatií. Policejní prezident, kníže, filantrop Rebhahn se na něho dívali jako tři policejní komisaři na zatčeného zločince.

Thomasovi náhle jeho cibulový koláč přestal chutnat. Převaloval sousto v ústech. Tenhle pan Rebhahn mu byl každou sekundou nesympatičtější.

Bastian hovořil svou těžkopádnou, francouzsky akcentovanou němčinou: „Poděkujeme také za to, že je na světě milá paní Werthová a tohle báječné víno, kterým jí teď připíjím! Messieurs!“

Všichni pozvedli sklenky a připíjeli Luise Werthové, která se začervenala. S lehkou trpkostí si posteskla: „Byla to vůle boží, že tu to víno roste. Je také vůle boží, že je nemůžeme prodat?“

Pan Rebhahn pateticky promluvil: „Je to čas zkoušky, kterou musíme projít, milostivá paní. My všichni. Je to se mnou jiné? Nezůstává ležet i moje víno?“

„Vůbec nechci mluvit o tom, že se s naším vínem nemůžeme hnout,“ vysvětlovala Luisa Werthová. „Ale co je to s tím italským vínem? To je přece hnusná šmelina! To je přece…“

„Luiso, prosím tě!“ zarazil ji Werthe ostře. Zároveň si Thomas Lieven všiml, jak si Rebhahn, kníže a policejní prezident vyměnili pohledy. Thomas se rychle podíval na Bastiana. Ten to viděl také.

Thomas si nabral na vidličku cibulový koláč a nevinně se zeptal: „Copak je s italským vínem?“

Policejní prezident, kníže a přítel lidí si opět vyměnili pohled. Thomas si pomyslel: copak je můj starý Werthe slepý? Takové lidi považuje za své přátele? S těmi třemi bratry bych nechtěl být ani pohřben!

Rebhahn se na Thomase podíval zářícíma očima a pevným hlasem odpověděl: „Už rok je Německo zaplavováno hektolitry laciných italských vín. Tato vína nám všem ničí obchody. Neboť každý samozřejmě kupuje je a nikoli naše produkty. Odkud ta vína pocházejí? To nikdo neví. Kdo je dováží? To nikdo neví.“

„Okamžik,“ přerušil ho Thomas, „myslel jsem, že pro zahraniční vína nejsou dovozní licence – včera jste mi to říkal, pane Werthe.“

Werthe se smutně usmál: „Ano, říkal. Oficiálně také žádné nejsou. Ve Frankfurtu sedí jedna americká komise, JEIA. Jen ta uděluje dovozní licence. A na víno neuděluje žádné. Údajně v žádném případě.“

„Skutečně neuděluje žádné, pane plukovníku,“ zahovořil přesvědčivým hlasem přítel uprchlíků a ukázkový křesťan Rebhahn. „Nechceme přece podezírat spravedlivé a nepodplatitelné americké důstojníky, ne?“

„Proboha!“ zvolal Werthe zděšeně. Thomas si pomyslel: ubožáku, to už jsi tak na dně?

Tuto noc se na pahorku nad městečkem odvíjel tento rozhovor: „Poslouchej, Bastiane, kamaráde, je ti z toho pana Rebhahna taky tak na blití?“

„Tak, jak je na blití mně, tobě snad ani být nemůže! No a ty druhý typy!“

„Chudák starý Werthe – a tihle bratři mu půjčili peníze – a těm gangsterům je zavázán.“

„Musím ti položit malou otázku – smím?“

„Tak rychle, hochu, polož!“

„Když se ani on nemůže zbavit svého vína a když ani on nedostane dovozní licenci na zahraniční zboží – jak to, že se monsieurovi Rebhahnovi vede tak dobře, že může věnovat obrovské částky na chudé uprchlíky?“

„Ano,“ zadumaně mluvil Thomas Lieven, „na to jsem už také myslel. Abych ti mohl na tuto otázku odpovědět a – doufejme – pomoct příteli Werthovi, budu asi muset na nějaký čas odjet do Itálie…“

16

10. září 1948 seděl Thomas Lieven v hospodě neproniknutelného Luigiho v Neapoli, před sebou mísu plnou pasta asciuta a láhev červeného vína. Poznal Luigiho, který vypadal jako Orson Wells, krátce po skončení války a tehdy si ho začal i vážit. Tenkrát tu několik dní pobyl na příkaz francouzské služby pátrající po válečných zločincích a měl příkaz zatknout jednoho italského generála.

Asi před třemi týdny se Thomas opět objevil v Neapoli a požádal Luigiho, aby se porozhlédl, kdo v severní Itálii nakupuje víno, u koho a v jakém množství – a sice víno určené pro Německo.

Luigi ho informoval: „Mí kamarádi byli v Boženu a Meranu, v Pieve di Cadorea v Sarentinu a v Bressanone. Všude tam nahoře se už rok víno kupuje jak divé – statisíce litrů! Ale tajně, úplně tajně.“

„A pašuje se do Německa?“

„Ale kdepak! Řádně se proclí a přepravuje se tam vlakem!“

„Do Německa se přece nesmí prodávat žádné cizí víno?“

„Tohle víno se také do Německa neprodává – údajně.“ Luigi si zamnul ruce, plácl se do břicha a smíchy řval: „To je mešní víno!“

„Mešní víno?“

„Jo, dítě, jo. Mešní víno! Dárek katolických italských měšťanů katolické církvi v Německu: dárek! Chápeš, jak je ten trik geniální?“ Luigi se vůbec nemohl uklidnit. „Na dárky se nevztahují dovozní nařízení Američanů! S dárky se nedělají žádné obchody! Na dárky u JEIA dovozní licence jsou!“

Thomas cítil, že je mu náhle chladno. Tiše se zeptal: „A kdo je ten příjemce v Německu?“

Luigi se zajíkal smíchy: „Víno jde na adresy tří klášterů v Bavorsku. Ale skutečným místem určení a příjemcem je v každém případě opat jednoho kláštera, jmenuje se…“

„Waldemar Langauer,“ dopověděl Thomas přidušeně.

„Ano,“ podivoval se Luigi, „odkud to víš?“

Opat Waldemar Langauer – a zapleten do obrovské šmeliny s vínem? Thomas to nemohl pochopit. Opata viděl, mluvil s ním. Nemýlil se. To nebyl muž, který by dělal špinavé věci!

Ale co se tu tedy odehrávalo? Kdo tak nestoudně zneužíval jména duchovního?

Thomas odjel do severní Itálie. Celé dny se potloukal po okolí, podplácel železničáře, celníky, dopravní dělníky, viděl dovozní licence JEIA.

Zjistil, že překladové nádraží na dodávky vína v Německu se jmenovalo Rosenheim. Vedl několik dlouhých telefonických rozhovorů. Poté se 28. září na nádraží v Rosenheimu objevil veselý chlapík s ryšavými vlasy na ježka a silou jako medvěd. Jmenoval se Gustave Aubert a měl na to jméno doklady. Vypadal, jako by Bastianu Fabrovi z oka vypadl. A nebylo divu…

Francouz, který chtěl pracovat – „Jsem dřív cizí dělník, která chce zůstat v Německu, protože se tady v Bavorsku cítí dobře!“ okamžitě získal sympatie domácích dělníků. Nakládal na nákladní auta. Sudy plné italského vína. Seznámil se s řidiči těchto aut. Přijížděli i v noci. Vyzvedávali italské víno. Údajně pro tři bavorské kláštery. Byli velmi skoupí na slovo. A jednou, když byl Francouz moc zvědavý, tak ho ztloukli. Nechal se zbít – poprvé ve svém životě. Myslel na maximu svého přítele Thomase Lievena: „Odvahu člověk nedokazuje jen pěstmi. K tomu potřebuje také hlavu.“

Vypátral něco, co bylo lepší a cennější než vítězství nad německými řidiči podle klasických pravidel k. o. Viděl cestovní příkazy řidičů a osvědčení automobilů. Věděl, komu patřilo každé z nákladních aut, která odvážela „mešní víno“. Věděl, na čí příkaz řidiči jezdili.

17

„Můj přítel Bastian Fabre je, důstojnosti, ochoten odpřisáhnout, že všichni tito řidiči jezdili a jezdí na příkaz pana Herberta Rebhahna,“ sděloval Thomas Lieven. Bylo poledne 19. října 1948. Thomas stál před oknem velké místnosti, v níž opat Langauer pracoval.

Duchovní vypadal, jako by zestárl o desetiletí. Ruce se mu mechanicky svíraly a otvíraly. V tváři mu cukalo. „Hrozné,“ řekl. „To je největší lidské zklamání mého života. Byl jsem podveden. Stal jsem se obětí ničemy.“

A opat vyprávěl…

V květnu 1946 se u něho poprvé objevil Herbert Rebhahn a věnoval 20 000 říšských marek na chudé uprchlíky. Potom chodil stále znovu se stále novými dary – po celý rok.

V létě 1947 Langauer protestoval: „Nemůžeme od vás pořád brát peníze, pane Rebhahne! To je nemožné!“

„Je křesťanskou povinností dávat, ctihodný otče!“

„Ale vám samotnému se přece nedaří dobře, pane Rebhahne. Máte starosti… Kdybych věděl, co by měl klášter dělat, aby přišel k penězům…“

Nu, řekl tehdy pan Rebhahn, pokud prý jde o klášter – měl by návrh! Ve správě JEIA ve Frankfurtu je jistý major Jolsen.

Rebhahn hovořil andělským jazykem: „Major by jistě dal ctihodnému otci dovozní licenci na – určité množství italského mešního vína. Dárkové zásilky. Víno by vás nic nestálo. Mám v Itálii přátele, kteří by si považovali za čest víno koupit a ctihodnému otci poslat.“

„Ale není to nezákonné?“

„Bylo by to úplně zákonné. Pak bych převzal úkol víno v Německu prodat. A výtěžek dát ctihodnému otci – pro ubohé uprchlíky…“

Waldemar Langauer tuto nabídku přijal. Propůjčil své jméno obchodu, o jehož rozsahu a kriminální povaze nic netušil. Pro něho a jeho uprchlíky prodával Herbert Rebhahn „jisté množství italského mešního vína“. Herbert Rebhahn předal z výtěžku opatu Langauerovi 125 000 říšských marek.

V poledne 19. října 1948 konstatoval Thomas Lieven: „Podle mých propočtů vydělal Rebhahn jen v loňském roce šmelinou s vínem asi jeden a půl milionu marek!“

Opat hluše řekl: „Děkuji vám, pane Lievene, za všechno, co jste zjistil. Je strašné, co teď musím udělat – ale musím to udělat.“ Zvedl sluchátko telefonu a vytočil číslo: „Dejte mi kriminální policii…“

Téhož dne byl zatčen obchodník s vínem Herbert Rebhahn. Úředníkům, kteří ho zatýkali v jeho luxusním bytě, odporoval: „Nikdy se mnou neudělají proces! V té záležitosti jede mnoho hlavounů.“

Sebedůvěra ho však v následujících týdnech a měsících přešla a na přelomu roku 1948/49 učinil přiznání, která přivedla policejního prezidenta Kattingena za mříže. Na počátku roku 1949 byl se situací seznámen vyšetřující soudce dr. Offerding v této podobě: Rebhahn a Katting v roce 1946 úspěšně vydírali knížete von Welkowa jeho temnou nacistickou minulostí a dosáhli toho, že jim provinilý kníže ve svém strachu upsal velkou usedlost Wickerode s lesy, které k ní patřily; zároveň s přepisem však mazaný kníže rychle uvalil na přepisovanou usedlost hypotéky, takže byla pro nové majitele bezcenná.

Rebhahn a Katting uvedli do provozu továrnu na umělé drahokamy, od níž si slibovali milionové zisky. Podnik vzhledem k laickému vedení však skončil milionovým bankrotem. Teď seděli Katting, Rebhahn a kníže „v jednom člunu“, jak to s oblibou říkal Rebhahn. Museli se snažit, aby se všichni finančně vzpamatovali. Rebhahn zorganizoval velký „obchod s mešním vínem“. Byl druhým předsedou svazu zájemců o vinařství. Jako takový měl možnost tajně bojkotovat vinaře, které chtěl dostat do svého vleku. Po zatčení se od něj svaz distancoval. A obchod poctivých mužů, jako byl Erich Werthe, náhle vzkvétal…

Bývalý plukovník za to mohl Thomasů Lievenovi poděkovat jen písemně. Neboť v tu dobu, na jaře 1949, kdy vyšetřující soudce doktor Offerding sestavoval mnohasetstránkový obžalovací spis proti panu Herbertu Rebhahnovi a jeho druhům, žil náš přítel s Bastianem Fabrem v pronajatém apartmá v Curychu.

Thomasovi a Bastianovi se v Curychu vedlo skvěle. Jejich oblíbenou každodenní četbou byla burzovní rubrika Neue Zürcher Zeitung.

Ze zisků posledních operací Thomas zakoupil velké množství starých německých akcií. Po skončení války byly drženy velmi nízko, protože tenkrát ještě nikdo nevěděl, do jaké míry a v jakém rozsahu vítězné velmoci rozbijí německá hospodářská střediska.

Nejcennější zařízení byla demontována, největší koncerny rozpuštěny. V letech 1946/47 se s akciemi Spojených oceláren obchodovalo jen asi za 15 procent, s akciemi AEG za 30 procent; s akciemi IG-Farben se nesmělo obchodovat vůbec.

Lidé, kteří takové akcie přesto koupili, byli za svůj optimismus bohatě odměněni! Poté, co se z akcií za říšské marky staly akcie za německé marky, jejich kursy každý měsíc stoupaly. V jednom curyšském apartmá seděl pán, který si nemohl stěžovat na to, co se dělo…

Než nadešel 14. květen 1949, kdy šli Thomas s Bastianem do curyšského kina Scala. Chtěli se podívat na slavný italský film Zloději kol. Viděli reklamy. Viděli týdeník před hlavním filmem. A v něm příspěvek o jarním derby v Hamburku.

Bylo možné obdivovat elegantní koně, pány v žaketech, okouzlující ženy. Kamera se nemohla nasytit detailních záběrů prominentních diváků. Tlustý pán. Okouzlující dáma. Ještě jedna okouzlující dáma. Ještě jedna. Hospodářský zázrak začal. Ještě jeden slavný pán…

Náhle v lóži číslo 5 jeden muž zařval: „Marlock!“

Thomas Lieven popadal dech. Protože tam, na plátně, v nadživotní velikosti stál jeho ničemný společník, kterého považoval za mrtvého, jeho zločinecký partner, který mu zničil poklidnou existenci a uvrhl ho do mlýna mezinárodních tajných služeb. – Tam stál, bezvadně oblečen, v žaketu, s dalekohledem zavěšeným na prsou!

„Je to on… Zabiju ho, tu svini!“ vykřikoval Thomas. „Myslel jsem si, že se už dávno smaží v pekle – ale žije… Teď s ním zúčtuju!“

18

„Prosím, asi jsem vám tak úplně neporozuměl, pane,“ vytřeštil oči majitel kina Scala. „Co byste si přál?“

„Rozuměl jste mi zcela správně, pane,“ řekl Thomas Lieven s malou úklonou. „Rád bych si po posledním představení vypůjčil film s týdeníkem, který dnes promítáte.“

„Vypůjčil? Ale proč?“

„Protože si jej chci nechat ještě jednou promítnout. Soukromě. Neboť jsem na filmu objevil známého, kterého jsem na začátku války ztratil z očí.“

O hodinu později jel Thomas s filmem nočním Curychem do studia Praesens – Film. Tam si objednal střihačskou místnost a střihače. Střihač promítal kopii týdeníku na stříhacím stole tam a zpět, dokud Thomas nevykřikl: „Stop!“

Malá obrazovka nad stolem teď ukazovala zastavený obraz z jarního derby v Hamburku. Pár tlustých pánů, pár elegantních dam na tribuně. A v popředí jasně rozeznatelný bankéř Robert E. Marlock.

Thomas sevřel ruce v pěst. Cítil, jak mu vzrušením vyvstal na čele pot. Klid, řekl si, teď, když se pomstíš, musíš být úplně klidný.

„Můžete mi okopírovat ten záběr a do zítřka mi z něho udělat pár fotografií – zvětšených tak, jak jen je to možné?“

„Jistě, pane,“ ujistil ho střihač.

Příštího dne v 11.45 odjížděl Thomas expresním vlakem do Frankfurtu nad Mohanem. Tam vyhledal dva vedoucí úředníky v budově Německého dozoru nad bankami. Ukázal jim fotografie Roberta E. Marlocka. Za půl hodiny ležela před Thomasem osobní karta, jakou tu měl každý člověk v Německu, který podnikal v bankovnictví.

Večer 15. dubna 1949 informoval v curyšském bytě Thomas svého přítele Bastiana Fabra: „Ten proklatý pes žije v Hamburku. Říká si Walter Pretorius. A má zase malou banku. Ve vnitřním Alsteru. Ta drzost! Ta neuvěřitelná drzost, jakou ten arcilump má!“

Bastian otáčel baňatou sklenkou koňaku. Mínil: „Nepochybně žije ve víře, že jsi mrtvý. Nebo jsi ho vyhledal?“

„Zbláznil ses? Ne, ne, Marlock ať klidně věří dál, že jsem mrtvý!“

„Myslím, že se chceš pomstít…“

„Já se pomstím! Ale podívej, Marlock dostal německou bankovní licenci. Beze strachu žije v Hamburku. Mám jít před soud a říct: tenhle pan Pretorius se ve skutečnosti jmenuje Marlock. Ten pán mě v roce 1939 podvedl. Mám to říct? Když budu podávat žalobu, musím ji podávat jako Thomas Lieven, neboť jako Thomas Lieven jsem byl bankéřem v Londýně. Moje jméno bude ve všech novinách…“

„Auvej.“

„Ano, auvej. Myslíš, že se bezpodmínečně chci dát oddělat některou rudou, zelenou, modrou nebo černou rukou? Muž s mojí minulostí se musí úzkostlivě vyhýbat vystoupení na veřejnosti.“

„No, ale jak chceš Marlocka dostat?“

„Mám plán. K tomu potřebuji nastrčeného muže. A toho už mám: pana Reubena Achaziana; se kterým jsme dělali obchody ZVG. Psal jsem mu. Přijede sem.“

„A já? Co budu dělat já?“

„Ty, starouši, se budeš muset ode mne na čas odloučit,“ řekl Thomas a položil příteli ruku na rameno: „Nedívej se na mě tak nešťastně; ale je to nutné, ve hřeje příliš mnoho… Vezmeš všechny peníze, které nebudu potřebovat, a pojedeš do Německa. Nejlépe do Düsseldorfu. Tam, kde bydlí nejbohatší lidé, nám koupíš vilu. A auto. A tak dál. Budu-li mít v té věci smůlu a všechno prohraji, pak budu potřebovat kredit. A důvěru. A budu se muset předvádět. Chápeš?“

„Chápu.“

„Cecíliina alej,“ zasnil se Thomas. „To by bylo místo pro nás… Tam se poohlédni. Tam se chceme nastěhovat. Tam bydlí ti úplně fajnoví lidé.“

„No jo,“ bručel Bastian, „pak je samozřejmě nad slunce jasné, že tam musíme bydlet taky…“

19

Teď podáváme zprávu o největším a nejriskantnějším burzovním manévru Thomase Lievena. Musíme se snažit referovat tak, aby každý mohl pochopit, jak rafinovaný byl jeho plán na pomstu.

Podívejme se nejprve do Stuttgartu. Před branami onoho krásného města ležel pozemek firmy Excelsior-Werke A. G. Za války tato společnost s více než 5 000 zaměstnanci vyráběla armatury a nástroje pro Göringovo vojenské letectvo. V roce 1945 bylo po obchodech. V Německu se – alespoň na krátko – válečná letadla zrovna nevyráběla.

Excelsior-Werke tedy v omezené míře vyráběla různé technické přístroje. Ale po měnové reformě v létě 1948 se zdálo, že konkurs je neodvratitelný. Akcie Excelsioru se prodávaly hluboko pod svou nominální hodnotu, v kursu 18 až 25. Úpadek byl pro odborníky v časném létě 1949 už jen otázkou týdnů.

V této zoufalé situaci se pánové ze správní rady Excelsioru dne 9. května 1949 seznámili s Arménem jménem Reuben Achazian, který je ve Stuttgartu vyhledal.

Pan Achazian, skvěle oblečený majitel nového cadillacu, model 1949, shromážděným vysvětlil: „Pánové, jsem zde jménem jedné švýcarské firmy, která si však přeje zůstat anonymní. Tato firma má velký zájem na tom, přeložit část své produkce do Německa…“

Pánové ve správní radě chtěli vědět proč.

„… protože zde jsou výrobní náklady technických přístrojů podstatně nižší. Pánové, Švýcaři mají v úmyslu nabídnout vám dlouhodobou smlouvu. Jsou ochotni podílet se za výhodných podmínek na sanování vašeho závodu. Abyste viděli, že to myslí vážně, jsem zplnomocněn vám sdělit, že švýcarská skupina převezme splatné směnky vašeho podniku do hodnoty jednoho milionu marek!“

Milion marek! Paprsek na obzoru podniku, který byl před úpadkem. Je pochopitelné, že pánové si nevyžádali dlouhý čas na rozmyšlenou…

Obratem také dne 25. května 1949 došlo do Excelsioru 900 000 marek. To byl obnos, který Thomas Lieven investoval do své pomsty. V těchto dnech těžce pracoval. Poté, co hovořil s různými hospodářskými redaktory a novináři, objevil se ve švýcarských novinách článek, podle něhož švýcarské průmyslové kruhy zkoumají možnost založit pobočné závody ve Spolkové republice Německo. Taková hlášení a skutečnost, že všechny splatné směnky Excelsioru byly beze všeho proplaceny, vzbudily senzaci na západoněmeckých burzách. Začala živá poptávka po akciích Excelsioru. Kursy se podstatně zvedly: na 40 a 50.

Na přání Thomase Lievena se teď nastrčení muži informovali u bankovního domu Pretorius v Hamburku, zda je něco známo o tom, co se děje kolem firmy Excelsior. Tak byl vzbuzen zájem mimořádně chamtivého majitele banky Waltera Pretoria…

O několik dní později se v Pretoriově bance náhle objevil jistý pan Reuben Achazian a navštívil majitele banky, kterého pro přehlednost raději nazývejme jeho skutečným jménem Marlock.

„Ptám se jménem svých švýcarských přátel, zda máte zájem podílet se na velkorysém sanování firmy Excelsior,“ hovořil pan Reuben Achazian, který si i do Svobodného hanzovního města přivezl přepychový cadillac. Vzhledem k rychle stoupajícím kursům akcií byl pan Marlock ihned ochoten. Účast zásadně přislíbil. Poté okamžitě pověřil prostředníky, aby nakoupili akcie Excelsioru a jejich kurs tak stále stoupal. Marlock je teď už musel nakupovat za přemrštěné ceny. Činil to se skálopevným přesvědčením, že stojí před životním obchodem.

Dne 19. září řekl Thomas Lieven v Curychu Reubenu Achazianovi: „Nyní mám toho psa tak daleko, že všechny své peníze strčil do toho úpadkového podniku Excelsior. Teď musím hledět, abych dostal zpátky svých 900 000 marek, které jsem investoval do směnek Excelsioru, a pokud možno víc.“

„A jak?“ zeptal se Armén s vlahýma mandlovýma očima.

„S pomocí obstavené marky, můj milý,“ odpověděl Thomas.

Slovy „obstavená marka“ se tehdy označoval majetek cizinců v Německé říši, který byl k zajištění měny obstaven a s nímž mohli majitelé manipulovat jen na zvláštní povolení.

Před rokem 1951 se v cizině prodávaly jen na černo. Přitom se zpravidla platilo za 100 obstavených marek 8 až 10 dolarů, tedy kurs byl velmi špatný. Thomas Lieven našel ve Švýcarsku průmyslové podniky, které měly zčásti ještě konta obstavených marek z let 1931-1936! Tito lidé svá konta našemu příteli okamžitě ochotně prodali ve zmíněném špatném kursu. To bylo jedno, úplně jedno! Tak se konečně setkali alespoň s něčím ze svých peněz!

Nyní tedy měl Thomas konta obstavených marek v Německu. Pana Achaziana opět poslal do Hamburku. Tam malý Armén bankéři Marlockovi vysvětlil: „Sanování firmy Excelsior má být většinou financováno z pohledávek obstavených marek, které tu mí zaměstnavatelé mají. To je podle platných předpisů s povolením Banky německých zemí možné. Mám plnou moc poukázat ony pohledávky v obstavených markách ve výši 2,3 milionu marek na vaši banku.“

Marlock si zamnul ruce. Věděl přece, že má před sebou svůj životní obchod! Jel do Frankfurtu. Několik dní tvrdošíjně vyjednával s Bankou německých zemí. Převzal místopřísežný závazek, že 2,3 milionu marek použije výhradně na sanování firmy Excelsior-Werke u Stuttgartu. Poté byly obstavené marky uvolněny.

Téhož dne přikázal Thomas Lieven v curyšském bytě panu Achazianovi: „Jeďte zase k němu. Dám vám s sebou plné moci, prvotřídně padělané doklady švýcarských firem údajně se podílejících na projektu sanování. Ten hajzlík v Hamburku vám ty miliony bez problémů uvolní. Nepatří mu. Všechno vyzvednete a přinesete sem.“

Armén se na Lievena zadíval pln obdivu. „Vaši hlavu bych chtěl mít! Kolik jste za ty 2,3 milionu obstavených marek zaplatil?“

„Asi 160 000 dolarů.“ Thomas se skromně usmíval; nemohl ale zabránit tomu, aby se mu ruce samy od sebe nezamnuly. „A až ty peníze ve vašem přepychovém cadillacu přivezete do Curychu, tak se, můj milý, z obstavených marek staly pravé německé marky! Budete muset jet párkrát. Peníze ukryjte do rezervy a karosérie. A pak necháme firmu Excelsior plavat. A sanovat ji nebudeme. A ten prevít v Hamburku je na mizině.“

Dne 7. prosince 1949 pan Reuben Achazian vyjel, 16. měl být zpátky. To bylo toho dne, kdy Spolková republika dostala od Spojených států úvěr ve výši jedné miliardy.

Pan Reuben Achazian se toho historického dne německé obnovy nevrátil. Pan Reuben Achazian se už vůbec nevrátil…

Dne 28. prosince byl bankéř Walter Pretorius v Hamburku zatčen německou kriminální policií. V tutéž chvíli zatkli příslušníci švýcarské spolkové policie Thomase Lievena v jeho pronajatém bytě v Curychu. Jednali na základě pátracího oběžníku Interpolu a Německé spolkové kriminální policie ve Wiesbadenu. Pánové Lieven a Pretorius byli obviněni, že se podíleli na šmelině s obstavenými markami.

„Kdo mě z toho obviňuje?“ zeptal se Thomas Lieven švýcarských kriminalistů.

„Jistý Reuben Achazian na vás podal oznámení a německým úřadům dal k dispozici četné usvědčující doklady. Ostatně mezitím zmizel.“ A mých 2,3 milionu marek je v háji, pomyslel si Thomas Lieven. Hm, hm. Tak jsem nakonec přece jen udělal chybu. A přitom byl tenhle Armén Reuben Achazian tak milý…

20

Téměř rok strávil Thomas Lieven ve vyšetřovací vazbě. Ten bláznivý rok, který přinesl nejteplejší léto za posledních sto let, zrušení systému potravinových přídělů a, 28. června, vypuknutí války v Koreji. Rok, který měl za následek několikaměsíční psychózu křečkování v celé Evropě.

Dne 19. listopadu 1950 odsoudila Druhá velká trestní komora zemského soudu ve Frankfurtu Thomase Lievena k trestu tři a půl roku odnětí svobody. V ústním zdůvodnění soudce pronesl, že v případě obžalovaného Thomase Lievena se oceňuje jeho otevřenost a upřímnost. Soud získal dojem, že obžalovaný byl ke své zavrženíhodné činnosti puzen nevysvětlitelnými, pravděpodobně jen psychologicky pochopitelnými motivy. Soudce doslova prohlásil: „Tento vysoce inteligentní a vzdělaný muž není obvyklý typ zločince…“

Pro druhého obžalovaného, hamburského bankéře Waltera Pretoria, soudce podobná mírná slova neměl. Byl odsouzen na čtyři roky. Jeho banka musela vyhlásit úpadek. Německá dozorčí rada bank mu na všechny časy zabránila vykonávat povolání, a jméno Walter Pretorius vyškrtla z kartotéky seriózních bank.

Frankfurtský proces byl pikantní ze dvou důvodů. Přestože se obžalovaní, jak víme, důvěrně znali, ani slovem, ani pohybem to nedali před soudem najevo.

Druhá pikantnost spočívala v tom, že předseda už první den jednání vyloučil veřejnost, a sice poté, co obžalovaný Lieven oznámil, že dopodrobna vysvětlí triky, kterými uvolnil obstavené marky. Proto bylo podrobné zpravodajství o procesu proti Lievenovi a Pretoriovi nemožné. Publicity, které se Thomas kvůli různým mezinárodním tajným službám obával, tak zůstal ušetřen.

V jistém smyslu dosáhl svého cíle: Walter Pretorius, alias Robert E. Marlock, byl navždy zruinován. Před soud se postavil bledý a rozechvělý. Nervózní troska.

Oba obžalovaní spolu po celou dobu procesu nepromluvili ani slůvko. Rozsudek oba přijali mlčky. Thomas Lieven se potom s úsměvem podíval na svého bývalého partnera. A před tímto úsměvem se musel Robert E. Marlock odvrátit, neboť jej nesnesl…

Marlock byl odvezen do nápravného zařízení Frankfurt – Hammelgasse. Thomas Lieven dokázal, že byl přeložen do věznice Düsseldorf – Derendorf. O to, aby se mu ve věznici dařilo dobře a netrpěl nedostatkem pozemských statků, se postaral jeho přítel Bastian – nyní bytem v Düsseldorfu, Cecíliina alej – tak, že mu nosil obrovské balíky.

Když se Thomas už příliš nudil, sestavoval lexikon zločineckého jazyka. Z tohoto lexikonu předvádíme veřejnosti, kterou to možná zajímá, z tisíců slov malou ukázku:

TYPAŘ: muž, který má před plánovaným vyloupením bytu zjistit, zda je majitel doma. Proto zvoní u bytu čtyřikrát po pěti minutách. Když nikdo neotevírá, dá komplicům znamení, že vzduch je čistý.

BASA: prostor, o kterém je právě řeč

LOCH: věznice

TUNEL: podvod při hraní karet

BANDA: parta lumpů, kteří si dobře rozumějí

OBÍRÁNÍ MRTVOL: okrádání bezmocných opilců, které člověk doprovází domů pod záminkou, že jim chce pomoci

ZAPÁR: muž, který má být brzy propuštěn z vězení

BRUBEJKR: ředitel věznice

PĚTIMÁRA: pětimarkovka

DYLINA: kriminálník, kterého nelze brát vážně

BRANÍ DAKTYLEK: nucené snímání otisků na kriminální policii

LAPIDUCH: pomocník lékaře na oddělení pro nemocné ve věznici

BENGO: dozorce ve vězení

DOKTOR: vězeň, který spoluvězňům radí v otázkách právních i životních, ale nedá si za to zaplatit

OFFENBACH: muž, který se specializuje na krádeže hudebních nástrojů

PULSOVAT: když se podvod nebo vloupání dobře daří

STĚŽOVATEL: člověk v káznici, který každého obtěžuje hovory o údajném obnovení procesu

RŮŽENEC: svazek šperháků. Jednomu se říká SEZAM

JAHR: 1 rok káznice

SULC: výsledek vloupání, který neodpovídá očekávání

VV: vyšetřovací vazba

VLK: muž, který v cele předstírá sebevraždu a potom přepadne policistu, který celu otevře

JALOVINA: neexistující částka peněz, s kterou se ale pracuje, aby člověk dostal úvěr.

21

14. května 1954 byl Thomas Lieven propuštěn z vězení. Před věznicí na něho čekal přítel Bastian. Oba hned odjeli na Riviéru, kde se Thomas na Cap Ferrat důkladně zotavil.

Teprve v létě 1955 se Thomas Lieven vrátil domů a nastěhoval se do svého pěkného domu v Cecíliině aleji v Düsseldorfu. Ještě měl nějaké peníze, ještě měl konto u Rýnsko – mohanské banky. Jeho sousedé ho pokládali za solidního západoněmeckého obchodníka, ale trochu je zlobilo, že se o něm bylo možné dovědět tak málo konkrétního.

Měsíce Thomas nedělal nic jiného, než že přemýšlel a odpočíval.

„Člověče, ale něco přece musíme dělat,“ obával se Bastian Fabre. „Naše peníze nám nevydržej navěky. Na co myslíš?“

Na to Thomas Lieven prostě odpověděl: „Myslím na velkou akci s akciemi. Nikdo by tím ale neměl být poškozen…“

Velkou akci s akciemi pak Thomas Lieven láskyplně připravoval mnoho měsíců. Teprve 11. dubna 1957 zahájil svůj další tah pozváním tlustého pana ředitele Schallenberga, který měl tvář ozdobenou jizvami a vlastnil papírnu.

Thomas zjistil, že Schallenberg za války pod jménem Mack působil jako vůdce vojenského hospodářství v tak zvané Vartské župě a stále ještě figuruje na seznamu válečných zločinců, jejichž vydání polská vláda požaduje. Panu řediteli Schallenbergovi tedy nezbylo nic jiného, než se skřípěním zubů udělat to, o co ho Thomas žádal: dal mu k dispozici padesát archů speciálního vodoznakového papíru, který se používal k tištění akcií.

Co Thomas Lieven s tímto papírem udělal a jak v Curychu vyřídil velký obchod s akciemi DESU je známo. Vyprávěli jsme o tom podrobně na počátku našeho příběhu. Jeho zisk činil 717 850 švýcarských franků. S tím odjížděl na Riviéru s krásnou Helenou de Couville, kterou poznal v Curychu.

V noci, kdy se sladká Helena stala v luxusním hotelu Carlton v Cannes jeho milenkou – i o tom jsme už psali – zažil Thomas ošklivé překvapení. S děsivou divokostí začala Helena náhle vzlykat: „Obelhala jsem tě! Pracuju pro americkou tajnou službu… Nasadili mě na tebe… FBI tě chce najmout za každou cenu… A když nebudeš pracovat pro nás, nechají tě vybouchnout…“

Thomas nechal zoufalou ženu samotnou. V ložnici si sedl k otevřenému oknu a díval se na hvězdy zářící nad Středozemním mořem. Thomas Lieven přemýšlel o svém divokém, zmateném životě, o tom šíleném dobrodružství, které se točilo pořád dokola od onoho teplého dne v květnu 1939, kdy to všechno začalo…

ČÁST TŘETÍ

1

Krásná a šarmantní čtenářko, chytrý a duchaplný čtenáři! Co se s naším přítelem dělo od května 1939 do května 1957 jsme vám vyprávěli na předchozích stránkách.

Velký, obrovský kruh, který objímá mnoho lidí, zemí a dobrodružství, světovou válku a čas poté, se právě uzavřel. Příběh našeho přítele však ještě nekončí. V žádném případě ne! A tak budeme vyprávět dál, co se ještě událo…

Thomas se s Helenou setkal až u snídaně. Byla bledá a nervózní. Pod krásnýma očima měla temné kruhy. „Můžeš mi odpustit?“

„Chci se o to, dítě, pokusit,“ usmál se mírně.

„A… a… a budeš pro nás pracovat?“

„I o to se chci pokusit.“

Vyrazila ostrý radostný výkřik. Když se mu vrhla kolem krku, převrhla sklenici s vejci naměkko. Dodal: „Samozřejmě si kladu podmínky. Nechci svůj úkol dostat od tebe ani od tvého šéfa, toho plukovníka Herricka, nýbrž od prvního muže FBI.“

Začala se smát: „Od Edgara Hoovera? To je legrační, i on si bezpodmínečně chce s tebou popovídat! Měli jsme za úkol dopravit tě za jakýchkoli okolností do Washingtonu…“

Inu, tak to v životě chodí!

Dne 23. května 1957 seděl Thomas Lieven v restauraci na Rýnsko-mohanském letišti. Byl značně neklidný. Jeho repetýrky ukazovaly dvacet minut po šesté. Ve tři čtvrtě na sedm startovalo obří letadlo, které ho mělo dopravit do New Yorku. A ten proklatý agent jménem Faber tu pořád ještě nebyl!

Na proklatého agenta jménem Faber ho připravil plukovník Herrick, když se v Curychu loučili. – „Faber vás doprovodí k Hooverovi.“ – A ten Faber nešel a nešel! Thomas se zuřivě zadíval ke vchodu do letištní restaurace.

V tom okamžiku prošla dveřmi mladá žena. Thomas tiše povzdechl, pozvedla se v něm horká vlna a celým tělem mu projelo zamrazení.

Mladá žena zamířila přímo k němu. Měla na sobě červený kabát, červené boty a červenou čapku, pod níž vykukovaly do modra černé vlasy. Mladá žena měla velká rudá ústa a velké černé oči. Pleť v obličeji byla velmi bledá. Thomas, zatímco mu srdce prudce bušilo, si myslel: ne, ne, ne! Milost! To nemůže být, to není možné! Přichází ke mně Chantal, moje dobrá mrtvá Chantal, jediná žena, kterou jsem kdy miloval. Přichází a usmívá se na mě. Ach bože, ale opa je přece mrtvá, přece ji zastřelili v Marseille…

Mladá žena přistoupila k jeho stolu. Thomas se potácivě zvedl a cítil, jak mu po zádech stéká pot. Stála tak blízko, že na ni mohl sáhnout. „Chantal…,“ zasténal.

„No, Thomasi Lievene,“ oslovila ho mladá žena chraptivým vykouřeným hlasem. „Jak se vede?“

„Chantal…,“ vyrazil ze sebe ještě jednou.

„Co říkáte?“

Nadechl se. Ne, nebyla to ona. Samozřejmě, že to nebyla ona. Co to bylo za nesmysl. Byla menší. Drobnější. Mladší. O pár let mladší. Ale ta podoba, ta fantastická podoba…

„Kdo jste?“ zeptal se těžce.

„Jmenuju se Pamela Faberová. Letím s vámi. Promiňte, že jsem se opozdila; porouchalo se mi auto.“

„Vy… se jmenujete Faberová?“ Kolem Thomase se ještě jednou všechno zatočilo. „Ale plukovník Herrick hovořil o muži.“

„Plukovník Herrick mě nezná. Řekli mu o agentovi. Samozřejmě, že myslel muže.“ Široce se usmála. „Pojďte, pane Lievene. Naše letadlo je připraveno ke startu.“

Díval se na ni jako na zjevení. A Pamela Faberová skutečně zjevením byla. Sladká, bolestná vzpomínka, vzdálené pokynutí z říše mrtvých…

Ve výšce 6 000 metrů nad Atlantikem si povídali, tiše, důvěrně, skoro celou noc.

Z Pamely byl Thomas sentimentální. Proč na něho ta žena tak působila? Jen proto, že byla podobná Chantal? Co to bylo, co mu dávalo pocit, že Pamelu Faberovou už léta zná, že je s ní spojen už celou věčnost?

Pamela vyprávěla, že měla německé rodiče, ale narodila se v Americe. Od roku 1950 pracuje pro americkou tajnou službu. Jak k tomu přišla? Pamela pokrčila rameny. Upřímně odpověděla: „Myslím, že hlavně proto, že jsem toužila po dobrodružství. Mí rodiče jsou mrtví. Chtěla jsem cestovat, vidět cizí země, něco prožít…“

Thomas si myslel: něco prožít. Vidět cizí země. Mrtví rodiče. Tak by odpověděla Chantal, kdyby se jí někdo ptal, proč se stala dobrodružkou. Chantal, ach Chantal! To je strašné, proč jen se jí musí ta mladá žena tak podobat?

„Ale teď toho mám dost, víte. Už to není pro mě, spletla jsem se. Nebo jsem už moc stará.“

„Kolikpak vám je let?“

„Dvaatřicet.“

„Ach bože,“ povzdechl a pomyslel na svých osmačtyřicet. „Chtěla bych přestat. Vdát se. Mít děti. Malý dům. Dobře vařit pro svou rodinu.“

Thomas se chraptivě zeptal: „Vy… ráda vaříte?“

Menu

Masový vývar s toastem

Krocan s lanýžovou nádivkou

Lemon Sponge Cake

Maryland, 25. května 1957

THOMAS VAŘÍ PRO AMERIKU A ROZHODNE SE, ŽE UMŘE

Krocan s lanýžovou nádivkou

Vezmeme 150 g libového vepřového masa, 100 g telecího masa, 200 g čerstvého vepřového sádla, krůtí játra, 125 g syrových husích jater, všechno na strojku pomeleme a s 2 namočenými žemlemi a 2 žloutky vypracujeme nádivku. – Přidáme na drobno nasekané slupky ze dvou lanýžů, nakrájené lanýže, 125 g pokrájených a na másle osmahnutých husích jater, sůl, paštikové koření a trošku madeiry. – Nádivkou nacpeme krocana, osolíme jej, prsa obalíme silnějšími plátky čerstvé slaniny, které odstraníme 1/2 hodiny před dokončením, aby kůže na prsou mohla zhnědnout. – Do pánve dáme dosti velké množství másla a trošku vroucí vody, krocana na ně položíme na bok a častěji obracíme z jedné strany na druhou, často podléváme, ale na záda položíme až poslední půlhodinku před dopečením. Doba pečení se řídí velikostí krocana. – Lanýžovou nádivkou můžeme naplnit jen vole a pro tělo použít nádivku jednodušší, místo husích jater použít játra telecí. – Jako přílohu podáváme žlutou drobnozrnnou kukuřici promaštěnou máslem, brusinkovou omáčku a salát. Nakrájíme na kostičky syrová jablka, pomeranče a celer uvařený do měkka, promícháme s majonézou a nastrouhaným kokosem.

Lemon sponge cake

Vezmeme dva šálky cukru, 6 vajec, půl šálku horké vody, 2 polévkové lžíce citronové stavy, nastrouhanou citronovou kůru a 2 šálky mouky. – Žloutky utřeme do pěny, přidáme cukr, horkou vodu, citronovou šťávu a kůru, mouku a naposledy vmícháme tuhý sníh. Masu naplníme do dortové formy a pečeme ve středně vyhřáté troubě 45-50 minut. – Koláč můžeme servírovat studený nebo teplý s ovocnou šťávou.

„Je to moje vášeň! Proč se na mě tak díváte, pane Lievene!“

„Hm! Nic… to nic.“

„Ale tajné služby vytvoří začarovaný kruh, z něhož člověka nepropustí. Přestat! Kdo z nás může přestat? Můžete vy? Nikdo nemůže. Nikdo nesmí…“

2

Okouzlení, které se oné noci zmocnilo Thomase Lievena, ho už neopustilo. Bylo větší a větší a on se v něm utápěl jako v moři sladkosti, v oblaku omamné vůně.

Z New Yorku letěla Pamela Faberová dále do Washingtonu. Pozoroval ji důkladně, téměř s klinickým zájmem. Měla Chantalinu upřímnost, dobrotu, odvahu. Měla Chantalinu kočičí povahu, její divokost, její sílu. Ale byla lépe vychovaná, byla chytřejší. Thomas si pomyslel: proč jen mě pořád bolí srdce, když se na ni podívám?

Edgar Hoover, dvaašedesátiletý ředitel Amerického federálního kriminálního úřadu, přijal Thomase Lievena ve svém úředním sídle ve Washingtonu. První setkání trvalo jen několik minut. Po srdečném uvítání řekl podsaditý muž s chytrýma, stále poněkud melancholickýma očima: „Tady spolu nemůžeme v klidu mluvit. Víte co? Miss Faberová, vy a já si uděláme hezký víkend. Mám tady na venkově dům.“

Venkovský dům Edgara Hoovera byl ve státě Maryland, v kraji mírných, zalesněných pahorků. Bylo tu mnoho útulných domů tohoto typu. Útočiště prvního kriminalisty Ameriky bylo zařízeno pěkným starožitným nábytkem.

Šéf FBI si v sobotu ráno při snídani mnul ruce a rozvažoval: „Myslím, že si dneska uděláme dobrého krocana. Sice je na něj ještě trochu brzy, ale dole ve vesnici jsem viděl krásné, mladé krocany. Potom ho přinesu. Brusinky přinesu také.“

„Brusinky?“ Thomas svraštil čelo. Pamela – měla toho rána na sobě dřevorubeckou košili a džínsy a vypadala ještě dráždivěji než kdykoli dřív – Thomasovi s úsměvem vysvětlila: „Tady se krocan jí takhle, Mr. Lieven.“

„Fuj! Tedy já jsem krocana vždycky…“

„… dělal s nádivkou, že?“ Pamela kývla. „Moje maminka také. Nádivka byla z mletých krocaních a husích jater a…“

„… telecího masa a vepřového špeku a žloutků,“ přerušil ji vzrušeně Thomas.

„A k tomu lanýže, posekané slupky, rozsekané lanýže, dále dvě žemle, kousek vepřového…“

„… a to vepřové musí být tučné!“ Náhle oba zmlkli a zčervenali.

Edgar Hoover se zasmál: „No tohle! Doplňujete se fantasticky! Co, mister Lieven?“

„Ano,“ souhlasil Thomas, „o tom přemýšlím celou dobu…“

O dvě hodiny později stáli v kuchyni. Pamela pomáhala Thomasovi očistit a vykuchat krocana, pomáhala mu při přípravě nádivky. Když chtěl sáhnout po pepři, měla už pepř v ruce. Když měl dojem, že nádivka je moc řídká, mlela už navlhčenou žemli.

Ach bože, myslel si Thomas, milý bože na nebi!

Pamela řekla: „Krocaní prsíčka obalíme špekem, maminka to tak také vždycky dělala.“

„Obalovala je vaše maminka čerstvým tučným špekem?“ Thomas zářil. „Moje taky! A nechala je tak. Špek odstranila až půl hodiny před dopečením!“

„Aby prsíčka nevyschla, samozřejmě.“

Thomas zvedl zadní část krocana, zatímco Pamela rychle a šikovně zašila přirozený otvor, kterým se do zvířete cpala nádivka.

Hoover, který přihlížel, pomalu pronesl: „Mr. Lieven, můžete si domyslet, že jsme vás nepřivezli do Ameriky jen proto, že tak dobře vaříte.“

„Nýbrž?“ zeptal se Thomas a otáčel krocaním biskupem.

„Protože znáte paní Dunu Melaninovou.“

Thomas pustil krocana na stůl.

„No!“ pohoršila se Pamela.

„Promiňte!“ Thomas krocana opět pozvedl. „Kde… kde je ta dáma?“

„V New Yorku. Byla přece vaší milenkou, že?“

„Ano… to znamená…“ Thomas cítil, jak na něm spočinul Pamelin pohled; křečovitě se zadíval na krocaní biskup. „Namlouvala si, že mě miluje…“

Hoover vstal. Mluvil velmi vážně: „Víme, že v New Yorku delší dobu pracuje mocný špionážní okruh. Nevíme, jak. Nevíme, kdo všechno k němu patří. Před třemi týdny se však na našem velvyslanectví v Paříži jeden jeho člen sám přihlásil. Jistý Mr. Morris. Byl posledním milencem paní Melaninové…“

Thomas opatrně opět položil krocana na stůl. „Nemusíte pokračovat, pane Hoovere,“ přerušil ho vlídně. „Udělám, co budu moci. Pod jednou podmínkou.“

„A to by bylo?“

Thomas se podíval na melancholického kriminalistu. Podíval se na chutného krocana. Podíval se na Pamelu, která tu stála s poskvrněnýma mokrýma rukama, rozpálená, nádherná, žádoucí. Thomas přátelsky prohlásil: „Podmínkou by bylo, že po skončení svého poslání smím zemřít.“

3

Časného rána 21. listopadu 1957 našly děti, které si hrály na bílé pláži rybářské vesničky Cascais u Lisabonu, barevné mušle, mořské hvězdice, polomrtvé ryby a mrtvého pána.

Ležel na zádech. V tváři měl výraz překvapení, oblečen byl do mimořádně módního, i když už zle promočeného šedého obleku z látky z velbloudí srsti. Mrtvý pán měl ještě černé polobotky a ponožky, bílou košili a černou kravatu. U srdce byla v košili malá dírka a obrovská krvavá skvrna. Něco bylo i na saku. Tento pán byl zřejmě na onen, údajně lepší svět převeden s pomocí kulky – ne právě malé.

Děti poté, co mrtvolu odhalily, s křikem utekly. Za pět minut přispěchali rybáři a rybářky. Vzrušeně obklopili mrtvého pána.

Jeden starý muž poradil synovi: „Podívej se, José, jestli má ten pán u sebe pas.“ José si klekl vedle mrtvého a podíval se. Tento pán měl u sebe čtyři pasy. Jiný starý muž vykřikl: „Toho chlapíka znám! V září 1940, před sedmnácti lety,“ vyprávěl, „jsem pomáhal za slušné peníze německým agentům při únosu jednoho elegantního pána.“ Ten starý muž byl tehdy kormidelníkem rybářského kutru. „… Někde ve městě ho zmlátili a přinesli v bezvědomí sem dolů, pak jsme ho naložili na palubu a vypluli na otevřené moře. Před hranicí třímílové zóny, jak mi říkali Němci, prý bude čekat německá ponorka a převezme toho pána. Ale nepřevzala ho. Něco do toho přišlo.“ A muž vyprávěl. Co? Laskavý čtenář to už ví.

„Pořád o něm mluvili jako o obchodníku Jonášovi,“ vyprávěl starý kormidelník.

Druhý starý muž požádal: „Podívej se, José, jestli má ten mrtvý pán u sebe pas na jméno Jonas.“

José se podíval. Ten mrtvý pán jej měl. Na jméno Emil Jonas, obchodník z Rudesheimu.

„Musíme okamžitě uvědomit policii,“ rozhodl José.

4

„Pište, slečno,“ vyzval komisař Manuel Vayda z oddělení vražd v Lisabonu sekretářku a diktoval: „U mrtvého nalezeného na pláži u Cascais jde o člověka vyloženě mužského – hm, škrtněte vyloženě – o muže mezi 45 a 50 lety. Přiložený nález policejního lékaře, hm, hm, píše o smrti zastřelením americkou armádní pistolí ráže 9 milimetrů… odstavec.

V šatech mrtvého – máte to, slečno? – bylo nalezeno: 891 dolarů 45 centů, dva účty z newyorských lokálů, účet z newyorského hotelu Waldorf-Astoria, německý řidičský průkaz vystavený na jméno Thomas Lieven, staromódní zlaté opakovači hodinky a čtyři pasy: dva německé na jména Thomas Lieven a Emil Jonas a dva francouzské na jména Maurice Hauser a Jean Leblanc… odstavec.

Fotografie Jeana Leblanca, případně Emila Jonase, které jsou v archivu kriminální policie, jsou totožné. Přesně odpovídají fotografiím ve čtyřech pasech mrtvého. Z toho všeho lze právem vyvodit závěr, že zavražděný je agent Thomas Lieven, o němž se v posledních letech tolik mluvilo. Nepochybně se stal obětí pomsty jiných agentů. Na objasnění případu se všemi silami pracuje… takový nesmysl. Jako kdyby už někdy byla objasněna vražda agenta! Vrah už je dávno za horami… Řekněte, slečno, zbláznila jste se? Co vás to napadlo, psát moje poslední věty?“

5

„Člověk, který se zrodil z ženy, žije krátce a je pln neklidu…,“ hovořil kněz nad otevřeným hrobem. Bylo 16 hodin 30 minut 24. listopadu 1957. Trvalo trochu dlouho, než zesnulého uvolnili pro pohřbení.

Toho 24. listopadu 1957 v Lisabonu pršelo a bylo opravdu chladno. Malá skupinka truchlících mrzla. Přítomni byli samí pánové – jen jedna jediná mladá dáma. Pánové vypadali jako to, co byli: kolegové z branže. Bývalý major Fritz Loos z bývalého velitelství Kolín sklonil hlavu. Britský agent se žlutavou tváří Lovejoy vedle něho kýchal. Český špion Gregor Marek se klaněl. Plukovníci francouzské tajné služby Siméon a Débras byli zamyšlení. A smutný byl německý plukovník vojenského abwehru Paříž Erich Werthe a malý major Brenner. Vedle duchovního stála americká agentka Pamela Faberová, která Thomasů Lievenovi tolik připomínala jeho mrtvou lásku Chantal Tessierovou.

„Budiž ti země lehká, Thomasi Lievene. Amen,“ pronesl duchovní.

„Amen,“ opakovali smuteční hosté. Všichni Thomase Lievena znali. Všechny někdy převezl. Nyní je jejich šéfové poslali, aby zjistili, zdaje ten pro… pes opravdu mrtvý. Zaplať bůh, je, pomysleli si pánové.

Hrob byl zasypán. Bývalí kolegové Thomase Lievena přihodili do hloubky lopatku hlíny. Pak dělníci přivalili prostý mramorový náhrobek, který měl hrob zdobit.

Rozešli se. Brenner a Werthe šli vedle sebe. Neznali svého krajana Loose a on neznal je. Neboť Fritz Loos pracoval pro nově vzniklou německou zpravodajskou službu a Werthe a Brenner pracovali pro jinou nově vzniklou německou zpravodajskou službu. V roce 1957 už jich zase v německé vlasti pár bylo!

Před hřbitovem nastoupili agenti do taxíků. Mohli by si najmout mikrobus, neboť všichni bydleli ve stejném hotelu, rozumí se, že v tom nejlepším. Diety platily příslušné vlasti. Ze svých pokojů v nádherném hotelu Palacio do Estoril-Parque hned objednali spěšné telefonické hovory do Anglie, Francie, Německa, a dokonce za železnou oponu.

Když dostali spojení, říkali nesmyslné věty jako: „Žlutý žralok byl servírován dnes odpoledne.“

To znamenalo: „Viděl jsem mrtvého v márnici. Je to Lieven.“

A tak v různých centrálách tajných služeb byly 24. listopadu 1957 uzavřeny a založeny více či méně objemné spisy. Na všech stálo totéž jméno: THOMAS LIEVEN. A za ním byl dodělán kříž…

Zatímco kolegové agenti ještě viseli na telefonu, seděla Pamela Faberová nečinně ve svém hotelovém pokoji. Objednala si whisku, led a sodu. Zula střevíčky na vysokém podpatku a dala si krásné nohy na stoličku. Tak uvolněně seděla v křesle, kouřila a otáčela v ruce velkou sklenicí whisky.

Její černé oči zářily jak hvězdy a velká ústa budila dojem, že jsou neúnavně připravená smát se ohromnému tajnému žertu. Tak tu seděla Pamela Faberová, kouřila, pila a usmívala se, zatímco na Lisabon se snášel soumrak deštivého podzimního večera. A náhle pozvedla sklenici a hlasitě vyslovila přípitek: „Na zdraví, milovaný Thomasi! Na to, abys dlouho žil – pro mne!“

To už byla lehce podnapilá. Jinak by to neřekla. Neboť Thomas ji nemohl slyšet; nebyl v místnosti, nebyl v hotelu, nebyl v Lisabonu, nebyl v Portugalsku, nebyl v Evropě, byl…

No, kdepak byl? Tak se ctěný čtenář právem ptá. Neboť že toho dne nebyl pohřben Thomas Lieven, to jste dávno poznali z veselého tónu našeho vyprávění. Když ale nebyl mrtvý – kdo tedy byl místo něho pohřben? Koho tedy mezinárodní agenti identifikovali jako Thomase Lievena?

Trpělivost, ctěný čtenáři, trpělivost, hned vám to chceme povědět. Abychom se vyjádřili úplně jasně, je přitom ovšem nutné vrátit čas a vzpomenout si na den, kdy jsme Thomase ztratili z očí, na 25. května 1957.

Toho dne byl Thomas, jak jsme vás informovali, v jednom venkovském domě v krajině zalesněných pahorků ve státě Maryland jako host prvního kriminalisty Ameriky. Toho dne vyjádřil překvapivé přání, že chce po ukončení svého poslání zemřít.

„Aha,“ reagoval Hoover bez pohnutí. „A jak si ten svůj konec představujete?“

Thomas Lieven řekl jemu a Pamele, jak si svůj konec představuje. Uzavřel slovy: „Je prostě nevyhnutelné, abych zemřel, abych konečně… konečně!, mohl žít v klidu!“

Tomu a smrti, jak ji představoval Thomas Lieven, se Hoover a Pamela srdečně smáli.

„Podrobnosti prohovoříme později,“ dodal Thomas. „Konečně mi můžete říci trochu víc o mé Duně a o tom Mr. Morrisovi. Kdepak je?“

„V Paříži,“ pozdravil Edgar Hoover.

„Nono – myslel jsem, že v New Yorku?“

„Byl v New Yorku. Ještě před několika týdny. Pak jel do Evropy. V Paříži se ubytoval v Crillonu. Pak musel ztratit nervy. Neboť 4. května opustil hotel a šel přes náměstí Place de la Concorde k americkému velvyslanectví. Mr. Morris požádal, aby mohl mluvit s velvyslancem a oznámil: Jsem sovětský špion…“

6

„Jsem sovětský špion. Mohu vám dát informace o největší sovětské špionážní síti ve Spojených státech,“ řekl Viktor Morris americkému velvyslanci v Paříži.

Bylo 17 hodin 45 minut dne 4. května 1957.

„A proč to chcete udělat, pane Morrisi?“ zeptal se velvyslanec.

„Protože potřebuju vaši pomoc,“ odpověděl Morris, muž se širokým tučným obličejem a silnými brýlemi v rohovinové obroučce. „Dostal jsem úkol, abych opustil Ameriku a přes Paříž se vrátil domů do Moskvy. Vím, co to znamená. Chtějí mě oddělat.“

„A proč vás chtějí Sověti oddělat?“

„Já… hm, myslím, že jsem selhal,“ odpověděl Morris americkou angličtinou prostou akcentu. „Ženské. Chlast. Moc řečí. A pak ještě Duna…“

„Kdo je Duňa?“

„Duňa Melaninová. Bývalá manželka sovětského důstojníka. V New Yorku pracuje jako pomocnice u jednoho lékaře. Spřátelil jsem se s ní. Ale stále jsme se hádali. Stali jsme se nápadnými. Mark mi řekl, že musím okamžitě zmizet.“

„Kdo je Mark?“

„Už deset let hlava největší špionážní sítě v Americe.“

Viktor Morris, jak se záhy ukázalo, byl muž mnoha jmen. Ve skutečnosti se jmenoval Hayhanem a byl podplukovníkem sovětské tajné služby. V letech 1946 až 1952 byl tento muž v Rusku připravován na to, že odjede do Ameriky a bude spolupracovat s legendárním, skvělým „mistrem Markem“.

Šest let výcviku! Jen si představme, co to znamená: Hayhanem alias Morris musel úplně zapomenout svou starou osobnost a vklouznout do nové. Musel se naučit číst, mluvit, jíst, chodit, myslet a diskutovat jako muž z okolí New Yorku. A jezdit autem jako Američan. A jako Američan tančit a číst a psát a kouřit a opíjet se.

Podplukovník Hayhanem se stal novým člověkem. I když už někdo před ním tenhle obrovský úkol dokázal: „mister Mark“, nejlepší špion, kterého kdy Kreml v Americe měl a kterému deset let nikdo nepřišel na stopu.

Hayhanem alias Morris obstál ve všech zkouškách. Dne 14. dubna 1952, vybaven skvěle padělaným americkým pasem, se podle pokynů hlásil u Michaela Svirina, tajemníka sovětské delegace OSN v New Yorku. Ten se s ním sešel za všech myslitelných opatření, pokud jde o opatrnost, dal mu peníze a vysvětlil: „Navážete kontakt s Mr. Markem. Už se nikdy neuvidíme. Pro mě od této chvíle neexistujete, stejně tak, jako pro mě oficiálně neexistuje mister Mark. Nemůžete počítat s tím, že bych vám kdy pomohl. Jsem diplomat, nesmím s vámi mít nic společného.“

„A jak mám Marka poznat?“

„Zavolá vám. Ve vašem hotelu. Dám vám malou vyřezávanou dýmku. Tu noste v puse jako poznávací znamení, až vám Mark sdělí, kde se sejdete.“

Místo setkání Mark oznámil telefonicky o tři dny později: „Buďte přesně v 17 hodin 30 minut na záchodku kina RKO ve Flushingu.“

Záchodek! Zřejmě žádní agenti světa by se nemohli bez tohoto prostoru obejít! Přesně v půl šesté onoho dne vyhledal Morris zmíněnou lokalitu. Z kabinky vyšel muž asi pětačtyřicetiletý, velký, téměř holohlavý, se skeptickou inteligentní tváří, velkýma ušima, úzkými rty a brýlemi bez obrouček. Měl na sobě flanelový oblek a modrou košili, byl bez kravaty. Podíval se na Morrise. Uviděl malou, zvláštně tvarovanou dýmku, kterou měl Morris v koutku úst. Krátce kývl hlavou: „Na minutu, Morrisi…“

7

„… Mark kývl hlavou: ‚Na minutu, Morrisi‘,“ vyprávěl šéf FBI Edgar Hoover pozorně naslouchajícímu Thomasů Lievenovi.

Vedle něho vážně seděla Pamela Faberová. Všichni tři kouřili a pili černou kávu a francouzský koňak. Velké krocaní hodování skončilo.

Hoover si zapálil tlustý doutník a vyfoukl oblak sladkého kouře. „Dovolte, abych pokračoval: Morris a Mark se vůbec nesnášeli. Od prvního okamžiku si byli nesympatičtí. Ale museli spolu vycházet…“

Ano, vycházet teď spolu museli! Mark dal Morrisovi toho odpoledne v umývárně kina RKO peníze, kódový klíč a domluvil s ním způsob krytí: Morris si měl otevřít fotografické studio, aby se úřady nestaraly, z čeho žije. Dále mu Mark oznámil, kde a jak má Morris deponovat a vyzvedávat své tajné zprávy.

Zprávy – mikrofilmy ne větší než špendlíková hlavička – měly být schovány v mincích, ve starých papírových kapesnících nebo slupkách z pomeranče. S pomocí malých magnetických destiček je bylo možné připevnit pod lavičky, na veřejné telefonní automaty, odpadkové koše nebo poštovní schránky.

„Práce šla bez problémů,“ pokračoval Hoover. „Morris, jak už bylo řečeno, nemohl Marka vystát, ale přesto dokonale plnil jeho úkoly.“

„Jaké úkoly, například?“

„Bohužel velmi důležité,“ reagoval Hoover s povzdechem. „Podle toho, co Morris v Paříži vypověděl, si nesmíme dělat iluze. Sověti mají díky Markově organizaci ohromné znalosti! Například Morris podle vlastní výpovědi prováděl špionáž v raketovém centru v New Hyde Park.“

„A nikdy se nic nepřihodilo, žádný problém?“ podivil se Thomas.

„Ale ano, jednou. A tento problém nám alespoň poskytl důkaz, že v tom, co Morris doznal, nelže. Ten důkaz je tady.“ Hoover položil na stůl před Thomase ohmatanou pěticentovou minci. „Zvedněte ji a pusťte.“

Thomas minci zvedl a pustil. Rozpadla se na dvě části. Mince byla uvnitř dutá. Na jedné z vnitřních stran byl nalepen miniaturní kousek filmu.

„Na tomto kousku mikrofilmu,“ popisoval Hoover, „je zakódované Markovo sdělení. Čtyři roky se nejlepší hlavy FBI snaží tuto zprávu rozšifrovat – marně.“

„Jak jste se k té minci dostal?“ zeptal se Thomas.

„Čistě náhodou,“ vysvětloval Edgar Hoover. „Malý kamelot jménem James Bozart ji našel v roce 1953…“

Jednoho horkého večera v létě 1953 utíkal malý, pihovatý chlapec, kamelot James Bozart, po schodišti činžáku v newyorské čtvrti Brooklyn.

Bummmm!

Opravdu se natáhl jak dlouhý, tak široký. Z kapsy mu vypadly všechny peníze. Taková smůla! S tichým klením začal James sbírat svůj majetek. Přitom mu přišel do ruky pěticent, který byl nějaký divný – tak divný…

James ho chvilku otáčel sem a tam. Náhle se mince rozpadla na dvě části. Na vnitřní straně si James všiml tmavého bodu. No tohle! Teprve před několika dny viděl James špionážní film. Tam byla poselství na mikrofilmech ukryta v pouzdrech na cigarety. Byl snad tohle mikrofilm?

James Bozart – americký národ je mu za to dodnes vděčný – odnesl svůj nález nejprve nejbližší policejní hlídce. Šéf hlídky Milley se chlapci vysmál, ale seržant Levon řekl: „Jen ho nech, Joe. Pošleme tu věcičku FBI. Kdo ví, možná, že se všichni dostaneme do novin!“

Nikdo z nich se do novin nedostal – tenkrát. Ale dva agenti Federal Bureau of Investigation navštívili malého Jamese doma. Vyptávali se ho. Kde upadl?

Ve Fulton Street 252. To byl obrovský nájemní dům. V dolních prostorách byly zařízeny obchody. V prvním a druhém patře se usadily firmy. Výše bydleli staří mládenci, umělci a drobní úředníci. Kromě toho měla v tomto mamutím domě jednu svou kancelář FBI.

Agenti FBI prošetřili každou nit na každém obyvateli domu Fulton Street 252. Nic z toho nevyplynulo.

Léta plynula. Poselství na mikrofilmu zůstalo nerozluštěné, jeho autor neznámý. Muži, kteří byli odpovědní za bezpečnost Ameriky, v letech 1953 a 1957 stále zřetelněji cítili, že jejich zem obepíná hrozivá špionážní síť a stále víc ji ohrožuje.

„V těchto letech,“ vyprávěl Edgar Hoover ve svém tichém venkovském domě Thomasů Lievenovi, „musel Morris stále víc chátrat. Poté, co poznal Duňu Melaninovou, to s ním bylo velmi špatné. Bil ji a ona bila jeho. Mark zřejmě poslal zprávu do Moskvy, neboť Morris byl náhle odvolán. V Paříži šel na americké velvyslanectví, požádal o ochranu a vyprávěl všechno, co věděl.“

„Přesto se mi zdá, že toho není příliš mnoho,“ namítl Thomas.

„Není toho moc,“ souhlasil Hoover. „Ale přece jenom dost. Neboť přestože tento tajuplný Mark udělal všechno, aby před Morrisem uchoval v tajnosti, kde bydlí, Morrisovi se přece jen jednou podařilo tajně ho sledovat. A podle jeho výpovědi Mr. Mark bydlí – víte kde?“

„Protože to děláte tak napínavé, předpokládám, že ve Fulton Street 252.“

„Správně,“ potvrdil Edgar Hoover. „V domě, kde malý James Bozart před čtyřmi lety upadl a našel minci…“

Pak bylo v místnosti chvíli ticho. Thomas vstal a přistoupil k oknu. Díval se ven do širé, malebné krajiny.

Edgar Hoover dál hovořil: „Štáb mých úředníků, mezi nimi i miss Faberová, v uplynulých týdnech vzal ještě jednou pod lupu obyvatele domu. Popis Marka, jak jej podal Morris, se přesně hodí na nejoblíbenějšího nájemníka. Je to malíř. Žije úplně nahoře, pod střechou. Jmenuje se Goldfuss. Emil Robert Goldfuss. Americký občan. Od roku 1948 bydlí ve Fulton Street 252. Vyprávějte dál, slečno Faberová.“

Pamela pokračovala: „Týdny Goldfusse sledujeme. Byl nasazen tucet aut FBI vybavených radary, vysílačkami a televizními přístroji. Goldfuss nemůže udělat ani krok, aniž by ho naši lidé nesledovali. Výsledek: nula.“

„To ale nechápu,“ divil se Thomas. „Je-li tak těžce podezřelý, že je špion, proč ho nezatknete?“

Pamela zavrtěla hlavou: „Nejsme v Evropě, pane Lievene.“

„Ve Státech,“ vysvětloval Edgar Hoover, „smí být člověk zatčen jen, když není žádných pochyb o tom, že se dopustil nezákonného činu. Teprve potom soudce vypíše příkaz k zatčení. Máme podezření, že Goldfuss je špion. Ale dokázat mu to nemůžeme. A pokud to nemůžeme nezvratně dokázat, ani jediný soudce v této zemi nám nedovolí, abychom ho zatkli.“

„Ale Morris?“

„Morris nám všechny informace dodal důvěrně. S ohledem na svou rodinu v Rusku nebude za žádných okolností veřejně svědčit proti Goldfussovi.“

„A tajná domovní prohlídka?“

„Samozřejmě bychom mohli, až bude Goldfuss jednou pryč, vniknout do jeho bytu a prohledat jej. Jsem si jist, že bychom našli krátkovlnnou vysílačku a mnohé jiné věci, které dokazují, že je špion. Ale pak by nemohl být nikdy odsouzen!“

„Jak to, že ne?“

„Jeho obhájce by požadoval, aby naši úředníci pod přísahou vypovídali, odkud mají své přitěžující materiály. Za předpokladu, že si je pořídili při nezákonné domovní prohlídce, by soudce nařídil, že nic ze všech těch materiálů nesmí být použito proti Goldfussovi.“

„Ano, ale jak je tedy vůbec možné tohoto pana Goldfusse polapit?“

Edgar Hoover se jemně zasmál. „To se ptáme vás, pane Lievene. Proto jsme vás sem dopravili – vás, starého přítele paní Duni Melaninové.“

8

„V Rusku se dělá šašlik s cibulí!“ křičel Boris Roganoff.

„V Rusku se šašlik nedělá s cibulí!“ křičel Thomas. Stáli proti sobě a chvěli se vzteky. Ve vzduchu se už skoro hmatatelně vznášely facky. Bylo 19. června 1957. Bylo 13 hodin 30 minut a v New Yorku bylo nesnesitelné dusno. Hádka o šašlik se odehrávala v kuchyni jedné ruské restaurace pro labužníky ve 41. ulici. Tlustý pan Roganoff byl majitelem lokálu. Thomas jej navštěvoval už několik dní, neboť Duna Melaninová sem chodívala na oběd. Pracovala blízko, v ordinaci jistého doktora Masona.

Bylo to smutné setkání. Duňa, stále ještě vášnivá a půvabná, truchlila po Viktoru Morrisovi. Pokaždé znovu propukala v pláč, když o něm mluvila – a mluvila o něm nepřetržitě, částečně z vlastní vůle, částečně proto, že ji Thomas k tomu podněcoval.

Nic z toho nevzešlo. To, co Duňa vyprávěla, Thomasovi nepomohlo. Když se rozloučil s Duňou, setkával se s Pamelou, přes kterou udržoval kontakt k Hooverovi. Měla malý byt na Manhattanu. Thomas bydlel v hotelu Waldorf Astoria.

Dny míjely. Nedělo se nic. Goldfuss neodhalil žádné zranitelné místo. Thomasovi byla nápadná Pamelina stoupající…

Menu

Jarní salát

Šašlik s rizotem

Pečené banány

New York, 19. června 1957

TOTO JÍDLO THOMASOVI POMOHLO CHYTIT NEJVĚTŠÍHO SOVĚTSKÉHO ŠPIONA

Jarní salát

Vezmeme mladou oloupanou okurku, křehké ředkvičky, vejce natvrdo, nakrájíme vše na plátky a dáme do mísy. Trochu popepříme, posolíme a posypeme větším množstvím rozsekaného kopru, pažitky a petržele a vmícháme hodně husté kyselé smetany. – Salát servírujeme okamžitě, aby plátky okurek neměly čas pustit vodu.

Šašlik

Vezmeme filé z beraních zad a nakrájíme je na 2 cm silné plátky. Naložíme je nejméně na 12 hodin do nálevu z olivového oleje, trošky citronové šťávy, soli, nakrájené cibule, posekané petržele, rozmačkaných zrnek jalovce a pepře, rozdrceného stroužku česneku a trochy vína. – Maso navlékáme na grilovací špíz střídavě s plátky špeku a rožníme na grilu nebo na roštu v troubě, ale tak, že uvnitř zůstanou lehce růžové.

Rizoto

Velkou, nadrobno rozkrájenou cibuli necháme na másle nebo olivovém oleji podusit doměkka a světležluta, přisypeme suchou rýži a za stálého míchání ji necháme asi JO minut pražit, ale v žádném případě nesmí zhnědnout. – Na rýži potom nalejeme jedenapůlkrát větší množství vařící vody, lehce ji osolíme a v pevně uzavřeném hrnci necháme na azbestové podložce na co nejmenším plameni 30 minut dovařit.

Pečené banány

Vezmeme zralé, ale ne příliš měkké oloupané banány, rychle je opečeme na másle, na pánev přidáme trochu tekutého medu promíchaného s troškou rumu, banány směsí poléváme a několikrát opatrně obrátíme. Servírujeme okamžitě na předehřátých talířích, sypané postrouhanými mandlemi nebo pistáciemi.

… podrážděnost, kterou si nedokázal vysvětlit. A stále znovu se setkával s Dunou, pokoušel se najít cokoli, co by Goldfusse usvědčilo, co by k němu vedlo. Ale zdálo se, že Duňa Goldfusse nikdy v životě neviděla. Jen stále znovu plakala pro svého Morrise.

Včera si přála šašlik. Thomas okamžitě naložil kousky skopového do nálevu a nechal je v něm dvanáct hodin uležet. Pak bylo maso správně připravené. Thomas je právě chtěl, střídavě se špekem, napíchat na špíz, když tlustý Boris Roganoff začal skutečně krájet cibuli na silné plátky! Začala divoká hádka. Pak se pánové smířili. Ale zlobení toho dne nebralo konce.

Když se Duňa – samozřejmě pozdě – konečně objevila a začala s Thomasem jíst, projevovala i ona strašnou podrážděnost. Neustále si sahala na bolavou hlavu, neustále Thomasovi něco vytýkala. Pak se trochu vzchopila: „Promiň – tahle strašná práce, ještě se zhroutím!“

„Copak se děje?“

„Myslím, že se polovina města dává očkovat.“

„Očkovat?“

„Tím novým sérem proti dětské obrně. Doktor Salk. Jistě jsi o tom slyšel. Očkování by ještě nebylo to nejhorší! To nejhorší je to psaní kolem!“

„Jaké psaní?“

„Každý pacient musí předložit svůj rodný list. Ne pas, ne přihlašovací lístek, ale rodný list!“

„Proč?“

„To požaduje zákon! A já musím zapsat číslo každého rodného listu. A úřad, kde byl vystaven. Chodí po stovkách! Já se ještě zblázním! Očkovat! Očkovat! Očkovat!“

„Očkovat, očkovat,“ opakoval hloupě, zatímco se mu srdce sevřelo. Neboť do lokálu vstoupila krásná mladá žena ve žlutých letních šatech. Nevěřil svým očím. Zbláznila se! Musela se zbláznit! Zákony FBI přísně zakazovaly, aby se dva agenti, kteří spolu pracují, sešli na veřejnosti. Ale zdálo se, že Pamela Faberová na to nedbá. Sedla si přímo proti Thomasovi. Zkřížila nohy. Opřela se. A zírala na Duňu…

To jí samozřejmě nemohlo zůstat dlouho skryto. „Kdo je to?“

„Prosím?“

„Ta osoba tamhle. Civí na mě. Znáš ji?“

„Já? Koho vůbec?“

„Tu nalíčenou v tom žlutém. Jen se nedělej!“

„Proboha, nikdy v životě jsem tu ženu neviděl!“

„Lžeš! Znáš ji! A jak ji znáš!“

Tak to začalo a tak to šlo po celou dobu jídla. Při černé kávě měl Thomas propocenou košili. A Pamela Faberová pořád ještě zírala naproti…

A podobně vesele to toho dne pokračovalo dál!

Když se Thomas Lieven vrátil do Waldorf Astorie, čekal tu na něho pán jménem Roger Ackroyd. Mr. Ackroyd byl v hotelu znám jako obchodník, který často spolupracoval s evropskými partnery.

Pan Peter Scheuner – tak si Thomas v té době říkal – byl v hotelu znám jako jeden z takových evropských obchodníků. Oba obchodníci, kteří obchodníky nebyli, si sedli do prázdného baru. Mr. Ackroyd tiše sděloval: „Ta věc nás pálí čím dál víc, Lievene. Postoupil jste?“

„Ani o krok.“

„Sakra,“ zanadával Mr. Ackroyd. „Různé náznaky svědčí o tom, že Goldfuss se chystá na útěk. Nevíme, kam zmizí. Austrálie. Asie. Afrika. Evropa.“

„Hlídat hranice. Letiště. Přístavy. A tak dál.“

„Jak to chcete udělat? Tolik úředníků prostě není. Goldfuss bude samozřejmě cestovat s absolutně pravým falešným pasem.“ Pravý falešný pas, to už Thomas dávno věděl, byl takový, který obstál i při zkoumání v úředních registrech.

„Myslíte, že si obstaral samé pravé falešné doklady?“

„To nevím. V tom spěchu asi sotva. Ale jistě pas. A pas stačí. Jestli se nestane zázrak, tak nám ten muž unikne mezi prsty.“

Thomas si zhluboka vzdychl. A ke všemu ještě tahle skvělá spolupracovnice slečna Pamela Faberová, pomyslel si trpce. No, té ale řeknu něco peprného!

9

„Víte, co byste zasloužila? Zasloužila byste výprask!“ křičel Thomas. Těžce oddychoval, když toho večera stál v Pamelině malém bytě před majitelkou, která měla na sobě černý župan a pod ním zjevně už jen velmi málo. „Co vás napadlo přijít k Roganoffovi?“

„Snad mám ještě právo jít k Roganoffovi.“

„Ale ne, když jsem tam já!“

„To jsem nevěděla!“ křičela také.

A Thomas křičel na ni: „To jste moc dobře věděla!“

„Tak dobře, věděla jsem to!“

„A proč jste tedy přišla?“

„Protože jsem chtěla vidět vaši Dunu, tu sladkou holubičku!“

Klesla mu čelist. „A proto ohrozíte všechno – celou akci?“

„Nekřičte na mě! Musíte být do té dámy strašně zamilovaný!“

„Buďte zticha, nebo uvidíte!“

„Tak něco udělejte, jestli se odvážíte!“

„No počkej,“ varoval a vrhl se na ni. Šikovným chvatem džiu-džitsu ho zkušená agentka položila na lopatky. Padnul na koberec. Smála se a utíkala. Vstal a hnal se za ní. V ložnici ji dostihl. Následovalo krátké zápolení. Oba padli na postel.

Pak mu ležela přes koleno, kopala a prskala. „Nech mě – nech mě – já tě zabiju…“

Župan jí sklouzl. Pamela pod ním měla na sobě opravdu málo. Thomas jí naplácal. Ječela, tloukla kolem sebe a kousala.

Jako Chantal, pomyslel si otupěle a krev mu začala šumět ve spáncích, je přesně jako Chantal – ach bože! Náhle na ni padnul. Jeho rty se dotkly jejích. Kousla ho. Pak se její rty pootevřely a změkly. Ovinula kolem něho paže. A oba se propadli do omamné sladkosti svého prvního polibku. Prostor se před očima Thomase Lievena zamlžil, čas ztratil smysl.

Když se vzpamatoval, hleděl do dvou očí plných lásky. Pamela šeptala: „Tak jsem žárlila – tak strašně jsem na tu tvou Rusku žárlila…“

Náhle si Thomas všiml něčeho na Pamelině paži. Viděl kulatá světlá místa po očkování. Zbledl. A zpěvavě protahoval: „Očkování…“

Pamela, která ho chtěla políbit, strnula. „Co se děje?“

„Očkování,“ opakoval nesmyslně.

„Zbláznil jsi se?“

Díval se na ni zcela nepřítomně: „Goldfuss ví, že je v nebezpečí. Pokusí se opustit Ameriku a vrátit se do Ruska. Každý člověk, který jede do Evropy, se musí nechat očkovat proti různým nemocem. To vyžaduje zákon. A při očkování musí u lékaře předložit rodný list, aby se zaznamenalo číslo…“ Thomas se náhle rozčilením zakoktával: „Rodný list, ne pas… Jeho falešný pas je pravý falešný pas – ale bude jeho falešný rodný list také pravým falešným rodným listem?“

Pamela zbledla: „Ty jsi se zbláznil – úplně jsi se zbláznil.“

„Ani zdání! Jestliže totiž Goldfuss – dej bůh – předloží falešný, falešný rodný list, pak mu konečně můžeme dokázat trestný čin – a zatknout ho – a prohledat jeho byt…“

„Thomasi!“

„Teď mě neruš. Kolik lékařů je v New Yorku?“

„Hergot, copak já vím? Nejmíň deset tisíc!“

„To je jedno,“ odporoval Thomas Lieven, zatímco se Pamela na něho dívala jako bez života. Zabušil do postele. „I kdyby na to museli být nasazeni všichni agenti FBI! A kdyby se u toho měli všichni zbláznit! Musíme to zkusit!“

10

Večer 19. června 1957 mělo ve vnitřních čtvrtích New Yorku pohotovost 277 spolupracovníků FBI. Dostali za úkol vyhledat celkem 13 810 lékařů, kteří pracovali v desetimilionovém městě.

Každý z těchto 277 spolupracovníků s sebou měl fotografii muže ve věku asi čtyřicet pět let, který měl oduševnělou skeptickou tvář, velké uši a úzké rty a nosil brýle.

Od večera 19. června 1957 položilo těch 277 mužů na základě 277 fotografií nesčetněkrát stejné otázky: „Doktore, znáte toho muže? Je vaším pacientem? Očkoval jste ho v poslední době?“

Tyto otázky byly celý den kladeny i 20. června 1957.

V luxusním hotelu Waldorf Astoria seděl v tu dobu jistý Peter Scheuner, německý obchodník, jako na řeřavém uhlí. Čas od času zazvonil telefon. Byli to lidé z FBI, kteří Thomasovi zašifrovaně sdělovali, že operace nadále probíhá bezúspěšně. Thomas vždy s povzdechem položil sluchátko.

Tato situace se rázem změnila 21. června v 16 hodin 35 minut. Opět zařinčel telefon. Hluboký hlas pravil: „Nula.“

Thomas vyskočil, jako by dostal elektrický šok. Hlesl jen: „Kde?“

Hlas odpověděl: „3145 Riverside Drive. Doktor Willcox.“

O dvacet minut později stál Thomas Lieven v malé ordinaci doktora Teda Willcoxe, staršího lékaře, který si založil praxi v nejubožejší chudinské čtvrti New Yorku.

Dr. Willcox držel fotografii v ruce a pozorně ji prohlížel: „Jistě, že se na toho muže pamatuju. Především proto, že ke mně jen zřídka chodí dobře oblečení lidé.“

Tak jsi přece jen nakonec udělal chybu, ty sovětský superagente, pomyslel si Thomas. Našel sis lékaře co nejdál od svého bydliště. Chápu proč. A přece to bylo špatně. Dr. Willcox hovořil: „Ten pán mě vyhledal odpoledne 16. června. Nechal se očkovat. Vystavil jsem mu tak zvaný Mezinárodní očkovací průkaz, který člověk potřebuje, když chce cestovat například do Evropy.“ Starý lékař odkulhal ke své kartotéce a hledal pod datem 16. června. Pak vytáhl list papíru. „Ten pán se jmenuje Martin Collins. Podle rodného listu se narodil 7. července 1910 jako americký občan ve čtvrti Manhattan. Číslo rodného listu: 32027/7/71897.“

V 17 hodin 15 minut přinutil Thomas Lieven a statný agent FBI dva úředníky v matričním úřadě na Manhattanu, aby pracovali přes čas. Po chvíli přišel jeden z nich, odfoukl prach z jedné žluté registrační karty a zavrčel: „Martin Collins… Collins, Martin – co je to za nesmysl? 32027, lomeno 7, lomeno 71897, tak jste to říkal?“

„Ano, tak,“ potvrdil Thomas.

Úředník vzhlédl: „Tedy poslyšte, pane. Rodný list číslo 32027, lomeno 7, lomeno 71897 byl 4. ledna 1898 vystaven pro jistou Emilii Woermannovou. A ta 6. ledna 1902 zemřela ve věku čtyř let. Na zápal plic.“

Thomas se podíval na muže z FBI a spokojeně zamrkal: „Konečně našeho přítele máme.“

11

Na dveřích byla našroubovaná tabulka. Na ní stálo: EMIL ROBERT GOLDFUSS. Dveře byly v nejvyšším poschodí obrovského činžovního bloku ve Fulton Street 252. Před těmito dveřmi stáli 21. června 1957 v 19 hodin 6 minut dva muži. Jeden vytáhl z podpažního pouzdra pistoli a odjistil ji. Druhý vytáhl z kapsy zlaté opakovači hodiny. „Divné,“ prohodil Thomas Lieven. „Je teprve sedm a já už mám takový hlad!“ Pak muž od FBI zaklepal na dveře, ustoupil ke straně a mířil pistolí…

Dveře se otevřely. Stál v nich hubený muž v modrém malířském plášti, v ruce držel paletu. Podmanivě se usmíval a zářila z něho sympatie a chytrost. Pohlédl na pistoli agenta FBI a podivil se: „Co to má znamenat, pane? To je žert? Reklama? Dárek?“

„Mr. Goldfuss, nebo Mark, nebo Collins,“ oznámil agent FBI, „nebo jak si chcete říkat – jste zatčen.“

„Zatčen kým?“

„FBI.“

Malíř vlídně promluvil: „Nemůžete mě zatknout, pane. Nedopustil jsem se žádného trestného činu a vy ani nemáte příkaz k zatčení.“

„Ale ano, pane Goldfussi, máme,“ přistoupil blíž Thomas. Také on se podmanivě usmíval.

„Kdo jste?“

„Domácí přítel,“ odpověděl Thomas. „Myslím domu FBI. Podívejte se, pane Goldfussi, zatykač na vás je už připraven celé dny. Jen jsme ještě museli najít nějaký hezký důvod k zatčení a použít jej. Včera jsme jeden moc hezký našli. Falešný rodný list…“

Z patra pod ateliérem náhle vystupovali další dva muži, další dva sestupovali s půdy.

Thomas podotkl: „Přivedli jsme tyto milé přátele, protože samozřejmě víme, že nejste jen šarmantní padělatel rodných listů.“

„Nýbrž?“

„Nýbrž pravděpodobně nejlepší agent, jakého kdy Sověti měli. A já nikdy nedělám přehnané poklony,“ uklonil se Thomas Lieven s úsměvem.

Mr. Goldfuss ten úsměv opětoval. Oba pánové se na sebe mlčky dívali. Pohled trval…

Ateliérový byt byl okamžitě prohledán. Muži z FBI našli rodný list na jméno Martin Collins, doklady na jméno Goldfuss, 3545 dolarů v hotovosti. Lodní lístek do Evropy na jméno Collins na den 1. července 1957 a silnou krátkovlnnou vysílačku typu „Hallicrafter“, která stála zcela volně mezi obrazy.

Muži z FBI pomohli Mr. Goldfussovi při balení malého kufříku. Přitom si Thomas všiml, že Mr. Goldfuss zahodil několik zjevně použitých papírových kapesníků. Thomas zmuchlané kapesníky opatrně rozložil. Byly na nich maličké černé tečky, nenápadné jako mušince.

„Hm,“ zabručel Thomas. Dvacet let, kdy byl vycvičován a na životě ohrožován tajnými službami nejrůznějších zemí, ho naučilo bdělosti. Nebyly to muší výkaly…

O dva dny později měla Amerika svou senzaci. Nejnebezpečnější ruský agent všech dob byl zadržen. Mikrotečky, které schoval ve starých použitých papírových kapesnících, prozradily jeho složitý kódovací klíč, jeho pravé jméno, jeho skutečný příběh.

Tento muž, který po deset let nerušeně, a aniž byl podezírán, mohl ve Státech provádět špionážní činnost, byl plukovníkem sovětské tajné služby. A jmenoval se Rudolf Ivanovic Abel.

Večer 23. června 1957 vyťukávaly dálnopisy hlášení o jeho zatčení a významu tohoto zatčení do redakcí na pěti kontinentech, do celého světa. I v následujících dnech a týdnech ohlašovaly činy plukovníka Rudolfa Ivanovice Ábela palcové titulky. Svět se o něm dověděl hodně, ale zdaleka ne všechno.

Například se nikdy nedověděl nic o onom obědě, k němuž zasedli jeden veselý a dva vážní pánové.

Bylo to 17. srpna 1957 v útulném roubeném domku v idylické zalesněné pahorkatině státu Maryland…

„Pánové,“ promluvil Thomas Lieven radostně, „proč jste tak vážní?“ Podíval se na Edgara Hoovera, šéfa americké federální kriminální policie. Podíval se na opáleného, čtyřicetiletého Jamese B. Donovana, jehož vlasy už byly zcela šedivé. Donovan byl obhájcem mistrovského špiona Ábela v nadcházejícím procesu.

Thomas přišel z kuchyně. Nesl podnos s velkým kotlíkem a různými potřebami. Zatímco podnos odložil a uváděl do chodu lihový vařič, který stál vedle prostřené tabule na malém stolečku, sám si na otázku odpovídal: „No tak dobře! Zřejmě jste tak vážní proto, že si vzpomínáte na dobu války, kdy jste se jakožto šéfové dvou konkurenčních špionážních podniků neustále napadali, nemám pravdu?“

Očividně trefil do černého. Hoover cosi zamumlal, Donovan rozčileně odkašlal. Obhájce byl skutečně za války důstojníkem s tajným posláním ve slavné OSS, Officer for Strategie Services. Při různých akcích on a jeho lidé kolidovali s Hooverovou FBI.

Thomas postavil kotlík na lihový vařič a zůstal nadále veselý. „Posaďte se, pánové! V moudré předtuše vaší nálady jsem si dovolil vymyslet a připravit předkrm, který uklidňuje nervy, povzbuzuje ducha a povznáší náladu.“

Thomas pozvedl kotlík nad plamen. Byly v něm lehce opečené, na kostičky nakrájené telecí ledviny. „Ať nás toto jídlo přivede blíž k našemu cíli.“

„Co je to za cíl?“ zamumlal Donovan nedůvěřivě.

Thomas, polévaje ledvinky koňakem, obezřele odpověděl: „Pomoct vašemu mandantovi a Spojeným státům americkým.“

Hoover pohlédl na Donovana. „Abel přijde na elektrické křeslo, to je jasné. Máme proti němu víc než dost průkazného materiálu.“

Donovan pokrčil rameny. „To jsem ale zvědav, jak chcete dokázat, že můj mandant je sovětský špion.“

Thomas zavrtěl hlavou. „Je to bída. Takové promarnění talentu. Škoda. Opravdu škoda!“

„Co?“

„Pomyslet, že takový člověk jako Abel má zuhelnatět na křesle.“

„Kdybyste byl tak laskav a před jídlem byl trochu taktnější, Mr. Scheuner.“

„Ach pardon! Ale mně opravdu srdce krvácí. Abel není jen nadaný, je to génius!“

„No, no, no…“

„Co znamená no, no, no? Mohu vám připomenout, pane Donovane, že jste se za války pokoušel jako agent OSS pracovat ve Švýcarsku? Už za šest měsíců se to Švýcaři dověděli a vyhodili vás. A Abel? Deset let pracoval ve Státech, aniž by byl odhalen!“

„Zadržte trochu dech.“ Donovan se podíval z Thomase na Hoovera. „Vy přece něco chcete. Oficiálně mi to zřejmě nemůžete navrhnout. Tedy na to jdete oklikou. Tak ven s tím, co je to?“

„A nyní šampaňské,“ prohodil Thomas Lieven a nalil sekt do rozpáleného kotlíku. Okamžitě se začala šířit mimořádně dráždivá a slibná vůně.

„Aaaach,“ nadechl se Hoover a opřel se. Dokonce i Donovan se krátce usmál a jeho obličej se uvolnil.

„Podívejte se,“ smál se Thomas, „už to působí.“ Pracoval dál a přitom jakoby mimochodem mluvil: „FBI zadrží ty nejtěžší důkazy, které má proti Ábelovi. Abel nebude odsouzen k smrti.“

„Nýbrž?“

„Prosím?“ Thomas káravě povytáhl obočí. „Pane Donovane, musím se vám trochu divit! Co znamená ‚nýbrž‘? Můžete svému mandantovi klidně ten kousek života dopřát.“

„Neobracejte mi slova v ústech! Byl to pan Hoover, kdo…“

Menu

Telecí ledvinky v šampaňském

Špikovaný candát

Ananasový moučník

Maryland, 17. srpna 1957

LIEVENOVY LEDVINKY V ŠAMPAŇSKÉM OMÁMÍ DOKONCE I „VELKÁ ZVÍŘATA“…

Telecí ledvinky v šampaňském

Vezmeme dvě od tuku a blány očištěné telecí ledviny, rozkrájíme je na kostičky, 3 minuty opékáme na rozpáleném másle, opepříme a osolíme. – Kastrol přeneseme na lihový vařič ke stolu, ledvinky polijeme sklenkou koňaku, zapálíme a zalijeme šampaňským. – Přidáme 100 g nakrájených a na másle podušených žampionů a čajovou lžičku posekané petržele, necháme všechno prohřát, ale nesmí se vařit. – Ledvinky a omáčku naplníme do košíčků z nesloženého lineckého nebo lístkového těsta.

Špikovaný candát

Očištěnou rybu potřeme pepřem a solí, pokapeme citronovou šťávou a necháme hodinu odležet. – Pak ji dobře osušíme, prošpikujeme po obou stranách jemnými proužky slaniny a hřbetem nahoru ho položíme do ohnivzdorné formy, polijeme rozpuštěným máslem a dáme do předehřáté trouby. – Aniž bychom ji obraceli, pečeme asi půl hodiny za stálého podlévání, pomalu přidáváme kyselou smetanu promíchanou s polovinou kávové lžičky bramborové moučky. Candáta servírujeme ve formě, v níž jsme ho pekli.

Ananasový moučník

Velkou, plochou skleněnou mísu vyložíme hustě piškoty prosycenými ananasovou šťávou, pokryjeme silnou vrstvou málo oslazené šlehačky. – Povrch pokryjeme hustým vzorkem z ananasových kousků a nakládaných kyselých višní. Moučník servírujeme ledově studený.

„… řekl, že Abel musí přijít na elektrické křeslo!“

„Z právního hlediska ano,“ kázal Thomas, zatímco rozděloval pikantní předkrm. „Ale kdyby FBI třeba měla s vaším mandantem vlastní plány…“

„Co potom?“

„Pak by samozřejmě byly ještě jiné možnosti rozsudku. Například doživotí. Třicet let káznice. Dvacet. Deset…“

„Co je s tím získaným průkazním materiálem, o kterém mluvil před chvílí pan Hoover?“

„Průkazní materiál je možné zadržet. Alespoň jeho část. Jezte, pane Donovane, proboha jezte, vždyť vaše ledvinky vychladnou.“

Šedovlasý obhájce začal mechanicky jíst. Díval se na Thomase přimhouřenýma očima. Donovan se s plnými ústy zeptal: „A co byste z toho měl vy, kdybyste…“ Zaskočilo mu a rozkašlal se. Thomas mu ochotně poplácal po zádech.

„Vidíte, vidíte. Hned jsem vám to chtěl říci, ale chyběla mi odvaha. Myslel jsem, že je to neslýchané upozorňovat na něco takového muže tak velkého, jako jste vy.“

„Na co?“ sténal Donovan rozrušeně a zápasil o vzduch.

„2e člověk nemá mluvit s plnými ústy,“ odpověděl náš přítel prostě. „Myslím, že to zas půjde.“

James B. Donovan odložil příbor. Náhle neměl žádné rty. Jeho hlas zněl tak, jak by zněl hlas rampouchu, kdyby dovedl mluvit, což neumí: „Nechrne té hry na kočku a myš. Ptám se: co by měla FBI z toho, kdyby zadržela nejzávažnější přitěžující materiál, a tak zachránila Ábelův život?“

Thomas pohlédl na Hoovera. „Nechcete na tu otázku odpovědět vy, sire?“

Hoover zamumlal něco nesrozumitelného a sklonil se nad talíř.

„Tak je to správné,“ konstatoval Thomas. „Vždycky musím na ty nejtrapnější otázky odpovídat já, to mám rád. Tedy dobře, pane Donovane. FBI by z toho velmi pravděpodobně měla šanci dříve nebo později zachránit život jednoho amerického agenta.“

„Jednoho amerického agenta?“

„Pane Donovane, je mi opravdu šíleně nepříjemné vrtat se takto v nitru americké tajné služby – ale vy sám jste přece kdysi u tohoto spolku byl, že ano? A tenkrát, ke konci války, jste přece pomáhal posilovat abwehr proti Sovětskému svazu. Nebo snad ne?“

James B. Donovan mlčel.

„Nijak vám to nevyčítám,“ vesele zamrkal Thomas. „Byl to koneckonců váš úkol. Inu… Kdo by mohl pokládat za paradoxní, že právě vy dnes obhajujete sovětského špiona?“

„Jako přidělený obhájce. Soud tak chce prokázat svou objektivitu.“

„Prosím, prosím, to neměla být výtka!“ mínil Thomas shovívavě.

„Předpokládám, že každá země má svou tajnou službu,“ promluvil Donovan lehce uraženě.

„Člověk se jen nikdy nesmí nechat chytit,“ mručel Hoover nezřetelně, skloněn nad svým talířem.

„Právě,“ reagoval Thomas. „Ovšem před svým vnitřním zrakem už vidím – je to čistě otázka počtu pravděpodobnosti – den, kdy Sověti chytí amerického agenta. To by se nakonec mohlo stát, nebo ne? Vezměte si přece ještě trošku ledvinek, pánové.“ Elegantně servíroval. „Například jsem se doslechl, že tajná služba vysílá do vzduchu zvláštní letadla, která nefotografují jen mraky.“

„To je samozřejmě naprosto nesmyslná povídačka,“ namítl Edgar Hoover, aniž by pozvedl hlavu.

„Samozřejmě, samozřejmě,“ pozvedl Thomas obočí. James B. Donovan náhle velmi pozorně naslouchal. „Sovětské protesty proti narušování ruského vzdušného prostoru samozřejmě postrádají jakékoli opodstatnění.“

Hoover vzhlédl a zamžoural. „Vždy jsou to meteorologická letadla, která se náhodou odchýlila od svého kursu.“

„No jasně. Ale co by se stalo, kdyby byl jeden z těch – hm – pilotů – meteorologů náhodou sestřelen?“ chtěl vědět Thomas.

Donovan pomalu řekl: „Tato meteorologická letadla znám. Letecká obrana je nikdy nemůže sestřelit. Létají příliš vysoko.“

„Co není, může přece být. Kromě toho prý, jak jsem slyšel, už nějaký čas existují velmi přesné rakety. Když taková raketa sestřelí ze sovětského nebe amerického pilota – meteorologa a on přežije a bude postaven před soud a bude to pilot, kterého by Mr. Hoover rád ještě viděl… nebyla by to škoda, kdyby Mr. Abel už nebyl mezi živými? S mrtvolou se už nemůže uzavřít žádný obchod, pánové!“

„Opravdu, pane Scheunere,“ oslovil Edgar Hoover přidušeným hlasem Thomase, „váš cynismus zachází příliš daleko.“

„Promiňte, pánové. Hovořil jsem jen o možnosti. Čirá hypotéza…“

Advokát velmi pomalu řekl: „A když nebude sestřelen žádný z pilotů našich meteorologických letadel?“

„Vidíte,“ zvedl Thomas vstřícně ruce, „teď si, pane Donovane, konečně rozumíme. Umím si představit, že Mr. Abel by se pak z vděčnosti rozhodl změnit fronty a pracovat pro americkou tajnou službu.“

James B. Donovan se zadíval na Hoovera: „Je to i váš záměr?“

„Slyšel jste pana Scheunera. Nemám, co bych k tomu dodal.“

Advokátův obličej zrudl. „Za co mě vlastně máte, pane Scheunere? Za co máte mého mandanta? To mi to říkáte po lopatě?“

„To,“ sdělil Thomas skromně, „je výtvor mé fantazie, a jinak vůbec nic.“

„Na něco takového můj mandant nikdy nepřistoupí!“ zvolal James B. Donovan.

12

Dne 24. srpna 1957 se jistý Peter Scheuner objevil u ředitele newyorského vyšetřovacího vězení. Z nejvyšších míst měl povolení mluvit mezi čtyřma očima s Rudolfem Ivanovičem Ábelem. Ředitel osobně vedl tuto zřejmě „very important person“ nekonečnými chodbami k hovorně. Přitom vyprávěl, že sovětský špion už má sympatie celého domu: „S rudými jejich spoluvězňové jinak ve věznicích jednají velmi ošklivě. Ale s Ábelem ne!“ Ředitel zakroutil očima. „Říkám vám: je to absolutní miláček všech! Pro vězně hrál, předváděl kabaret, zavedl nový dorozumívací systém…“

„Cože udělal?“

Ředitel se rozpačitě usmál. „No, víte přece, jak se spolu vězňové dorozumívají, když sedí v celách.“

„Starý dobrý systém klepání,“ zahučel Thomas ponořen do sentimentálních vzpomínek na vlastní zážitky z vězení.

„Abel vysvětlil našim vězňům nový, lepší systém, který funguje stokrát rychleji!“

„A sice jak?“

„To bych nerad bezpodmínečně prozradil. Říkám jen, že přes vedení světla.“

„Sakra!“ Thomas povytáhl obočí. Pomyslel si: nejlepší obchodní partnery člověk v životě potkává, až když s nimi nemůže už nic začít.

Došli do hovorny. Thomas vstoupil. Za stěnou z hustého drátěného pletiva stál v elegantním civilním obleku Rudolf Ivanovic Abel. Vážně se díval vstříc svému návštěvníkovi. Ředitel pokynul justičnímu úředníkovi v místnosti. Odešli spolu. Těžké železné dveře se zavřely.

Odděleni drátěnou stěnou proti sobě stáli Thomas Lieven a sovětský špion Abel. Dlouho se na sebe mlčky dívali. V místnosti bylo hluboké ticho. Pak začal Thomas Lieven mluvit…

Nevíme, co řekl. Nevíme, co Abel odpověděl. Abel o tom nikdy nemluvil a nikdy o tom nemluvil ani Thomas Lieven. Jejich rozhovor trval 49 minut.

Dne 26. září 1957 začal proces proti Rudolfu Ivanoviči Ábelovi. Předsedou senátu byla jeho ctihodnost soudce Mortimer Byers. Jednání bylo většinou veřejné.

Trikem si Abel zajistil zastoupení jedním z nejlepších právníků Ameriky. Když ho vyzvali, aby si zvolil obhájce, prohlásil: „Nemám peníze. Těch 3 545 dolarů, které u mě našli, mi nepatří. Nemohu také očekávat, že mě někdo bude zastupovat zadarmo. Proto prosím soud, aby mi obhájce přidělil.“

V právním státě, jakým je Amerika, to znamená, že úřady musely vybrat advokáta, který v žádném případě nemohl být podezírán ze sympatií ke komunistům a který byl eso v oblasti trestní obhajoby – právě tedy muže jako James B. Donovan!

Proces se vyvinul zcela unikátně. Obžalovaný se směl volně pohybovat po soudní budově, jíst v kantýně s porotci a mluvit s reportéry. Na druhé straně soudce Byers nařídil: „Žádný z 38 svědků nesmí před svou výpovědí vstoupit do jednacího sálu, aby sledoval proces.“

To většina z 38 svědků neměla ani zapotřebí, neboť od odpoledne prvního jednacího dne si mohli velmi přesně přečíst v novinách všechno, co se v jednacím sále odehrálo…

Z bezpečnostních důvodů bylo nařízeno, že agenti FBI a jiné ohrožené osoby smějí na stanoviště svědků vstoupit jen se zakrytým obličejem. Měli na hlavách kapuce s malými otvory pro ústa a oči a vypadali jako delegáti Ku-Klux-Klanu.

Také Thomas Lieven se objevil v takové pokrývce hlavy. Na prsou měl, jako všichni maskovaní svědkové, číslo.

Ve výtahu z jeho stenograficky zachyceného výslechu čteme:

BYERS: „Číslo 17, byl jste u toho, když byl Mr. Abel zatčen. Popište jeho chování.“

ČÍSLO 17: „Mr. Abel byl velmi klidný. Jen při domovní prohlídce začal být hysterický.“

BYERS: „Proč?“

ČÍSLO 17: „Protože v bytě vedle řvalo rádio. Zpíval Elvis Presley. Mr. Abel si přitiskl pěsti na uši. Zařval: ‚To je největší jed na nervy! Tenhle chlap je hlavní důvod, proč se chci vrátit zpátky do Ruska!‘“

Smích.

BYERS: „Vyprošuji si absolutní klid! Číslo 17, vy jste mluvil s obyvateli domu. Jaký dojem měli oni z pana Ábela?“

ČÍSLO 17: „Ten nejlepší, jaký si lze myslet. Všichni ho pokládali za dobrotisko. Mnohé z nich v té době portrétoval – i úředníky kanceláře FBI, která je v budově.“

Neklid.

BYERS: „On maloval úředníky FBI?“

ČÍSLO 17: „Půl tuctu. A velmi talentovaně, Vaše ctihodnosti.“

BYERS: „Ze spisů vyplývá, že Abel nechal krátkovlnnou vysílačku, kterou používal, zcela volně stát v ateliéru.“

ČÍSLO 17: „Tak to je, Vaše ctihodnosti.“

BYERS: „Agentům FBI to nebylo nápadné?“

ČÍSLO 17: „Ale ano. Někteří si nechali přístroj podrobně vysvětlit. Považovali Ábela za radioamatéra. Jednou začala vysílačka dokonce pracovat, zatímco Abel maloval kteréhosi agenta FBI. Abel odvysílal krátkou odpověď. Agent se zeptal: ‚Kdo to byl?‘ – Abel odpověděl: ‚Kdo myslíte, že to byl? Samozřejmě Moskva!‘“

Hlasitý smích.

BYERS: „Jestli se bude taková scéna opakovat, nechám vyklidit sál! Číslo 17, vy jste zajistil několik starých papírových kapesníků, do nichž Abel ukryl miniaturní mikrotečky. Jedna obsahovala dešifrovací klíč ke složitému kódu. Podařilo se vám rozšifrovat zprávu, kterou obžalovaný napsal bezprostředně před svým zatčením v podobě mnoha skupin čtyřmístných čísel?“

ČÍSLO 17: „To se mi podařilo, Vaše ctihodnosti.“

BYERS: „Jaká to byla zpráva?“

ČÍSLO 17 (čte z lístku): „Blahopřejeme vám k nádhernému králíkovi. Nezapomeňte se zabývat Beethovenovou partiturou. Kuřte svou dýmku, ale červenou knížku držte v pravé ruce.“

BYERS: „To přece není jasný text!“

ČÍSLO 17: „Samozřejmě, že ne, Vaše ctihodnosti. To je rozluštěný číselný kód. Zdá se, že Abel své zprávy zašifroval dvojitě.“

BYERS: „A klíč ke druhému kódu?“

ČÍSLO 17: „Bohužel nebyl nikdy nalezen, Vaše ctihodnosti.“

Velký smích. Neklid. Soudce Byers nechává vyklidit sál. Jednání přerušeno vil hodin 34 minuty…

Proces trval téměř čtyři týdny. Pak byla řada na porotcích, aby se vyslovili o vině. Hodiny se radili. Diváci a reportéři byli čím dál neklidnější. Co tam ještě bylo na hodinové porady?

Teprve v 19 hodin 45 minut dne 23. října se porotci vrátili zpět do sálu. Bylo mrtvé ticho. Všichni přítomní povstali, když se soudce Byers zeptal: „Nu, pane předsedo, rozhodli jste o vině?“

„Ano, Vaše ctihodnosti.“

„Jak zní vaše rozhodnutí?“

„Naše rozhodnutí zní: obžalovaný je vinen ve smyslu obžaloby.“

Ve tváři Rudolfa Ivanovice Ábela se nepohnul ani sval.

Dne 15. listopadu byl vynesen rozsudek: 30 let káznice a 2 000 dolarů pokuty.

30 let a 2 000 dolarů pokuty pro největšího ruského špiona všech dob? Jak bylo něco takového možné? Celé zemi to vrtalo v hlavě – ale jen několik dní. Pak aféra Abel, jako všechno v životě, upadla v zapomnění…

Zvláštní hra osudu!

V době, kdy šly tyto řádky poprvé do tisku, světové dějiny nás tak říkajíc dohonily a prognóza našeho přítele Thomase Lievena se stala skutečností. Doufáme, že laskavý čtenář nám promine krátké časové odskočení do bezprostřední současnosti. Musíme se toho odvážit, jinak by byl náš příběh o případu Abel neúplný.

Dne 1. května 1960 padlo poblíž sovětského města Sverdlovska do rukou Sovětů americké špionážní letadlo typu U-2. „Americké letadlo sestřelené ruskou raketou…,“ bylo možné číst ve všech novinách. Pilot letadla se jmenoval Francis G. Powers, bylo mu třicet let, byl ženatý a byl občanem amerického federálního státu Virginie. Příhoda se udála v době velmi napjaté politické situace, bezprostředně před začátkem tak zvané „vrcholné pařížské konference“, na níž se Eisenhower, Chruščov, Macmillan a de Gaulle chtěli radit o míru ve světě. Sovětům posloužila příhoda jako záminka, jak konferenci rozbít dříve, než začala.

Pilot byl v Moskvě postaven před vojenský soud. Sověti inscenovali obrovský propagandistický proces. Generální prokurátor Ruděnko – kdysi sovětský žalobce v Norimberském procesu – ve své řeči prohlásil: „Tady nestojí před soudem jen letec Powers, nýbrž americká vláda, skutečný inspirátor a organizátor tohoto obludného zločinu.“

Přestože zločin nazval obludným, byl státní návladní v závěru svého projevu přemožen mírností: „Beru v úvahu lítost obžalovaného a netrvám na trestu smrti.“ Ruděnko požadoval 15 let odnětí svobody. Soud vyměřil trest ještě mírněji: pilotovi byla svoboda odňata na deset let…

Sovětský špion Abel, odsouzený na třicet let káznice, zanechal v Sovětském svazu manželku, vdanou dceru a malého syna. Nesměli se zúčastnit procesu. Oproti tomu manželka pilota Powerse, jeho rodiče a tchyně dostali od Sovětů povolení k příjezdu a při procesu proti sestřelenému pilotovi seděli v lóži soudního sálu v Moskvě.

Oliver Powers, bodrý švec, novinářům sdělil: „Doufám, že Chruščov dá mému ubohému chlapci milost. Vždyť přece sám ztratil syna ve válce proti Němcům, v níž naši vojáci bok po boku bojovali vedle Rusů. A když už mu nebude moci dát milost, pak by snad byla možnost vyměnit ho za sovětského špiona, který byl chycen ve Státech. Myslím agenta Ábela…“

A co se pak stalo?

Nu, co asi?

13

Doufáme, jak již bylo řečeno, že laskavý čtenář nám prominul krátký časový odskok do bezprostřední současnosti. Ale vraťme se co nejrychleji zpět do podzimu roku 1957. A tady se musíme hned ještě jednou omluvit. Doufáme, že nám promine také Federal Bureau of Investigation, když nyní budeme vyprávět o „Harperově klinice“, která – potud chceme vyjít FBI vstříc – se samozřejmě nejmenuje Harperova klinika. Neprozradíme ani, kde je. Ale existuje, víme kde a víme také, pod jakým jménem.

Dne 23. října 1957 byl sovětský špion Abel uznán vinným. Dne 25. října vstoupili do pracovny Edgara Hoovera v jeho úředním sídle ve Washingtonu dva lidé: Thomas Lieven a Pamela Faberová.

Krásná mladá žena s vlasy černými až do modra a velkými jasně červenými ústy se stále znovu a znovu po straně zamilovaně dívala na Thomase Lievena.

Hoover měl dobrou náladu; srdečně oba pozdravil.

„A co pro vás mohu udělat?“ zeptal se.

„Můžete splnit svůj slib,“ tvářil se Thomas vlídně. „Vzpomínáte si, že jsem svého času žádal o možnost, abych směl po ukončení svého poslání zemřít.“

„Vzpomínám si,“ řekl Hoover pomalu.

„No tak,“ vykřikla Pamela hlasitě, „a teď už je to aktuální! Pak se chceme co nejrychleji vzít.“

Hoover se kousl do rtů. „Své slovo plním,“ řekl. „Ale nesmíte si myslet, že to je nějaký med, pane Lievene. Něco takového bolí, proklatě bolí.“

„Co člověk pro svou smrt neudělá,“ mínil Thomas. „Kromě toho přece mají v Harperově klinice prvotřídní odborníky, jak jsem slyšel.“ (Neřekl Harperově.)

„Tak dobře. Domluvím tu záležitost s klinikou. Umřete krásně a buďte šťasten, velmi šťasten s Pamelou. Ovšem: může to trvat týdny, než budete mrtvý! Mrtvolu, která je vám podobná, člověk nenajde každý den.“

„Mr. Hoover, prosím vás, v tak velké zemi, jako je Amerika, se už přece dá sehnat něco, co se hodí,“ ujišťoval Thomas Lieven.

Krásná čtenářko, moudrý čtenáři!

Nic nepomůže, už jsme došli tak daleko. Nemůžeme také mluvit okolo. Musíme se vyjádřit jasně. A to, co musíme vyjádřit, není jemné ani hezké.

Pamětlivi své pověsti, mnoha svých útlocitných přátel a dobrého vkusu, řekněme předem alespoň s veškerou vážností: nic nám není více vzdáleno, než si ze známé hrůzy dělat známou legraci! Rádi bychom zamlčeli, co se stalo, ale – stalo se to! Stalo se to skutečně a opravdu tak, i kdybychom se všichni postavili na hlavu.

Dne 27. října přijel Thomas Lieven v doprovodu Pamely Faberové na Harperovu kliniku, která, odloučena od světa, obklopena vysokými zdmi a střežena agenty FBI, leží někde ve Spojených státech.

Thomas dostal komfortní pokoj, jehož okno vedlo do velkého parku. Pamela dostala pokoj vedle. Hned po příjezdu ho navštívila. Dvě hodiny si říkali dobrý den…

Nakonec Pamela šťastně a unaveně vzdychla: „Ach, je to krásné být s tebou konečně sama!“

„Když nás nechají,“ dodal a něžně ji pohladil. „Je to zvláštní stav, tedy opravdu! Když si pomyslím, že dostanu novou tvář, nové doklady, nové jméno, novou národnost – všechno nové. Kdo už má v osmačtyřiceti letech takové štěstí?“ Políbil ji. „Jakého mě chceš mít, má sladká?“

„Co myslíš?“

„No ano, podívej: když mi teď začnou přiřezávat obličej, jistě před tím mohu mít nějaká přání. Pokud jde o uši. Nebo nos.“

Pamela se musela smát. „Víš, jako dítě jsem byla nadšená Řeky. Myslela jsem si: muž, kterého si jednou vezmu, musí mít řecký profil! Myslíš… myslíš…,“ Pamela zčervenala, „je to příliš hloupé.“

„Myslíš řecký nos?“ zeptal se přívětivě. „Když to není nic jiného! A mé uši jsou v pořádku?“

„Určitě, miláčku. Jinak je vůbec všechno v pořádku.“

„Jsi si jista? Ještě je čas! Při operaci jde všechno z jedné vody. Páni doktoři tady mohou jistě na mně všechno zkrášlit – zvětšit – zmenšit – jak si přeješ…“

„Ne,“ vykřikla prudce, „ne, jinak ať všechno zůstane tak, jak to je!“

14

V následujících dnech měli tři lékaři plné ruce práce s Thomasem Lievenem. Fotografovali ho, měřili mu lebku velkými kružítky, vyšetřovali na něm prostě všechno. Pak už nesměl kouřit. Pak už nesměl pít. Pak nesměla Pamela – pak už nesměl Thomas vůbec nic.

Dne 7. listopadu ho operovali. Když se probral, ležel v pokoji, hlavu měl zavázanou a bolela ho.

Čtvrtý den po operaci se zvolna začal cítit lépe. Lékaři vyměnili obvazy. Pamela seděla celé dny u jeho postele a bavila ho, ale samými vážnými historkami; protože když se Thomas pod obvazem zkoušel smát, pořád to ještě bolelo.

Jednoho dne došel na kliniku pro pana Greye – tak se Thomas teď jmenoval – netrpělivě očekávaný telegram. Text zněl:

teta věra šťastně přistála, stop všechno dobré edgar

Pamela a Thomas četli telegram. Pamela šťastně vykřikla a stiskla mu ruku: „Našli mrtvolu, miláčku, našli tu vhodnou mrtvolu!“

„Teď už se nemůže nic stát,“ konstatoval Thomas spokojeně. Ale to se spletl! Něco se, bohužel, bohužel stalo. Dne 13. listopadu přijel na kliniku ustaraný pán s melancholickýma očima a těžkou rýmou. Prosil Mr. Greye o rozhovor mezi čtyřma očima. Když s naším přítelem osaměl, představil se jako John Misaras, agent FBI. Nastydlý Misaras přinesl smutné zprávy:

„S tou mrtvolou se stalo něco nepříjemného. Jsme z toho velmi nešťastní, věřte mi to, pane Grey!“ Hromově kýchl.

„Co se s tou mrtvolou stalo?“ zeptal se Thomas stísněně.

„Už tady není.“

„Kdepak je?“

„V Ankaře.“

„Aha,“ řekl Thomas poprvé.

„Abyste věděl, toho dne bylo pět mrtvol. A dvě z nich byly zaměněny. Naše a ještě jedna. Tu druhou mrtvolu ještě máme. Je to turecký diplomat. Ale ten vám bohužel není podobný. Je to bída.“

„Aha,“ řekl Thomas podruhé.

„Vy tomu nerozumíte?“

„Na mou duši! – Ani slovo.“

„V Detroitu jsme našli mrtvého bez rodinných příslušníků. Ten muž mohl být vaším dvojčetem! Infarkt. Pro jistotu jsme ho patřičně preparovali –“

„Vy jste ho preparovali?“

„Ano. A pak jsme ho zapakovali do speciální rakve, abychom ho letecky dopravili do Evropy. Můj šéf chtěl mít jistotu. Aby nevzbudil pozornost ostatních agentů, poslal naši mrtvolu do Evropy letadlem, které mělo na palubě ještě čtyři jiné rakve. Pronajaté letadlo. Najalo je turecké velvyslanectví. Víte, ten turecký diplomat přišel se svou rodinou o život při autonehodě. Se ženou a dvěma velkými dětmi. Bylo to ve všech novinách. I to, že pro čtyři rakve bylo najato letadlo. A tak nebylo vůbec nápadné, že jsme na palubu přinesli o jednu rakev víc. Nikdo se o to nestaral.“

„Chápu.“

„Bohužel se pak v Paříži stala nepříjemná věc. Tam měla být naše rakev vyložena. Další čtyři rakve měly pokračovat v letu do Ankary. Rakev s naší mrtvolou jsme samozřejmě označili. Ale do zakódovaného telegramu se vloudila chyba a naši lidé v Paříži vyzvedli z letadla nesprávnou rakev.“

„Ach bože.“

„Ano, je to velmi trapné. Ležel v ní, jak jsme mezitím zjistili, ten turecký diplomat.“

„A… a ta mrtvola, co mi byla podobná?“

„Byla včera pohřbena v Ankaře. Do rodinného hrobu. Opravdu je mi líto, pane Greyi, ale už se nedá nic dělat. Musíme čekat, než pro vás zase něco najdeme…“

Tak tedy Thomas a Pamela čekali. 19. listopadu došel pro pana Greye další telegram:

strýček fred je v bezpečí stop všechno dobré edgar

„Zase mají vhodnou mrtvolu,“ zašeptala Pamela.

„Jen držme palce, aby se zase něco nepřihodilo,“ mrkl Thomas. Tentokrát se už nepřihodilo nic. Druhá vhodná mrtvola ležela v době, kdy Thomas a Pamela drželi palce, na operačním stole jednoho lékaře FBI v Chicagu. Mrtvý byl Thomasů Lievenovi mimořádně podobný. Podle fotografií Thomase se lékař s peroxidovými a parafinovými injekcemi a dalšími podobnými pěknými věcmi postaral o to, že mrtvý byl Thomasů Lievenovi ještě podobnější. Spolupracovníci FBI zatím připravili oblečení a věci, které patřily Thomasovi, jako zlaté opakovači hodinky a čtyři pasy na čtyři různá jména.

Agent FBI se zájmem sledoval práci kosmetického chirurga, který se, zatímco vstřikoval trochu tekutého parafinu do nosu mrtvého, ptal: „Kdo to je?“

„Lucky Campanello,“ hlásil agent. „Narkotika, vydírání, obchod s děvčaty. Několik mých kamarádů s ním mělo před dvěma hodinami přestřelku. Měli štěstí. On měl smůlu.“

„Ano, to vidím,“ potvrdil lékař a díval se na místo, kde kulka z pistole vnikla do hrudi přímo nad srdcem Lucky Campanella.

Tento Campanello po celý svůj 47 let trvající pozemský život jen zlo páchal a ze zla žil. Nikomu nebyl pro radost, nikdo ho neměl rád, mnozí ho nenáviděli. Neměl příbuzné. Proto byl schopen po své smrti, sehrát jednu velkou kladnou roli – svou první.

Poté, co s ním byl lékař v Chicagu hotov, byl Lucky ve speciální rakvi dopraven na Maltu. Zde kotvila americká loď. Speciální rakev byla co nejrychleji přenesena z letiště na loď. O několik minut později loď vyplula.

O půlnoci 20. listopadu se loď pohupovala na úrovni Lisabonu za hranicemi portugalských výsostných vod. Byl spuštěn člun. Do něj nastoupili tři živí a jeden mrtvý pán. Člun zamířil k pobřeží.

Časně ráno dne 21. listopadu 1957 pak děti, které si hrály na bílé pláži rybářské vesnice Cascais před Lisabonem, našly barevné mušle, mořské hvězdice, polomrtvé ryby a mrtvého pána…

EPILOG

1

No a jak to bylo dál? Jak ten příběh končí? Co se stalo s Thomasem Lievenem a Pamelou? Kdo nám vyprávěl všechna jeho bláznivá dobrodružství? Jak jsme se vůbec dostali k možnosti vyprávět o tajných a nejtajnějších událostech naší doby?

To je mnoho otázek. Můžeme na všechny odpovědět. I když je bohužel nutné, aby ze stínu vystoupil muž, který svým povoláním do stínu patří a ve stínu má stále zůstat.

Tento muž jsem já. Já, autor, který pro vás sepsal dobrodružství a recepty tajného agenta Thomase Lievena.

Na pokyn svého nakladatelství jsem v srpnu 1958 odletěl do USA. Měl jsem tam zůstat měsíc. Zůstal jsem čtyři. Měl jsem sbírat materiál pro román. Ten román nebyl nikdy napsán.

Ale příběh, který jste právě dočetli, napsán byl! Přišel jsem mu na stopu na druhé straně oceánu. Stopa začala – jak také jinak – u jedné nádherné ženy.

Z dobrých důvodů nemohu uvést jméno města, v němž jsem tuto ženu poprvé uviděl. Bylo mírné, zářijové poledne. Měl jsem hlad. Jeden můj přítel, reportér, mi doporučil restauraci pro labužníky. Tam jsem směřoval. Tak jsem ji uviděl…

Šla přede mnou. Na vysokých podpatcích. V přiléhavém béžovém kostýmu. Měla černé vlasy do modra. Nádhernou postavu. Byla středně velká. Její křivky připomínaly závodní jachtu.

Zrychlil jsem krok. Předešel jsem tu dámu. Měla velká rudá ústa, velké černé oči a krásné čelo.

Najednou jsem zapomněl na hlad.

Má milovaná Lulu ať mi odpustí: zná muže a ví, že jsou všichni stejní a za nic nestojí, když je člověk pustí samotné na cestu.

Další kilometr cesty po bulváru jsem pokračoval ve své opovážlivé hře. Chvilku jsem šel před ní, pak jsem ji nechal předejít. Čím déle jsem se na ni díval, tím více se mi ta dáma líbila. – Odpusť mi, sladká Lulu, vždyť víš, že miluji jen tebe!

Dáma si samozřejmě všimla, co se se mnou děje. Krátce se usmála. Nezlobila se. Milé dámy se nikdy nezlobí. Jen šla trochu rychleji. Já také.

Pak se před námi objevil lokál, který mi můj přítel doporučil. A náhle se stalo něco neočekávaného. Vzrušující dáma jej neminula. Naopak: zašla dovnitř.

Tak tedy za ní, pomyslel jsem si a následoval ji. A netušil jsem, co mě očekává za dveřmi do restaurace!

V malé šatně jsem nádhernou dámu dohonil. Stála před zrcadlem a upravovala si vlasy.

„Hallo,“ oslovil jsem ji anglicky.

Usmála se do zrcadla a rovněž prohodila „Hallo!“

Uklonil jsem se a řekl své jméno. Pak jsem pokračoval: „Milá dámo, musíte vědět, že od narození trpím chorobnou nesmělostí. Nikdy dříve jsem ani ve snu nepomyslel na to, abych oslovil cizího člověka.“

„Skutečně?“ se smíchem se otočila.

„Skutečně. Ale dnes, když jsem vás uviděl, to bylo silnější než já! Madame, pomohla jste mi překonat můj komplex! Děkuji vám! To je důvod k oslavě. Tady prý mají skvělá bažanti prsíčka s oblohou.“

Vážně se na mne podívala. „Ano, bažanti prsíčka tu mají výborná.“

„Tak tedy – mohu jít před vámi?“ Už jsem šel. Následovala mě.

Lokál byl jen středně velký, nesmírně útulný, zařízený starožitným nábytkem a úplně obsazený! Jen jeden stůl v rohu byl ještě prázdný. Stála na něm malá tabulka REZERVOVÁNO.

Číšníkovi, který přispěchal, jsem vtiskl do ruky pětidolarovku a prohlásil: „To je milé, že jste nám ten stůl tak dlouho rezervoval.“

Pak jsem té okouzlující dámě pomohl usednout. Dáma objednávala: „Vezmeme si dvakrát bažanti prsíčka s oblohou, Henry. Předtím polévku z račích ocásků. Ale nejprve aperitiv. Máte rád suché martini, Mr. Simmel?“

Naštěstí mám velkorysého vydavatele, pomyslel jsem si. Děti, děti, to zas bude účtování diet!

„Malou whisky mám raději, je-li vám libo.“

„Já také. Tedy dvě dvojité, Henry,“ dodala dáma.

„V pořádku, šéfko,“ uklonil se číšník Henry a zmizel.

„Co to bylo?“ zeptal jsem se. „Řekl, šéfko?“

„Řekl, šéfko.“

„Ale proč?“

„Protože jsem tady šéfka.“ Smála se. „Těch pět dolarů jste si mohl ušetřit!“

„Ach, víte, to všechno zaplatí můj vydavatel.“

„Vydavatel? Vy jste spisovatel?“

„Někteří říkají, že ano, někteří říkají, že ne, slečno… ach…“

„Thompsonová, Pamela Thompsonová,“ představila se. Náhle se na mě dívala s velkým zájmem. Proč?

„Náhle se na mě díváte s opravdovým zájmem, miss Thompsonová. Proč?“

„Protože jste spisovatel, pane. Já mám pro spisovatele slabost.“

„To je báječné!“

Vážené dámy a vážení pánové, zkraťme to: polévka z račích ocásků byla vynikající, bažanti prsíčka strhující. Mluvil jsem nepřetržitě. Rozumí se, že šíleně duchaplně. Při kávě byla ochotna se mnou jít do kina. „Okay, Mr. Simmel. Dovolte, abych obstarala vstupenky; znám majitele kina. Představení začíná v půl deváté. Zastavíte se pro mne?“

„Nesmírně rád.“

„Řekněme v půl osmé? Pak si ještě u mě můžeme dát drink…“

„V půl osmé je to báječné.“

Děti, děti, musel jsem na ženy nesmírně působit! Sakra, proč jsem vlastně nešel k filmu?

2

Toho odpoledne jsem šel k holiči. A potom jsem koupil dvě krásné orchideje. A oblékl jsem si svůj nejlepší oblek. Ten tmavomodrý. Přesně v půl osmé, v ruce celofánovou krabici, jsem zvonil u domovních dveří, na nichž byla připevněna mosazná tabulka s nápisem:

THOMPSON

Nemusel jsem čekat dlouho. Dveře se otevřely. Stál v nich muž. Asi padesátiletý. Štíhlý, vysoký, s úzkou tváří, chytrýma očima, vysokým čelem, prošedivělými spánky. Měl klasický řecký nos. Žádný vousek pod nosem. Muž, jak ho tak ženy milují…

„Mr. Simmel, předpokládám,“ vítal mě onen muž. „Pojďte dál. Velmi mě těší, že vás poznávám. Moje žena mi už o vás vyprávěla!“

„Vaše… hm… vaše žena?“

„Ano, moje žena. Jmenuji se Thompson, Roger Thompson.“

Za jeho zády se něco pohnulo. Do haly vstoupila Pamela, má sladká Pamela. Měla na sobě zelené koktejlové šaty se zlatými arabeskami a hlubokým výstřihem. Zářivě a nevinně se usmívala. „Ach, tady jste! Můj bože, ty nádherné orchideje! Není roztomilý, Rogere? Ostatně nemáte doufám nic proti tomu, že můj muž půjde do kina s námi?“

Moje sladká Lulu, která mě přesně zná, mohla později, když jsem jí to vyprávěl, umřít smíchy: „Bravo. To ti přeju!“

Toho večera v kině jsem se strašně litoval. Kolenem jsem neustále narážel na stěnu lóže. A mé sedadlo bylo nepohodlně tvrdé. A bylo horko. A cítil jsem, jak mě začíná bolet hlava. A když jsem viděl, že pán a paní Thompsonovi se chytili za ruce sotva bylo po týdeníku, zatvrdil jsem se: typický příklad zkaženého večera.

Ale to jsem se zase spletl. Úplně a mimořádně!

Neboť ten večer po kině byl ten nejmilejší večer, jaký jsem v Americe prožil. Šli jsme na večeři – samozřejmě že do lokálu Thompsonových. A jak jsme jedli, dobrý bože! Pan Thompson sestavil menu. Sám zašel do kuchyně. Na chvíli jsem s Pamelou osaměl.

„Zlobíte se?“ zeptala se.

„Ale ne.“

„Víte, byl jste dnes v poledne tak milý – tak sympatický… Všechno, co jste říkal, se mi líbilo…“

„Copak jsem říkal?“

„Že rád dobře jíte – že jste rád ve společnosti krásných žen – že už nikdy nechcete znovu obléknout uniformu – že se cítíte doma všude na světě, kde máte přátele…“

„Vážená dámo, musím ještě něco říci.“

„Ano, prosím?“

„Váš manžel je… také velmi milý – je mi velmi sympatický.“

Rozzářila se: „Že ano, takový on je! Ach, vy ho neznáte. Vy nevíte, co jsem s ním prožila. Nevíte, jak myslí. U mě láska vždycky procházela hlavou. Muže, které jsem nemohla obdivovat pro to, co říkali a mysleli, jsem nikdy nemohla skutečně milovat. U Rogera to byla láska na první pohled. Ta velká láska mého života…“

„Ale… ale proč jste pak pozvala mě, paní Thompsonová?“

„Pamelo.“

„Proč jste mě pozvala, Pamelo?“

„Protože jste spisovatel. Pochopíte to až později – možná, možná také ne… To všechno záleží na něm.“

„Vy děláte všechno, co řekne?“

„Ano…“ Zářivě na mě pohlédla. „A on dělá, co řeknu já! Vždycky. Stále se mě ptá na radu. Někdy mi je samozřejmě trochu nevěrný, jako všichni muži. Ale vždycky se ke mně vrátí. Vím, že jsem jediná žena, se kterou chce žít. To ženu posiluje – ne?“

Život je zvláštní!

To, co jsem si představoval, se nesplnilo. Co jsem od Pamely chtěl, to jsem nedostal. Dostal jsem něco lepšího: její přátelství a přátelství jejího muže.

V následujících třech týdnech jsme byli spolu skoro každý den. Bavili jsme se báječně! Zdálo se, jako bychom měli opravdu na všechno stejný názor!

Často mi bylo nápadné, že mě Thompson pozoruje, soustředěně a zamyšleně. Pak mi bylo nápadné, že se mě trochu moc vyptává. Na mou minulost. Mé názory. Mé zkušenosti. On o sobě nevyprávěl nic.

Sbíral jsem, jak bylo mým úkolem, materiál na nový román. Párkrát jsem proto musel opustit město. Vždycky jsem se těšil na návrat, neboť vždycky mě Thompsonovi přišli naproti na nádraží, na letiště. Nakonec jsem se domníval, že jsem sebral dost materiálu. Rezervoval jsem si letenku za oceán, do Frankfurtu na Mohanem. Mé letadlo mělo startovat 29. října 1958 ve 20 hodin 45 minut.

28. října volal Roger Thompson do mého hotelu. Oznámil mi: „Slyším, že nás chcete opustit. Rád bych pro vás připravil ještě jedno malé jídlo.“

„To by bylo nádherné, Rogere.“

„Řekněme dnes večer v 19 hodin 30 minut?“

„19.30 je okay.“

„Ach, a ještě něco… zavolejte své letecké společnosti. Zrušte závaznou rezervaci na zítřejší večer. Ať vás přesunou na seznam čekatelů.“

„Proč?“

„No protože si umím představit, že tu ještě chvíli zůstanete.“

„Tomu nerozumím.“

Slyšel jsem, jak se směje: „Dnes večer všechno pochopíte. A nenoste, proboha, zase dvě orchideje!“

Přinesl jsem tedy tři orchideje a Pamela byla krásná jako nikdy předtím a Roger byl šarmantní jako nikdy dřív a jídlo, které sám uvařil, bylo tak dobré jako ještě nikdy. Jako předkrm byla vařená kambala obložená pečenými ústřicemi a politá jemnou holandskou omáčkou, v níž byl zamíchán kaviár.

„Něco takového jsem ještě nikdy nejedl,“ přiznal jsem. „To si musím napsat pro svou ženu…“

„Bylo by toho k zapsání mnohem víc než mé recepty,“ zasnil se můj hostitel.

Podíval jsem se na něho, podíval jsem se na jeho krásnou ženu. Oba se usmívali. Plni dobré vůle a sympatií.

Roger Thompson promluvil: „Můj milý, mám k Pamelinu úsudku bezmeznou důvěru. Pamela vás totiž od prvního okamžiku pokládala za důvěryhodného člověka. Jsem muž, který musí být velmi opatrný!“

Menu

Kambala s ústřicemi a holandskou omáčkou s kaviárem

Filé Wellington s omáčkou Madeira

Salcburské nočky

Někde v USA, 28. října 1958

PŘI TOMTO JÍDLE SE ZRODILA TATO KNIHA

Kambala

Kambalu, ne příliš doměkka vařenou ve slané vodě, položíme světlou stranou nahoru na předehřátou mísu a obložíme ji pečenými ústřicemi.

Pečené ústřice

Skořápky ústřic necháme pootevřít hned u prodavače, a než je použijeme, uskladníme je na ledu. Pak odstraníme vous a ústřice vyjmeme. – Osušíme je v ubrousku, obalíme v mouce, našlehaném vajíčku a jemné strouhance a rychle je na másle opečeme.

Holandská omáčka s kaviárem

Ušleháme v malém kastrůlku dva žloutky s trochou octa a středně velkou lžičkou horké vody, postavíme do horké lázně na malý plamen, za stálého míchání přidáme 125 g másla a třeme, dokud není omáčka hustá, aniž by se však začala vařit. Okořeníme solí a citronem. – Těsně před servírováním vmícháme do horké omáčky 50 g kaviáru.

Filé Wellington

Vezmeme střední část hovězího filé, lehce opečeme, vychladlé položíme na lístkové těsto, které je pokryto směsí z posekané a na másle dušené šalotky, žampionů, petržele a estragonu. – Vrchní stranu pokryjeme husími játry a plátky lanýžů dušenými v madeiře, těsto přehneme a žloutkem dobře slepíme. Pečeme v troubě do zlatohněda. – Z vypečené Stavy z masa a z dušené náplně připravíme omáčku, kterou silně ochutíme madeirou.

Salcburské nočky

Ve velké míse ušleháme tuhý sníh ze 6 bílků, vmícháme do něj 6 žloutků, 2 polévkové lžíce mouky a cukru, 60 g rozpuštěného másla a 1/4 šálku teplého mléka oslazeného vanilkovým cukrem. – Dalších 60 g másla necháme rozpálit na hluboké železné pánvi a do ní naložíme těsto. Zakryté necháme péci tak dlouho, až se začne odspodu zbarvovat. Lžičkou vykrájíme větší noky, obrátíme je a necháme opět zakryté péci tak dlouho, až začnou dostávat barvu, přilijeme 1/4 šálku mléka slazeného vanilkou a zakrytou pánev necháme stát na horkém tálu, aby se mléko vsáklo a noky byly kypré. – Musí se servírovat pocukrované a okamžitě, aby nesplaskly.

„Opatrný? Jak to?“

„Inu, jak to!“ Thompson se zabýval svou rybou. Pak se usmál. „Mario, neměl jsem vždycky restauraci pro labužníky. Nejmenoval jsem se vždycky Roger Thompson. Mám za sebou hrozně divoký život. Ještě trochu kaviáru?“

„Nech přece těch hloupostí,“ pokárala ho Pamela. Podívala se na mě. „Muž skutečně prožil mnoho. Směšné věci. Smutné věci. Vzrušující věci. Vždycky jsem říkala: tohle všechno by měl jednou někdo napsat! Hodně lidí by mělo vědět, co se mu stalo. Mohlo by to být užitečné!“

„Užitečné?“

„Můj muž je přesvědčený pacifista.“

„Je jenom otázka,“ uzavřel muž, jenž si říkal Roger Thompson, „zda mi můžete slíbit, že se nikdo nedozví mé skutečné jméno a mou skutečnou adresu, když vám budu svůj příběh vyprávět?“

„Ano,“ ujistil jsem. „To mohu slíbit.“

3

28. října 1958 stop 23.48 hodin stop švýcarskému tiskovému a nakladatelskému domu curych stop odřekl jsem zpáteční let stop jsem na stopě nové story stop letecký doporučený dopis s detaily na cestě stop prosím o co nejrychlejší stanovisko a okamžité zaslání 1 000 amerických dolarů stop srdečně simmel

4

1. list. 1958 09.45 hodin stop švýcarský tiskový a nakladatelský dům vám po přečtení vašeho informačního dopisu ukládá uzavřít opční smlouvu na získání autorských práv a provést příslušné magnetofonové rešerše stop zůstaňte tak dlouho, jak je třeba stop 1 000 us dolarů poukázáno stop meyer švýcarský tiskový a nakladatelský dům

Zůstal jsem v Americe do 2. ledna 1959. Když jsem odlétal, měl jsem ve svém zavazadle šestnáct po obou stranách namluvených magnetofonových pásků. Když jsem odlétal, vezl jsem zpět do Evropy příběh jednoho příkladného života: dobrodružství a recepty tajného agenta Thomase Lievena.

Pochopíte a prominete, když říkám, že muž, který mi vyprávěl svůj život, se samozřejmě nejmenuje ani Roger Thompson, ani Thomas Lieven. Pochopíte, že zamlčím jméno města, v němž dnes se svou krásnou ženou žije a pracuje. Svou restauraci mimochodem koupil za peníze, které mu vynesla operace s akciemi DESU, o níž jsme mluvili na počátku této knihy. Půjčka švýcarského makléře Pierra Muerrliho přinesla Thomasovi štěstí. Úspěšnými spekulacemi zbohatl. Už v létě 1958 letěla Pamela na jeho pokyn a s jeho plnými mocemi do Curychu, předala panu Muerrlimu jeho 717 850 franků, vyzvedla padělané akcie z číslované schránky, roztrhala je a spláchla na toaletě ve svém hotelovém apartmá. Všichni jen vydělali, nikdo nebyl poškozen, přesně tak, jak to Thomas Lieven předvídal. A co víc: nikdo nezpozoroval, co se vlastně stalo.

„Roger Thompson“ a jeho žena stáli na terase letištní budovy, když se letadlo se mnou rychleji a rychleji hnalo po startovací dráze, vstříc dalekým obzorům, Atlantiku a Starému světu. Náhle mi bylo velmi teskno u srdce. Žij blaze, Pamelo, žij blaze, Rogere, žijte oba blaze…

Napsal jsem, co jste mi vyprávěli. Doufejme, že se mnou budete spokojení. Poslední metry poslední pásky jsou v magnetofonu. Mluví na nich Thomas Lieven a já svůj příběh uzavírám jeho slovy:

„Celý svůj život jsem nedůvěřoval velkým slovům a velkým hrdinům. Neměl jsem v lásce ani národní hymny, uniformy a takzvané silné muže.

Můj starý přítel Bastian skončil zase v Marseille. Daří se mu dobře. Pracuje jako šéf vykládky v přístavu. Dostane se do styku s mnoha lidmi: s Číňany a Němci, s Francouzi, Korsičany a Araby. Má je všechny rád a všichni mají rádi jeho. Říkají: ‚Je to prima chlap. S tím se dá rozumně mluvit.‘

Ve své malé restauraci se také dostanu do styku s mnoha lidmi: s bílými, žlutými a černochy. Mezi mými hosty jsou někteří židovského vyznání, jiní křesťanského. Je mezi nimi pár mohamedánů a pár budhistů.

Rád si představuji, že jednou přijde doba, kdy všichni lidé na této zemi spolu budou žít tak harmonicky jako Bastianovi přátelé a jako hosté mé malé restaurace. Proč by to nemohlo být možné u dvou miliard, když to tak báječně funguje u několika set?

Dělníci říkají, že můj přítel Bastian je rozumný. Myslím, že s rozumem bychom to mohli dokázat všichni! Každý z nás dostal od milého pána boha schopnost myslet. Nechte nás někdy chvilku méně věřit a více myslet! Následky by byly báječné. Pak už by nebyly války. Vždyť jsou to přece lidé, kteří válku vyvolávají, musí to tedy být zase lidé, kteří jí mohou zabránit.

A tak pozvedám sklenku na lidský rozum. Ať nás všechny ochraňuje, černé, žluté a bílé. Ať nás vyvede ze stinného údolí strachu do Ráje plného míru a radosti.“

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai