Richard Sklář

Vila na Sadové

Prolog

Spěchám. Nijak zvlášť nemusím, ale přece spěchám. Jedu za klientem, který bude dozajista dochvilný, a hned napoprvé nechci mít horší skóre. Nicméně jak to tak vypadá, on potřebuje mě, nikoli já jeho. V telefonu zněl jeho hlas naléhavěji, než bych očekávala. Takový klient je dnes už vzácné zboží, ale je dobré, když to o sobě neví tak úplně nastopro. Pak je výhoda na mé straně.

Jsem realitní makléřka ostravské agentury Flat & House. Moje pozice není jen v tom, že kupuji, prodávám nebo zprostředkovávám všechno, co voní nemovitostmi. Jsem také podílníkem. Mých čtyřicet procent ve firmě mi dodává patřičný existenční klid. Nade mnou je už jen Říďa. Tak mu můžu říkat jen já, protože je navíc mimo firmu i můj bývalý životní partner. Ale to už je víc než čtvrtstoletí stará záležitost, mezitím se z nás stali dobří přátelé. Čas prověřil, že se na sebe můžeme i po letech zcela spolehnout. Pro ostatní je Říďa pan Kareš. Přes to nejede vlak. Moje výsledky a dlouhodobě budovaná pověst v realitní branži jsou tak dobré, že i díky tomu mi Říďa sám od sebe zvednul provizi z mizerných tří procent na světově uznávaných šest. Musím dodat, že jsem se tomu nijak zvlášť nebránila. Hlavní je, že jsme oba spokojeni. Uzavírání obchodů je mou vášní. Celé ty tanečky kolem toho, ta víceméně napínavá, vzrušující a dlouhá transakční předehra, která začíná i končí podáním ruky. To je velká část mého života. Podepisování smluv a vystavování faktur beru jako nutné zlo, ale potřesení rukou na znamení oboustranně dobrého obchodu, to miluju. Když tohle mám několikrát denně, jsem něco jako šťastná. Moje štěstí ale setrvává v určitých mantinelech díky zbytečné soutěživosti mých, o generaci mladších, kolegů. Vidím na nich, jak se třesou nedočkavostí, aby mohli být lepší než já. Přitom já osobně nemám potřebu se před někým prsit. Ale vlastně je mi jedno, jestli se tím užírají. Moje pozice je neotřesitelná. Podle mého názoru se nemůžou smířit s tím, že „babina“ má mnohem lepší výsledky než oni. Občas se i stane, že zkoušejí ušít nějakou boudu, jak je v realitní branži obvyklé. Ovšem netuší, že hodně z toho už znám a že se nenechám napálit jako nějaká prvnička.

Jak jsem řekla, jsem opravdu „babina“. Mám krásného pětiletého vnuka, jmenuje se Patrik. Momentálně se svou mámou bydlí kdesi na okraji Dublinu. Dcera se tam po škole vydala na zkušenou, a jak to vypadá, zapustila i kořeny. Občas na můj P. O. Box pošle pár fotek, tak aspoň vím, jak vypadá. Pro kolegy jsem ale Babina – s velkým B. Nazývají mne tak, když si o mně šuškají a myslí si, že je neslyším. Začal s tím před pěti lety naprosto bezelstně právě Říďa a oni se ve své škodolibé servilnosti přidali. Ve skutečnosti se jmenuji Roberta, příjmení v tuto chvíli není důležité. Své křestní jméno jsem si mohla vybrat. Říďa mi před lety zajistil zcela novou identitu a blahosklonně mi dovolil, abych se nově pojmenovala sama. Jsem už dlouho blázen do všech filmů s Robertem De Nirem. Proto ta Roberta. Ale protože Robertovi v Hollywoodu neřekne nikdo jinak než Bobby De Niro, i pro mě vymyslel Říďa jednu vtipnou přezdívku. Říká mi krátce ostravsky Bo. Chvíli mi trvalo, než jsem si na to zvykla, ale nakonec musím uznat, že je to prima. Bo nahrazuje v ostravštině tříslabičné a zdlouhavé „protože“. Je krásně úderné. Jako šlehnutí bičem. Bo – protože já.

Kolik mám ve skutečnosti let, to ví kromě mě akorát jen sám Říďa, nikdo jiný to netuší. Narozeniny neslavím, a když se trochu neskromně podívám do zrcadla ze všech stran, na babinu rozhodně nevypadám. Ale přechod mám už za sebou a díky nastalému vnitřnímu klidu a míru, který díky tomu prožívám, musím občas někomu pořádně vynadat, abych si připomněla staré dobré časy. Mít už pokoj od hormonálních smrští, které se v těle přesouvají jako tekuté písky, je ale fajn. Žádné nepředvídatelné změny nálad, žádné starosti s vložkama, žádné neočekávaně zakrvácené prádlo. Žádné počítání cyklu, zaškrtávání v kalendáři. Nádhera. Klid a mír…

A tak teď sedím v autě a docela spěchám. Vážený klient se ozval naší agentuře, že by měl eminentní zájem koupit poslední prázdnou vilu na nejlepší adrese ve městě. My máme na tento objekt dávnou exkluzivitu a s prodejem nijak nechvátáme. Vila v nabídce našich nemovitostí ani nefiguruje, jen jsme jako majitelé uvedeni v listu vlastníka. Opravdoví, skuteční majitelé ale nejsme. Takže vážený pan klient musel jezdit kolem, hledat, tipovat, čekat na katastru, až narazil na nás. Vyvinul určité úsilí, a to musíme odměnit alespoň prohlídkou. My totiž tu vilu snad ani nechceme prodat, respektive už asi patnáct let hledáme nejlepší nabídku. Ta zatím nepřišla. I přes to všechno sebou musím hodit. Ráda jsem na místě přesně, nejlépe na vteřinu. Alespoň tedy co se týče premiéry. Ne vždy se to podaří, někdy mám mírný předstih, ale tahle absolutní dochvilnost mě nějakým zvráceným způsobem dráždí i těší. Protentokrát už vím, že na místě budu včas. Z naší kanceláře na Keltičkově ulici je to i se stáním na křižovatkách jen nějakých deset minut jízdy.

Je první letošní jarní čtvrtek. Vlahý, syrový jarní den. Už ne zima, ale ještě ani ne všeobecný a nezadržitelný rozpuk. Slunce vysušilo cesty a začíná ukazovat svou sílu. Přes čelní sklo to praží, mám ve svém kostitřasu stažené okno a vítr mi čechrá moje světlé vlasy. Nosím jednoduchý hladký účes, který se dá v případě potřeby sepnout do hezkých, malých a přiměřeně rozverných culíků, kterým říkám „mrcky“. Teď ale mrcky nemám a užívám si jarního pocuchaného povětří. Ještě k tomu mému autu. Kolegové nechápou, proč jezdím právě takovým otřískaným křápem. Vlastně to ani pochopit nemůžou. Protože ten křáp je otřískaný schválně a souvisí s mým druhým, hodně tajným povoláním. Pod kapotou toho „zázraku“ je špičkový benzinový šestiválec, bez papírů dovezený ze Států. Žádná moderní turbo foukačka. Třílitr s brutálním krouťákem už od dvou tisíc otáček. K tomu také speciální dvouspojková převodovka, sportovní nápravy a tlumiče, důmyslně ukrytá nádrž s dvojnásobným objemem. Upravený výfuk vydává prskající zvuky starého dýchavičného dieselu. Celkový dojem je na první pohled žalostný. Auto vypadá, jako by za nejbližším rohem mělo chcípnout definitivně. Amen. Zdání ale klame. V tomhle ohledu mi moje mondeo první generace tak trochu připomíná Emila Zátopka z dob jeho největší atletické slávy. Emil mátl soupeře tím, že vypadal, jako by bojoval už od startu sám se sebou. Křivil obličej a jeho běh se zdál těžkopádný. Málokdo jej bral vážně. A najednou měl na krku tři olympijské zlaté. Tak takhle to vidím já se svým „vozem“. Že se nejedná o žádný obyčejný samohyb, se pozná okamžitě, jakmile se rozjedu. Proto taky zásadně nikdy nikoho nevozím. Vždy jezdím sama. Zátah tlačí záda do sedačky od prvních metrů, ty kobyly v motoru jen jen vyskočit do cvalu. Díky sportovním tlumičům cítím v zádech každý kamínek a výmol, ale na druhé straně mám vynikající kontakt s cestou, po které jedu. Celkový dojem z mého auta je tak doslova k popukání. Řidiči na cestách mě okázale a s despektem ignorují, a o to jde především. Mou hlavní předností a silnou zbraní je nenápadnost. Jsem totiž na první pohled naprosto obyčejná, tuctová ženská. Umím splynout s davem a ve frontě u pokladny v obchodě mě ani nezaregistrujete. Na ulici mě neoslovují muži s nabídkami na jednu noc a ani na doživotí. Nemaluji se a moje oči tím vypadají menší. To je také záměr. Protože oči, potažmo zrak, to je ta nejdražší komodita, kterou mám. Jsem trochu světloplachá, a proto nosím tmavé sluneční brýle i za škaredého počasí. Ale nepředbíhejme.

Přijíždím na místo setkání. Vteřinová ručička na mých primkách právě přechází přes dvanáctku, když parkuji za zánovní SUV audinou mého klienta se zlínskou espézetkou. On sám – vlastně zatím doufám, že je to on osobně – netrpělivě postává opodál. Podle obličeje tipuji, že mu ještě nebylo čtyřicet let, ale mohu se mýlit. Koneckonců se to stejně dříve nebo později dozvím, tak co. Vidím, že si potrpí na okázalost, protože jeho špičaté boty bez sebemenšího náznaku běžného nošení barevně ladí s antracitovým lakem jeho vozu. U jemu podobných lidí mám vždy pocit, že celý velký kufr jejich aut skrývá krabice s drahým oblečením a botami na jedno použití, protože jejich živobytím je v prvé řadě dělat dojem. Jaký to rozdíl oproti mně. Mám pohodlné, lahvově zelené lodičky na nízkém podpatku s kulatou špičkou, od výroby orvané a vyšisované džíny, lněnou košili, u krku rozepnutou, a k tomu lehké manšestrové sáčko, které také zdánlivě má nejlepší roky již za sebou. Koupila jsem si ho ale ve Vídni teprve nedávno. Cenovka nesla částku, která by mnoha mladým rodinám stačila na půl roku spokojeného živobytí. Miluju tyhle maličkosti, které na první pohled vypadají lacině. A také miluju výrazy v obličejích klientů, kteří mě zatím nepoznali. Také z tohoto člověka na první pohled čiší cosi jako opovržlivý údiv. Zřejmě si představoval někoho sobě rovného, alespoň podle šatů a auta, a oni mu poslali naprosto obyčejnou, všední, a navíc už tak trochu i obstarožní babu. Ráda toho využívám ve svůj prospěch, protože takový člověk mě hned zkraje obvykle podcení. Nemá potřebu se přehnaně kontrolovat, dříve odkryje své karty a zpravidla ani nezjistí, že už si ho vedu, kam potřebuji.

Přicházím k němu a vidím, jak pro představovací stisk natahuje pravici dlaní dolů a lehce se zaklání. Jednoznačný a zjevně naučený signál typu – já mám prachy, já mám zájem koupit tuto vilu, tebe považuji za zprostředkovatelský plebs a budu rád, když tohle všechno s tebou budu mít co nejrychleji za sebou. Přijímám jeho dlaň, která je sice větší než moje, ale zvláštně vlhká, lepkavá a měkká. Mám ho okamžitě v kolonce „slizoň“, ačkoli voní kořeněným parfémem od Trussardi, jak vzápětí poznávám. Probleskne mi hlavou, jak asi vypadá ve spodním prádle. Určitě bude mít povislé půlky na zadku, které se při každém kroku neovladatelně třepou, a možná o sebe i nechutně pleskají. Určitě má rozměklé břicho. Jako milenec bude jistě mizerný, soustředěný na sebe a vlastní uspokojení, rychle hotový, bez dalšího střelného prachu. Pak si ho ještě rychle představím v kožených tangách hýkajícího rozkoší, a mám co dělat, abych se nezačala smát.

„Kamil Hagger, jméno mé,“ slyším po krátkém potřesení rukou. Kontrast hlasu připomínajícího zvuk smirkového papíru a jisté hrané teatrálnosti jeho představení mě nutí zpozornět. Jako by říkal – jsem možná i přátelský, ale běda ti, jestli se mi zprotivíš.

Usmívá se na mě ústy, ale oči zůstávají zvláštně nezúčastněné. Takhle nějak mrtvý pohled mívá krokodýl, než se definitivně zakousne. Tenhle člověk bude ale nejspíš novodobý ekonomický predátor, na zakousnutí bude mít své poskoky, jak se zdá. Mezi jinak dokonalými zuby má kousek čehosi zeleného, snad celeru nebo kopru. To mi přidává na náladě, protože jeho zdánlivě dokonalá fasáda dostala další trhlinu.

„Říkejte mi Bo,“ odpovím tak věcně, jak jen to jde, a odemykám branku vedoucí na zarostlou zahradu dávno opuštěné vily. Poslední volné vily v této ulici jménem Sadová.

Zápis v deníku 28. 9. 1941

Dnes je den, kdy jsem přijal své vnitřní rozhodnutí začít s psaním deníku. Žiji v době zvláštním způsobem postavené na hlavu – já, Johann Proske, naturalizovaný Němec, první úředník na ostravské radnici. Za humny zuří válka, Ostrava svými doly, hutěmi a koksovnami podepírá válečný průmysl Německa. Těším se nadějí, že třeba za sto let, až někdo tyto zápisky objeví, bude kroutit hlavou, jak tohle bylo tenkráte možné.

Na dnešek připadá akorát svatý Václav, ale asi se mu někde zatoulal kůň, neboť jako obvykle nepřichází, ani v přísném utajení. Posloucháme rozhlas a nic potěšujícího neslyšíme. Naši soukmenovci se jako obvykle velkohubě holedbají vítězstvími na všech frontách. Novým zastupujícím říšským protektorem je od dnešního dne jakýsi mladý generál Heydrich. Z Německa jde o něm pověst chladného, bezcitného člověka, bezmezně oddaného Vůdci. Vypadá to, že zase přitáhne šrouby. Jako bychom už tak neměli všeobecný strach z čehokoli.

Máme také občas hlad. Stella dnes přes mé velké protesty propašovala přes hranice kus másla a hrudku sádla od sedláků z Hlučína, uděláme si večer hody. Margarín už nemůže nikdo ani vidět, ale díky aspoň za něj! My, jako ostravští Němci, máme příděly dvojnásobné, a díky tomu můžeme udržet naživu i další osoby. Veškeré zásobování jest podřízeno frontě a tady, v týlu, se civilním obyvatelům základních potřeb nedostává.

Ráno se tady stavil Karl. Slíbil, že nechá dovézt pár metráků uhlí na zimu. Zvláštní druh přátelství se šéfem vítkovických hutí, nyní hrdě náležejících k holdingu Hermann Göring Werke. Ale ani Karl netuší, že pod podlahou ve sklepě ukrýváme bývalého bankéře Kubiczka s celou rodinou, v jehož domě nyní bydlíme.

Dům jsme jako zázrakem zachránili v jinak přepečlivě provedené akci. Arizace židovského majetku se tomu teď říkalo. Podařilo se nám před zvídavými úředníky židovského referátu utajit, že Kubiczkova rodina patří mezi naše nejbližší přátele. Stella se každý den modlí, abychom to všechno nějak přežili. Já se už dávno nemodlím. Protože Bůh jako takový stejně není.

Kapitola 1

Otevírám branku a jako vždy se jí, potvoře rezavé, nějak nechce. Pomáhám jí vzápětí pořádným bodyčekem a mistr Hagger to ocení lehkým vytažením obočí. Jinak neříká nic, a tím u mě dále ztrácí osobní body. Každý jiný normální chlap by na jeho místě na zarezlou branku galantně použil své vlastní donucovací prostředky. Možná má ale jen prachobyčejnou obavu, že by jeho drahý flaušák tím zákrokem mohl utrpět újmu. V tom případě fuj a ještě jednou fuj! Zavírám vrátka, a jsme sami uvnitř. Ocitám se na tomto místě snad po stopadesáté prvé, ale pokaždé se mi zvláštním způsobem sevře žaludek. Jen na chvíli. Jako neopodstatněný vykřičník. Neblahý pocit přebíjím obligátní řečnickou otázkou:

„Co vás vlastně ze Zlína přivádí do Ostravy?“ A tuším už, jaká bude odpověď.

„To víte…“ S pokrčením ramen se dozvídám „strašně“ důležité důvody. I nadále se mohu jen domýšlet, ale snad to z něho časem dostanu.

Zahrada je světem sama pro sebe. Už dlouho žije vlastním životem a stala se rájem toulavých koček. Jedna z nich, černá, s bílým pruhem na levém boku a bez ocasu, se vyhřívá na zídce plotu. Je ostražitá, a jakmile narušíme její bezpečný prostor, bleskově mizí v křoví. Jedinou známku života máme z dohledu. Polehlá žlutá tráva, suché divoké hrachory a loňské i předloňské listí spolu s holými divokými šlahouny kdovíčeho dodávají místu zvláštní punc opuštěnosti a marnosti. Také okolní zvuky znějí tak nějak tlumeně, jako z velké dálky. Zahrada je velkoryse rozlehlá, a to v útrobách vyvolává slabou tíseň. Měla bych být na tohle zvyklá, a také že jsem. Výjimku má akorát tahle vila a její stěží dohledatelná historie. A snad také to, že s čvachtáním šlapeme po nejdražším pozemku v Ostravě.

Vytahuji z kabelky připravený formulář, který obsahuje závazek mlčenlivosti a klauzuli o zákazu focení. Obeznamuji potenciálního klienta, že pan majitel je na všechny věci kolem vily moc a moc pintlich a nerad by, aby se o tom mluvilo, a už vůbec ne veřejně.

„Bez podepsání závazku nemůžeme pokračovat v prohlídce,“ utnu rázně všechny námitky ze strany náhle lehce vyjeveného kupce. Ten samou nevolí až praská ve švech, ale přesto pečlivě studuje formulář. Zkoumá, zdali tam nejsou v právnických kličkách zakuklené možné potíže. Vím, že nejsou, ale ať se o tom přesvědčí sám. Po dvou minutách pečlivého čtení (připadá mi, že se to za tu dobu musel naučit zpaměti i pozpátku) sahá do levé náprsní kapsy saka. Odtud vytahuje plnicí pero a během podpisu si dává záležet, abych dobře viděla nápis Mont Blanc na zlatém plášti. Schválně dělám, že si toho nevšímám, foukám na inkoust a kontroluji, jestli se podpis otisknul i v propisovací kopii ujednání. Opatrně odděluji originál od kopie, kterou mu podávám. Originál schovávám v kabelce a vykročím do zahrady s dalším nositelem tajemství v patách.

„Dejte pozor, bývá tady bahno a některé rostliny mají pichláky,“ opatrně varuji pana Haggera před divokými ostružiníky a s lehkým zadostiučiněním se dívám, jak jeho fungl nové boty získávají první zkušenosti s opravdovou realitou. Zdá se, že se přece jen začne chovat jako chlap, a ledabylým mávnutím ruky dává najevo, že mu to nevadí. Obcházíme zahradu kolem dokola. Také mým lodičkám se párkrát přelévá voda přes palubu, nějak to ale nevnímám. Začínám si užívat lov, ačkoli tuším, jak asi dopadne.

„Kolikpak tady máme metrů čtverečních volné plochy?“ zajímá se Kamil, jak jsem mu právě v duchu začala familiérně říkat. Málem mi ujede napomenutí, aby se vyvaroval laciného plurálu, který mi je v jeho podání zvlášť protivný. Jako by se už už cítil majitelem, kterým pravděpodobně nebude. Zdržím se jakýchkoli verbálních i neverbálních projevů na téma jeho množného čísla a jsem zase celá poslušná holka.

„Tři tisíce dvě stě padesát šest mimo zastavěnou plochu,“ recituji způsobně a schválně od sebe jednotlivá slova odsekávám jako dobře přiostřenou sekerkou. Vidím, že cifra ho ohromila, a obličej mi prozrazuje, že ji v duchu zhruba násobí předpokládanými čtyřmi tisíci za lukrativní metr. Na vteřinku zahlédnu jeho tvář zcela prostou jakýchkoli známek oduševnělosti. Něco v jeho celém dosavadním projevu mi říká, že tento člověk je posera. Možná s prachama, ale jinak posera. Nevím, co mě k tomu vede. Snad intuice, které se Říďa vehementně brání.

„Holenku,“ říkám si v duchu, „to ještě nevíš, že majitel požaduje za metr zahrady sedm a půl tisíce!“ Docela se těším, až mu to naservíruji jako výslužku při loučení a milý Kamil si z toho takříkajíc sedne na svou vyměklou prdel. Asi v mezičase dospěl k nějakému, pro něj závratnému výslednému číslu, když ostentativně pronáší známou větu:

„V takovém stavu a taková metráž… Nedivím se, že se to panu majiteli nedaří prodat!“

„A kdo říká, že to prodat chce? Jen čeká, jestli mu někdo nadhodí neodolatelnou nabídku…,“ využívám nahrávku na smeč a skóruji. Čelist mu padne o pěkných pár centimetrů níže, a než si uvědomí, že na mě vyvalil celou svou přepychovou dutinu ústní s bílými plombami, rozhodnu se nečekat na loučení a dorazit jej hned teď:

„Nevím, jak to počítáte vy, ale agentura má instrukce nejít s pozemkem pod sedm a půl. Chcete se ještě jít podívat i dovnitř?“ Na této poslední větě si dávám záležet, aby zněla jako čerstvý chleba s máslem a medem. Předpokládám, že nebude takový zbabělec, aby se pakoval hned zkraje. A také že jo:

„Samozřejmě, když už jsme tady…,“ sděluje mi o poznání krotčeji. Jako by se z něj sloupla jedna z vrstev, které tvoří sarkofág jeho skutečného já. Odemykám hlavní vchod, vstupuji do verandy a slyším, jak začalo pípat čidlo alarmu. Mám patnáct vteřin na to, abych vyťukala správný kód. Otáčím se zády ke Kamilovi a zadávám přes číselník bezpečnostního zařízení pět čísel. Pípání ustává a až nyní si uvědomuji chladný dech slabě temperovaných prostor, který mě s otevřením dveří do vstupní chodby okamžitě vítá. Přidržuji dveře, aby Kamil mohl vstoupit dovnitř jako první. Neprotestuje a rychle nabírá nalomenou duševní rovnováhu. Pouze náhle zrůžovělé ušní lalůčky dávají tušit, že zřejmě přecenil své finanční možnosti. Jak to tak vypadá, stěží by zaplatil zahradu, ale co dům? Kolik ten bude stát? Nikdo z agentury, když si domlouval termín prohlídky, mu to nemohl říct. Za prvé, vím to jen já a Říďa a za druhé, v podmínkách smlouvy s majitelem stojí, že finální cena se sděluje zásadně až po kompletní prohlídce, nikoli předem. My smlouvy ctíme, a tak nechám Kamila ještě chvíli dusit ve vlastní šťávě.

Mimoděk si přitahuji sako více k tělu, interiér má nějakých pět stupňů nad nulou. Lednička. Moje teta podobným vjemům vždy říkala, že je zima jak v psírně. Při představě třesoucích se ratlíků mi sama od sebe naráz vyraší husí kůže úplně všude. Bože můj, kde je tetě konec?

„Je to tady jako v márnici,“ suše konstatuje Kamil, aniž by se dočkal jakékoli reakce z mé strany. Nepředpokládám, že by někdy v márnici byl, takže se s velkou pravděpodobností jedná jen o jeho laický odhad stavu věcí. Co se mě týká, s márnicí jsem měla tu čest hned několikrát, a tak vím, jak to tam vypadá. Mnohem přívětivěji než tady, zdá se mi. A navíc, přirovnání k psírně se mi stejně líbí víc.

„Jen ty mrtvoly ti tady, hochu, chybějí,“ chce se mi dodat na konto jeho posledního prohlášení, ale nebudu mu kazit rozverné dopoledne a raději odvedu řeč jinam.

„Vezmeme to systematicky od sklepa, nebo chcete vidět jenom něco?“ ptám se v naději, že zvolí druhou možnost a co nejrychleji odsud vypadneme.

„Pojďme nejdříve do sklepa, ať to máme za sebou. Chci vidět, jestli to spodem netahá vodu,“ nasadí slovník zkušeného obchodníka s nemovitostmi.

„Jedna nula pro tebe, Kamile,“ musím v duchu spravedlivě uznat a bezděky zavírám dveře. Najednou jsme ponořeni ve tmě. Rozsvěcuji malou baterku na klíčích, abych v tmavé vstupní chodbě lépe našla hlavní jistič. Chodba měří asi jen dva metry, ale jistič je ve výklenku na protější straně. Kamil stojí jako přibitý a snad ani nedýchá, zatímco jdu chodbou. Namodralý LED paprsek klouže v rytmu mých kroků po dlaždicích a stěnách a místy vytváří fantaskní obrazce stínohry. Bizarní podívaná se ale ve vteřině rozplyne díky záplavě hřejivého světla skutečné žárovky, která spolehlivě reaguje na příval střídavého proudu. Mám to pod kontrolou, jak jinak. Nevím od čeho, ale nějak se mi díky umělému svitu ulevilo.

Otevírám dveře na druhé straně chodby a vcházím do haly. Kamil jako hodný pejsek teď cupitá za mnou. Podpatky jeho bot hlasitě ťukají na chladné dlažbě a vracejí se v ozvěně velkého, potemnělého prostoru před námi. Otočným keramickým vypínačem rozsvěcím velký lustr a vím, co mohu očekávat. Na Kamila ale skutečnost dolehne naplno. Slyším jeho vydechnutí a až fyzicky vnímám jeho nezvládnutě potlačený úžas.

Ořechové obložení stěn, napuštěné vrstvami politury, je stářím téměř černé. Pokaždé si u toho vzpomenu na barvu Říďova oblíbeného padesátiletého koňaku, kterým si vždy jen my dva obřadně připíjíme po každém uzavřeném a podepsaném obchodu. V nose mám náhle jeho vůni, která přebíjí i prašnou zatuchlost dlouho nevětraných prostor. Otáčím se na Kamila, který náhle neví, co dřív. Přemýšlím, jak nejlépe bych popsala Kamilův současný stav. Když řeknu lakonicky, že se Kamil kochá, možná se blížím skutečnosti. Hala dostane na lopatky každého klienta a Kamil není výjimkou. Nádhera přelomu secese a art deca přivádí k vytržení. Kdybych Kamilovi mohla číst myšlenky, vsadila bych se, že zčistajasna poznal ubohost své naleštěné audiny, každodenního pinožení, nablýskaných bot a možná i nějaké zánovní vily kdesi u Zlína. Tohle nesnese srovnání.

„Jak je to možné?“ hlesne Kamil směrem ke mně a nečeká odpověď. Je mi jasné, že jsem právě v tuto chvíli ztratila klienta.

„Možné – co?“ ptám se po chvíli, ačkoli přesně vím, na co myslí. Jak je možné, že se něco tak nádherného uchovalo do dneška. Bez vědomí odborníků i široké veřejnosti. Jak je možné, že tohle všechno přečkalo válku i komunisty. Jak je možné, že taková spousta lidí kolem vily denně chodí a jezdí, a přece nikoho nenapadne, aby pátral po obsahu. Pravdou je, že majitel nás všechny zavázal mlčenlivostí, a také nám za ni každý rok platí zajímavou částku. Mlčenlivostí je nyní zavázán i Kamil, ale naštěstí pro nás zadarmo. Musel by mi hodně fyzicky ublížit, aby se dostal k originálu ujednání, které právě opatruji v kabelce. Snad mi od něj nic podobného nehrozí, protože celý zjihle zírá. Nyní se děje to, co s oblibou říká Říďa:

„Money talks.“

„Jdeme do toho sklepa, ne?“ náhle přerušuji obapolné rozjímání a mířím k intarzovaným dveřím, které jako dveře vypadají až po bližším zkoumání. Tady není zamčeno, panty ani po letech nevržou a téměř bezhlesně otevírají cestu do hlubin vily.

Zápis v deníku 14. 10. 1941

Začínám ztráceti nervů. Stella něco pozoruje, ale zatím si vše nechává pro sebe. Občas vidím její starostlivý pohled, a to mi stačí. Každý den docházím na úřad a navracím se s večerem. Kolena mám už teď jako z huspeniny. Nevím, jak dlouho to ještě zvládnu. Vrchní tajemník starosty Ostravy, který v kanceláři poslušně zvedá pravici, ukrývá celou židovskou rodinu! Za Hinnera se hajlovat nemuselo. Tento nový SS-Sturmbannführer Emil Beier jezdí dvakrát do měsíce osobně do Prahy podávat raport. K samotnému protektorovi. Nyní byl poprvé u toho nového, zastupujícího. Stojíme před ním všichni v pozoru. Včera mi sdělil, že chystá knihu o svém působení v Ostravě.

Dnes nejmladší Kubiczek onemocněl, silně kašle a má horečku. To nám ještě scházelo. Stella nosí do sklepa horký čaj a odněkud vyhrabala aspirin. Víc nemáme. Stejně si myslím, že nás jednou všechny pověsí. Jedni nebo druzí. Vyhlídky si dávno nedělám žádné. Ale zatím žijeme, přežíváme.

Pár chvil malého zadostiučinění cítím vždy večer před usnutím, když si připomínám, že zdaleka neplatí prohlášení Herr starosty o árijské Moravské Ostravě. Ulice Blahoslavova a Sadová, kde stojí honosná židovská sídla, mají nové majitele a ti původní jsou odsunuti. Do Terezína? Nevím. Kubiczkovic rodina ale jako zázrakem zůstala. V jejich vile díky mému postavení a Karlově přímluvě teď bydlíme my a oni všichni s námi. Tohle tajemství mě ničí. Jsou ve sklepě, pod půl metrem hlíny a betonu. Jak dlouho to ještě potrvá? Váhám, jestli požádat o pomoc Karla. Kdo mi v tomto poradí?

Kapitola 2

Přes všechny nádhery haly se ze sklepa line zatuchlý pach. Kolem žárovek na chodbě visí pár pavučin a schody lehce kloužou. Sestupuji opatrně. Kamil mimoděk sklání hlavu, patrně nechce přijít do kontaktu se zčernalou pavučinou. Plně ho chápu. Sklepení je překvapivě rozlehlé. Místností je tady pět, nemají dveře a všechny jsou prázdné. Vlastně to tak úplně není pravda. V jedné z nich je stará, původní velká pec na uhlí. V další je pak nový plynový kotel, nastavený na udržování teploty v domě nad pět stupňů. V kotli slabě hučí a jinak se nic neděje. Kamil obchází zdi a pátrá po vlhkosti. Žádnou nenachází, stavitel Kaulich odvedl v roce 1924 vynikající práci.

„Jak jste zapojili ten kotel?“ klade mi Kamil poněkud stupidní otázku. Proč ho to zajímá, když stejně majitelem nebude? Ale možná řekl něco jen proto, aby něco řekl.

„Celá vila má již od výstavby zajištěn rozvod pomocí cirkulace teplé vody v trubkách v podlaze. Vše je doposud plně funkční, jen jsme vyměnili kotel. Ten původní byl na uhlí, nechali jsme ho na původním místě jako dobový artefakt. Dnes je zde plynový. Přípojka se dělala před pěti lety,“ odříkávám s dikcí jako průvodce na zámku. Dočkám se ale za svůj výkon jen sotva znatelného pokývnutí hlavou. Pomalu se sbírám nazpět ke schodům nahoru, když za sebou slyším:

„Hej, Bo, proč je všude betonová podlaha a jen tam vzadu je hlína s potěrem? Soudím podle toho, jak to tam celé lety popraskalo…“

Vracím se nazpět a v tu chvíli nevím, co odpovědět. Samozřejmě, že vím o jedné místnosti s hliněnou podlahou, ale proč a nač to tak je, to opravdu netuším. Rychle se rozhodnu, že si nebudu nic vymýšlet a povím, jak to je:

„Kdybyste mě zabil, pravý důvod mi uniká a přiznávám, že jsem po tom ani nepátrala. Třeba tady měli přes zimu brambory, kdo ví?“ házím do placu to, co mě napadne jako první.

Kamil jen tak z plezíru zkouší odrýpnout špičkou boty kus slabé rozpraskané betonové vrstvičky, ale nedaří se. Je to přece jen beton. Chtělo by to místo naleštěné polobotky alespoň zednické kladívko. Samotnou mě to také začalo zajímat a ukládám si do paměti, že odpoledne vyzpovídám Říďu. Ten bude určitě vědět víc. Konečně se obracíme ke schodům nahoru.

„Až po vás,“ tentokrát mě vybídne Kamil a mi nezbývá než se vydat po schodech jako první. Určitě mě pustil před sebe, aby mi mohl čumět na zadek, napadá mě a otáčím hlavu. Mýlím se. Můj zadek ho nezajímá, dívá se, kam šlápnout, aby nezakopnul. Tím mě tak trochu přivedl do rozpaků, myslela jsem si, že do něho vidím jako do slabikáře.

Jsme zase v hale. Zavírám sklepní dveře a celistvost prostoru kolem se rázem zdá dokonalá. Kamil zkoumá podrážky svých bot, jestli tam nemá nějakou špínu ze sklepa. Tím mě dojal. Stojíme uprostřed skvostu prvorepublikové architektury s nedozírnou cenou, a jeho zajímají boty. No to mě podržte! Zachytil můj pohled směrem dolů a jako žáček první třídy nevýrazně zamumlal pod fusem:

„To abych tady nenašlapal, víte?“

Rychle se také podívám na své lodičky a stydím se, že mě nachytal na švestkách. „To neřešte,“ odpovídám a pak si v duchu ještě vyčiním: „Musíš se, holka, prostě ještě hodně učit.“ Vzápětí vykročím směrem k točitému dřevěnému schodišti, které je mírně vpravo od nás.

„Chcete si to tady pořádně prohlédnout, než se vydáme nahoru?“ ptám se jakoby nic a chystám se udělat mu přednášku o jednotlivých kusech nábytku. V tom jsem fakt dobrá, protože mě období vzniku tohoto domu a zařízení fascinuje. Nakazil mě tím Říďa, kterého na téma secese a art deco dokážu poslouchat celé hodiny. Kamila však nábytek nějak nezajímá. Jde ke stěně, zírá na dva obrazy, které visí mimo hlavní úhel pohledu, tak trochu v ústraní. Jako by ten, kdo je tam věšel, chtěl nejprve nechat vyniknout celek a pak teprve dovolil zraku zaznamenat skutečný skvost.

„To nejsou originály, že?“ nadhazuje Kamil a tón jeho hlasu prozrazuje, že by si to tak přál. Natahuje levou ruku, aby se prsty dotknul malby, ale zastaví se pár milimetrů nad povrchem. Vypadá to, jako by nějaké neviditelné silové pole bránilo kontaktu. Slyším, jak frekvence jeho dechu o poznání zrychluje.

„Ten rukopis je nezaměnitelný, viďte?“ s úsměvem jdu za ním a kochám se jeho rozpaky. Stále nemá potvrzeno, jestli stojí před povedeným fejkem, nebo má na dosah ruky dílo, za které by si mohl koupit deset takových vil i s pozemky. Líbí se mi, jak je najednou napjatý, a chtěla bych vědět, nad čím přemýšlí. Třeba mu nabíhá program, aby mě něčím praštil, omráčil, sebral obrazy a utekl. Ale na to teď nevypadá. Spíš z něho zase opadla jedna domýšlivá slupka.

„Ten vlevo se jmenuje ‚Zrození a smrt‘ a ten druhý dostal název ‚Dojetí‘,“ tak trochu ledabyle ho informuji. „Obě díla jsou vedena jako nenávratně ztracená během druhé světové války. Odborníci mají za to, že obrazy se nacházejí v soukromých sbírkách kdesi v Německu. Ale mýlí se. Původní majitel si je v roce 1921 přivezl z Vídně a od té doby neopustily Ostravu. Jen přečkaly válku a mnoho dalších let tady na tomhle bezpečném místě,“ dokončuji svůj výklad a pasu se na výrazu Kamilova obličeje. Tak teď to má potvrzeno. Teď sdílí tajemství světového významu. Očima hladí jednotlivé tenounké lístky zlata, z nichž je každý obraz sestaven. Nevědomky si přitom sahá do kapsy kabátu a slyšitelně zašustí podepsaným formulářem o absolutní mlčenlivosti. Tuším, že se musím začít mít opravdu na pozoru a neotáčet se k němu zády. Ale v tom jsem kovaná, je jen malá pravděpodobnost, že by mě člověk jeho ražení náhle překvapil.

„Chcete vědět, jakou mají zhruba cenu?“ schválně ho s nevinným úsměvem popíchnu.

Vyndá ruce z kapes a lehce vyzvedne jedno obočí v tiché výzvě, že je připraven vyslechnout si částku.

„Sofistikovaný odhad hovoří přibližně o čtyřiceti milionech. Eur. Za každý,“ klesám hlasem směrem ke konci svého proslovu a prodlužuji pomlku mezi jednotlivými slovy. Pak mě něco veselého napadne a ještě si přisadím: „Kupte si oba obrazy a vilu i s pozemkem k tomu dostanete jako bonus zdarma!“

Kamil ví, že si z něho už docela nepokrytě dělám legraci, a rezignovaně na ni přistupuje:

„Nebylo by lepší to udělat tak, že bych dostal tři za cenu dvou?“ snaží se mít navrch alespoň v ostrovtipu. Netuší ale, že mám v rukávu další esa:

„To by samozřejmě byl pro vás dobrý kšeft, ale majiteli by se asi nelíbil. Nahoře je totiž ještě Kokoschka, Czibulka a Mucha.“

Kamil zamyšleně prochází halu, občas nadzvedne plátěný přehoz, aby se podíval na některé z kubistických kožených křesílek, poklepe na obložení, dotkne se skleněné lampy. Jen tak zkusmo prohodí: „Zajímalo by mě, kdo je ten pan majitel.“

„Nečekáte, že ho prozradím, že ne?“ musím jeho zbytečnou zvídavost utnout hned na počátku. Odpoví mi lehkým zavrtěním hlavou a dál se věnuje pozorování a bezbřehému obdivu toho, čemu Říďa říká „staré dobré prvorepublikové prachy“.

„Co kdybychom se šli podívat do kuchyně?“ činím nabídku a tím ho vysvobodím ze zajetí myšlenek na kdovíco. Nečekám na odpověď a jdu k dalším dveřím, které jsou zamaskovány podobně důmyslně jako ty do sklepa. Mají ale dvě křídla, která se rozevírají na obě strany jedním tahem, a opět se tak děje bez hluku. Pronikne sem trochu světla přes ostění okenic, musím rozsvítit. Kamil se dovnitř dychtivě dere jako první, trochu mi to ulehčuje a ani o tom neví. Jestli čekal nějaké další překvapení, je zklamán. Mramorovou pracovní desku má doma asi také, dva dřezy rovněž, stejně tak nerezovou digestoř. Sporák má elektrické plotýnky a je jich celkem osm. Nádherné velitelské stanoviště! Trouba, také na elektřinu, nemá dvířka, ale snad vrata do stodoly. Sama bych to tady ráda viděla za plného provozu. Představuji si ten činorodý shon, kuchařinky jako z cukru servírují panu domácímu po obědě tažený jablečný štrúdl se šlehačkou a všechno lehce voní pečením a skořicí…

Kamila tahle místnost nechala chladným, což beru jako jeho další minus. Jsem toho názoru, že správný chlap by se měl umět v kuchyni pořádně otáčet. Že by ho kuchyňské dovednosti měly vzrušovat stejně silně jako zvuk motoru Ferrari FF. „Ale ty asi nebudeš právě ten typ, co, Kamile?“ koukám na něho úkosem a lehce nevolí nakrčím nos. Snad si toho nevšimnul. Sotva stihnu zhasnout a zavřít dveře, slyším jeho kroky na schodech do patra. Vydávám se za ním a vychutnávám si krásný zvuk povrzávajících dřevěných stupňů. Schodiště je účelně velké, točité. Nespěchám. Kamil je už nahoře a kráčí dlouhou chodbou a možná je i rád, když mu nedýchám na záda. Pomalu otevírá jedny dveře za druhými, nahlíží do místností a bere to na můj vkus trochu hopem. Nebo ho odrazují všechny ty látkové přehozy a zaryglované okenice. Jeho škoda, protože kdyby chtěl, pustila bych dovnitř venkovní světlo a odstranila pár povlaků. Ten by koukal na nádheru, jakou už asi v životě bude mít jen stěží možnost spatřit. Zdá se, že ještě ke všemu docela zapomněl na Kokoschku a spol… V patře je pracovna pána domu, ložnice rodičů, dva pokoje pro děti, pokoj pro hosty a dvě koupelny. Velkorysé, velkolepé. Vše je zakonzervované jako na letním bytě po sezóně. Jen se čeká na návrat majitele. Více slov netřeba. Ale Kamil všetečně objevil ještě jedny dveře a hned bere za kliku:

„Bo, kam tohle vede, jsou zamčené…“ lehce zabrblá, jako by byl zvyklý na hladký průchod všemi dveřmi, jimiž chce projít.

„To je vchod do podkroví, je tam jen hromada starého harampádí. Nemám od toho klíče,“ tak trochu zalžu, protože klíče na svazku samozřejmě jsou. Ale nechce se mi tam Kamila vodit. Člověk má hned plný nos prachu a pořádně nevidí pod nohy. Lehce tak může zakopnout o trámoví, k nepoznání pokryté ptačím trusem. K vidění je tam jen starý zahradní nábytek, nějaké nářadí a pár rozvrzaných skříněk, které kdosi kdysi odmítnul vyhodit. A já sama tam mám ukryté své věci, které nepotřebují dohledu jiných lidí. Za svoje nedostatečné vysvětlení si vysloužím rozmrzelý povzdech.

Konečně se dereme k východu. Nezdá se to, ale uplynula hodina, co jsme v chladném domě. Docela mě klepe, začínám mít hlad na pořádné kafe a hovězí sendvič. Ani Kamilovi jeho flaušák evidentně moc nepomáhá proti lezavé zimě. Má v obličeji husí kůži, ale drží se, holomek, statečně. Nestěžuje si. Určitě si ve svém voze hned pustí topení na plné pecky, ostatně tak jako já.

Vycházíme ven před vilu, ještě zakóduji alarm, zamknu rezavou branku a nastává čas loučení. Kamil mi velitelsky podává ruku, usilovně jí třepe a drmolí:

„Líbí se mi to. Moc se mi to tady líbí. O nabídce budu přemýšlet, ale abych pravdu řekl, hypotéku bych nesplatil ani za sto let. Každopádně vám do týdne dám vědět…“ Jako bych to neznala. To si nemůže vymyslet originálnější větu na konec? Koneckonců, o originalitě bych mu mohla přednášet dlouhé hodiny, a stejně by to bylo jako házení perel.

„Mimochodem, Bo – rád jsem vás poznal!“ jako by chtěl odčinit své poslední zaškobrtnutí. Ale mě neoblafneš, chlapče. Jak jsi mě mohl za tu hodinu poznat? Vždyť jsem s tebou sotva prohodila pár slov. Oplácím mu podobně:

„Mimochodem, pane Kamile – v čem podnikáte?“ tážu se s naprosto nevinným výrazem. Dočkám se za to zrůžovění uší a rychlého ucuknutí pohledem:

„Mám faktoringovou firmu, ale to si stejně můžete vyhledat na internetu,“ podává mi vizitku, kterou vylovil z kapsy saka takovou rychlostí, že by i sám David Copperfield čuměl. Předávání vizitek je zřejmě jeho hlavní náplní práce. Pro mě jsou vizitky podružné, a proto ani žádné nemám:

„Díky, škoda že vám nemůžu dát svou vizitku. Ještě jsem si je za těch skoro dvacet let v branži nestihla nechat vyrobit,“ mávám na rozloučenou rukou a spěchám do auta. Koutkem oka zahlédnu černou bezocasou kočku, jak se podél zdi opatrně blíží zpět ke svému vyhřátému místu. Pro ni opět začal blaženě setrvalý stav věcí.

Zápis v deníku 28. 10. 1941

Dnes celý den ledový vítr. Na horách dozajista sněží. Letos to přišlo nějak brzo. Odpoledne v Německém domě velká trachtace. Asi abychom zapomněli na výročí založení republiky. Nebylo lze jinak, musel jsem tam být rovněž. Hrála německá hymna, zdravilo se. S pravou rukou ukázkově nahoře hned vedle Herr starosty mě vyfotil nějaký prověřený fotograf. Děsím se okamžiku, kdy bude snímek otištěn v novinách.

Včera večer jsme s Kubiczkovými oslavili rok v jejich podzemním úkrytu. Snášejí to statečně, ale chybí jim slunce. Stella je opálená a ošlehaná, zato Helga, žena mého nejlepšího přítele Klause Kubiczka, je oproti ní pohublá a průsvitná. To mě ničí. Trpím převelice. Helgu tajně miluji. Platonicky a od první chvíle, kdy jsem ji poznal. Již tomu bude osm let. Nikdo snad nic netuší, natožpak ona sama. Je mi jen slabou útěchou, že mohu se svěřiti těmto řádkům. Vím, že musím něco udělat, aby se všichni dostali do bezpečí. Čím dříve, tím lépe. Přečkali jednu zimu, ale nyní to bude patrně horší.

Všade se skloňuje slovo Heydrich. Obratný šermíř, vynikající šachista, bezcitná bestie. Pod nastolením pořádku si představuje špiclování, výslechy, bití, odsuny, popravčí čety. Mám bezbřehý strach, aby si pro mě nepřišli. Vím, že špatně snáším bolest. Nejsem hrdina. Při výslechu prozradil bych vše. A můj život by stejně tak jako tak skončil.

Kapitola 3

Tak Kamil odfrčel a už ho asi nikdy neuvidím. Zbyl po něm jen zvířený prach a ostré bubnování odlétajících kamínků od pneumatik jeho SUV na mé kapotě. Žádná škoda ho. Faktoringem se mi chlubit neměl. Ale loudila jsem, a tady to mám. Začíná mi kručet v žaludku. Babina má hlad. Ještě vlastně spíše chuť než hlad. Ale přece. Něco bych sníst měla, jak se to obecně doporučuje. Jenomže to bych zase nebyla já, abych šla po doporučení většiny. Ani mě nehne. Žádné malé porce. Žádný nízký glykemický index. Pěkně hojně a s požitkem. Beru služební telefon a volám Říďovi, jestli mě nechce pozvat na oběd. Nechce. To se dalo čekat. Už vím, co udělám. Objednám si velkou rodinnou pizzu a nechám si ji dovézt sem, k parku. Pokud to někomu není jasné, tak Sadová ulice s rozlehlým parkem Komenského sousedí velmi těsně. Znám to tady jako své boty. Každý den, když jsem v Ostravě, chodím do parku běhat. Pokaždé od pěti ráno. A žádný stařecký výklus. Pěkně svižně, ať se boky potí, jak se říká. I dnes to mám splněno a překročeno, proto neváhám a vytáčím známé číslo. Doslova se jako malá holka těším, až dorazí poslíček s pizzou. Jen tak si sednu na lavičku, budu se ládovat a pozorovat první příznaky blížícího se jara.

Odhaduji, že do příjezdu oběda mám ještě asi dvacet minut čas. Co s tím? Sotva stihnu vyřídit pár ztracených volání, když vidím přijíždět rozhrkaného favorita s pruhy v barvách italské vlajky na dveřích. Pizza je tady, konečně. Vystupuje neoholený rtuťovitý chlapík v sepraných džínách a mikině s kapucí, vytahuje z termo vaku velkou plochou krabici a nevěřícně kroutí hlavou:

„To je pro vás?“

„Samozřejmě, co jste čekal? Vlastně – dobrý den vám přeji,“ odpovídám s úsměvem.

„No jo, dobrý den,“ zabručí pod fusem. „Co s tím budete dělat?“ Nějak mu to nedá, protože rodinná velikost voňavého obsahu je opravdu impozantní.

„Uvažuji, že co sním, to sním a zbytek rozdám potřebným. Přijdete?“ trošku mu potřepu červeným hadrem před obličejem, ale účinek se nedostavuje.

„Rád bych, ale musím toho stihnout ještě hodně. Dělá to 250 korun,“ roztržitě mi odpovídá a vytahuje z kapsy odřenou koženou peněženku. Dávám mu v jarním rozmaru tři stovky a už za chůze do parku se s ním loučím. Uvažuji, jestli vydržím těch sto padesát metrů k první lavičce ujít, aniž by mi sliny tekly na asfalt jako hladové feně. Zvládám to jen taktak. Sedám si a obřadně otevírám krabici. Vytahuji ubrousek a vybírám první pořádný díl. Mám radost, že mozzarella není nahrazena laciným eidamem a šunka je ta dobrá, cotto. Všechno dohromady voní absolutně neodolatelně. Můj metabolismus doslova dychtí po přívalu kalorií. Chystám se k pořádnému zákusu, když vtom začne cvrlikat telefon. Vlastně ne. Začne hrát. Melodie songu Surrender, od mého oblíbeného Billyho Talenta, který mám nastavený jako vyzváněcí tón pro Říďu. Takže hned vím, kdo volá, a měla bych to vzít. Ovšem před tím si musím pořádně kousnout, o to mě nemůže nikdo připravit. Pak s plnou pusou mácnu na ikonu „přijmout hovor“ a místo pozdravu se hlásím:

„Dobrou chuť, můj pane!“ huhlám a blaho z dutiny ústní se mi začíná rozlévat celým tělem.

„Ty jíš?“ nevěřícně mi odsekne místo pozdravu Říďa. Bonton nikdy nebyl jeho silnou stránkou.

„Měla bych tady snad hladovět a lkát, že jsi mě nechtěl pozvat na oběd, frajere?“ chystám se urvat druhé pořádné sousto. Dříve, než to celé v jarním povětří vychladne.

„Říkal jsem si, že bychom zašli do steakhousu a ty bys mi u dobrého kusu flákoty podala hlášení…“ maže mi med kolem huby Říďa. Takže žádné pozvání. Něco za něco. Kamaráde, z toho jen tak nevyklouzneš.

„Myslím si, že jsem už dost stará na to, abych ti podávala hlášení. To zaprvé. A zadruhé – mám čerstvou pizzu, jsem v parku u vily a zatím sama. Takže jestli máš kuráž, přivez kafe a možná ti dám kousnout!“ V duchu se chechtám své předvídavosti o rozdání zbytků potřebným. Protože Říďa jako potřebný rozhodně nevypadá. Jeho metr devadesát a tři sta liber živé váhy jej činí prostorově velice výrazným. Na první pohled se může zdát těžkopádný, ale zdání klame. Má sílu jako býk a vitální je jak jelen v říji. To mu dodává jisté charisma a mimo jiné způsobuje, že naše firma nemá žádné dlužníky. Musím se usmát, kdykoli si vzpomenu na oslavu jeho padesátin před několika lety. Popíjeli jsme s kolegy v nějakém baru kousek od Stodolní. Říďa už byl hodně v náladě a s lesklýma očima jen tak seděl a přiblble se usmíval. Vzdáleně připomínal zhulenou velrybu. Šel kolem jeden cápek, jeden z těch typů, co si ve dvaceti myslí, že jim patří svět. Podíval se na Říďu, pak na osazenstvo kolem a chtěl být za každou cenu vtipný. Prstem ukázal na Říďu:

„Prosím vás, kolik stojí kilo ‚toho‘ s kostí? Vzal bych si tak třicet deka…“ A víc nestačil. Najednou ho pod krkem svírala levá tlapa „toho“ a pomalu ho zvedala ze země. Říďa lenivě přeostřil jako laciný objektiv na jeho rudnoucí obličej. Pak ve snaze o dobrou artikulaci pronesl pár milimetrů od jeho nosu, do kterého mu dýchal odér z necelého litru Jacka Danielse, zhruba tato slova, ze kterých doslova odkapávala vyhrůžka:

„V životě nevyděláš tolik, abys koupil třicet deka ‚toho‘. Teď tě kurva pustím a ty okamžitě zmizneš. Stejně jsi už měl být dávno doma v pyžamku a v postýlce! Tady se teď baví velcí kluci!“ Nato uvolnil sevření a klučina se jako hadrová panenka sesunul k zemi. Strachy zdřevěnělá kolena se mu podlomila a on sebou dokonale seknul. Předlouhou vteřinu bylo ticho jako v hrobě a pak se zábava začala pomalu probouzet. Nikdo nechodil a neplácal Říďu po ramenou. Nikdo se také ale nezajímal o synka na zemi. Ani já ne. A to nacucnutého Říďu dvakrát nemusím…

Tak prosím, na tohoto člověka teď čekám a soukám do sebe jeden kousek chladnoucí pizzy za druhým. Ještě nejsem ani v polovině, a už funěním připomínám ježka v listí za kompostem. Z dálky slyším charakteristický zvuk H3T. Kafe se blíží! Teda alespoň doufám, klidně se mohlo stát, že na to zapomněl. Pozoruji, jak červený hummer dobrzdil nebezpečně blízko mého zadního nárazníku. Chudák mondeo vedle něho vypadá jako přívěšek na klíče. Říďa ani nezamyká a supí směrem ke mně. Břicho mu přetéká přes opasek jeho levisek, ale já vím, že je tuhé jako boxovací pytel. Čekám, kdy mu odletí knoflíky na košili, a doufám, že se tou dobou nebudu nacházet v jejich trajektorii. Kelímky s kávou ale nese opatrně, protože kdyby rozlil, normálně mu vynadám. Na mě hmotná převaha neplatí.

„Ty už nebudeš?“ pokládá oznamovací otázku a s dosedem si bere krabici s pizzou k sobě.

„Hele, klid, vyměním to za kafe,“ musím ho hned zkraje trochu uzemnit, protože pak by s ním nebylo k vydržení.

Podává mi kelímek, ve kterém se káva pomalu přelévá jako pobřežní vlny po havárii ropného tankeru:

„Fuj, tu nechci, to je ta tvoje trojitá!“ nabízím směnu a doufám v úspěch. Konečně se tak stalo. Svit zubatého slunka, plný žaludek a moje správná káva – i když už ne úplně nejteplejší – mi konečně rozehřívají i konečky prstů na nohách v navlhlých lodičkách.

Také Říďovi svítí oči, když spořádal poslední kus již studené pizzy, zalil to vychladlým kafem a všechny obaly zmuchlal do jediné koule o velikosti tenisového míčku.

„Tak co, jak to tady probíhalo?“ konečně se dobral k něčemu podstatnému.

„Zhruba podle plánu, ale můžeš mi prosím tě říct, kdo pověsil ty obrazy dole zpátky na místo?“ dostávám se do ráže. „To mi trochu nabouralo prohlídku. Protože ta tím vlastně skončila,“ ještě si musím přisadit. V zásadě ale vím, že viník sedí vedle mě.

„Nebuď labuť, Babino,“ snaží se žoviálním oslovením napravit nenapravitelné. Je si samozřejmě vědom, že tajemství se přes všechny podepsané formuláře dlouho neudrží. Co budeme dělat pak? Jak se podíváme do očí skutečnému majiteli, který nám věří?

„Máš průser, hochu,“ nasazuji tón jako učitelka kárající žáka, kouřícího na záchodě.

„Nezbývá ti než proklepnout mistra Haggera a zjistit, jestli se mu dá věřit, nebo mu budeme muset ukázat, že dodržení tajemství je v jeho nejlepším zájmu!“ vlastně přikazuji bez jakýchkoli pochyb.

„Vlastně se už tak trochu stalo, lásko,“ zcela neupřímně se kaje Říďa. „Jeden můj člověk v Brně ho zná. Hagger je hajzl, co by obral vlastní babičku, kdyby na to přišlo. Má víc firem. Jedna z nich peníze půjčuje a druhá je vymáhá, další pak čistě jen pronajímá sociální byty. Je také majitelem realitní společnosti, která skupuje byty dlužníků za babku, dluhy ukecá na půlku a byt obratem za trojnásobek prodá. Říká tomu ‚sofistikované oddlužení‘. Jemu bych podle všeho nevěřil ani dobrý den,“ končí svou rešerši Říďa.

Když si to tak poskládám dohromady, můj odhad byl podobný. Slizoň. Na druhé straně, Kamil uskutečnil nekonečný nabalovací oběh peněz. Jednou stranou lidi posílá pod most a na druhé straně jim poskytuje sociální bydlení. Ještě má úroky z půjček a vlastně s minimálními náklady u něho každý měsíc zůstává pořádný balík peněz. Nejsem svatá, ale tohle na mě dojem fakt nedělá.

„Tak jak na něj? Máme něco, čím bychom ho mohli držet v šachu?“ vyjadřuji naději, že každý máme něco, co nás udrží v šachu. Probleskne mi přitom hlavou, kolik je asi pravdy na existenci bájného notesu hříchů, kterým jeden bývalý premiér držel pod krkem celou opozici, vlastní straníky i vysoké státní úředníky. Ještě že ti Marťané tenkrát nepřiletěli…

„Ptáš se jak malá,“ rozmrzele vstává Říďa z lavičky a odchází ke svému monstru na čtyřech kolech. Ani se na mě neohlédne. Jak ho ale znám, už usilovně přemýšlí, kudy se dostat Kamilovi na kobylku. Proto si jeho náhlou změnu chování neberu osobně.

„Tak si s tím pospěš, i když vlastně už teď může být pozdě!“ volám poměrně zbytečně za jeho vzdalujícími se zády. Máchne rukou, jako by odháněl obtížný hmyz. Pak si nadhodí kuličku, kterou uhnětl z krabice od pizzy a prázdných kelímků, a elegantním výkopem ji vztekle posílá do křoví. Oba víme, že patrně máme na krku problém.

Zápis v deníku 11. 11. 1941

Dnes na úřadu Karl v důležitém jednání s Herr starostou. Jest veřejným tajemstvím, že chystá se rozšíření vítkovických hutí. Vlastně jednali o tomto projektu, který stavěti se má v Kunčicích. Tam je to ale samé pole. To ty chudáky sedláky chtějí vyhnati, či rovnou postříleti? Nerozumím tomu a Stella také ne. Požádal jsem při loučení Karla o schůzku mezi čtyřma očima. Možná mne o víkendu přijme u sebe doma. Sázím vše na jednu kartu. On je v tuto chvíli asi jediný, v kom mám jistotu, že nám může pomoci s transferem Kubiczkovic do bezpečí. A když nebude moci, alespoň si to nechá pro sebe.

Už mi to všechno přerůstá přes hlavu. Začínám trpět stihomamem. Pořád mám pocit, že mě někdo sleduje. Začínám být tak opatrný, až to vypadá nápadně. Nebo už mě dávno odhalili a ještě čekají, kdo se jim chytí do sítí? Pravidelně se ve čtyři hodiny ráno budím v očekávání bušení na dveře. To je jejich hodina. Pak už neusnu a chodím po chodbě a kouřím. Představuji si, že jednou přijdou, a chci býti připraven. Ale je vůbec možné být v takové situaci připraven? Chabě se utěšuji, že pod svícnem může býti tma. Sídlo SD máme rovnou u nosu – Sadová 3.

Předevčírem všichni ve sklepě dostali průjem. Helga má navíc horečku a celá se třese. Stella, moje opravdu zlatá Stella, sehnala na černém trhu sklenici medu. Spolu se slivovicí, kterou mám od loňska schovanou od přítele Jana Valchaře z Klečůvky, to mají jako jediný lék. Sklep teď už páchne jako žumpa. Jednoho po druhém jsme je v hluboké noci vzali k nám nahoru do koupelny. Do jejich koupelny! Málem nám líbali ruce a já během toho málem zemřel strachem. Velice a hluboce se před nimi stydím.

Kapitola 4

Nasedám do auta, cítím zvláštní nervózu, a není to tím, že docela nutně potřebuji na záchod. Něco tady nehraje, cosi není košer tak, jak bych si představovala. Už se ale znám. Čím víc na to budu myslet, tím hůř se doberu podstaty. Říďa by vše zlehčil a odbyl mě tím, že slyším trávu růst. Jako bych ho neznala. Mám proti němu ale jednu výhodu. Jsem ženská. Moje tykadla jsou na takové skutečnosti daleko jemněji naladěná. On ve své hromotlucké hury bury povaze tohle nikdy nepochopí. Vlastně se už dlouho nesnažím, aby pochopil. A možná i proto dokážeme vedle sebe existovat už tolik let…

Sešlápnu ostřeji plyn, motor zavyje ve vysokých otáčkách a kraksna vystřelí vpřed. Jen málo chybí, aby kola vyrvala do asfaltu díry. Spojnici nahoru na Bazaly takřka vyletím. Ecce Homo Ostrava za plného provozu. Řidiči, které nechávám za sebou, si právem ťukají na čelo. Ženská jedna bláznivá. Utěšuji se alespoň tím, že Eliška Junková by ze mě možná měla radost. Esíčko stoupání končí táhlou levotočivou zatáčkou kolem kultovního fotbalového stadionu, který profláklí ostravští radní nedávno svévolně oddlužili za veřejné peníze. Auto i v té rychlosti drží na silnici jako přibité, není od věci se o tom čas od času přesvědčit. Škoda, že to trvalo jen nějakých dvacet sekund. Když se ale člověku zčistajasna chce hodně čurat, na předpisy moc nehledí. To je v tuto chvíli můj případ a tuším, že lepší už to nebude. Bohužel i bohudík musím zvolnit, když se pouštím točitou cestou zase dolů po opačné straně kopce, směrem ke kanclu na Keltičkově ulici. Teď mám na pár okamžiků celou Ostravu pod sebou jako na dlani. Oblohou se honí roztahané cirry, jinak je čistá a šmolkově modrá. Už to samo o sobě je v tomto městě zajímavý přírodní úkaz. Stromy okolo jsou bez listí a výhled je úžasný. Když se během teplých měsíců vše zazelená, jen obtížně se přes brčálovou džungli dá pohlédnout dolů. Miluji předjaří, ovšem přeplněný močák chce taky své a trochu mi tu prostou radost kazí.

Parkuji na svém vyhrazeném místě pod okny firmy. Máme koupenou půlku řadového domku, a je to tak akorát. Všech dvanáct se nás stejně sejde pohromadě jen jednou týdně, ve středu po obědě na pravidelnou poradu. Jinak jsme převážně někde venku a honíme prachy. Říďovo červené monstrum na parkovišti teď nevidím. Je mi to vlastně jedno, on má zase svou práci. Vím, že se musím nachystat na další tři prohlídky, které mám v plánu na odpoledne. Jedna z nich by snad mohla být už finální. Kdyby se mi tohle povedlo dotáhnout do konce, byl by to nádherně završený den. Ale do podpisu smlouvy je ještě daleko. Zdravím se zběžně s ostatními kolegy a co nejrychleji padám na „dámy“. Úleva se dostavuje vzápětí a zase jsem schopna se soustředit na podstatné věci. Zavírám dveře své kanceláře o poznání hlasitěji, než bych čekala. Z kabelky vytahuji podepsanou dohodu o mlčenlivosti a chvíli se dívám na sebevědomé tahy podpisu Kamila Haggera. Rázuji po drsném koberci tam a zpět jako lvice v kleci, ale nic navíc z toho nevyčtu. Zakládám formulář k ostatním do složky. Počítám, kolik jsme za všechny ty roky měli ve vile prohlídek. Celkem dvaadvacet, z toho třináct v posledních dvou letech.

„Nějak se nám to začíná zahušťovat,“ říkám si jen tak polohlasně pro sebe a pak mě něco napadá. Taková rychlá myšlenka v souvislosti s tím, co mi během oběda pověděl Říďa. Popadám složku a upaluji za naším ajťákem Františkem. Jednou se o něm Říďa v dobrém rozmaru zmínil, že je to nejlepší akvizice jeho života. Byla jsem pak tři dny uražená, ovšem Františkovi to nemám za zlé. On je taková čistá duše, to Říďa je gřuch. František zná vlastně jen ty svoje jedničky a nuly. V jeho světě je jen ano, nebo ne. Nic mezi tím. My ostatní se musíme obtížně brodit nekonečnou analogovou šedí mezi těmito dvěma mantinely. Naším chlebem vezdejším, jak si často s úsměvem říkám, je slovo „možná“. Jenže. František v tom, co dělá a umí, je zcela bez obalu geniální. Nějak to nechápu. Někdo se narodí s talentem na hudbu, a sotva ve čtyřech letech vezme do ruky housle, hraje jako malý Paganini. Jak je ale možné, že někdo hned ze startu rozumí digitálnímu světu? Routerům, páteřním sítím, šifrování a přenosu dat a já nevím čemu všemu ještě? „Že by lehká forma autismu? Nebo jsem už jednoduše vážně stará,“ honí se mi hlavou během chůze po těch několika schodech do podkroví, kde František přebývá. Ano, přebývá. To je to správné slovo. Mám pocit, že kdybychom ho občas nevyhnali ven pod záminkou úklidu, byl by nejšťastnější mezi svými servery a vůbec by nevycházel. Říďa mu tam nechal udělat záchod a koupelnu, má k dispozici polní lůžko z armádních přebytků, jídlo a vodu mu nosíme sami od sebe. Trička a prádlo mu jednou týdně peru a žehlím já sama. František si ve svých necelých třiceti letech udělal své orlí hnízdo v podkroví naší firmy a očividně se mu zamlouvá. My všichni, co ho známe, mu nikdy neřekneme Franto nebo dokonce Fero. K jeho křehkosti se to ani nehodí. Jméno František s ním krásně ladí a všichni to ctíme.

„Ahoj, Bo!“ volá na mě, aniž by spustil oči z monitoru. Nechápu, jak ví, že za ním jdu právě já. Jeho prsty mezitím hbitě létají klávesnicí a jednotlivé úhozy mají frekvenci křídel kolibříka. Můžu jen civět a tiše závidět. Chvíli čekám, než něco dopíše, pak hlasitě mlaskne, že by mohl být spokojen, a konečně vstává a jde mi podat ruku. Pomněnkové oči má trochu zarudlé, ale celých jeho štíhlých, až chlapeckých 161 centimetrů vyzrazuje, že práce je mu posláním:

„Rád tě zase vidím ve svém království,“ s omluvným pohledem projede celou místnost, kde vládne striktní pracovní bordel, ve kterém se snad vyzná jen on. „Čehož ode mě žádáš?“ lehce se uklání a nabízí mi volnou židli, ze které rychle odstranil dvě na sebe postavené krabice s jakýmisi součástkami. Ukazuji mu složku se smlouvami o mlčenlivosti ohledně vily na Sadové:

„Tady je dvaadvacet jmen a adres. Prosím tě, můžeš se na to mrknout, jestli mezi nimi nenajdeš nějakou souvislost?“ pokorně žádám a dělám na Františka přehnané psí oči. Vím, že nikdy neodmítne, i když má jiných úkolů až nad hlavu. A jako vždy budou výsledky do posledního písmenka vyčerpávající. „I ta nejmenší drobnost a zdánlivá blbina může být rozhodující,“ dodávám téměř zbytečně.

„Jak moc na to spěcháš?“ volí obligátní odpověď pomocí otázky. Musí mu být jasné, že včera bylo pozdě. Pohladím ho ve vlasech jako malého nezbedu, který sice ví, co se patří, ale schválně to nedělá. Trochu se u toho ošije.

„Máme malý problém,“ vysvětluji. „Tím myslím sebe, Říďu i celou firmu, včetně tebe. Proto bych byla ráda, kdybys to zvládnul co možná nejrychleji. Samozřejmě absolutně diskrétně,“ dodávám s odlehčujícím tónem, který zabere jen zčásti.

„Že jsi to ty, tak se stav zítra ráno. Stejně tady dneska budu přes noc a zbytečně bych se nudil,“ směje se náhle na celé kolo. Mně to dvakrát vtipné nepřipadá. Vím, že tady František častokrát bývá i týden v kuse. S ostatními jedinci na firmě má společné snad jen ty nejzákladnější fyziologické pochody těla, a i o tom občas pochybuji. Proto mám tendenci jej šetřit a ochraňovat.

„Raději se pořádně vyspi, ty génie. Těch pár hodin navíc nás už nespasí a mozek si taky potřebuje odpočinout,“ nadhodím lehkou výtku a zvedám se k odchodu.

„Bo!“ ještě za mnou volá František. Otáčím se ve dveřích a vidím jeho uličnický obličej, který mě pokaždé odzbrojí.

„Upeč jablečný štrúdl, ten mám děsně rád…“ oplácí mi čtverácky psíma očima. Jdu k němu a obejmu ho tak silně, jak jen můžu. Tentokrát to bez ošívání přijímá. V tento silný okamžik nás tady všechny cítím jako jednu rodinu. Snad to podobně vnímá i František. Už nic dalšího neříkám a odbíhám do své kanceláře pro nezbytné podklady na další schůzky. Za deset minut musím být v Michálkovicích a bude to naknap. Naštěstí mám spolehlivé přibližovadlo, a tak valím, co to jde.

Na firmu se unavená vracím až kolem půl sedmé večer. Jedno okno ještě svítí. V podkroví Františkova hájemství. Jinak je všude klid, zhasnuto a zamčeno. Venku je indigový soumrak, Venuše září jasným světlem nízko nad obzorem. Zamykám dveře auta a na chvíli mě obklopí syrové chladno. Cítím únavu. Vždycky cítím únavu, když o něco usiluji, a ono to nevyjde podle očekávání. Mám za sebou jedno striktní odmítnutí, jeden slabý příslib a také nemastné neslané ujištění „když tak se vám ozvu“. Přemýšlím, co jsem udělala špatně. Moc jsem tlačila na pilu? Nebo málo?

Odemykám si vchodové dveře, rozsvěcím a jdu do kanceláře. Pohled do diáře mě ujistí, že zítřejší den mám opět nabitý, šest prohlídek a každá na jiné straně města. Snad to nějak prokličkuji. V tomhle ohledu na Ostravu nedám dopustit. Žádné šílené dopravní zácpy, žádné nervózní posouvání co noha nohu mine. A to ani přes špičku. Za pět minut jsem z centra na dálnici a jedu si, kam chci…

Odemykám společnou registraturu a zakládám do svých přihrádek vyplněné protokoly o jednáních. Při té příležitosti mi to nedá a zvědavě prohlížím přihrádky ostatních kolegů. Mám tak alespoň malý přehled, co dělají, když tady Říďa nebo já nejsme. S úlevou po chvíli zjišťuji, že byli úspěšnější. Vidím tři hotové a podepsané smlouvy a čtyři smlouvy o smlouvě budoucí. Musím je hned zítra ráno pochválit.

Zhasínám a ještě nahoru do schodů halekám: „Ahooooj zítra!“ Nečekám na odpověď a jedu nakoupit něco k večeři a také suroviny na štrúdl. Také mám na něj chuť, už od dopolední prohlídky vily, když mi v mysli naskočila vůně kuchyně.

Zápis v deníku 25. 11. 1941

Karl si na mne konečně vyšetřil chvíli času. Sedíce u něj v pracovně, popili jsme dobrého koňaku. Cítil jsem poněkud zjitřelé nervy. Měli bychom být na jedné lodi, jenže kdo ví? Každopádně mne vyslechl. Neslíbil nic, ale dal mi najevo, že se pokusí. Raději nemám chtít vědět víc. A musím být trpělivý, do měsíce by mělo být jasno. Jeden měsíc. Jak dlouhá doba pro někoho, kdo je ve sklepním úkrytu. Jak dlouhá doba pro někoho, kdo počítá každou minutu a třese se obavami. Pokud vše půjde dle plánu, mohl bych Kubiczkovým dáti krásný vánoční dárek. Zatím jim ale nic neříkám, co kdyby se něco nezdařilo?

Slivovice s medem zabrala. Průjem zmizel a zase se lépe dýchá. Jenže teď již nemáme žádné slivovice ani medu. Musíme doufat, že do Vánoc nějak vydržíme. V práci si hledím svého a dělám ji, jak nejsvědomitěji umím. Plánujeme Velkou Ostravu. Blízké obce Petřkovice, Lhotka, Michálkovice a Bartovice mají se po Novém roce státi součástí Ostravy. Nikdo neprotestuje. Všichni souhlasíme. A běžných lidí netřeba se ptáti.

Stella si našla práci v pekárně. Mísí těsto, tvaruje bochníky a je v teple. Nemusela by pracovat, ale chce. Pár říšských marek navíc nám nijak nepomůže, ale máme každý den jeden bochník nad hlídané příděly. Tím živíme ty dole.

Dnes sněžilo. Lehce přimrzá a chodníky kloužou. Nemohu si pomoci, všechno mi čím dál víc připomíná chůzi po šikmé ploše. Kdy již se neudržím a padnu?

Kapitola 5

„Tak takhle brzy chodí domů svobodná a soběstačná žena?“ volá na mě přes společné dveře můj Honzik, když slyší klapot podrážek na dlažbě chodby bytu. Tohle vlastně také musím vysvětlit, proč říkám „můj Honzik“. Jan Przebinda s útlými boky a chlapeckým hrudníkem byl jedním z našich dávných klientů. Přistěhoval se do Ostravy odněkud z Frýdku (pozor, neplést s Místkem, na to on je háklivý) před osmi lety a bydlel v podnájmu. Mezitím si otevřel dvě restaurace – známý BeerPool na Masné ulici a zašitý Bambi Club kousek od Nádražní. Viděl nabídku naší realitky na jakési vývěsce a něco ho zaujalo. Zavolal na jedinou naši pevnou linku a náhodou jsem to zvedla právě já. Sešli jsme se a dostala jsem od něj za úkol najít mu byt 2+1 v centru. Shodou okolností se asi za dva měsíce naskytla možnost koupit byt na Poštovní. Krásný, pavlačový, zrekonstruovaný, přesně podle jeho představ. Jen se nastěhovat. To už jsem Honzikovi dávno neříkala „pane Przebindo“. Brzy jsme si totiž začali tykat. Díky mému setrvalému obchodnímu úsilí a častým prohlídkám různých bytů se z nás staly dobré kamarádky. Ano, kamarádky. Honzik je chlap, kterému ženské zkrátka nic neříkají. Na tom dnes není už nic divného. Mně se chlapi také líbí, čímž jsme odkryli jeden z mnoha společných zájmů. V Honzikovi jsem objevila vzácnou spřízněnou duši, která mi umí naslouchat a nezřídka také i dobře poradit. Také dokáže okem znalce ocenit moje nové boty a oblečení, prádlo nevyjímaje. Honzik si všímá, a to se mi líbí. Žádná drobnost mu neujde. Pozná, kdy voním novým parfémem, kdy mám čerstvou manikúru, jiné náušnice nebo barvu rtěnky, a dá mi to s patřičnými emocemi najevo. Asi po roce naší známosti se mi podařil husarský kousek. Směnila jsem svůj 3+1 na Balcarově ulici za byt 2+1 rovnou nad tím Honzikovým na Poštovní. Když jsem mu tu novinu sdělila, byl radostí celý uzardělý. Po měsíci navrhnul, abychom probourali moji podlahu a oba byty si spojili schodištěm. Byl to odvážný nápad se spoustou papírování kolem toho, ale povedl se. Máme nádherný mezonet, kde má každý svůj prostor, ale můžeme se kdykoli navštívit, což pravidelně, hlavně večer a o víkendech děláme. Samozřejmě, když má někdo své hosty nebo ještě vážnější návštěvu, pak máme domluvený signál. Jakmile je přes schody natažena červená šňůrka s velkým dřevěným srdcem uprostřed, tak víme, že ten druhý chce mít soukromí, a nerušíme se. Ještě se nestalo, že bychom si v tomhle nevyhověli. Tahle nějak si představuji svornost v praxi.

Pokládám nákup na podlahu a ještě v botách se jdu juknout „dolů“, co tam Honzik páchá. Slyším nadšený štěkot jeho chlupaté čtyřleté fenky šeltie jménem Tequila, která nás bere jako svou rodinu. Lísá se mi kolem nohou, sotva vstoupím na první schod, a nedá pokoj, dokud ji pořádně nepodrbu za ušima:

„Tak co, Tequi, jak ses celý den měla?“ promlouvám k ní a uchvacuje mě její oddaný psí pohled. Mám pocit, že mi vidí rovnou do hlavy. Není právě tohle ten okamžik, kvůli kterému si lidé pořizují psy? Honzikův byt voní čerstvou kávou z presovaru JURA, který jsem mu loni koupila k třicetinám. Říkala jsem si tenkrát, že už ten název by mu mohl udělat radost, a byla to trefa do černého.

„Ťuky ťuk, cítím kofein, byl by taky jeden šálek pro starou, unavenou babičku?“ volám ještě po schodech. Honzikova hlava vždy s perfektně udělaným účesem na mě vykoukne zpoza rohu a uličnicky přikývne:

„Přála by si babička čisté espreso, nebo snad obvyklé latte a něco malého k tomu?“ slyším jeho jemný hlas s roztomilými sykavkami, který ale nezapře lehkou číšnickou dikci.

„Latte, a kdyby k tomu byl nějaký malý sendvič, stařenka bude štěstím bez sebe,“ laškuji s ním a vůbec si neuvědomuji náš věkový rozdíl necelých pětadvaceti let. Jdu za ním do kuchyně, kde mezitím švýcarský kávovar začal vrnět jako dobře nakrmená kočka za pecí. Není od věci mít kamaráda šéfem dvou zavedených restaurací. Pohybuje se po kuchyni maximálně účelně, rychle a jistě. To mu můžu jen tiše závidět. V mém kuchyňském chaosu nikdy pořádně nevím, kde co mám. A vaření je pro mě spíše nezbytná nutnost než potěšení. To se ovšem netýká dezertů a dalších sladkostí, které chystám s opravdovou vášní.

„Budu péct jablečný štrúdl, pak ti přinesu,“ chci vyrovnat jazýček na vahách vzájemně prokázaných služeb. Mezitím čerstvý žitný sendvič s kuřecím masem a kari omáčkou začal vonět místností, a to mi zase připomnělo, že žaludek vlastně již dlouho škemrá o nějaké dobré soustíčko.

Sedíme u stolu v kuchyni a Honzik pozoruje můj apetit v praxi. Vypadá u toho jako vzorný syn, který své mamince poprvé udělal sám něco k jídlu a čeká na pochvalu. Té se mu dostává, protože jídlo i káva jsou vynikající.

„Neměla by takto vypadat spíše snídaně než večeře?“ dává ještě k lepšímu a podává mi hrst ubrousků, abych si mohla utřít pobryndanou bradu. Tequila mi leží na nohách a nádherně hřeje. Je mi blaženě.

„Jaká večeře?“ durdím se naoko. „To je, hochu, svačinka, povečeříme pořádný kus teplého štrúdlu se šlehačkou. Na tvoji figuru to nebude mít žádný vliv, přísahám!“ a zvedám dva olíznuté prsty jako malá holka. Smějeme se a je nám dobře. Pak ještě chvíli vykládáme, co kdo dělal celý den. Prohlídku vily s Kamilem ale vynechám. Bohužel jsem na to začala zase myslet, a nálada mi viditelně poklesla. Aby to Honzik nezaznamenal, děkuji zatím za pohostinnost a jdu pod záminkou pečení nahoru k sobě. Tequila má hlavu na zemi mezi předními tlapkami, sleduje mě zvídavým pohledem a občas si povzdechne. Jako by mým pocitům skutečně rozuměla.

Nahoře se rychle pouštím do přípravy toho jablečného zázraku. Nějak jsem za ty roky všechno vypilovala k dokonalosti a občas upeču něco i do Honzikova Bambi Clubu. Pak se to prodává pod názvem „Babiččin jablečný závin“ a chlapcům to nesmírně chutná. To, že není v nabídce každý den, dodává pokrmu jisté výjimečnosti. Mám těsta akorát tak na dva záviny. Jeden zítra vezmu Františkovi a druhý sníme s Honzikem ještě dnes. Aspoň nebudou žádné zbytky. Zatímco se trouba činí a bytem začíná vonět skořice, těžce odolávám pokušení zavolat Františkovi, jestli už se chytnul mého úkolu. Jsem přece jen zvědavá ženská a tuším, že dnes bude dlouhá noc. To se už v tomhle věku normálně stává, že se člověk hodinu po usnutí probere, hlavou se mu honí všelico a pak se to celé do rána opakuje ještě minimálně třikrát. Abych měla splněno, volám ještě alespoň Říďovi, abych ho informovala o tom, co jsem uložila Františkovi. Telefon má ale nedostupný a hovor skočí do schránky, která mě vítá Říďovým hrubým hlasem: „Teď to prostě neberu, ale i kdybych byl na příjmu, odpověď by byla NE!“

Vytahuji z trouby plech s oběma štrúdly, aby vychladly. Ještě honem vyrobím pořádnou šlehajdu a zavolám dolů:

„Večeře je na stole!“ Slyším nejprve štěkot, pak rytmické ťukání drápků o podlahu a Tequila s plandajícím jazykem běží po schodech. Chvíli za ní se dostaví Honzik s mokrou hlavou, v tričku Ed Hardy a značkově orvaných džínách. Když vidí, jak mu servíruji půlku štrúdlu, rozkrájenou na šest kousků, a vedle kopec šlehačky, mrkne na mě spiklenecky: „Vypadá to nádherně, ale jen si tak zobnu, mám totiž ještě rande!“

„Můžu ti kus zabalit s sebou,“ dělám naivku. „Nebo si to sníš, až se vrátíš…“ dodávám s plnou pusou.

„Dneska se asi už nevrátím, tak prosím vezmi ráno Tequi ven, ano?“ vypadá náhle velmi vážně. Přikyvuji, že se může spolehnout, a dopřávám si další kousek vlažného moučníku. Těším se, až mě Tequila dlouho před rozbřeskem vytáhne z lůžka. Přece jen je dobré, když člověk někoho má.

Zápis v deníku 3. 12. 1941

Karl se tváří tajemně. Když se potkáme, zavede řeč na počasí nebo jiné neškodné téma. Vídám se s ním na úřadu téměř obden. Nic nového se v naší věci nevyvinulo. Kubiczkovi žijí dál svůj podzemní příběh. Helga vypadá, že již dlouho nevydrží strádání. To mi přidává starosti. Za kým bych měl zajít v případě potřeby? Musím se poraditi se Stellou. Ona se více pohybuje mezi lidmi, možná o někom spolehlivém bude vědět.

Včera jízda s Herr starostou poprvé služebně do Prahy. V posici zapisovatele. Herr protektor vážný, věcný a odměřený. Cokoli řekl, bylo přesně spočítané, vykalkulované. Nic navíc a ani méně. Takhle nějak musí vypadat Čapkův „robot“. Dokonalý, nezničitelný, bez citu. Viděl jsem již mnohé, ale tohle předčilo všechno. Osobní přítel Vůdce. Chová se v přítomnosti Vůdce také tak, nebo je mnohem vřelejší? Představoval jsem si ho předtím nějak jinak? Nyní již nevím. Jednání se týkalo rozšíření Witkowitz Werke na území Kunčic. Tak už je to jisté. Probírala se pracovní síla a nucené nasazení. Zdroje jsou podle Herr protektora neomezené, do tří dnů musíme telegrafovat přesný požadavek. Všechny instrukce, týkající se hutí, mám zapsány. Dnes s nimi Herr starosta seznámil i Karla. Přípravy k výstavbě již v plném proudu. Přijede mnoho nových lidí, ponejvíce dělníků. Mohl by tohle býti moment záchrany Klause Kubiczka a jeho rodiny? Možná se na tak velké stavbě čas od času někdo ztratí a zase najde. Budu o tom přemýšleti. Stille Nacht již za dveřmi.

Kapitola 6

Kolem se vznáší lehký modrý opar. Oči mi těkají z místa na místo. Nevěřícně se blížím k hromadě rozstřílených lidských těl. Cítím v nose železitou čpavost krve, kterou přebíjí štiplavý puch potrhaných vnitřností. Zvonivé ticho ruší jen chřoupání suti pod podrážkami bot. Z příšerného mišmaše údů, střev a kostí na mě hledí vyhaslé oko. V chladném podzimním odpoledni se z toho všeho kouří, jak živočišné teplo pomalu uniká do prostoru. Odněkud přichází Říďa a noří dovnitř ruce. Vytahuje ustřelenou paži, která se v lokti vlastní vahou ohýbá, jako by byla živá. Ukazuje mi, že našel, co hledal. Ruka s pěstěnými nehty a jemnou dlaní má na prsteníčku snubní prsten z bílého zlata. Paže v Říďových rukou náhle ožívá, natáhne se v lokti rychlostí útočící kobry a jde po mém obličeji, jako by mi chtěla vyškrábat oči. Instinktivně ucuknu a o cosi se praštím do hlavy. Bolest je tak intenzivní, až se náhle probouzím.

Koukám na budík a je teprve půl třetí. Ten šílený sen mi čas od času nabourává spaní a pronásleduje mě celých dvacet let. S téměř železnou pravidelností vždy, když s něčím vnitřně bojuji. Jak to tak vypadá, asi se toho už nikdy nezbavím. Dvacet roků, a podvědomí to má uloženo v tak otřesných detailech a vjemech, jako by se všechno stalo včera. Vydýchávám uložené napětí, pak vstávám a jdu se do kuchyně napít vody. Chlad tekutiny a monotónní pobroukávání ledničky mě uklidňuje. Sedám si na židli v místnosti, do které zvenčí proniká svit pouliční lampy. S hlavou v dlani levé ruky se vracím myšlenkami zpátky v čase. Po kolikáté už?

Je říjen 1994. Mám čerstvých pětatřicet a doma devítiletou dceru. Už dva dny v kuse prší. Ležíme v nízkém podrostu kdesi na severu Bosny. V dálce, kdesi hluboko pod námi, by podle mapy a kompasu mělo být město Brčko. Kvůli dešti a rannímu oparu „vizuální kontakt nenavázán“, jen tušíme, kterým směrem se nachází. Domluvené setkání s rychlou spojkou jsme dávno propásli, odkládá se o dalších divokých čtyřiadvacet hodin. Brčko je cílem naší cesty. Nás čtyř z vojska ministerstva vnitra na přísně utajené misi, hodně mimo oficiální poslání sil UNPROFOR. Vydali jsme se z posledního, ale úkol nebyl splněn. Velitelem naší jednotky je Říďa, o padesát kilo mladší než dnes. Pak jsme už jen my tři zbývající – Míťa, Karlos a já. Nejnižší hodnost nadporučík, a kupodivu se nejedná o mě. Hodnosti tady ale nehrají žádnou roli. Jsme hodně zvláštní jednotka. Tři chlapi jako hory a mých 165 centimetrů a 48 kilo. Za normální situace by to byla komická sestava, tady ale sranda už dávno skončila. Mezi těmi třemi velkými kluky jsem právem, protože mám to, co oni nemají. Dokonalý zrak. Vybrali mě tenkrát před mnoha lety jako mnohé další chovance z dětských domovů celé republiky pro práci na zvláštních úkolech ministerstva vnitra. Ptáčky lapali na krásné řeči o společenství lidí, které je nadřazeno rodině, o odpovědné práci a zásluhách, na které socialistická vlast nikdy nezapomene. Vlastně to vypadalo zajímavěji než další tři roky v děcáku, kde člověk kromě tety, která vlastně ani není skutečná teta, nikoho dalšího nemá. Podepsala jsem. Až při vstupních testech, kdy jednoho rozeberou takřka do mrtě, se přišlo na to, že mám oči, které jsou malý zázrak. Moje makula je dvakrát větší, než je průměr běžné lidské populace. Touhle anomálií je prý obdařen jeden člověk z půl milionu. Když se setmí, jsem teprve ve svém živlu. Jako divoké kočce mi stačí pár fotonů, a neunikne mi nic. Že vidím tak, jak vidím, mi logicky připadalo samozřejmé, ovšem ctihodné lékařské konzilium to měsíc po mých patnáctých narozeninách označilo za fenomenální. Už mě měli a nepustili. Díky tomu jsem se mimo všeobecné předměty, zahrnující jazyky, technickou i tělesnou přípravu, začala specializovat na střelbu. Malorážka, pistole, prak, vzduchovka, samopal, kulomet, všechno jedno. Naprosto mě to pohltilo. Opravdu něco jiného než v děcáku. Do dvou let jsem neměla soupeře. Náš velící byl z toho trochu smutný, protože stupeň utajení výcviku nedovoloval oficiálně prezentovat dosažené výsledky. Tak mi možná unikla olympiáda, ale co už nadělám…

Teď tady ležím v řídkém křoví, promočená se třesu zimou a asi po tisící si říkám, jestli tohle všechno mám zapotřebí. Cíl mise – vyhledání a záchrana uneseného českého diplomata – jednoduše zkrachoval. Přibližnou lokaci jeho věznění získala rozvědka díky placeným informátorům. My jsme měli za úkol přijít a za každou cenu ho dostat do bezpečí, nejlépe zpátky do vlasti. Deset kilometrů se v neznámém terénu protáhlo asi o dvě hodiny, když jsme dorazili zhruba na místo popsané informátorem. Na východním okraji městečka Rajevo Selo. Schovali jsme se v sutinách jakési továrny a opatrně se pídili po jakýchkoli známkách přítomnosti lidí. Někde tady by mohl být zadržován náš člověk. Už se daly zaznamenat první známky nadcházejícího soumraku, když jsme zaslechli divokou střelbu, která náhle pročísla zdánlivý klid místa. Okamžitě jsem poznala charakteristický štěkot samopalů československé výroby. Dlouho trvající salva končila nechutným, opilým smíchem. Bez váhání jsme se vydali směrem k místu střelby. Pak se před námi otevřelo dílo zkázy. Nedalo se už ničemu zabránit. Hromadná poprava asi dvaceti lidí právě skončila. Střelbou horké zbraně ležely na zemi a pět samozvaných exekutorů ve špinavých civilních šatech močilo na to, co ještě před chvílí byly živé lidské bytosti. Opakované výkřiky „dezinfekcija“ mi i po dvaceti letech rezonují hlavou. Z toho důvodu, jakmile v televizi vidím reklamu na dezinfekční prostředky a „hygienickou čistotu“, okamžitě přepínám. Počínaly si nějak podobně Einsatzgruppen v Polsku a na Ukrajině? Možná, ovšem před desítkami let. Jak se mohlo stát, že se něco podobného znovu děje? My jsme nestihli přijít včas. Naším novým úkolem proto bylo zjistit, jestli je Antonín Poštulka mezi popravenými. Prsty nás svrběly na spouštích, zatímco jsme skryti pozorovali, co se bude dít dál. Všech pět vrahů si s pocitem absolutního bezpečí a nedotknutelnosti zapálilo cigarety a čemusi se hlasitě smáli. Pak si každý opět vzal své zbraně, vyměnili zásobníky za plné a po chvíli nevzrušeně odešli. Úděsné divadlo nás šokovalo, a to jsme už zažili ledacos. Ještě pár minut ale musíme vyčkat. Když se nic nedělo, mohli jsme se opatrně přiblížit k tomu otřesnému místu. Našeho člověka jsme bohužel poznali. Podle polobotek a kalhot od obleku. Zbytek se mísil s ostatními těly. Abychom ale měli jistotu, bylo třeba se přehrabat v nechutné kaši z krve, vnitřností, kostí a masa. Ujal se toho Říďa, zatímco Míťa zvracel opodál a Karlos hlídal, jestli je pro nás v okolí ještě bezpečno. Já jsem stála jako solný sloup, pro tuto chvíli absolutně nepoužitelná. V tichém děsu jsem se nedokázala hnout z místa. Pak Říďa konečně našel ustřelenou levou paži. Na prsteníčku ruky zůstal snubní prsten. Říďa prsten stáhnul a otřel o blůzu. Uvnitř byl zřetelný nápis „Anička 17. 4. 1971“. Měli jsme vše černé na bílém. Říďa ještě rychle prohledal kalhoty pana Poštulky a našel jen jakýsi složený papír, který bezmyšlenkovitě zmuchlal a strčil do kapsy. Pak zavelel k odchodu. V tomtéž okamžiku Karlos tiše hvízdnul. Komando se vracelo. Vypadali rozverněji než předtím, patrně posilněni alkoholem. Hnali před sebou další skupinku bosých ubožáků. Nejvyšší čas pro nás, abychom rychle zmizeli. Nemohla jsem běžet, nohy mi vypověděly službu. Říďa na nic nečekal, hodil si mě přes rameno jako pytel brambor a pelášili jsme pryč. Najednou kolem nás začaly hvízdat projektily. Dávka adrenalinu mě probrala dokonale. Vzápětí Říďu cosi trefilo do lýtka. Podlomil se jako smrk ve vichřici a skutálel se za jakousi zídku. Mě přes zídku těsně předtím instinktivně přehodil. Ještě že umím padat. Poranění Říďova lýtka naštěstí nebylo vážné. Do svalu se mu zakousl pouze kousek roztříštěného betonu, ale dost to krvácelo. Říďa si polohlasem ulevoval osvědčenou mantrou o kurvách kurevských. Věděla jsem, že jeho zranění není moc vážné, ale o to bolestivější asi bylo za chůze. Posypal si to žlutým práškem z balíčku první pomoci a narychlo obvázal. Karlos mu pomáhal a my dva s Míťou jsme přesnými výstřely drželi bandu opodál. Drželi jsme se tak navzájem v šachu. Pak se mi podařilo jednoho nejméně opatrného zasáhnout. Výstřel mu vyrval kus šíje a hlava mu klesla jako marionetě po představení. Zbytek nám odpověděl zběsilou střelbou. Naše štěstí bylo, že neměli granáty. Podařilo se nám vyřadit ještě jednoho a zbytek se na chvíli odmlčel. My na nic nečekali a v předklonu klusali z dostřelu. Až ve velké vzdálenosti jsme se dali do pořádného běhu směrem k lesu. Tam si Říďa na malé mýtince trochu odpočinul a my s ním. Jeho zranění hodně prosakovalo, o převaz se postaral Míťa, neoficiální zdravotník skupiny. Ten pak vytáhl blistr s fenmetrazinem. Každému poručil spolknout dvě tablety, abychom vydrželi bdělí. Čekala nás druhá noc beze spánku a únava mohla vyústit v tragédii z otupělosti. Proto jsme bez řečí poslechli. Karlos mezitím zprovoznil satelitní telefon Iridium a spojil se přes šifrovaný kanál s operačním důstojníkem. Zběžně popsal dosavadní průběh operace a přidal naši přibližnou polohu. Dostali jsme nařízeno přejít do města Brčko, kde na nás přesně ve čtyři ráno za hřbitovem bude čekat prověřená spojka a odveze nás do bezpečí. Bude čekat pouze deset minut! Měli jsme deset hodin na deset kilometrů. To bylo dobré. Náhle byl slyšet hluk silných motorů. Usoudili jsme, že naši pronásledovatelé to nevzdali. Poměr sil se přeskupil v náš neprospěch. Jedinou spásou byl les, kde auta snad neprojedou. Téměř bezhlesně jsme se vydali zase na cestu. Šla jsem první, naši družinu uzavíral Karlos. Cesta byla nekonečná. Spustil se vytrvalý liják. Tma rychle zhoustla, prodírali jsme se dopředu stále pomaleji. Jednu chvíli se mi zdálo, že po větru slyším štěkot, který přicházel ze směru našeho pochodu. Pak bylo opět ticho. Temnota kolem jako by se zhmotnila. Cestou jsme málem skočili do pasti. Dva hranaté terénní Nissany stály mezi hranicí lesa a prudkým srázem, odkud zhloubi doléhal tlumený šum řeky Driny. Čekali na nás. Chytře si vypočítali, jakým směrem se asi budeme ubírat, a využili lepší znalosti terénu. Nic kolem se nehýbalo, žádný zvuk se neozval. To bylo nejhorší. Vzpomněla jsem si na psí štěkot. Určitě je tady někde mají. Vycvičené psy, kteří nás určitě dávno slyšeli a cítili a nedočkavým třasem dávali svým pánům najevo, že se blížíme. Poprvé v životě jsem se cítila jako lovná zvěř. Míťa mi posunkem naznačil, abych vytáhla prak a střílela do oken aut, tak rychle, jak jen to dokážu. Nemusel mě pobízet dvakrát. Naše záložní zbraň, neslyšný vytuněný prak s optickými mířidly a municí z kuliček do ložisek, byla mou chloubou. Jen to zašumělo a do ticha se zaříznul zvuk rozbitého bočního skla. Psi se neudrželi a začali štěkat. Štěkot se ozýval napravo od nás. Karty byly odkryty. Několikrát jsem ještě vystřelila i na druhé auto a pak kdosi odpálil světlici. Viděla jsem dvě svalnaté čtyřnohé bestie, jak se na nás dlouhými skoky řítí. A za nimi skupina mužů se samopaly. Jednoho psa jsem v poslední chvíli trefila kuličkou z praku do hlavy. Ta se rozprskla jako mýdlová bublina, a pes byl vyřízený dřív, než se mě stačil dotknout. Druhý skočil po Říďovi, který na to čekal, opřel se zády o strom a ustál náraz. Pes se zakousnul Říďovi do břicha a nepustil, ani když mu Říďa v příštím zlomku vteřiny nožem podříznul krk. To vše se odehrálo v jednom kratinkém okamžiku, kdy záře světlice dohasínala. Karlos s Míťou vypálili pár ran směrem k mužům a ani můj prak zdaleka nezahálel. Na svou útočnou pušku jsem dočista zapomněla. Pak všechno zahalila tma. Zalehli jsme do podrostu a čekali. Oni se ukryli za skalku a čekali. Nervy napnuté k prasknutí, všechno zesílené účinkem fenmetrazinu. Patová situace. Jeden se pohne, druhý vystřelí a naopak. Jako ze zákopů v první světové válce. Míjejí hodiny, úsvit se neodvratně blíží. Naše domluvená spojka už určitě nečeká. Cítím snubní prsten Antonína Poštulky ve vnitřní kapse svého nepromokavého overalu. Třesu se ranním chladem i celkovým vyčerpáním. Míťovo farmakum přestává účinkovat. Něco se musí hodně rychle stát. Vyřešil to elegantně Karlos. Začal na naše protivníky zhurta mluvit rusky. Všichni jsme za dob bratrského přichylování k Sojuzu absolvovali v osmdesátých letech bezpočet společných cvičení s jednotkami OSNAZ a ruštinu ještě pořád ovládáme bezpečně. Karlos se rychle ujal role mluvčího naší skupiny. Ve svém kavkazském přízvuku drze nabídnul protivníkům slušné zacházení. My ostatní rychle cosi drmolíme také. Říďa jako důkaz našich schopností s rozmachem hází uříznutou psí hlavu směrem ke zmateným Srbům. Máme štěstí, že proti nám nestojí skuteční vojáci. Ti by nám patrně neskočili na tak prostou lest. Ale divoká bojůvka, to je jiná věc. Ano, jsou bezcitní, mazaní, divocí a mají překvapivě dost dobrých zbraní. Kdo ví, odkud je vzali. Na druhé straně ještě pořád v nich dříme jakási neopodstatněná bázeň z rusky mluvících osob v maskáčích. Na tohle jsme teď vsadili vše. Po půl hodině vzájemného vyhrožování i dojednávání přistává ve štěrku na cestě první pistole. Pak druhá a ještě samopal. Karlos to komentuje prostým „charašó“ a dál čeká. Náhle se mezi kameny zvedají naši pronásledovatelé v celé své kráse. Napočítám jich šest a hádám, že jim není moc přes dvacet. Byli umazaní, unavení, prokřehlí a pravděpodobně s kocovinou. Jeden neměl žádnou zbraň a zvedl ruce nad hlavu. Ostatní na své výzbroji ještě lpěli. My už máme jasno. Říďa vydal pokyn, zarachotilo pět přesných výstřelů, a můžeme zase volně dýchat. Ten jediný, který nás vzal vážně, se zhroutil u cesty a začal nahlas brečet. Usoudili jsme, že bychom ho měli vzít s sebou, aby na nás něco nestihnul ušít. Dál jsme si ho už nevšímali, pro tuto chvíli byl neškodný. Bylo třeba jednat svižně, než se objeví nějaký nežádoucí čumil. Civilní oblečení, byť špinavé a promočené, pro nás mělo cenu zlata. Rychle jsme se převlékli. Oblečení bylo chlapům dost malé a vypadali v tom opravdu legračně. Zato já jsem si musela zahrnout rukávy i nohavice, abych nepřipomínala strašáka do zelí. V jedné z kapes bundy jsem objevila hrst velice opotřebených bankovek, třeba se ještě budou hodit. Naše maskáče jsme museli nechat tady, Míťa je zahrabal do podrostu. Ještě před tím prohledal všechny kapsy a odstranil vše, co by nás mohlo identifikovat. Při tom našel v Říďových kalhotách zmuchlaný papír. Rozbalil ho, uhladil a četl, co bylo napsáno hrubou tužkou a zřejmě ve spěchu: „Dragutin Stavarič – Medvědí tlapka“. Nedávalo to smysl. S velkou pravděpodobností se ale jednalo o možná poslední vzkaz Antonína Poštulky. Pět polonahých mrtvol bylo nutno nějak odklidit a přímo se k tomu nabízel jeden Nissan. Vybrali jsme ten, který byl více poničen mým prakem. Hluboké důlky v kapotě a rozbitá boční okna o něčem svědčily. Karlos s Míťou naskládali všechny mrtvé do kufru i s jejich psy a Říďa auto zavezl tak hluboko do lesa, jak jen to šlo. Druhým vozem jsme vzápětí jako banda pěti pobudů sjížděli cestou dolů k mostu přes řeku a do města. Našemu zajatci jsme ukázali nalezený papír. Rychle si přečetl napsaná slova a viditelně zblednul. Pak zavrtěl hlavou, zarputile koukal do podlahy. Ještě bylo poměrně brzy a provoz ani blíže k městu nijak nevázl. Na mostě přes řeku nás čekal check-point. Jakýsi policajt tam poněkud laxně namátkou kontroloval, jestli někdo neveze nějaké zbraně a střelivo. Když uviděl terénní vůz s domácí espézetkou a rozježeného Říďu za volantem, jen mávnul rukou a projeli jsme. Viditelně se nám ulevilo, byli jsme připraveni v případě potřeby použít všechny metody, abychom se dostali do bezpečí. Ledabylé mávnutí rukou strážníkovi pravděpodobně zachránilo život. Ke hřbitovu jsme se přiblížili dvě a půl hodiny po termínu. Karlos opět satelitním telefonem kontaktoval operačního důstojníka s tím, že tentokrát už jsme na místě a s odvozem počítáme. Pak si ode mě vzal nalezené peníze a zašel do blízkého krámu. Tam nám koupil masové konzervy, bochník chleba a litr nějakého destilátu pochybné namodralé barvy. Během dne jsme to do našeho zajatce nalili, takže nejenže většinou hlasitě chrápal, ale také pozvracel zadní sedadla a trochu i mě. Po celý den nikdo, kromě našeho opilého nedobrovolného parťáka, nezamhouřil oka. Vytvořili jsme systém hlídek. Vždy jeden byl venku a pozoroval okolí, další tři odpočívali v autě. Nervozita stoupala a čas tekl pomalu jako melasa. Konečně se blížila čtvrtá ranní, kolem byl klid, jen občas někde v dálce zarachotil samopal, jako součást místního koloritu. Byli jsme kompletně připraveni opustit pro nás příliš horkou půdu. Ve 4.05 na louce za námi přistál silně nervózní pilot pětimístné Cessny. Další cesta domů už byla oproti předchozímu selanka, i když přiznávám, že jsem si oddechla až kdesi nad Maďarskem. Ze všeho nejvíc jsem se těšila na dlouhou horkou sprchu a chlapi, kterým mise dočasně vzala humor, se nenápadně začali těšit se mnou…

Může se mi někdo divit, že po tom všem, co jsem zažila, se mi zdají divoké sny? Nemám na spánek ani pomyšlení. Vstávám ze židle a jdu ke schodům. Dvakrát lehce písknu a zavolám: „Tequiii!“ Okamžitě slyším, jak fenka vyskočila ze svého pelíšku a neomylně peláší po schodech nahoru za mnou. Hladím ji po hlavě mezi ušima:

„Ještě je čas, abychom šli ven, ale dočkáš se. Pojď, půjdeme si ještě na chvilku lehnout…“ Kouká na mě, jako by mi přesně rozuměla a schvalovala každé slovo. Odcházíme obě do ložnice. Tequila způsobně čeká, až se přikryju, pak vyskočí nahoru na lůžko a uvelebí se mi v nohách. Už to máme spolu za celou tu dobu dobře nacvičené. Za pár okamžiků oproti všem předpokladům tvrdě usínám.

Zápis v deníku 16. 12. 1941

Venku mráz. Ledový jest i přístup Herr protektora k české otázce. Levná pracovní síla. Stále častěji se objevuje divné slovo – eugenika. Vypadá nevinně. Skrývá v sobě tichou hrozbu. Vyšlechtiti psa, koně nebo jabloň může být prospěšné. Ale šlechtit lidskou rasu? Člověk je dle mého názoru jednou člověk, a tím to končí. Co bude s těmi, kteří se pro šlechtění nehodí? Zlikvidovat? Sterilizovat? Odsunout? Kam tohle povede? Jde šeptanda o velkých pracovních táborech v Polsku. Tam budou soustředěni všichni ti holohlaví, tlustí, s plochýma nohama, krátkozrací, nevzdělaní a já nevím jací? Dokonalých bytostí jako Herr protektor tady moc nevídám, při vší úctě k Herr starostovi a ostatním. Stella se tomu směje. Podle ní je to jen Goebbelsova propaganda a blábol. Nesmím to prý brát všechno vážně. Mám z toho obavu. Již vlastně dávno mám obavu téměř ze všeho. Z cesty do práce, z Vánoc, z bezesných nocí, ze zítřka. Klaus Kubiczek má také obavu. O Helgu. Chuděra se čím dál tím více ztrácí před očima, skoro nechodí. Ani vypsati nemohu, kterak mi to samotnému drásá srdce. Stella zařízla slepici a udělala z ní pro Helgu a děti silnou polévku. Ještě máme na zahradě v kurníku čtyři slepice. Když je sníme, co bude dál?

Kapitola 7

Nesnáším budík. Vždycky začne zvonit v nejlepším. Nic naplat, je pět hodin, jdeme se vyvenčit. Rychle si odskočím na malou, napiju se vody, natáhnu svou funkční teplákovku a snažím se i před tím psem vypadat optimisticky:

„Hola, kamarádko,“ zachřestím obojkem a vodítkem, „kdopak se chce hned po ránu proběhnout?“ Tequila čekala, až sáhnu po vodítku, a teď vyvádí jako pominutá. Tancuje na zadních a olizuje mi obličej, když si zavazuji tenisky. Beru to jako první fázi ranní hygieny. Připínám jí obojek, zapínám vodítko, a už sbíháme chodbou. Venku nás vítá syrový jarní vzduch. Všude kolem jsou dlážděné cesty, jeden blok domů vedle druhého, a přece v povětří cítím čerstvou hlínu. Rychle zaběhneme do Husova sadu, kde se může konečně vyvenčit i Tequila. Vida, jsou tady i další dva pejskaři, jenže zachumlaní v kabátech a drkotající zimou. Zdravíme se jako staří známí. Máme přece psy… Nasazuji lehký výklus. Tequila si mě zdola občas prohlédne a její pohled říká:

„Proč tak pomalu, proboha? To nemůžeš zrychlit? Hni sebou!“ Možná to tak ani nemyslí, možná jen můj interní překladač z lidštiny do hafanštiny nabízí takovou interpretaci. Přibíháme k parku. Ani nevím proč, ale místo abych vyrazila po cestičkách mezi stromy, vydávám se po Sadové směrem k Přívozu. Míjím penzion U Špačků, pak nádhernou funkcionalistickou stavbu, která nyní patří komusi z Baníku, následně funím kolem domu, v němž bydlel Ivan Lendl, ještě než se stal světově proslulým. Běžím podél plotů dalších stavení po levé i pravé straně, která mají za sebou úžasnou historii, a najednou se ocitám na známém místě. Tady někde jsem se před nějakými devatenácti hodinami prvně potkala s Kamilem Haggerem. Zastavuji a chvíli vydýchávám. V těchto místech je i pouliční osvětlení mizerné, což mi nijak nevadí. Jsem divoká kočka na procházce se svým psem. Usmívám se tomu přirovnání a čekám, než udělá na trávníku povinnou loužičku. Ještě jednou se na vilu ohlédnu a říkám si, co nového se o ní ještě dozvím? Pak nasazuji vyšší tempo a přes hlavní bránu vbíhám do parku.

„Tak poběž, děvče,“ nemusím pobízet Tequilu, když jí odepínám vodítko a pouštím ji na volno. Nějaký vědec prý zkoumal mozkové schopnosti různých plemen psů a zjistil, že právě šeltie je na absolutní špici pelotonu. Prý dokáže i to co siamská kočka – telepatický přenos myšlenek.

„Ok,“ říkám si pro sebe, „tak to vyzkoušíme, máme na to ideální čas.“ Tequila pobíhá mezi keři a čenichá. Noční pachy ji hodně jitří. Zdá se, že na mě prostě zapomněla. V jednu chvíli ji ani já už nevidím.

„K noze!“ úporně myslím na zvuk tohoto povelu. Naprosto nic se neděje. Stejně tak ani po dalších zhruba dvou stech metrech běhu a dalších hlasitých vnitřních výkřicích: „K noze!“ Všechno bezvýsledné, evidentně mě má naprosto v paži. Ale přece jen cítím nějaký pozitivní dopad. Přestávám myslet na běh a dýchání a rychleji mi vše odsejpá.

„Do prdele, k noze!“ vysílám telepaticky poslední zoufalý pokus. A hle, daří se! Tequila přibíhá a běží způsobně vedle mě jako nejhodnější pejsánek na světě. Tváří se tak svatouškovsky, že bych jí to málem uvěřila. Pořádně mě tím převezla. Už se těším, až to všechno povykládám Honzikovi. Řadím další kosmickou rychlost a vzpomínám, jak nám jeden tělovýchovný instruktor vždy před výkonnostními prověrkami dobře radil:

„Neustále připomínám, že jediná cesta, jak splnit požadovaný limit, je začít na maximu a postupně zvyšovat tempo!“ Smáli jsme se tomu do té doby, než nám došlo, že má pravdu a myslí to smrtelně vážně. Snad ani nespočítám, kolikrát jsem takto vyčerpáním zvracela. Začínám hned od počátku na maximu a snažím se zvyšovat tempo. Tequila je v sedmém nebi. Stíhá mě obíhat několikrát dokola během jediné rovinky. Jazyk jí radostí vlaje na všechny strany, na rozdíl ode mě, která sotva popadám dech. Přitom mám pocit, že i mi jazyk plandá všemi směry. Radost se dostaví až po posledním sprintu, kdy chvíli vydýchávám a pozoruji první náznak blížícího se úsvitu. Kolik jich tak ještě asi budu moci spatřit? Zajímavé je, že takové otázky mě napadají vlastně až v mém druhém životním poločasu.

Kašlu na telepatii a dvakrát písknu. Tequila nebyla moc daleko, protože je chytrá a ví, že ji musím uvázat, když se vracíme domů. Každá se zaobíráme svými myšlenkami a svorně mlčíme. Opět mi naskočila dvě slova – Kamil Hagger. Jak se to celé asi vyvine? Zase viditelně zrychluji. Střídavé tempo běhu mi dalo do pohybu i střeva a ke konci vlastně už myslím jenom na to jedno. Krátký sprint do schodů, pak honem odemknout a snad to ještě stihnu. Stihla jsem, ale jen o fous. Až potom odvážu Tequile obojek, trochu jí očistím packy a vyčešu srst. Dopřávám si pořádnou sprchu a oběma nám naložím zaslouženou snídani. Psí miska je čistá dřív, než se já sama doberu do půlky svého tradičního müsli. Tady fakt nemám šanci zvítězit. Blíží se půl sedmé a musím do práce. Vlastně se už nemůžu dočkat, co přes noc objevil nebo neobjevil František. Honem honem na sebe něco hodím, tentokrát se nasoukám do béžových manšestráků, k tomu vyberu bavlněné tričko, propínací červený svetr, lehký zelenkavý kabátek, kolem krku hedvábný šátek, a zase vypadám k světu. Nejhorší jsou nakonec boty. Které k tomu budou vypadat dobře? Klasické dilema každé normální ženské od čtyř do sta let. Dneska mě čeká dlouhý a náročný den, proto volím pohodlnost před strohou elegancí.

„Co mi to jen chybí?“ přemítám nahlas a v duchu si probírám seznam propriet, které musím mít vždy s sebou. „Klíče, telefon, sluneční brýle, doklady, peněženka… Všechno mám. Co jsem to jen ještě chtěla…“ nadávám na stáří, které nenápadně vypíná sektory krátkodobé paměti. Alespoň tak nějak si představuji, že se to v mozku děje. Pak se udeřím do čela. Málem jsem při tom všem zapomněla na Františkův závin! Ve spěchu ho balím do krabice, aby se cestou nepomačkal. Teď už vím, že jsem kompletní.

„Zůstaň pěkně hodná holka, půjdeš s Honzikem kolem poledne zase na chvíli ven,“ pohladím na rozloučenou Tequilu. Dívá se na mě vševědoucím pohledem. Pádím k autu. Další nekonečná noc je za mnou.

Zápis v deníku 22. 12. 1941

Včera pod záminkou upřesnění počtu pracovních sil pro novou fabriku navštívil jsem Witkowitz Werke. Válečná výroba v nepřetržitém provozu. Ocel jde velice na odbyt. Karl jako Geschäftsführer požívá velké vážnosti. Ukázal mi výkresy nových provozů v Kunčicích. Celá továrna bude vybudována podle německého vzoru. Účelně a zároveň velkoryse. Nové město ve městě. Osobně jen doufám, že než se celý kombinát postaví, bude dávno již po válce. Rusko se ubrání. Tím jsem si jistý. A pak Bůh s námi, i když v něj nevěřím. Nyní do války vstoupila i Amerika. Tímto Karl znepokojen nejvíce. Se Stalinem bude tlačit na Vůdce ze dvou stran.

Karl mi předal Arbeitsbuch s výstupním razítkem a další papíry pro každého z Kubiczkovy rodiny. Dělal to pro něj jeden padělatel z Vídně. Bylo to nesmírně drahé – dva tisíce říšských marek za jednoho. Teď už přestali být Kubiczkovými. Celá rodina, alespoň podle dokumentů, se jmenuje Wolfova. Všichni se vracejí do rodného Freiburgu v Německu. Na přejezd protektorátem a hranicemi to musí stačiti. Němčinu mají bezchybnou. Musíme jen doufat, že se Klaus nebude muset svlékat. Zde jeho židovství odhalitelné.

Pak jsme měli oběd v ředitelské jídelně. Hrachovou kaši a kus opečeného koňského salámu, stejně jako mají dělníci. Jen prostředí ke stolování bylo honosnější. Co bych dal za kus jakéhokoli salámu pro Kubiczkovy dole ve sklepě. Helga umírá. Vím to. Její pohled již rezignoval. S podobnýma očima, dívajícíma se skrz člověka bez jakékoli účasti, se potkávám na každém kroku. A nejsou to jen lidé se žlutými hvězdami na kabátech. Karlovi jsem sdělil, že pro Helgu asi už bude s cestováním pozdě. Možná nedožije Nového roku. Jen pokrčil rameny. Ale i tak jsem mu velice zavázán.

Kapitola 8

Provoz na cestě houstne. Naštěstí to nemám daleko. Kdybych neměla schůzky s klienty, šla bych na Keltičkovu pěšky, procházka přes Sýkorák směrem k tanku je docela příjemná. Nemám ale na rozjímání čas ani náladu. Po cestě volám Říďovi. Tentokrát má zapnutý telefon:

„Co se děje, Bo?“ vystřelí na mě bez pozdravu. Má zadýchaný hlas, asi je zrovna v tělocvičně a dělá své oblíbené swingy s dvoupudovým kettlebellem.

„Jedu na firmu. František dostal za úkol prověřit našeho drahého Kamila Haggera,“ vychrlím na něj co možná nejrychleji. Když ho totiž vyruším od cvičení, bývá celý den mrzutý. To nemůžu dopustit.

„Už končím, ještě jeden koloběh a jdu do sprchy. Jsem tam cobydup!“ překvapuje mě zvlášť příjemně. Čekala jsem mnohem drsnější odpověď. Ale asi se jen dobře vyspal, uvažuji nakonec.

Přijíždím, parkuji a je milé, že nejsem v práci první. Dva kolegové už taky přijeli, jak zjišťuji podle aut vedle. Chodba voní ranní kávou. Určitě si také dám dvojité espreso, ale až potom, co navštívím podkroví. Jen houknu rychlý pozdrav do kanceláře, a beru schody nahoru po dvou. Vida, ranní běh se sprinty fungoval, cítím každý rychlejší krok.

„Haló, pane šéf, dobré jitro! Nesu ti snídani!“ volám s očekáváním v hlase. Spacák na polním lůžku podél zdi se pohne a vykoukne z něj rozježená hlava.

„Bo, ty už jsi zase tady?“ vítá mě František ospale a kouká jedním okem. Druhé nemá sílu otevřít. Asi měl dlouhou noc, ale já taky. Jenže jeho snad nepronásleduje minulost. Na rozdíl ode mě.

„V plné síle a celé své kráse!“ nedá mi to, abych se alespoň nepokusila nakazit ho ranním nadšením. Otáčím se dokola, aby si mě mohl pořádně prohlédnout. Krabici se závinem třímám v ruce a připadám si jako manekýna ze sedmdesátých let.

„Tak to je fakt super,“ dává naoko najevo znechucení nad producírováním babičky. „Proč se s tím nepřihlásíš do X-faktoru?“ dělá zcela nevinný obličej. Docela mě potěšil, že tímto prostým prohlášením mezi sebou a mnou vlastně udělal rovnítko. Duševně se cítím stejně mladá jako on, tak co.

„Vylez z nory, budu servírovat takovou pochoutku, jakou nemají ani v hotelu Marriott ve Vídni!“ pokouším se ho nalákat na jídlo a zároveň se dusím zvědavostí, co vyčmuchal na zájemce o koupi vily. Nemůžu to uspěchat… František rozepíná spacák a ukazuje se mi v celé své kráse. Nemá na sobě nic. Ani předsudky. A je mu to srdečně jedno. Čistá duše nezná studu. Bledé hubené tělo s vystupujícími modrými cévami na pažích a podbřišku. Lokty a kolena mu na končetinách dělají boule jako Gándhímu. Takové holátko… S exaktním mozkem! Otáčím se, abych já sama neupadla do rozpaků. To by mi ještě scházelo! Odsunuji na jednu hromadu harampádí na stole a dělám místo pro krabici s pocukrovaným závinem a sklenicí šlehačky. Odklápím víko, vytahuji z kabelky nůž a krájím pořádné kusy.

„Kde máš nějaký talířek?“ ptám se jakoby nic a rozhlížím se po místnosti v takovém úhlu, abych neviděla, jak se František obléká do čistých trenýrek a včerejšího trička.

„Talířek není, můžeš skočit dolů do kuchyňky, nebo mi podej tu krabici celou a já to zvládnu i bez talířku,“ naklání se ke mně už lehce přioděn, aby se podíval, jak vypadá ten jablečný zázrak. Cítím jeho ospalý dech. Už ani nevím, kdy na mě chlap po ránu takhle dýchal. Projede mnou blesková vlna známé horkosti, která končí dole v gaťkách. Budu s tím muset něco udělat.

„Tak si to vem celé, ty hlade,“ směju se na něj a jsem zase úplně normální. František usedá ke stolu, na kolenou krabici se závinem, a souká do sebe sousto za soustem.

„Moc dobré, díky!“ huhlá s plnou pusou a prská kolem sebe jako malé děcko. Jakmile ukojil prvotní chuť, zvolňuje tempo a ukazuje na pár popsaných papírů.

„Tady to máš, něco bylo tristně jednoduché, u dalšího jsem musel trošku kouzlit. A raději se mě neptej, jak jsem to udělal,“ mrká čtverácky pravým okem. „Ty společné vazby jsem ti nakreslil červeně.“

Beru do ruky hustě popsané papíry, prolistovávám zběžně obsah, až narazím na červenou barvu. Než se stihnu začíst, slyším zdola dupot, který se po schodech šine směrem k nám. Tohle může způsobit jen jeden člověk. Hřmotný Říďa vyfuní až nahoru a vevalí se do Františkova hájemství. Jeho zpocený obličej svědčí o nedávné fyzické námaze, která pomalu dobíhá jako setrvačník.

„Cítím úplatek!“ lačně místo pozdravu natahuje ruku do krabice s jablečným závinem. František s ní v poslední chvíli ucukne a já plácnu Říďu přes ruku.

„Nezasloužil sis, tak neber,“ zasahuji rychle a jsem překvapena jeho pomalou reakcí. Dříve by uzmul minimálně dva kousky, než by se kdo stačil rozkoukat. Asi nám už, chudák, taky stárne. V poslední myšlence mi zní trochu zadostiučinění. „Snad jen kdyby ti František sám nabídnul…“ nechávám otevřená zadní vrátka a otáčím se na svého hubeného chráněnce. Ten vrtí hlavou a nic nedá. Taky dobře. Však Říďa hlady neumře a vlastně mu nijak neuškodí, když se bude na pár minut postit.

„Něco máme,“ přivádím myšlenky na správnou kolej, „akorát se na to dívám.“

„Tak čti, jsem jedno velké ucho,“ odkládá si Říďa kabát a s vahou celé své autority dosedá na Františkovo polní lůžko. Protestní praskání se bolestně ozývá, nicméně hliníková konstrukce titěrných nožek překvapivě drží.

„Takže,“ začínám se hroužit do nakreslených vazeb, „je tady jistý Alexandr Solanský. Podle formuláře o mlčenlivosti jsi s ním byl na prohlídce ty asi před rokem a půl,“ zvedám oči od papíru a pronikavě pohlížím na Říďu. Ten vypadá, že si už moc nepamatuje. Vzápětí pokračuji: „Solanský pochází z Luhačovic a před osmi lety se přestěhoval do Zlína. Má ženu a šestiletého syna. A teď pozor! Ten syn není jeho. Skutečným otcem je Kamil Hagger. Solanský si vzal za ženu Kamilovu ex. Paní se jmenuje Darja. Rozvod probíhal bez komplikací, žádné majetkové soudy. Kamil odškodnil Darju řadovkou v novostavbě a na syna posílá měsíčně deset tisíc korun. Platí řádně. Solanský pracuje jako zástupce ředitele hotelu TOMÁŠ ve Zlíně, který vlastní hádej kdo?“ vítězoslavně koukám na Říďu. „Máš pravdu,“ nečekám na odpověď, „je to Hagger!“

Dopřávám si malou pauzu, abychom informace postupně strávili, a vidím, že František dojídá poslední kousek závinu. V duchu se chechtám, jak Říďa utřel. Ono vlastně nemusí být vždy po jeho, i když je ve firmě nejtěžší.

„Pak je tady slečna Alice Orálková, na tu si pamatuji já, protože mi při prohlídce několikrát zdůrazňovala, že je ještě slečna. Docela jsem ji díky tomu litovala,“ uvádím Velkého šéfa do obrazu. „Chřestila svými klenoty po celém domě, až jsem měla pocit, že mě pronásleduje nějaký nemrtvý…“ osvěžuji si v paměti silné vjemy, které jsem musela vstřebat před čtrnácti měsíci.

„Takže jak vypadala, to už víme, snad se teď dobereš k meritu,“ přemáhá Říďu netrpělivost a je očividně rád, že cizí slovo použil správně.

„Hned se k tomu dostanu,“ vychutnávám si nadvládu nad situací. „Slečna Orálková má zavedenou právnickou a advokátní praxi v Kroměříži. František našel důkazy, že ona je autorkou všech neprůstřelných smluv a dohod s dodatky v miniaturním písmu pod čarou. Hagger jí platí měsíční paušál devadesát tisíc korun a pak také výlohy za zastupování v občanskoprávních řízeních, kterých má do roka v průměru dvaadvacet. Pro Haggera pracuje skoro deset let. Je stále svobodná. Jestli je ještě panna, to se ani Františkovi zjistit nepodařilo,“ uzavírám krátké povídání myšlenkou, která v papírech není. Nikdo se nesměje.

Probírám se papíry dál a nic podtrženého červenou barvou už nevidím. Pak jako blesk z čistého nebe narazím na jedno jméno, kterému Františkův průzkum udělal čáru přes rozpočet. Vzpomínám si na něj, byl se mnou ve vile také. Snědý, sporý, s divokým pohledem a uhlazeným chováním. Galantní až přehnaně. Mluvil spisovně a bez přízvuku. Občan bývalé Jugoslávie Srdjan Čučič s trvalým pobytem v ČR, naposledy bytem v Liberci. Je majitelem bezpečnostní agentury „4CE“, která se soustředí na ochranu VIP osobností, které do republiky přijíždějí ze zahraničí. Hlavní zdroj jeho příjmů ale spočívá v prodeji a implementaci bezpečnostních systémů, které vozí z Izraele. Má velkou vilu na polské straně Krkonoš a utrácí více, než podle výpisů z účtu vydělal. Původní jméno tohoto člověka však je – Dragutin Stavarič.

Na chvíli přestávám dýchat. Je zvláštní ticho. Říďa zvedá hlavu, aby se podíval, co se stalo. Strkám mu papíry před obličej a prstem ukazuji na původní jméno.

„Co ti to říká?“ ptám se s takovou naléhavostí v hlase, až mě to samotnou překvapuje. „Je tohle náhoda, nebo není?“ dorážím na zmateného Říďu, který dávné dobrodružství díky své povaze jistě úspěšně odsunul do zamčené třinácté komnaty své mysli.

„Antonín Poštulka, český diplomat, Brčko…“ pomáhám mu vylovit z paměti pravěk. Vidím, že se podařilo. Bezděky se hladí po dávno poraněném lýtku a obličej se mu křiví oživenými vzpomínkami na prožitou bolest.

„Jo, už vím. Ten papír v kapse,“ zamyšleně potvrzuje předchozí řeč svého těla. Zdalipak si vybavil i náhlou pobledlost našeho zajatce, když jsme mu tenkrát ukázali tužkou napsané jméno…

„Navrhuji,“ rázně utnu veškeré nabízející se asociace, „aby tady František ještě detailně prověřil pana Čučiče.“ Otáčím se na génia v tričku.

„Zvládneš to? Kolik času budeš potřebovat? Mrkni, prosím, hlavně do jeho minulosti,“ přebírám iniciativu a nečekám, co navrhne Říďa. Ten zarytě mlčí, takže souhlasí. František vrhá zoufalý pohled na prázdnou krabici od závinu a jeho pohled je jasný. Zase ho budu muset uplatit, což ostatně udělám velice ráda. A Říďa se postará o to, aby se Františkova snaha projevila i na jeho výplatním lístku. Tím jsem si jistá.

„Zvedej se, starky,“ pobízím Říďu, který na lehátku připomíná společensky unaveného veleještěra. Mávám Františkovi na rozloučenou, posílám mu foukanou hubičku a mizím. Den ještě ani pořádně nezačal, a už tolik novinek.

Probírám se agendou a chystám si dnešní itinerář, když za mnou do kanceláře vpadne Říďa:

„Přemýšlel jsem o tom. Musíme osobně proklepnout oba kumpány mistra Haggera. Já zajedu za babou a ty se projdeš hotelem TOMÁŠ. Dneska je pátek, co třeba hned zítra? Víš, že soboty nesnáším…“ vychrlí na mě jedním dechem a ani nečeká, co mu odpovím. Jen se mezi dveřmi otočí: „Ještě ti zavolám,“ haleká jako na lesy a zase mizí. Prásknutí dveřmi připomíná výstřel z pušky. Probudil ve mně lovecké instinkty divoké kočky a ani o tom neví. Loučím se s kolegy a uháním do terénu, směr Palackého ulice.

Zápis v deníku 2. 1. 1942

Dnes oficielně ležím s horečkou doma. Ostravu pokryl další sníh. Doly a hutě jedou na plné obrátky a běloba nadílky bude brzy poskvrněna temnými odstíny. Venku je zvláštní ticho.

Důvod mé nepřítomnosti v práci jest jediný. Helga zemřela. Dvacet hodin po Novém roce. Klaus byl s ní, když přestala dýchat, a odříkal kaddiš. Helga nyní leží na podlaze ve sklepě a u hlavy jí hoří svíčka. Klaus ctí tradice tak, jak jen je to možné. A také není schopen uvěřiti, že odešla. Vždyť má nové papíry. Jak mu to mohla udělat? A co mně? Na mě se nikdo nedívá jako na truchlící osobu. Uvnitř to však bolí a pálí jako oheň.

Stella ji omyla teplou vodou a začala šíti bílý kitl. Musíme promyslet, jak a kde Helgu pohřbíme, a musí to býti co nejdříve. Kde teď vezmu neohoblovaná prkna na rakev? A co hrob? Kopat na zahradě v noci nelze. Hřbitov nepřipadá v úvahu. Jako jedinou možnost vidím udělat pohřeb ve sklepě. Bez rakve. Klaus s tím nesouhlasí.

Všichni doma, i když nejsme židé jako Kubiczkovi, jsme si na důkaz hlubokého smutku natrhli kus oblečení. Soucit a láska jdou napříč vyznáním. Zítra musím do práce, ale půjdu v kalhotách, kde si vzadu natrhnu šev. Nebude to vidět. A moje pouto s Helgou přetrvá. Dnes mne ale ještě čeká kopání hrobu.

Kapitola 9

Palackého ulice v Ostravě. Jak honosný název po významném obrozeneckém historikovi a národním buditeli. A jak zoufalé místo ve skutečnosti. Znám tu lokalitu velice dobře. Prodávali jsme tam pár bytových bloků jednomu podnikateli s ušlechtilými plány. Velice brzy se z něj ale vyklubal docela obyčejný sociální vykuk. Jak se ukázalo, jeho byznys spočíval v drahých pronájmech v podstatě neobyvatelných bytů. Nájem za sociálně slabé obyvatele platil magistrát a „pan podnikatel“ celé dva roky, co mu to fungovalo, nevytáhnul paty z heren a kasin. Jak na to zpětně koukám, za podmínek inkasa za pronájmy by byl problém dostat se do dluhů. Ale jemu se to povedlo. Všechny bloky po mnoha peripetiích zase zůstaly prázdné a my se opět pokoušíme je prodat. Pokud možno všechny najednou. Vážný zájemce, se kterým mám dnes schůzku, chce udělat ze všech bytů koleje pro studenty. Další velice chvályhodný záměr. Proč mi to ale zní tak trochu jako ohrané klišé?

Je osm ráno, jsem na místě a schůzku mám na půl devátou. Ještě třicet minut mi zbývá, abych si v klidu prošla všechny důležité oblasti. Protože tady jeden nikdy neví. Co když někdo uřezal kus nosníku z nosné konstrukce a odvezl ho do sběru? Nedivila bych se, protože před rokem takto kdosi přes noc rozebral a odvezl starý desetitunový most na bývalou chemičku Ostramo, která je poblíž. Nerada bych, aby nám něco při prohlídce spadlo na hlavu, a tak odemykám jediné nezazděné dveře, které mají bytelná futra. Obklopí mě čpavý zápach. Mísí se tady puch stoky a kafilérie, pokud bych měla nalézt nejlepší přirovnání. Ticho je hrobové. Paprsek baterky zavadí o cosi přízračného. Na chvíli se nad tím pozastavím. Utržená rozježená plastová hlava velké dětské panenky s vytřeštěnýma modrýma očima, ležící na podestě, dodává všemu hororovou atmosféru. Překračuji hromady haraburdí na schodištích a chodbách a rychle vybíhám do posledního patra. Dveře na půdu kdosi ukradl, měly kovové opláštění. Vcházím mezi střešní trámy, které jsou v překvapivě dobrém stavu. Prohlížím střechu, jestli od minula nedoznala změn. Vše se zdá v pořádku. Pak sestupuji dolů a na jedné zdi objevuji místním umělcem vyvedený detailní nákres ženského pohlavního ústrojí. Ostře to kontrastuje se zjednodušenými malůvkami téhož od méně nadaných jedinců. Minule to tady nebylo. Vytahuji telefon a celý výjev si vyfotím. Na firmě to určitě vzbudí pozornost. Chvíle rozvernosti ale náhle končí, když slyším zdola šoupavé, opatrné kroky. Koukám na hodinky, je teprve 8.25 a můj klient to patrně ještě nebude. Jako z udělání do toho volá Říďa. Asi si vzpomněl, že mi má volat, jak ráno slíbil. Surrender od Billyho Talenta prořízne ticho. Rozhoduji se, co dříve. Jestli jít vstříc opatrnému návštěvníkovi, který je zřejmě nezván, anebo přijmout Říďův hovor. Říďa počká, vypínám mu to a jdu naproti stínům na chodbě. Směrem k hlavním dveřím. Míjím předposlední požární výklenek, když se takřka vedle mě s nezaměnitelným akcentem ozve:

„Hej, co ti to hralo?“ Krve by se ve mně nedořezal. Jak jsem si mohla nevšimnout? Že by také zaúřadoval věk? Otáčím se po hlasu a vidím docela urostlého chlapíka v zeleném pracovním kabátě, opásaném šňůrou. Je neoholený a také vlasy by potřebovaly pořádně vzít do parády. Obličej má ostré, nesmlouvavé rysy, kterým dominuje špičatý nos. Cítím z něho dřevěný kouř. Podle přízvuku a barvy pleti je zdejší. Snažím se vyhnout jakékoli konfrontaci, a přitom působit rázně. Na lidi tohohle typu to obvykle platí:

„To je Billy Talent. Co tady děláte? To je soukromý majetek!“

„Jaky bily talent? Chceš vidět černy talent, ty pičo?“ začal hned zkraje zhurta. Jako by věděl, že někdy platí – kdo víc řve, má pravdu. Ustupuji dva kroky dozadu. On udělá dva kroky dopředu. Vzdálenost mezi námi je pořád konstantní. Je mi to nepříjemné. Telefon schovávám do kapsy, abych měla obě ruce volné. Vnímá můj ústup jako známku slabosti a troufalost mu roste:

„Tak co, ty bila čubko, ja vim přesně, jak tě udělat. Bude se ti to libit! V životě na mě nezapomeneš!“ S těmi slovy si rozvazuje šňůru na kabátě. Pod ním má akorát polorozpadlé džíny na vetchém pásku a rozjetý zip na poklopci. Košili ani tričko nevidím, je naholo.

„Vypadni, než zavolám policajty!“ řvu na něho, jak nejvíce umím. Třeba to zaslechne můj klient, který by už tady vlastně někde měl být. Neděje se nic. Nedobrovolný amant se sebejistě usměje. Žluté zuby s černými dásněmi vypadají odpudivě.

„Stůj. Otoč se a zmizni!“ odsekávám jednotlivá slova.

„Dyk bylo odevřene, tak co?“ natahuje ruku k jednoduchému úlovku, jak předpokládá. Chce mě chytit pod krkem, přidusit, a jak to tak vypadá, i znásilnit. Instinkty tentokrát zapracovaly spolehlivě. Určitě jim pomohl příval adrenalinu. Levou rukou mu chytám prsty a převracím je. V kloubech mu cosi prasklo. Kdo by čekal něco podobného od starší a bezbranné paní? Díky páce jde do pokleku. Spojím palec a prostředníček pravé ruky, a když je jeho hlava v úrovni mých prsou, cvrnknu mu do oka. Je hotovo. Ani jsem se nezadýchala. U nohou mi leží člověk ve vatovaném kanaláku, jednou rukou se drží za oko a druhou má kdesi pod tělem. Vyje jak pes. Nechává mě to chladnou. Vlastně se mu koneckonců nic hrozného nestalo. Oko ho za pár dní přebolí a vyvrácené prsty snad zlomené nejsou. Však se z toho nějak vylíže mnohem dříve, než bych se z následků jeho choutek dostávala já.

„Vypadni, než zavolám policajty!“ ještě na něj zařvu úplně stejně jako před chvílí, a tentokrát mě kupodivu poslechne. Se sklopenou hlavou najednou vyvine neskutečnou rychlost. Během pár vteřin jsem také venku, rychle zamykám dveře. Nebudu čekat, až jich tady přijde třeba deset. To by už nebyla taková sranda. Vidím, jak na protějším chodníku parkuje lahvově zelený touareg. Okénko mu jde dolů, řidič na mě kouká a nechápe, že zamykám:

„Dobrý den, jdu na tu prohlídku. Popletl jsem si termín?“ volá na mě na první pohled sympatický kudrnatý zrzek v zeleném svetru a slunečních brýlích. Podle obličeje ho tipuji něco lehce nad čtyřicet.

„Přijel jste přesně včas, pustíte mě na chvíli k vám dovnitř?“ snažím se, aby mi hlas nezněl naléhavěji, než by bylo zapotřebí.

„Máte otevřeno,“ usmívá se a vidím jeho malé, pravidelné zuby, které vypadají jako mléčné. Teta by řekla, že má zoubky jako perličky. Obcházím auto a nastupuji. Krásně čistý interiér a vůně kůže mě přinutí, abych si zkontrolovala boty, jestli je mám dostatečně čisté, po nedávné pochůzce domem hrůzy. Nastupuji a vítáme se:

„Adam Goldberg,“ slyším jasně a věcně. Při podání ruky, která je zvláštně měkká a zároveň pevná, se mu podívám do očí, ze kterých si právě sundal své tmavé Ray-Bany. Duhovky má berylově zelené, takové snad mají jen velké divoké kočky. Přestávám dýchat.

„Říkejte mi Bo,“ dodávám rychle, aby nepoznal, že cítím dnes již druhou vlnu horkosti. Ta první byla víceméně zoufalá, ale tentokrát se pohybuji na samé hranici snesitelnosti.

„Kdo byl ten člověk, co tak rychle vystřelil ze dveří?“ nepřestává se usmívat. „Správce objektu, nebo další zájemce o koupi?“ jemně mě uvede zpátky do reality.

„Toho si nevšímejte, bývalý nájemník se bez pozvání přišel podívat, jak to tady teď vypadá. V takových místech s tím musíte počítat. Chvíli necháte otevřené dveře, a už se všechno za nimi stává veřejným majetkem,“ zlehčuji celou situaci a nedávám na sobě znát, že mám za sebou malý konflikt.

„No, asi jste musela zapůsobit, když se nechal přesvědčit, aby odfičel…“

Pokrčím rameny, jako že to takhle dělám dnes a denně: „To víte, když použijete ty správné argumenty, pak jde všechno jako na drátkách.“

Chvíli je ticho, jako bychom navzájem vstřebávali osobnost toho druhého. Ale musím se pohnout:

„Chcete se tam podívat? Jste připravený na dům hrůzy?“ Trošku se jej snažím odradit od prohlídky, a zároveň si v duchu přeji, aby se odradit nenechal.

„O jakém domě hrůzy to mluvíte?“ snaží se mi lehce oponovat. „Vidím krásný opravený blok s mnoha světlými pokoji, kde jsou ubytovaní studenti z naší školy.“

„Nuže, vy idealisto, pojďte si všechno raději omrknout osobně,“ otevírám dveře a opouštím vachrlaté bezpečí velkého auta. Rozhlížím se kolem, jestli se nechystá odveta pomocí železných tyčí nebo mačet, ale žádné známky protiofenzivy nevidím. Vytahuji klíče a baterku.

„Zevnitř to nejde zamknout, takže se, Adame, vystavujeme riziku, že nás zase někdo navštíví,“ ještě tak trochu zbytečně nadhazuji.

„Bo, s vámi se nebojím. Stačí mi, když jsem viděl, jakou máte autoritu,“ přistupuje na hru oslovování křestními jmény a vykání. Hned se člověku lépe dýchá.

Odemykám, rozsvěcuji baterku, naposledy otáčím hlavu a pátrám, jestli nás někdo zpovzdálí nepozoruje. Vstupujeme dovnitř a hned zavírám dveře. Snad si zvenku nikdo nevšimne, že je vlastně odemčeno. Po očku pozoruji, jak na něj působí zápach rozkladu a exkrementů. Nedá na sobě nic znát a asi opravdu vidí, jak to tady bude vypadat čisté a opravené jako nové. Jdu za ním a místy z jeho svetru cítím vůni vyčiněné kůže a čehosi velmi podmanivého, co nedokážu rozeznat. Asi mám po všech těch měsících milostného půstu absťák nebo co.

Procházíme postupně jednotlivá patra. Mezitím mu poctivě odříkávám všechny údaje, které jako klient musí vědět. Občas mě přeruší nějakým věcným dotazem a zároveň si dává záležet, aby do něčeho nešlápnul. Jeho kroky jsou pružné a vyjadřují sebejistotu. Párkrát se mu modré světlo LED baterky odrazí od zelených duhovek očí. Šelma v džungli, napadá mě okamžitě. Vypadá to velmi nevšedně, v kontrastu s drobnými zuby a zrzavými kudrnami… Půl hodina ubíhá velice rychlým tempem, zase další rozdíl oproti prohlídce vily s Kamilem. Tam jsem se nemohla dočkat konce, teď konec oddaluji, jak můžu.

„Adame, určitě chcete vidět podkroví. Když už jsme tady, byla by škoda se tam nepodívat. Vlastně je to jedno z nejhezčích míst v celém bloku,“ vybízím ho k malé procházce mezi velkými trámy a holubím trusem.

„To bude jistě další romantický zážitek,“ hrne se okamžitě do temného obdélníku, kde původně byly kovem opláštěné dveře. Ani nepočká, až mu posvítím. No jen tak dál, v duchu fandím jeho nadšení.

Atmosféra v podkroví je opravdu zajímavá, i když k romantice má hodně daleko. Místy se přes škvíry v taškách prodírá denní světlo a kreslí ve vzduchu plném prachu fascinující pruhy.

„Tady bych si hned udělal byt,“ fantazíruje Adam, netuše, jak nádherný je výhled světlíkem ven. Myslím tím nádherný v uvozovkách. Protože chudoba a zmar, se všemi znaky atavistické touhy přežít, jsou podepsány na domech i v domech široko daleko.

„Však mrkněte ven, už nesu žebřík,“ ochotně mu plním přání vychutnat si genia loci se vším všudy. Prastarému žebříku chybí pár šprušlí, ale zatím jako zázrakem ušel pozornosti sběratelů čehokoli, co se dá odnést. Musím věřit, že svou zátěž ještě dokáže unést.

„Lezení je na vlastní nebezpečí?“ naivně se dotazuje Adam. Ostatně vzápětí je nahoře a se skřípěním zarezlých pantů otevírá poklop z drátem armovaného skla. Ve vlasech se mu zachycuje černá pavučina. Dovnitř se vevalí sloup venkovního světla a pořádných pár kubíků chladného vzduchu.

„Nádhera!“ slyším shora to stěží uvěřitelné slovo v souvislosti se stavem celé čtvrti.

„Protože je jaro a docela hezký den. Máte vidět, jak smutně to tady vypadá, když město zahalí mlha a smog,“ stále ještě se nedám.

„Poslechněte, Bo, chcete vy vůbec, abych to tady koupil?“ sestupuje po žebříku dolů a tváří se najednou hodně vážně.

„Jenom chci mít jistotu, že víte, do čeho jdete,“ bráním se s provinilým pohledem.

„Je snad ještě něco důležitého, co bych měl vědět, než vás požádám, abyste mi připravila smlouvu? Nějaké zástavní právo, věcná břemena, voda ve sklepě, radon a podobně?“ rentgenuje mě svýma očima jako kobra králíka.

Vrtím hlavou: „Pokud vím, tak ani žádná zazděná mrtvola by tady už neměla být.“ Rozpačitě se přitom usmívám. Chvíli mě pozoruje, pak se mu lehce zvednou koutky a odchází z půdy. Jdu za ním a poslušně svítím, aby mezi trámy nezakopnul. Můj nový klient Adam Goldberg.

„Adame, jsem zvědavá ženská, vy nejste zdejší, že?“ ptám se cestou dolů. Vlastně nečekám nějakou obsáhlou odpověď, jen pokládám řečnickou otázku z jiného soudku.

„Pocházím z Belfastu. Tam byste měla vidět ghetta! A za pár let se z nich staly dobré čtvrti pro solidní střední třídu. Tady to bude podobné. Solidní čtvrť. A já chci být u toho. To je celé,“ uvádí mě lehce do obrazu. „Oženil jsem se s Češkou a před sedmnácti lety jsme se definitivně přestěhovali do Ostravy. Tady se mi podařilo založit jazykovou školu, a teď k tomu mám i dvě soukromá gymnázia. Denní studium se zaměřením na matematiku, IT, programování. Vyučování je z padesáti procent v angličtině,“ docela příjemně mě šokuje svým hodně zjednodušeným životním příběhem.

„Nemáte žádný cizí přízvuk,“ naprosto zbytečně konstatuji, jako by přízvuk byl tím jediným, co je pro koupi bytového bloku v Ostravě důležité. Uvědomuji si, že jsem právě řekla pěknou blbost. Ale omlouvat se nebudu, na to jsem přece jen už velká holka.

„Jsem polyglot. Baví mě, když dokážu mluvit v cizí řeči tak, aby to domácí nepoznali. Jako malý kluk jsem hodně četl knížky o Old Shatterhandovi. Ten to také tak dělal,“ zvesela mi dá najevo, že moje narážka na přízvuk je v pohodě.

„U nás v domově jsme všichni četli Rychlé šípy. A vidíte, Mirka Dušína dodnes nechápu,“ zase ho pokouším a doufám, že jsem nepřestřelila.

„Mirka Dušína nemám rád,“ mluví mi ze srdce. „Je tak čestný, až je to podezřelé,“ upřesňuje. Musím se mu trochu odvděčit:

„Když jsme tak seděli u vás v autě, napadlo mě hned, že nebudete z Ostravy. Máte všechno tak sladěné. Auto, svetr, barvu očí. Našim chlapům je to ukradené, hlavně když jsou věci drahé…“

„Prostě se tak cítím dobře, to je celé. Ale díky za kompliment,“ kouká na hodinky a o poznání zrychlí krok. Za pár okamžiků jsme venku. Zamykám a opět dávám pozor, jestli nehrozí nějaké nebezpečí. Nastává čas loučení s Adamem Goldbergem, který je z tak velké dálky a bohužel, jak se zdá, i převelice ženatý:

„Ozvu se vám v pondělí ohledně té smlouvy,“ ještě se utvrzuji, jestli si všechno nakonec nerozmyslel, a podávám mu ruku.

„Rád jsem vás poznal, Bo. A díky za smysluplnou půlhodinu,“ odpovídá obdivuhodně vřele a galantně. Inu, cizinec.

„Take care!“ mrkám na něj a rychle kráčím ke svému otřískanému mondeu, které parkuje za rohem. Ještě slyším zavírání dveří, pak zabrumlá naftový desetiválec a touareg s Adamem vystřelí pryč.

Tak trochu sama se sebou uzavírám sázku, jestli svoje auto najdu v pořádku, či nikoli. Když to půjde dobře, třeba bude pořád stát na všech čtyřech kolech. Svým vzhledem zapadá do koloritu těchto ulic, tak snad bude v pořádku. Naštěstí mondeo poslušně stojí tak, jak jsem ho opustila. Má všechna kola, a dokonce bez propíchaných pneumatik. Poslední kámen mi padá ze srdce. Vklouzávám do sedačky a v nose mám ještě pořád ždibek Adamovy neortodoxní vůně. Zacvakávám telefon do hands free, vyslovuji povel „Říďa“ a startuji. Kobyly v motoru hlasitě zařehtají. Hlasový příkaz vytočí Říďovo číslo a v reproduktorech slyším vyzvánění. Ulice s ohyzdnými domy už dávno ubíhá dozadu, když vyzvánění ustane:

„No to je dost, že voláš, Babino!“ navrací mě Říďa zpět do domorodé reality, kde gentleman je vyhynulý druh. „Už jsem si říkal, jestli se ti něco nestalo,“ zachraňuje situaci, ačkoli ví, že mu tu babinu nedaruji. „Jak to šlo?“ zajímá se náhle o průběh schůzky, i když jindy ho to nechává chladným.

„Šlo to samo, v pondělí bude smlouva. Máme kšeft, chápeš?“ mám najednou velkou radost z toho, že celý blok najde svého majitele. „Vypadal jako slušný člověk…,“ ťukám na čelo kotníky prstů levé ruky, abych to náhodou hned zkraje nezakřikla.

„Ženatý?“ slyším z repráků lehkou ironii v narážce na můj single život a vím, že pochvaly za dobře rozjednaný obchod se patrně nedočkám. Koneckonců, šest procent z necelých deseti milionů je vlastně také pochvala.

„Co se staráš, ty idiote!“ ujede mi spontánně. Důrazně tak potvrzuji kladnou odpověď na jeho stupidní dotaz. Hlasitý smích je mi odměnou. Ale hlavně že si rozumíme.

„Však se nemusíš hned rozčilovat, jenom jsem chtěl vědět, kdy budeš někde k zastižení, ať se domluvíme na ten zítřek,“ ustoupil zase na svou polovinu hřiště.

„Teď jedu na stavbu do Heřmanic a budu tam až do oběda. Další schůzky mám pak až od dvou. Co kdybys hrábnul do své bezedné kapsy a pozval stařenku na oběd? Včera jsi říkal něco o nějakém steaku, jestli si dobře vzpomínám…“ kuji železo, dokud je žhavé.

„Pravdu díš,“ zarachotí z aparatury staroslověnština s ostravským akcentem, až se čalounění rozdrnčí v interferenci. „Zamluvím stůl u Lukáše na Karolíně na 12.30. A pamatuj, starší dámy by to s bílkovinami neměly přehánět!“ lakonicky doplní, na nic nečeká a končí hovor. Holomek jeden. Jako by nevěděl, že ho mám přečteného už dávno a vůbec přede mnou nemusí hrát macha. Ale to je vlastně jeho problém. Mě za chvíli čekají Heřmanice a dva nově rekonstruované byty.

Zápis v deníku 5. 1. 1942

S děsnými dny roztržen pytel. Ten dnešní je toho důkazem. V kanceláři starosty bylo gestapo. Znám všechny tři, co přišli bez zaklepání. Sám obávaný komisař gestapa Heinrich Wagner s důlkem na bradě a očima blízko sebe, hranatý, mazaný lišák protivně nasáklý kolínskou, až se mi zvedal žaludek. Jeho asistenti, Willy Kampf a Marta Sivá, jemu v patách. V první chvíli jsem si myslel, že si přišli pro mě, a krev mi ztuhla v žilách. Protentokrát ale zatkli kolegu Jana Fuksu, se kterým sdílím kancelář. Nikdo neřekl, proč ho odvádějí. Wagner ukázal a pak jsem jen slyšel německou češtinou: „Půjdete s námi!“ Fuksa nebyl schopen se zvednout ze židle. Sivá mu několikráte pomohla obuškem. Nechápu, jak taková na první pohled hezká mladá žena může býti ve službách gestapa. Vím, že Sivá má přezdívku „Jehelníček“. Její zálibou je zabodávání jehel pod nehty. Začíná na nohách, a když člověka nezlomí, pokračuje na rukou. Nedokážu si představit, že bych někdy měl snášet takovou krutou bolest.

Kolega Fuksa se určitě ničím neprovinil, je to starý a poctivý úředník. Znám jej léta. Dozajista se všechno brzy vysvětlí. Doufám, že si ho nevezme do parády Sivá, nejobávanější žena v Ostravě. Ještě nyní třesou se mi ruce. Celou dobu, co byli v kanceláři, jsem je měl položené na stole, aby třas se nebyl projevil. Na dlaních mám velké a krvavé mozoly od kopání hrobu pro Helgu. Stella mi je každý večer namaže trochou sádla, takže to nepálí, ale hojení jde proklatě pomalu. Ničeho si nevšimli, však by to jistě vyvolalo přemnoho nepříjemných otázek, na které bych stěží dokázal podati uspokojivé odpovědi. Nedokázal jsem zadržet moč. Jakmile odešli, musel jsem si jít sundat trenýrky na záchod. Políbil jsem přitom rozpáraný šev na kalhotách. Přežil jsem další den.

Přemýšlím, jak zorganizovati bezpečný útěk Klause Kubiczka s dětmi, a na nic nepřicházím. Zatím drží povinný sedmidenní smutek a nikam se nechystají.

Kapitola 10

Sleduji čas na displeji hodinek a jde mi huba šejdrem. Něčím dobrým a sladkým bych rozhodně nepohrdla. Ještě mám deset minut, to je akorát tak na kelímek horkého kafe a borůvkový koláč. Cestou do Heřmanic zastavuji na své oblíbené benzínce na Bohumínské. Vím, že tady právě takové pochutiny mají a nebudu muset čekat. Musím si ale napřed umýt ruce, protože kdo ví, co za havěť na nich mám od toho dobrodružství na Palackého. Pak rychle platím a beru si všechno s sebou do auta, kde můžu vesele bryndat a drobit. Jako malé děcko. Neměla bych, ale obvykle jím a piju během řízení. Tak je tomu i tentokrát. Sotva vyjedu od pumpy, popálím si jazyk o vřelý nápoj. Super. Ještě by mi tak borůvková náplň mohla přistát na kabátě, jako známka skvělého dopoledne. Málem se mi to i povedlo, hned u proslavené heřmanické věznice. Parkuji takřka na vteřinu přesně před našimi domy, dopíjím kávu a v zrcátku si kontroluji, jestli mezi zuby nemám kus těsta z koláče. To nesnáším u jiných, a u sebe teprve ne. Ujistím se, že vypadám k světu, a jdu vstříc dalším zájemcům o bydlení.

Ještě musím vysvětlit, jak je to s těmi našimi domy. Nic složitého. Říďa před dvěma lety přišel s nápadem, že bychom mohli koupit nějaké staré byty, zrekonstruovat je a pak dobře prodat. Když to takhle funguje s auty, proč ne s nemovitostmi? Takže výkup si hned vzal sám na starost. Je totiž dobrý vyjednávač a vyzná se. To mohu potvrdit. Platí hned v den zápisu na katastru a další den nabíhají zedníci, aby většinou zanedbaný byt změnili k nepoznání. K tomuto účelu jsme také založili stavební firmu. Je neuvěřitelné, jaký to má efekt. Přeměna původní špeluňky trvá někdy čtrnáct dní, jindy až měsíc. Vybavíme to i nějakým základním nábytkem, takže lidé se stěhují do čistého a nového. Finální cena je až trojnásobná oproti původní, usmlouvané Říďou. A všichni jsme spokojeni, což je nejdůležitější.

Nyní tedy čekám dva zájemce o byty v činžáku na Parcelní ulici, který jsme tady v Heřmanicích nedávno hodně levně koupili. Zedníci ještě dodělávají poslední úpravy, montují kuchyňské linky a sanitu. Zdi voní po čerstvé malbě a každý pokoj má svou ozvěnu, jak už to prázdné místnosti mívají.

Pět minut po termínu volám prvnímu zájemci, jestli někde nezabloudil. Telefon je ale vypnutý a umělý hlas mi doporučuje, abych nechala zprávu ve schránce. Proč mě tohle už dlouho nepřekvapuje? Ještě mu dám dvacet minut šanci a pak má u mě dveře navždy zavřené. Jdu si mezitím povykládat s řemeslníky, kteří finišují s vybavením bytů. Náhle mi zazvoní telefon. Koukám na displej, číslo nemám v seznamu a začíná trojčíslím +353. Hned jsem v obraze, když hovor přijímám:

„Mami, ahoj! Jak se máš? Můžeš mluvit?“ vychrlí na mě moje vlastní dítě, které pravděpodobně volá odněkud z budky.

„Ahoooooooj, Anetko,“ neskrývám radost, když slyším známý hlas. „Můžu mluvit, co se děje?“ zbystřím pozornost. Vždycky totiž volá až večer, a teď najednou dopoledne. To není samo sebou.

„Co by se dělo? Nic… se neděje,“ slyším v jejím hlase zvláštní spodní tón. Takže se něco děje.

„No ven s tím,“ jsem najednou celá netrpělivá, tušíc nějakou jobovku. „Stalo se něco Patrikovi?“ napadá mě to nejhorší, co by mohlo nastat. Malého vnuka jsem zatím viděla jen na fotkách a z pomyšlení, že by s ním bylo něco špatně, se mi dělá mdlo.

„Patrik je v pořádku. Já jsem také v pořádku, neboj. Jenom… že jsem se rozešla s Patrikovým otcem – s Kevinem, to jsem ti chtěla říct,“ je to najednou venku. Ulevilo se mi, svět se jedním rozchodem nezboří.

„To jako myslíš – napořád? Nebo jste se jenom pohádali, za pár dní se usmíříte a zase bude fajn?“ ptám se tak nějak mechanicky, protože je mi vlastně jedno, jestli se udobří dneska nebo za týden.

„Vypadá to napořád, mami. Opravdu jsme se rafli a ten hajzl sebral skoro všechny prachy a odjel kamsi do Kanady těžit naftu z ropných písků, či co já vím,“ najednou se přímo do sluchátka usedavě rozpláče. To mi opravdu rve srdce. Moje děcko nikdo opouštět nebude. Dávno zasutý mateřský instinkt ochranitelky se ve mně probouzí plnou silou. Už jsem si myslela, že ho ani nemám. A činilo mě to docela klidnou.

„No co, nejsi první ani poslední,“ radím naprosto zbytečně zlomenému srdci. „Seber se, zavrtej se do práce a přestaň na to myslet,“ sypu další perlu ze studnice moudrosti. Začínám sama sebe za ty řeči nesnášet. Stará baba, co ta by jiného dokázala vymyslet, že?

„Mami, ty to nechápeš. Už mě tady nic nedrží. Chci přijet domů, za tebou, do Ostravy. I s Patrikem. Řekni, že máš radost,“ skoro žadoní, a tak se uchyluji k milosrdné lži.

„To víš, že mám radost. Už se těším, až Patrika pořádně obejmu. A tebe taky!“ dodávám na poslední chvíli. Jak to tak vypadá, budu mít na krku dvě děti. Jedno třicetileté a jedno pětileté. Kam zmizela vidina klidného podzimu života?

Hlas ve sluchátku náhle ožívá: „To jsem ráda, mami. Koupila jsem za poslední peníze letenky. Přiletíme zítra večer do Ruzyně.“ Tak tohle mě uzemňuje.

„Už zítra?“ zní můj hlas o poznání vyděšeněji. „Zítra mám ještě celý den práci, Anetko,“ okamžitě uvádím na pravou míru důvod. Vlastě je to pravda, karmu si tím nezatížím.

„Mami, jak můžeš něco takového říct?“ slyším cosi mezi výčitkou a vydírkou. Ale i tak mám trochu špatné svědomí, že jsem vlastnímu dítěti okamžitě nezajásala hlasité HURÁ, slyšitelné až do vzdálenosti 2 300 kilometrů i bez telefonu.

„Chci tím jenom říct, že honem rychle přemýšlím, jak to celé zítra doladit!“ docela příkře odsekávám, protože i já mám plány, se kterými se počítá. Ale vlastně, proč bych to nemohla udělat tak, že z hotelu TOMÁŠ pojedu rovnou na letiště do Prahy? Pro ta svoje děťátka zlatá…

„Tak mě napadá, že bych vás zítra k večeru mohla přijet vyzvednout. V kolik máte plánovaný přílet?“ zachraňuji situaci v hodině dvanácté.

„Ty jsi zlato, mami. V Ruzyni máme být v 18.45, díky, už se moc těšíme. Tak papa…“ honem pokládá sluchátko, abych si to náhodou nerozmyslela. Vlastně jí celou dobu nešlo o nic jiného, napadá mě a vlastně mě to zároveň i těší. Vždyť na koho by se měla spolehnout, když ne na vlastní mámu.

„Dobrý den, jsem tady dobře kvůli bytu?“ vyruší mě z hlubokomyslných úvah ženský hlas.

Otáčím se a vidím paní něco přes třicet, v teniskách, džínách a oranžové bundě. Vůbec jsem ji neslyšela přicházet! Má hezky a čerstvě udělané havraní vlasy, spletené do francouzského copu. Je ve všech směrech plnější a o cosi vyšší než já a velmi jí to na první pohled sluší.

„Ano, vlastně na vás už čekám. Vy budete určitě paní Bohunka Poslední, že?“ lovím správně z paměti ranní pohled do dnešního itineráře. Přikyvuje a podává mi ruku.

„Říkejte mi Bo,“ pohodím hlavou, jako že příjmení není podstatné.

„Bo?“ nedá jí to a udělá roztomilý nechápavý obličej.

„To je taková zkratka. Jmenuji se Roberta, lidově Bobina, což ale vypadá jako jméno pro fenu. Takže prostě Bo, to je úplně nejlepší a naprosto dostačující,“ zbavuji se naráz všech zbytečných dotazů a kynu rukou směrem ke vchodu do domu.

„Chcete se podívat dovnitř?“ obracím list a nenápadně připomínám, proč jsme si tady daly schůzku. Kývá hlavou a nic neříká. Snad se neurazila. A kdyby, tak co? Jdeme po schodech do patra, odkud doléhají hlasy řemeslníků. O čemsi se dohadují. Slyším, že někdo něco zadupal, další hlas kohosi několikrát posílá do prdele. Naštěstí jsou ve vedlejším bytě.

„Váš byt má číslo tři,“ už beru jako hotovou věc, že koupě se uskuteční. Dávám Bohunce přednost a jako její stín vstupuji do starého bytu, vonícího novotou. Nepřestávám žasnout, co s takzvaně vybydleným prostorem dokáže udělat totální přestavba. Nové podlahy, rozvody, omítky, moderní koupelna i záchod, vyměněná okna, šikovná kuchyňská linka. Radost se dívat. Paní Bohunce nebudu říkat, že právě v tomto bytě ležel ve vaně tři týdny mrtvý feťák. Pak byl byt asi rok prázdný, následně jsme to tady koupili. Pach smrti ale zmizel, až když se všechno omlátilo až na cihlu a nově omítlo.

„Byt jak klícka,“ věcně prohodí paní Bohunka. Rychle prochází oba pokoje, sem tam pohladí omítku, jako by se chtěla přesvědčit, jestli je všechno suché a čerstvé. Pozastaví se v kuchyni, prohlédne si linku, pak otevře okno a vyhlédne do dvora. Skoro nemluví, ale nechám ji samotnou s jejími myšlenkami. Už se mi to mnohokrát osvědčilo. Koupelnu a záchod si nechá na konec.

„Vypadá to velmi dobře,“ cítím z jejích slov šanci. „Ale nekoupím to. Nějak se na tom místě necítím. Nevím, jestli mi dobře rozumíte… Díky za váš čas,“ loučí se mezi dveřmi, ani ruku mi nepodá, a mizí po schodišti dolů. Vlastně nemám šanci cokoli namítnout. No co už s tím, život jde dál. Jdu ještě pozdravit řemeslníky a zase mám chvíli, kdy se mi v mysli neodbytně objeví Kamil Hagger. Zvláštní člověk. Co má asi tak za lubem?

Dole na parkovišti na mě čeká překvapení. Za stěračem mám lísteček. Zvláštní věc. Nestojím na žádném místě se zákazem. Že by bezbřehá aktivita městské policie z centra přesáhla až tady, na Parcelní, kde lišky skoro dávají dobrou noc? Nějak tomu sama nevěřím. Lístek ale není policejní. Je vytržený z nějakého ojetého zápisníku, soudíc podle oslích rohů. Mám tam napsaný krásný vzkaz těžkou rukou:

„Chcu se s tebou vispat“. Samozřejmě bez podpisu. Jako by si autor na poslední chvíli uvědomil, že bych třeba také mohla souhlasit. A cuknul. Mě hřeje vědomí, že po mně někdo touží a mám tajného ctitele. Ani nechci vědět, kdo to je. Jen tak si ve fantazii můžu malovat vzdušné zámky. Třeba je to některý z těch přímočarých řemeslníků. Šikovné ruce mají, což o to… V dobrém rozpoložení vytahuji propisku a odepisuji:

„Raději se se mnou rychle ožeň, možná budeš brzy dědit!“ Také se uchýlím do anonymity. Lísteček pokládám na nízkou zídku u hlavního vchodu a zatížím kamínkem, aby ho vítr neodnesl dřív, než najde svého adresáta. Přece jen cesta do Heřmanic nebyla tak zcela zbytečná, táhne mi hlavou, zatímco couvám z parkoviště a frčím ještě na chvíli za Františkem na firmu. Je teprve půl dvanácté a před obědem mám hodinu k dobru. Jak já to dělám?

Zápis v deníku 12. 1. 1942

Nyní vím, kdy nás Kubiczkovi opustí. Přesně za osm dní. Stella přes další spolehlivé lidi domluvila ochotného šoféra, který velkou pragovkou obyčejně vozí uhlí. Ten by je všechny měl dvacátého brzy ráno dovézt do Hranic na Moravě. Tam pak nasednou na vlak do Olomouce. V Olomouci by je měl čekat jiný člověk, který má s přepravou lidí do Švýcarska zkušenosti a ví, jak se dostat přes hranice. Jsem si vědom, že po cestě se leccos může zvrtnout. Máme připravenu víceméně průhlednou historku o cestě do práce v Říši. Nicméně každé řešení je lepší než nečinnost. Ve sklepě není možno žíti dlouho. Chudák Helga je toho důkazem. Klaus je téhož názoru.

Kolega Jan Fuksa je již doma. Nic neudělal, jen jeho soused, konfident gestapa Josef Kohutek, jej udal, protože měl pocit, že přechovává doma potraviny z černého trhu. Nenašlo se nic, jak by také ano. Sám Herr starosta jednal osobně s gestapem o jeho propuštění. Včera odpoledne jsem jej navštívil v jeho příbytku. Je to starý mládenec, osamělý muž. Zhrozil jsem se při pohledu na něj. Chudák dostal takové bití, že nebyl vůbec k poznání. Vytěrákem z pušky jej šlehali přes obličej. Má uši rozklepané na papír, vytrhané vlasy, skoro všechny zuby vyražené. Celá hlava je oteklá. Takhle přece nemůže mezi lidi. Pak mi ukázal nohy. Rozvázal hadry, ve kterých je měl zabalené. Pálili mu chodidla žhavým pohrabáčem. Skoro nemohl chodit. Nepřiznal nic, protože nebylo co. Jak mi ale sám řekl, už moc nechybělo, a něco by si byl vymyslel, jen aby s tím už skončili. Pomohl jsem mu odstranit hnis záchodovým papírem a zasypat antiseptickým práškem. Požádal mě, abych za ním občas přišel. Vím, že bude trvat hodně dlouho, než se opět objeví v práci. Slíbil jsem mu, že jej brzy znovu navštívím a jeho úkoly v úřadu zastanu.

Na Josefa Kohutka musím si dáti pozor, již jsem o něm mnohé slyšel.

Kapitola 11

Přijíždím na firmu přes kopec po Betonářské a těším se, až mondeo zítra pořádně provětrám na dálnici. Tady ve městě to fakt není ono. Všude samý chodec a nedejbože policajt, naštěstí sezóna cyklistů teprve klepe na dveře. S teplými dny pak budu muset být dvojnásob opatrná. Říďa jim vesměs říká „nezodpovědní koláči“, protože jednak jezdí na kolech, a hlavně často i v noci a bez osvětlení. To je celý on.

Na firmě kromě asistentky Karly na recepci a Františka v podkroví nikdo jiný není. Tak to má být, všichni v terénu. Požádám Karlu, aby nachystala podklady pro smlouvu s Adamem Goldbergem na pondělí ráno, upřesňuji lokalitu a cenu, načež všechno pouštím z hlavy. Letím zase na dámy, od rána mám nastřádaných tekutin, až se zdá, že prasknu. Při mytí na sebe juknu do zrcadla a přemýšlím, kdo se asi tak chce se mnou „vispat“, a hlavně proč. Tuto otázku si kladu zejména tehdy, když na sebe koukám hodně zblízka. Nedá se nic dělat, odpovím si sama docela jednoznačně – protože jsem zkrátka ještě pořád neodolatelná.

Františka zastihuji v plném pohroužení do práce. Ani stopa po ranní rozespalosti. Činorodějšího člověka jsem snad v životě neviděla. On ty svoje paměti, displeje, servery a já nevím, co všechno, opravdu miluje. A také to, co se díky nim dá udělat a zjistit. Má otevřené dveře, tak zaťukám jako slušná holka:

„Haló, pane, máte na mě chvíli?“ opatrně vstupuji do jeho reality.

„Ahoj, Bo, už jsem si říkal, kde jsi. Viděl jsem tě uhánět po Betonářské…“ jen tak pro sebe si broukne František a nadále se vrtá v jakési zelené desce s plošnými spoji. Koukám na něj a opět se mi vybaví šikovné ruce řemeslníků na Parcelní. Který z nich se se mnou touží „vispat“?

„Bo, tohle je motherboard Ří… vlastně počítače pana Kareše,“ s lehkým ruměncem zvedá František pomněnkové oči směrem ke mně.

„Hezký název, jen co je pravda. Hlavně mi nevysvětluj, k čemu to slouží a jak. Důležité je, že to funguje,“ jsem trochu netrpělivá.

„Málem bych ti udělal přednášku, ale když nechceš a spokojíš se s tím, co jsem ještě vyhledal o panu Čučičovi…“ krčí svými uzounkými rameny František a kouří se mu od pájky. Zajímavé, nikdy bych neřekla, že kalafuna s kouskem cínu dokážou tak zvláštně vonět.

„Máš to někde na stole,“ pokyne mi hlavou, aniž bych mu stála za pohled.

„Ty jsi zlato, v pondělí tě zase nakrmím štrúdlem,“ slibuji a vím, že do pondělka je ještě hodně daleko. Čeká mě Zlín, pak Ruzyně, v neděli určitě něco slavnostního uvařím a kdo ví, co se ještě vyvrbí.

„To je všechno?“ divím se naprosto opravdově, když pod hromadami „důležitého“ materiálu objevím předmět svého zájmu. „Nic víc jsi nenašel?“ skládám list, kde je popsaná snad jen půlka strany. Moc toho není, jsem lehce zklamaná. Dávám si ho do kabelky. Všechno si v klidu pročtu během oběda s Říďou.

„Noooo,“ schválně protáhne František, „zavrtal jsem se do toho trochu víc než v noci. On ten pan Čučič tam má několik zvláštností. Podle jeho rodného čísla jsem hledal na matrice v Brčku, kde se údajně narodil. Ani záznamy v porodnici neodpovídají. Pod jeho číslem je někdo úplně jiný. Také do školy a gymnázia, které uvedl v žádosti o trvalý pobyt, nikdo s tímto jménem nechodil. Naproti tomu Dragan Stavarič, ten byl stanným soudem odsouzen k smrti a zastřelen v roce 1995. Je pohřben v neoznačeném hrobě ve vesnici Grbavica. Dále jsem objevil, že pan Čučič se v ČR poprvé objevil v roce 1998, trvalý pobyt získal o dva roky později. Nemá mobilní telefon, ani nepoužívá internet. Přes různé servery jsem objevil fragmenty souborů s jeho jménem, které někdo velice chytře smazal. Muselo to být hodně drahé, ale nějaké stopy přece jen zůstaly. Ze všeho mi vychází, že Stavarič rovná se Čučič. Každopádně pan Čučič je teď svobodný člověk. To je asi tak v kostce všechno. Máš ještě nějaké úkoly?“ opět boří nos do motherboardu a malý proužek dýmu mi jako indiánský signál dává najevo, že audience je u konce.

„Co bych si bez tebe počala,“ ještě chvíli se na něj dívám s náhlým přívalem mateřské něhy. „Díky a ahoj v pondělí,“ loučím se přehnaně zvesela a ani nečekám, že mi odpoví. František z království drátků s úzkými rameny.

Sbíhám k sobě do kanceláře, musím mrknout na poštu. Červené nepřečtené maily se hromadí, většina jsou ale stejně jen nabídky na větší prsa nebo krémy pro lepší intimní zážitky.

Chvíli se v tom vrtám a konečně je čas, abych vyrazila na oběd. Šťavnatý steak v Říďově režii. To je ta slast, na kterou žádný krém nevyzraje. Mávám na Karlu, že se ještě vrátím, a jsem ta tam. Taková šťastná trajdalka, jak by na mou adresu určitě řekl Honzik. Vida, ani se neozval, jaké bylo rande. Musím ho večer pořádně vyzpovídat. Jenže dnes je vlastně pátek a Honzik má ve svých podnicích jako vždy napilno a domů se dostane až nad ránem. No co, vyvenčím Tequilu, udělám nám večeři a pustím si na DVD svého oblíbeného Lovce jelenů. Krásný páteční večer jedné rozlítané postarší dámy.

Přijíždím na Karolínu, parkuji v podzemí. Za vzhled svého auta sklízím oprávněný úšklebek od páru vymydlených byznysmenů v dlouhých černých flaušácích. Spěchají taky asi někam na jídlo, soudíc podle nezávazné konverzace o zítřejším golfu na Ostravici. Možná se ale mýlím. Nemýlím. Jedeme spolu výtahem do posledního patra, kde je food court. Jeden z nich mi v odraze zrcadla drze čumí na zadek, jako by se se mnou chtěl „vispat“. Rozhodně bych tedy dala přednost řemeslníkovi se šikovnýma rukama před tímto Seladonem Seladonovičem Seladěnkem, jak jsem si ho okamžitě pojmenovala. Přiznávám, že docela trefně. Chudák, asi zapomněl, jakým autem jsem přijela a co že jsem za pochybnou existenci. U něho bych byla jen dalším zářezem na pažbě a důkazem, že dostane, co si usmyslí. Tak to v žádném případě. Konečně se výtah docoural až do cíle. Další patro bych asi už bez řečí nevydržela. Ocitám se ve světě vyzkoušených chutí a předvídatelných nabídek. Když to někomu vyhovuje, proč ne. Mě láká mistrovské dílo šéfkuchaře Lukášovy pizzerie. Dobře to Říďa vybral. Po očku sleduji, kam se na oběd chystají oba pánové z výtahu. Vida, stojí ve frontě na čínské nudle. V duchu jim přeji dobrou glutamátovou chuť z plastového nádobí. Mi se sliny sbíhají na třičtvrtělibrový T-bone steak z toskánského býčka s rodokmenem. Jak znám Říďu, určitě sní takové tři. Velká pec potřebuje hodně přiložit, téměř slyším jeho zdůvodnění. Však už na mě mává z oblíbeného místečka v rohu, odkud má přehled po celém place. Trůní zády ke zdi a jako diktátor blahosklonně shlíží na okolní stolující. Ani ho nenapadne, aby mě přivítal tím, že by třeba vstal a nabídl mi židli. Ostatně to od něj už víc než čtvrtstoletí neočekávám.

„Ahoj, Bo, tak co si dáš?“ mrká na mě zpod sršatého obočí a čiší z něho citelná převaha nad vším v okruhu deseti kilometrů. S okázalým úvodem nezávazné konverzace se tedy nepárá. Stejně přesně ví, co budeme jíst. Přece to, co vždycky. To nejlepší.

Zamyšleně listuji v jídelním lístku a je mi jasné, co si dám. Heřmánkový čaj s medem, polévku rajskou skutečně rajskou a T-bone steak s omáčkou ze zeleného pepře, dva pečené brambory, čekankový salát a espreso bez mléka. Říďa přivolává servírku, která svým výstavním dekoltem zdůrazňuje jak kvalitu, tak i cenu nabídky v menu. Ten kanec na ni čumí, div nechrochtá. Fuj, vždyť ta holka je mladší než plastika mých horních víček! Naštěstí s sebou přináší couvert v podobě krajíčků domácího chleba a bylinkového másla. Tomu říkám potěšení. Zatímco Říďa diktuje objednávku, mažu si jeden plátek a s požitkem si vychutnávám tu lahodu.

„Dobré kozy, co?“ vilným pohledem sleduje Říďa odcházející servírku a vlastně ani nevím, jestli si to říkal pro sebe, nebo na mě tím chtěl udělat dojem.

„Hmmm,“ je jediné, na co se vzmůžu, protože cizí ňadra mě opravdu nezajímají. Mnohem důležitější je aktuálně další krajíček chleba s máslem. Pak mi dojde, co tím vlastně chtěl říct. On ve mně nevidí ženskou, úctyhodnou dámu, ale spíš dobrého kámoše a parťáka.

„Ty jsi fakt magor,“ kroutím hlavou a asi je to řečeno trochu víc nahlas, protože hosté ob jeden stůl pohoršeně otočí hlavu směrem k nám. To mám za to, zase jsem já ta špatná. Říďa se culí, protože ve svém systému hodnot opět zabodoval.

„Volala Anetka, že přijede,“ otáčím směr hovoru od první signální na něco bližšího a natahuji ruku pro třetí kousek bílého zázraku s křupavou kůrkou. Jsou opravdu titěrné, člověk po nich dostane ještě větší hlad na něco pořádného.

„Jak – přijede?“ nechápe Říďa a nabírá si máslo, ke kterému v poslední chvíli před pozřením přidá ždibek chleba. „To jakože domů? Tady?“ nepřestává mě udivovat svou pestrou slovní zásobou. Uvažuji, že takového tvora by měli ukazovat v zoo a vybírat vstupné navíc. Kam se hrabe panda červená.

„Ano. Domů a tady. Asi napořád,“ vysvětluji polopaticky a správně artikuluji, aby mi dobře rozuměl. „S Kevinem se rozešli, a tak ji tam už nic nedrží. Tak mi to aspoň říkala. Zítra pro ni jedu do Prahy na letiště,“ schválně nahazuji udičku, jestli se návnada ujme. Zabral. Zaskočilo mu do koláčové dírky, jak by řekla teta. Okamžitě se rozkašle, až mu máslo vyjíždí ven nosem. Možná že to ani není máslo, ale každopádně je to nechutné. Ovšem královsky mi tím zvednul náladu. Škoda že tady poblíž není ta s těma kozama, aby viděla, jak se alfa samec kňour mění na gama bravka.

„Zítra přece jedeš do Zlína,“ namítá chabým, přidušeným hlasem, vykuckává zbytky a z očí mu tečou slzy. Zajímavé, takový úkaz jsem u něj ještě nikdy neviděla. Nakonec mu však soucitně podávám pár papírových ubrousků pro záchranu posledních zbytků důstojnosti.

Nasazuji blazeovaný výraz a s pocitem vítěze přitakám: „Jistě, lásko, tak jsme domluveni. Letadlo přistává v Ruzyni v 18.45, takže všechno hezky stihnu a ani nebudu muset překračovat rychlost,“ neodpouštím si kapku sarkasmu a přísahám si, že už zase budu hodná pipinka.

„Jaký že to máš pro zítřek plán?“ tahám nové vlákno naší diskuze. Snad to stihneme probrat, než přinesou hlavní chod, protože polévka se blíží a musím uznat, že jí to opravdu sluší. Říďa je tradičně bez polévky, kterou nahrazuje trojitým množstvím masa. Vytahuji z kabelky papír s Františkovými výsledky pátrání v minulosti Srdjana Čučiče. Strkám jej Říďovi pod nos, zatímco mi lahodná rajská mizí v žaludku. Studuje pečlivě slovo od slova:

„Tady je něco divného. Jak se objevil v naší vile? Proč si nechal zmizet minulost na internetu?“ Je z toho všeho stejně zmatený jako já. Pak narazí na jednu věc, o které se František ve svém rychlém výkladu nezmínil.

„Víš, proč se Stavaričovi říkalo ‚Medvědí tlapka‘?“ nespouští oči z textu. Po úvodním extempore s kozama už není ani památky a teď je Říďa docela normální a snesitelný. Kroutím hlavou, ať mě informuje.

„Tak poslouchej,“ vypadá poněkud užasle, až šokovaně. „Jeho specialitou vášnivého sadisty bylo smažení ruky v trojobalu,“ dělá řečnickou pauzu. „Někoho zajali a jen tak, z legrace, jeho ruku až po zápěstí obalili v mouce, vajíčku a strouhance. Pak ji ponořili do horkého oleje. Dokážeš si představit, co to musí být? Jaká bolest a dlouhé utrpení?“ cítím z něho odpor k takovému pohrdání člověkem. Přestává mi chutnat. Vzpomenu si, co by nastalo, kdyby nás tehdy před dvaceti lety zajali. Někdy tomu Balkánu fakt nerozumím. Kdy že nám to mají přinést naše steaky z organizace spojených grilů?

Zápis v deníku 19. 1. 1942

Zítra plánovaný odjezd Klause Kubiczka s oběma dětmi do Německa a Švýcarska. Vůkol arktická zima. Zamrzají dodávky uhlí a rudy do hutí. V našem sklepě uhlí ještě asi na měsíc a půl, když budeme šetrní. Pak nevím.

Chystáno otevření prvního pracovně výchovného tábora v protektorátu. Přímé nařízení Herr protektora, vyzkoušené v Německu. Kdo nechodí do práce, nebo práci vykonává špatně, bude na dva měsíce až půl roku převychováván v pracovním táboře. Tam bude pracovati za 50 % mzdy a každý den o dvě hodiny déle než běžně.

V Přívoze na Cihelní stavba tábora spěje ku konci bez ohledu na venkovní chlad. Příští měsíc bude tento za účasti Herr starosty slavnostně otevřen. Zřízení dalšího pracovního tábora je plánováno v Kunčicích v létě. Odbojová skupina NEMO ale podle všeho pracuje výtečně a nemá zapotřebí pracovních táborů. Válečná výroba díky ní často stojí a gestapo běsní. Jsou vypsány odměny 50 tisíc říšských marek na její předáky. Jednoho z nich znám. Je to bratr Jaroslav Malý z bývalého vítkovického Sokola. Zatím veškeré pátrání po nich bezvýsledné. Mám z toho tichou radost.

V úřadu zastávám práci kolegy Jana Fuksy. Již třikráte jsem jej byl navštívit. Vede se mu mizerně. Je celé dny doma sám se svou bolestí. Poranění se nechtějí hojiti. Klesá na duchu a mám obavy, aby si nesáhnul na život. Jeho soused Josef Kohutek o sobě nedává věděti. Tuším, že přeci jen zaznamenává, kdo Jena navštěvuje. Zvláštní věc na sobě v poslední době pozoruji – v noci lépe spím.

Ceny všech potravin na černém trhu vyletěly velmi vysoko. Za kilo pravé zrnkové kávy chtějí 17 tisíc korun. Sklenice medu, která ještě na podzim stála 320 korun, nyní má hodnotu jednoho a půl tisíce korun. Stella vaří cikorku a chutná mi i bez cukru a mléka. Nebýti našeho kmenového listu a prověřeného německého původu, nemohli bychom uživiti Kubiczkovu rodinu dole ve sklepení.

Kapitola 12

Vrtám se v jedinečném grilovaném mase, jako by bylo radioaktivní. Medvědí tlapka mi vzala veškerý požitek z jídla. Jestli já ve věku junior-senior nezačínám být tak trochu sentimentální. Koukám ale, že Říďovi také moc nejede. Jindy by už halasil, kde je jeho oblíbené trojité ristretto na dobré trávení, a nyní je sotva v polovině. Nedivím se mu. Ať je jaký chce, přece jen není cynik a hluboko v něm dříme citlivý člověk s elementárním smyslem pro spravedlnost. Čas od času se v něm tento citlivý člověk probudí. Mám pocit, že se tak děje právě teď.

„Bo, mám jednoduchý plán, co udělat s tím zítřkem,“ slyším z jeho strany stolu a zvědavě zvedám oči od rozpitvaného steaku. Ta věta mě vysvobodila ze zajetí ticha vlastních myšlenek. Zase jsem divoká kočka, připravená k lovu. Nakloním hlavu a dávám mu tak signál, že poslouchám, co vymyslel.

„Normálně odkryjeme karty. V jednu dobu zajedeme za oběma, zeptáme se na pravý důvod jejich chuti koupit vilu a budeme sledovat, co se bude dít. Zřejmě si okamžitě budou navzájem volat, tak už to v poplašeném hejnu zkrátka bývá. František prolomil zabezpečení sítě jejich operátorů, takže si hezky vyslechneme, jak spolu švitoří. Co ty na to?“ chce najednou znát můj názor a myslí to naprosto vážně. Žádné srandičky. Už to poznám.

„Dobrá úspora času. Proč chodit kolem horké kaše a dělat, že se nic neděje?“ nepřímo schvaluji jeho plán na frontální útok. Lehce kývne hlavou, že bere na vědomí.

„Musím se ti k něčemu přiznat,“ zaklání se v židli a houpe se na zadních nohách. Odhaduji, jak dlouho materiál vydrží ten nápor. Zatím nepadá, a tak jsem jedno velké ucho. Vidlička s jedním z posledních soust se mi zastaví v půli cesty a chvíli vyčkávám s otevřenými ústy. Ještě než se odhodlá k vysvětlení, pokládám vidličku i s kusem masa zpátky na talíř a rty spojím do vyčkávací, pevné čárky.

„Ty obrazy jsem tam na mistra Haggera nastražil já. Schválně. Jak jsem ti už říkal, zjistil jsem si předem, co je zhruba zač. Chtěl jsem vědět, co podnikne. Prostě taková stupidní hra na kočku a myš. A nedívej se na mě tak!“ uhne před mým rentgenovým pohledem. Tohle mi ještě nikdy neudělal. Opravdu se hněvám a s hlasitým třísknutím příboru o talíř to také dávám patřičně najevo.

„Takže tomu mám rozumět tak, že pán se nudil, vymyslel si bojovku a mě použil jako návnadu? Na to ti mám skočit?“ jsem najednou celá rudá spravedlivým rozhořčením. „Bavil ses aspoň u toho dobře?“ opět mi koluje adrenalin v každé vlásečnici. Sleduji, jak se mu mění výraz tváře. Tak vážného jsem ho viděla naposled někdy v prvním roce podnikání, kdy nám hrozil bankrot.

„Bo, poslouchej mě. Není to žádná hra. Nastal akorát tak čas, abych tě uvedl do situace,“ sděluje mi s odtažitou dikcí velícího důstojníka, až se mi zježí vlasy v zátylku. Co se tady děje, kurnik? Mává na servírku, že chce platit. Ani na kafe si nechce počkat. Tak to jsem tedy zvědavá, s čím přijde. Za ty roky ve službách vnitra jsem zvyklá na ledacos. Ale už přes patnáct let nejsem ve službě. Občas dělám nějakou práci jako externista, a díky tomu mě vybavili mým otlučeným a jedinečným autem, po kterém by se fajnšmekři olízli. Čekám na vysvětlení a jediné, co v tuto chvíli můžu dělat, je mít ústa na zámek. Jako vždycky.

Přichází servírka a vidí spoušť na našich talířích.

„Nechutnalo vám u nás?“ opatrně se ptá v očekávání verdiktu. Musím to uvést na pravou míru, než do toho Říďa skočí s nějakým sarkastickým bonmotem.

„Právě že to bylo naprosto vynikající. Ale vyskytly se okolnosti, které nám již déle nedovolují setrvat na místě, tak prosím, abyste nám to zabalila s sebou. A samozřejmě zaplatíme!“ dávám pokyn Říďovi, aby provětral svou peněženku. Naštěstí chápe rychle. Vytahuje dvoutisícovku.

„To je dobré!“ velí vyjevené servírce, že si drobné může nechat, a zvedá se v celé své velikosti ze židle. Slečna vedle něj vypadá jako panenka vúdú. Myslím, že si nás bude velice dobře pamatovat. Také vstávám a ještě uvádím na pravou míru, že ten požadavek o zabalení masa na cestu byl jen zdvořilostní akt.

„Pozdravujte kuchaře, odvedl skvělou práci!“ říkám na rozloučenou a ze všech sil se snažím, aby tam nezazněla ani špetka ironie. Jídlo bylo opravdu výtečné, škoda té Medvědí tlapky, mohla jsem si to vychutnat úplně jinak. Cestou ven mávám na mistra pizzaře, který obratně vyhazuje do vzduchu těsto a tvaruje korpus. Vypadá u toho velice soustředěně a na jednu malou chvíli mu závidím to jeho krásné, klidné a předvídatelné povolání.

Říďa mě bere kolem ramen, když jdeme nazpět k výtahu. V odrazu ve výkladech v té scéně vypadá jako pedofil, který si z pískoviště vede svou oběť. A to jsem prosím pěkně o tři měsíce starší než on. Zvláštní věc. Tohle jeho gesto ve mně nevyvolává žádné vnitřní chvění. Žádnou touhu. Nic. Všechno vyhaslo už hrozně dávno. Máme spolu jen firmu a zájem na dlouhodobém vydělávání peněz. Pak také ještě hromadu vzpomínek na utrpení ve výcviku a pár šrámů z dávných akcí v terénu, o kterých se nikdo nikdy nedozví.

Zápis v deníku 24. 1. 1942

Jsme doma sami. Klaus s oběma chlapci odjeli, jsou to čtyři dny. Nejobtížnější ze všeho bylo dostat je z domu. V noci je zákaz vycházení a ozbrojené hlídky obcházejí pravidelně celou čtvrť. Běda někomu, kdo je přistižen. Hlavně patroly SS jsou nebezpečné. Hned střílejí.

Domluvené auto s uhlím parkovalo již od večera mezi stromy na Budečské ulici. Řidič vypustil z motoru olej do velké plechovky od mazlavého mýdla. Plechovku předal Stelle, která šla „náhodou“ kolem. Olej donesla domů a od čtyř hodin ráno jsme jej na sporáku zahřívali, aby byl horký a motor rychle naskočil. Klaus s dětmi se vykoupali, Stella je ostříhala a oblékla do vypraných a vyžehlených šatů. Vypadali jako jedna z mnoha takto cestujících slušných rodin. Jejich staré šaty a vlasy jsme ihned spálili v peci. Všechny dokumenty, včetně potvrzení z Witkowitz Werke o uvolnění z práce pro přesun do Říše, měli také již nachystány. Společně jsme posnídali a rozloučili se. Možná už Klause a jeho rodinu nikdy neuvidím. Slíbil jsem, že veškerý jejich vzácný majetek budu opatrovati jako oko v hlavě. Pak opatrně, ještě za hluboké tmy, opustili dům. Kročeje v přemrzlém sněhu nesmírně hlučně skřípaly. Tady byla nejnebezpečnější část první fáze jejich útěku. Spoléhali jsme na to, že hlídky kolem půl šesté opouštějí stanoviště kvůli změně směny. Zdá se mi, že tento plán vyšel. Budečská je o dva bloky dále k řece, přesun musel být rychlý. Pak už jen nastoupiti, předati řidiči plechovku s horkým olejem, aby jej nalil do motoru, a mohlo se jet. Skutečně, pět minut před šestou jsem, naslouchaje skrz škvíru ve dveřích, slyšel vrčení nákladního motoru ze strany od řeky. Ulevilo se mi, naděje na únik ze spárů „Übermenschen“ žije. Kéž by se vše zdařilo.

Kapitola 13

Sedím s Říďou v podzemní garáži nákupního centra v jeho „nenápadném“ hummeru. Přes kouřová boční skla není vidět dovnitř, tak máme kus opravdového soukromí. Koukám na hodinky a zjišťuji, že za půl hodiny musím být ve Lhotce, kde mám další schůzku. Tentokrát kvůli posledním volným stavebním parcelám. Takže jdu rovnou na věc:

„Nezdržujme to, mám další klienty ve Lhotce. Vybal, co máš, a všechno pěkně popravdě,“ nedám mu žádnou šanci na jeho obvyklé zlehčení situace. Podívá se na mě provinilým pohledem, který dobře znám. Budu si muset dávat dobrý pozor, abych zjistila, co je pravda a co je ještě větší pravda. „No, spusť,“ neberu ohled na jeho tělesnou převahu a uvědomuji si, že bych ho neměla přerušovat, aby chudák neztratil nit.

„Takže,“ odkašle si obřadně Říďa, což beru jako známku, že se buď chystá mlžit, nebo mi musí sdělit cosi hodně nepříjemného. Případně obojí. „Před půl rokem mi šifrovaným kanálem volal Karlos. Víš, že pořád pracuje na vnitru. Teď už je na ministerstvu. Má něco společného s BIS, ale nevím přesně co. Požádal mě o schůzku v hotelu Golombiewski v Polsku, znáš to tam, že? Sešli jsme se jedno zářijové úterý před polednem, kdy tam je nejméně lidí. Seděli jsme spolu ve vířivce s cedrovou esencí jako dva rentiéři. Pak se mě zeptal, jestli si pamatuji na to, co bylo napsáno na papíru našeho popraveného diplomata Antonína Poštulky. Víš, jak jsem mu to našel v kapse tenkrát v Bosně. Přikývl jsem, že vím. Informoval mě, že má důvěrnou informaci o pobytu toho člověka – ‚Medvědí tlapky‘ – na našem území a také v Polsku. Údajně se stal hlavou balkánské mafie, která ve střední Evropě obchoduje se zbraněmi, drogami a má monopol na odstraňování nepohodlných lidí. BISka mu už před lety svěřila druhý pokus vraždy kmotra Mrázka. On to v lednu 2006 zvládnul, vyinkasoval pět mega a chytře zmizel. Od té doby je všude a nikde. Prý má na svědomí několik dalších vlivných lidí s dlouhými prsty, kteří beze stopy zmizeli. Metamfetaminu nejvyšší kvality je tady teď tolik, že cena klesla na polovinu, čímž odrovnal Armény i romské klany. Teď se podrž, údajně má kontakty s naším Haggerem,“ uzavírá vítězoslavně nejdelší souvislý projev, který jsem od něj slyšela. Poslední větou mě ale pořádně vytočil:

„Takže tohle všechno jsi věděl, použil mě jako návnadu, a ještě máš tu drzost po mně chtít, abych zítra jela do hotelu TOMÁŠ jako nějaká naivka? Tam budu tak dlouho kalit vodu, až mě někdo podřízne, zastřelí nebo já nevím co?“ jsem najednou celá vzteky rozžhavená až doběla. „Polibte si oba s Karlosem navzájem prdel, rentiéři,“ už docela řvu, až kolem sebe prskám na drahé kožené čalounění Říďova pitomého auta. Chytám za kliku, abych vystoupila, protože pro mě ta hra právě skončila. Je ale zamčeno. Centrální ovladač má na své straně dveří Říďa.

„Okamžitě mě pusť ven, ty hajzle!“ škrábu se k tlačítku jako divoká kočka. Začínám být nepříčetná, a tím i nebezpečná. Říďa mě bleskově chytí za zápěstí jako do svěráku. Aspoň na něho plivnu, když už nic. Slina mu teče přes obočí levého oka, ale nevnímá. Dívá se na mě naprosto chladně a nezúčastněně. Takového ho neznám.

„Bo, nemáme šanci couvnout. Tohle jsem se také dozvěděl od Karlose dneska ráno, když jsem mu volal, že to vypadá, jako by Stavarič a Čučič byl jeden a ten samý chlap. Podobně jako ty jsem ho poslal… víš kam. A víš, co mi řekl?“ je jeho hlas najednou hrozivý jako zima na Kamčatce. „Všechno prý už běží. Šachová partie je dávno rozehraná. Ale žádný dámský gambit, jak se domníváš. Padající hovno nás, lásko, zasáhlo oba stejně. Mě i tebe. Jenže je tady další věc, kterou bys měla vědět. Z Karlose to vylezlo až dnes. Před zhruba třemi lety – nemohou to určit přesně – z archivu ministerstva zmizela tajná složka s detailním průběhem našeho tehdejšího úkolu v Bosně. Sám jsem tehdy tu zprávu psal, tak vím, co v ní bylo. Při vší úctě, jak se tam na vnitru všechno stále mění, čekal jsem, že se něco kolem toho provalí už mnohem dříve a bude z toho mezinárodní ostuda. Najednou mi všechno do sebe zapadlo. Stavarič se nějak dozvěděl, co jsme tam dělali. Měl potřebné kontakty na vnitru a dost možná někoho ještě pořád drží pod krkem. Stal se z něho horký brambor. Určitě by se ho rádi potichu zbavili. Jenže zjistili, že sami na to nestačí. S velkou pravděpodobností mu podstrčili nás, navnadili ho na naši vilu, protože jsme externisti, pěšáci. Možná tajně doufají, že z toho nějak vyvázneme. Aby nás trochu odškodnili, je tady ještě další pobídka. Prý s tichým souhlasem prezidenta. Milion eur. Půl pro mě a půl pro tebe. V hotovosti. Když dostaneme Stavariče. Živého nebo mrtvého…“ pouští mi odkrvená zápěstí. Situace vypadá jako před sto padesáti lety kdesi na Divokém západě. Ovšem tady jsme v současnosti na ještě divočejším východě. Říďa se naklání doprava a otevírá kastlík na straně spolujezdce. Z něj vytahuje igelitku, kterou mi podává. Cítím v ní cosi jako cihly. Čtyři.

„Tady máš nevratnou zálohu sto tisíc. Samozřejmě eur,“ vemlouvá se jako prohnaný koňský handlíř. „Přijede Anetka, tak ať máte něco do začátku. A nemysli si, mi také cvaká u prdele jako nikdy,“ přesně ví, na jakou strunu uhodit, abych trochu zkrotla. „Dovezl to jejich kurýr dneska těsně před polednem a předal mi to tady v autě,“ dokoná svůj šach mat. Zvažuji rychle všechna pro a proti. Z toho, co se jim uráčilo mi sdělit, tuším, že je fuk, jestli kývnu nebo odmítnu. Obojí bude špatně. Pitomá vila, pitomé vnitro. Proč jsem se, já kráva, nestala třeba přeborníkem v přípravě pizzy? Měla bych teď božský klid. Vlastně mi tím pádem nezbývá nic jiného než kývnout. Říďa za ty roky přesně ví, jak na mě. Slyším cvaknutí centrálu, otevírám dveře, igelitku i s celým obsahem nechávám na sedadle a beze slova odcházím. Ještě slyším jeho „večer ti zavolám“, ale vlastně už jsem myšlenkami jinde. Už tak si připadám jako prominentní štětka, které kyne královský honorář za výkon, při kterém možná už brzy přijde o život. Kam se poděla divoká kočka?

Nelituji, že jsem s nečekanými penězi naložila tak lehkomyslně. Spousta lidí by pro takovou sumu byla schopna čehokoli. Jenže tyhle prachy pro mě v tuto chvíli pozbývají významu. Jestli to celé přečkám, nepřijdu o ně. V tomhle je na Říďu absolutní spolehnutí. Není chamtivý. Vyjíždím směrem ke Lhotce. Instinkty zapracovaly a začínám být opatrná. Dávám pozor, jestli mě nikdo nesleduje. Tady už hraje roli každá drobnost. Nevidím nic, co by stálo za obezřetnost, ale jeden nikdy neví. Obyčejně se na cestu do Lhotky moc těším. Nýtovaný bytelný most přes Odru, po kterém se za okupace valily německé tanky a o třicet let později zase ty ruské. Lhotka samotná je vlastně jen kus kopce na západním okraji města. Tentokrát mě ale nechává lhostejnou. Čerstvé ovzduší ze svěžích jesenických větrů? Báječný výhled na celou Ostravu a všech těch padesát sedm velkých komínů, které vypadají jako naježená protiletecká obrana? Ryzí, vonící předjaří? Kdepak. Nic z toho mě dnes neuchvacuje. Zítra mi přiletí dítě se svým dítětem, a když půjde všechno podle plánu, uvidíme se v Praze. Normálně bych jásala radostí a těšila se, až budu Patrika rozmazlovat. Protože od toho babičky jsou, aby své vnuky rozmazlovaly. A mezitím budu padat na hubu za někoho, kdo si to nezaslouží. Možná jen dávno mrtvý Antonín Poštulka ve finále dojde klidu. A co Karlos? A Míťa? Co je mi do nich? Naše cesty se asi rok po bosenské anabázi rozešly. Míťa – o tom vím, že před dvanácti lety dostal prioritní státní úkol – zlikvidovat kmotra Mrázka. Selhal. V silném větru i přes svou pověstnou balistickou ekvilibristiku se svým odřeným Dragunovem těsně minul. Dostal se tak automaticky do kolonky „nespolehlivý a neužitečný“ bez možnosti nápravy. Druhou šanci mu už nedali a vnitru trvalo celé čtyři roky, než se od té doby mnohem obezřetnějšímu a opancéřovanému Mrázkovi dostalo na kobylku. Dnes je z Míti zahořklý, nevýrazný instruktor střelby. Karlos – toho roky v branži, kde se z terénu přesunul do vyhřátých kanceláří, notně morálně zprohýbaly. Díky své proklamované nepostradatelnosti sedí pěkně v závětří ministerstva. Požívá všech výsad honosného titulu „bezpečnostní expert“. Je chráněn nejlepšími lidmi a technikou. Prý ve státním zájmu. Pche. Použitelní jsme tedy jen my dva s Říďou. Tenkrát jsme vzali nabízené velkorysé odstupné, zřekli se výsluh a založili společnou firmu. Občas děláme na vlastní triko špinavou práci pro vlast, inkasujeme za to peníze na ruku a bez dokladů. Všechno to vlastně má svou zvrácenou logiku, kterou bych i chápala, nebýt sama proti své vůli současně návnadou i lovcem.

Zápis v deníku 18. 2. 1942

Zima nabývá na síle. Mráz kouše a během chvíle pobytu venku vytváří ruměnec na lících. Představuji si, jaké to asi musí být na frontě. Kdesi daleko v Rusku. Člověk je unaven, hladov a často i raněn, a ještě musí čelit kruté přírodě. Jsem rád, že tam nejsem. Co by si také počali s člověkem s šedesátkou na krku, se silnou skoliózou a plochýma nohama.

Oficiální rozhlas soustavně hrdě hlásí, jak Německo všade vítězí. Ten neoficiální, z Londýna, tvrdí, že fronta před Moskvou zamrzla. Prý nastal čas, aby se karta začala obracet. Sám nevím, co je lepší.

Můj drahý kolega Jan Fuksa odešel. Dostal do levé nohy flegmónu. Úplně mu zčernala. Také měl silné horečky, tuším, že boj o svůj život již před časem vzdal. Ještě před dvěma dny jsem u něj byl, jen zesláblý ležel. Hovořil o tom bití při výslechu. Loučil se se mnou slovy: „Bůh je vysoko a car daleko, proto nás mohou beztrestně ponižovati, mučiti a vražditi.“ Budu si tuto větu pamatovat již navždy. Slíbil jsem Janovi, že hned druhý den po práci jej opět navštívím. Na moje zvonění a bouchání nereagoval. Běžel jsem tedy pro četníky a otevřeli jsme jeho byt. Již byl na svém loži ledový. Lékař říkal, že podle všeho zemřel ještě téhož dne v noci. Chystám malý a skrovný pohřeb na obecní náklady.

V kanceláři starosty jsem zůstal již jen já z původních zaměstnanců. Ostatní jsou noví a mladší. Vesměs smýšlení národně socialistického. Sledují pečlivě mé počínání, ačkoli jim nedávám záminky k podezření. Již jen svým věkem k nim se nehodím, leč ve zkušenostech protokolárních předčit mne nemohou. Vím, že mi kdosi prohledával stůl i aktovku. Krom tohoto deníku, svých myšlenek a pečlivě ukrytých věcí Klause Kubiczka nemám zhola nic, co by bylo možno považovati za protistátní a hodno vězení a popravy.

Arizace židovského majetku v Ostravě jest ostatně dokončena. Silně antisemitské Slezsko pohltilo vše, co se pohltiti dalo. Ukradené bohatství zmizelo kdesi v Říši a i židé samotní zmizeli. Žluté hvězdy již dávno v ulicích nevídám. Nezdá se mi, že by bez nich bylo lépe.

V této kruté zimě hřeje mne pomyšlení, že jen já vím, kde jest uschován zbylý majetek drahého přítele Klause. Nikdo se k němu nedostane. Vilu samotnou mu opatruji společně se Stellou. Pevně věřím, že se opět shledáme, ačkoli nemám žádných zpráv o jejich útěku. Není hodiny ani minuty, abych na něj a jeho syny nevzpomněl. Nezbývá než doufat, že se všichni ve zdraví dostali do Basileje, kde snad žije někdo z Klausovy vzdálené rodiny.

Kapitola 14

Prodej pozemku ve Lhotce nestál za řeč. Developer urputně smlouval cenu, a to je vždycky známka budoucích problémů. Cestou na firmu mi zvoní telefon. Na displeji vidím napsáno FRANTIŠEK. Nestává se moc často, aby mi volal. Zřejmě to bude něco důležitého. Hlasový příkaz „Přijmout hovor“ mě spojuje s Františkovým digitálním královstvím:

„Ahoj, synku, copak se děje?“ nasazuji maminkovský tón a tajně doufám, že to není nic důležitého.

„Bo, na něco jsem ještě přišel. Můžeš se co nejdříve stavit? Pan Kareš je tady a čekáme tě,“ slyším jemný hlas svého chráněnce. Chráněnce – to je vlastně otázka, kdo koho tady chrání.

„Na jak dlouho to máme? Mám ještě jednu schůzku ve tři,“ dívám se na displej a vím, že se na firmě nebudu moci zdržet více než chabých dvacet minut.

„Něco ti chceme ukázat. Tak ahoj za chvíli,“ slyším trochu strojový hlas, který František nasazuje vždy, když s ním v místnosti někdo je. Normálně bývá mnohem vřelejší. Pak to cvakne a rozhovor je u konce. Přemýšlím, co se asi tak ještě mohli dopídit, že ani nenaznačil, o co se jedná. Znamená to, že ani svoje telefonování již nemůžeme považovat za bezpečné? Tak tomu vlastně bylo vždy, kdo by se divil. Bývalý pan plukovník a bývalá paní major z vnitra. Že by nás nechali svobodně běhat a konat? Blbost. Však si také po telefonu nic důležitého nesdělujeme. Máme s Říďou vymyšlené SMS signály. Tak třeba „Kup cestou zeleninu“ znamená, že se ten den večer přesně ve 22 hodin sejdeme v Přívoze pod haldou. To je takové naše konspirační místo, kde si můžeme sdělit důležité věci. Nebo „Je mi smutno“ zase říká, že máme neoficiální zakázku mimo firmu a pojedeme na pár dní pryč. Tentokrát od Řídi žádná domluvená zpráva nedorazila, a to mi připadá přinejmenším zvláštní. Přidávám plyn, ať se motor trošku zahřeje. Takový silák občas potřebuje trošku poškádlit. Jen kdyby těch šest válců nebylo tak nenažraných…

Cestou ze Lhotky vidím u cesty známou siluetu. Zuzka. Paní bez domova, která je doma všude. Hlavně tady, na Slezské. Zuzka je zvláštní člověk. Zhruba stejně stará jako já. V mládí se prý živila tělem a ceny měla dostupné. Dnes váží přes sto kilo, na očích má místo brýlí snad popelníky a její vášní je četba. Přečetla snad všechno v městské knihovně, možná kromě odborné literatury. Když začíná být teplo, vždycky v podvečer sedí na schodech pod Baníkem a užívá si posledních paprsků. U toho si čte. A vedle sedí její fenka, která by z fleku mohla jít na výstavu psů. Tak vzorně je opečovávaná, ačkoli s paničkou přespává mezi vrbami, nepatrný kousek od parkoviště aut všech nagelovaných fotbalových primadon, které s úspěchem bojují o záchranu v lize. Zuzku, na rozdíl od bezdůvodně privilegovaných fotbalistů, vždycky ráda vidím.

Opět parkuji pod našimi okny na Keltičkově ulici. Hlídám si čas a beru schody do patra po dvou. Přes to všechno slyším Říďovo lakonické:

„No konečně, kde se couráš, čoveče?“ Co mu na to mám říct. Nenapadá mě nic, co by nebylo v rozporu se slušnými mravy, a tak raději volím variantu „mlčeti zlato“. František také moudře přechází drsnější přivítání, než bych si zasloužila. Tak jen pípne na pozdrav:

„Ahoj, Bo… Posaď se vedle a sleduj.“ Přijímám židli u počítače po Františkově pravici. Nalevo od něj trůní Říďa rozvaleným stylem člověka zvyklého sedávat v čele švédských stolů. Na monitoru běží záběry z bezpečnostní kamery. Datum je včerejší, lokalita u naší vily na Sadové. Vím, že to tady má František pečlivě zabezpečeno. Proto jsem se dopoledne ani nedivila, když prohlásil, že mě viděl uhánět po Betonářské. Máme systém kamer nejen na příjezdových trasách k firmě, ale také sledujeme ve dne i v noci celou vilu. Takový privátní centrální pult. Zpočátku jsem si myslela, jestli ten Říďa není tak trochu paranoidní. Tolik peněz to stálo! Ovšem tenhle systém se nám již vícekrát spolehlivě osvědčil. Každých pět vteřin jeden snímek ve vysokém rozlišení. Sice černobíle, ale zato nonstop 24/7. Vilu nám takto sledují tři „ptačí budky“ na okolních stromech. Zkoumáme záběry z kamery umístěné na stromě naproti vchodu do vily. Před sebou vidím trhavou sekvenci mého setkání s Haggerem. Klidně by to mohla být němá groteska, pouštět to zrychleně nebo pozpátku. Podáváme si ruku, chvíli stojíme u branky, otevírám, chodíme zahradou. Pak následuje vila. Otevírám, mizím odkódovat vchod, vracím se pro Kamila, hledám v kabelce baterku. Zavírají se za námi dveře a prostor venku osiří. Říďa velí stop a František vrací sekvenci o pár políček nazpět, kdy je Kamil na chvíli na schodech u verandy sám. V tu chvíli si všímám, že se Kamil natočil směrem ven. Vypadá to, že se chce ještě rozhlédnout kolem, než vejde. V tu chvíli asi ťukám pětimístný kód k zablokování alarmu a on si je jist, že ho nevidím.

„Tady! Ta levá ruka!“ ukazuje Říďa špičkou tužky na stojící obraz. František jako na povel udělá zoom a pak se začínám divit. Ruka v pěst, palec nahoru. Znamení, že všechno je v pořádku. Ale co má být v pořádku? Tomu snímku zatím nerozumím.

„Dával někomu znamení? Komu a proč?“ stále mi nějak nedochází, co vlastně vidím, a tak se ptám Řídi jako malá holka.

„Uvidíš za chvíli, vydrž,“ ještě mě napíná Říďa. František zrušil zoom, a tak vidím celý záběr s Kamilovým SUV a mým mondeem, parkujícím za ním. Ulicí v mezičase projede pár aut. Jinak je liduprázdná. Teď vstupuje do záběru člověk v džínách a mikině. Kapuci nemá na hlavě. Je zády ke kameře, jeho pohyby jsou pružné. Jako bych ho už někde viděla, podle chůze a držení těla. Jenže kde? Zhruba v úrovni mého pravého předního kola si kleká na pravé koleno. Vypadá to, že si zavazuje tkaničku. Pak udělá jeden rychlý pohyb levou rukou směrem k přednímu blatníku. V dalším záběru je již v chůzi původním směrem. S rukama v kapsách definitivně opouští zorné pole širokoúhlého objektivu.

„Můžeš to pustit ještě jednou?“ úkoluji Františka, který mezitím sekvenci zastavil. Příběh se zavazováním tkaničky se vrací v čase. Pak přiblížení k levé ruce klečícího.

„Dyť ten člověk mi cosi dává na auto!“ už neskrývám spravedlivé rozhořčení. Zvedám se ze židle a letím ven. Říďu mám v patách a slyším i Františka, jak lehkým krokem utíká za námi. Ostatní z firmy, kteří se v pátečním odpoledni v poklidu blíží zaslouženému víkendu, reagují na poplach a také utíkají ven. Sice nechápou, co se děje, ale chtějí být u toho. Běžná lidská reakce. Dobíhám k otřískanému mondeu. Vypadá opravdu jako v posledním tažení. Klekám si k pravému přednímu blatníku, koukám kamsi do tmavé mezery mezi pneumatikou a podběhem. I jako divoká kočka však vidím velké kulové.

„Baterku, do prdele!“ volám v záchvatu bezdůvodné velitelské pravomoci. Chvíli trvá, než se kdosi vzpamatuje a přináší ji z kanceláře. Není sice jako moje úsporná LEDka, ale stačí. Proud bílého světla odhaluje kompletní hmotu blatníku. Nic navíc tam není. František mi pokládá ruku na rameno:

„Bo, můžu se mrknout?“ zní najednou jemně a pevně jeho hlas vedle mého ucha. Poslechnu ho na slovo. Kdo jiný než on by měl vědět, co má hledat? Chvíle napjatého ticha. Deset lidí v očekávání čehosi netušeného. Šepot mnoha úst. Nervy mi plápolají jako cíchy ve větru, zatímco se František válí pod autem a hledá. Něco. Konečně vylézá ven a má zmatený výraz v obličeji:

„Něco ti tam dal, to vím jistě. Ale co? A jak?“ Na ta slova mi podává baterku a zamyšleně odchází do bezpečí svého podkroví. Jako by tento krátký výlet ven pro něj byl pobytem v neznámém, zamořeném území.

„Tak to tady rozpustíme, ne?“ koulí Říďa očima na ten dav okolostojících. Na mnohých vidím, že by už nejraději šli domů a rozpustili se až do neděle večera. Tak jednoduché to ale ještě nemají, včetně mě. S tím autem ale dnes ani zítra nikam nejedu, pěkně zůstane tady. Už jsem pevně rozhodnutá. Co naplat, půjčím si od Řídi jeho kratochvilné BMW X1. Stejně s ním vyjede několikrát za rok. Aspoň dnes musím na schůzku co nejrychleji, čas se mi krátí, musím být za čtvrt hodiny na Pískových dolech. Je pátek, brzké odpoledne, snad se tam nějak dostanu. Takto potichu uvažuji a nahlas říkám směrem k Říďovi, ukazujíc na svoje otřískané mondeo:

„Velký šéfe, toho auta se v nejbližší době nedotknu. Co kdybych použila tvůj bavoráček? Kde s ním parkuješ?“ dělám psí oči a protahuji obličej jako děvčátko, které potřebuje ukecat taťku, aby mu večer přečetl před spaním pohádku. Říďa kupodivu neprotestuje:

„Jo, skoč si pro věci a přijď dolů. Parkuju s ním u baráku, hodím tě tam. Tak val, val, běží ti čas,“ odkazuje na roky našeho výcviku, kdy se všechno dělalo v poklusu a na povel. Jak bych na to mohla zapomenout. Jdu si nahoru k Františkovi pro kabelku, telefon a bundu. Pořád to mám přehozeno přes židli, jak jsme začínali prohlížet záznam z kamer. Vidím, že se v těch záběrech František ještě pořád vrtá, jako by se chtěl dopídit, co mi tam nalepili. Pitvá jednotlivé sekvence, zvětšuje, zostřuje. Ovšem zatím bez výsledku, soudíc podle jeho soustředěného výrazu v obličeji. Je dobře, že je tak zvídavý, mě by taková mravenčí práce asi brzy otrávila. Musím být neustále v pohybu. Vypadá, jako by ani nezaznamenal, že jsem v kumbále na chvíli s ním. Lehce si odkašlu:

„Kdybys něco objevil, hned mi volej. Prosím!“ snažím se, aby má slova byla pokud možno bez napětí. „Tak já letím, papa,“ mávám na něj už mezi dveřmi, ale ani tentokrát se na mě neotočí. Jen pokyne hlavou, zamumlá cosi jako „ahoj“ a opět se hrouží hluboko do problému.

Dole na recepci volám na Karlu, že se ještě vrátím, a už švihám k brumlajícímu hummeru, který Říďa na důkaz své netrpělivosti túruje. Vlastně se docela divím, kde vězí členové Greenpeace? Proč proti jeho počínání neprotestují? Docela pravděpodobně jsou v pasivní rezistenci tiše přivázaní řetězem k podvozku. Proto nikoho nevidím! To byl vtip, haha. Sotva za mnou zaklapnou dveře, vtlačí mě akcelerace do sedačky. Rychle zapínám pás, jeden nikdy neví, i když Říďa to má odsud snad jen pět minut jízdy. Jedeme z kopce dolů po kočičích hlavách, až se z toho celá rozdrnčím. Ještě chvíli, a vlivem rezonance se asi rozpadnu, mám ten pocit. Pak kočičí hlavy končí a na drsném, černém asfaltu vzorek terénních pneumatik jen lehce ševelí. Hned je mi příjemněji. Zatím držím pohromadě.

Zápis v deníku 26. 2. 1942

Máme za zvěčnělého kolegu Jana Fuksu náhradu. Prominentní hoch z Říše. Jmenuje se Udo Hase. Jest plochého obličeje, oříškově hnědých očí, slámově žlutých vlasů. Má tak světlé řasy, až se chvílemi zdá, že žádné nemá. Postavu má urostlou a stár kolem třiceti let. Společně s ním přišla řeč, že jeho otec, majitel zbrojní společnosti, která spolupracuje s říšskou vládou, synka zde ulil před odchodem na frontu. Nikdo to ale neřekne nahlas. Zdá se mi, že sebevědomých Němců, dobře živených nadlidí, jako by v Ostravě přibývalo každou hodinou. Vezdejší starousedlíci se oproti tomu nějak scvrkávají, zmenšují, hubnou. Je-li tomu tak v celém protektorátě, zbude z nás za rok či dva jeden stínový národ. Pokolikáté již v dějinách? Zvláštní, že to tak vnímám já, český Němec, narozený v minulém století v lázeňském městečku Korbach. V Ostravě žiji od roku 1901 a mnohé pamatuji. To je můj domov. V posledních letech mi stejně pravice létá nahoru a dolů, jak si to žádá nová kultura. Nemá smysl si nyní hráti na hrdinu.

Dnes v poště dopisnice. Stálo tam: „Milý strýčku, posíláme Ti mnoho pozdravů ze Salzburgu. Všichni Tví přátelé Wolfovi.“ Znamená to, že jsou zatím v pořádku. Měli jsme domluveno, že když bude zle, pošlou lístek s pozdravem, ale bez oslovení. Cože jsou nyní v Salzburgu? Jaký osud je zavál mimo původní trasu? Snad se to někdy dovím. Nyní jest prvořadé, že žijí.

Také jsem se potkal s Karlem. Nemá jednoduchou posici. Odpovědný přímo Göringovi. Plnění válečných dodávek zvládá s největším úsilím, množí se poruchy na strojích a zařízeních. Za přistižení při sabotáži je rovnou trest smrti, nicméně neubývá jich. Karl také starostmi stárne. Ve vší důvěrnosti mi rovněž sdělil, že chystané provozy v Kunčicích mají vyrábět součástky na Vůdcovu novou zbraň. O co se jedná, neví ani on sám. Prý to budou přísně střežené dílny. Do Ostravy má kvůli tomu příští měsíc přicestovat jakýsi von Braun. Nic mi to jméno neříká.

Mráz v posledních dnech trochu polevil, začalo sněžit. Mám pocit, že město přikryla poklička, pod kterou to hodně bublá, i když to na první pohled není moc patrno. Konfident gestapa Josef Kohutek zavděčil se velice svým novým chlebodárcům, když při zatýkání neváhal odpraviti zastřelením prchajícího muže. Byl jím komunista Kazimír Klimsza. Člověka tohoto jsem neznal, avšak minulost Kohutkova jest také spjata s hnutím bolševickým. Zde v Ostravě tohle koluje ve všeobecném povědomí. Kohutek tak možná o život připravil svého bývalého soudruha. Charakter tohoto člověka s vyčihováckým obličejem jeví se mi ve světle jeho nejnovějšího počinu dokonale odporným.

Kapitola 15

Říďova X1 stojí ve stínu dvou vysokých lip kousek od jeho domku v ulici Na Bunčáku. No, domku – haciendy. Dvě patra s terasou, zimní zahradou a vyhřívaným bazénem jsou až dost pro člověka, který žije sám. Ale Říďa vlastně nikdy nebyl troškař. Z kapsy kabátu loví klíče od auta a ještě mi na dálku odemkne, jako bych to sama neuměla. Náhlý záchvat jeho galantnosti mě uvádí do transu. Obrazně. Nabídnout mi židli v restauraci, to ne. Ale odpípnout centrál v autě, to mu jde dobře. Holomek jeden.

„Techničák máš za sluneční clonou, kdyby něco,“ ještě mi dává poslední zbytečné instrukce. Kde jinde by měl techničák být, když tímto autem jezdí každou chvíli někdo jiný? Vlastně jsou to ženské, které každou chvíli Říďovi sednou na lep. Lep to také není, na co mu běžně sedají, každopádně kouzlo brzy pomine. Mi do toho samozřejmě nic není, ale spravedlivě se rozčílit snad můžu, ne?

„Tak dík, v neděli vrátím,“ oznamuji suše fakt, že počítám s použitím auta na celý víkend, včetně cesty do Prahy pro Anetku s Patrikem. Vlastně se na to už docela těším. Snad mě to přenese do jiných myšlenek. Alespoň na chvíli.

„Jasně, hlídej si benzín, Babino. Vlastně ani nevím, kolik zůstalo v nádrži. Libuška s tím minulý týden byla v Krakově a asi nestihla dotankovat,“ chlubí se ten starý chlípník a ví, že já vím, kam tím míří. Raději rychle vystupuji a okamžitě za sebou zavírám dveře. Zvláštní, o takzvané Libušce jsem zatím ještě nic neslyšela. Předtím to byla roztomilá a copatá Alenka, ještě před ní dlouhonohá Klárka a hluboko v loňském roce sečtělá, obrýlená a značně naivní Justýnka. Víc si jich už nepamatuji. Všechny mi obřadně představil a každá z nich by mi mohla říkat mami. Akorát s tou Libuškou to ještě nějak nestihnul. Říďův lep zřejmě nese název „hora starého chlapa v hummeru s plnou šrajtoflí“. Tomu se říká charisma!

Během svého vnitřního monologu slyším, jak nablýskaný červený kolos couvá a pak vyráží na plný plyn stejnou cestou nazpět k ulici Na Burni. Brutální krouťák v jízdním režimu „Sport“ drtí chabý koberec vozovky a zůstává jen smrad z výfuku. Říďu musí určitě sponzorovat nějaký velký ropný gigant, jinak si jeho palivovou rozmařilost nedokážu vysvětlit. Zůstávám na ulici sama a náhle mi připadá, že zapůjčená X1 vypadá vedle dospělého hummeru jako dětská hračka. Za necelý milion. No bravo!

Usedám do fortelného sedadla s koženým čalouněním a větracími průduchy. Otáčím klíčkem v zapalování a nevěřím vlastním očím, když kontroluji stav paliva. Palubní počítač udává dojezd 15 km. No skvělé, Libuška to má teda dokonale vypočítané. Je mi jasné, že na Pískové doly určitě nedojedu. Budu muset natankovat, a tím pádem už nestihnu schůzku. Okamžitě volám Karle, ať těm manželům, co kupují byt pro dceru, dá zprávu, že budu mít pár minut zpoždění. Na displeji telefonu mi červená kontrolka baterky signalizuje její brzké chcípnutí. Super, nabíječku do auta mám na bezpečném místě v mondeu. To mi ještě scházelo. Sjíždím z kopce k nejbližší čerpačce na Slezské. Je pátek odpoledne, a jaký div – všechny stojany jsou obsazeny. Ale už nemá cenu být nervóza. Do pěti minut budu na řadě. Čekám, než se auto přede mnou pohne, a zvoní mi telefon. Ještě stihnu přečíst jméno FRANTIŠEK, načež ten dotykový výkřik poslední módy definitivně potemní. Nenaskočí, ani když se jej po minutě odpočinku snažím oživit zapnutím. Co mi asi tak František chtěl? Zvědavá ženská ve mně se opět probouzí z makléřské rutiny. Určitě to bylo cosi důležitého, jinak by nevolal. Mám pocit, že vyletím z kůže. Konečně se stojan přede mnou uvolnil, tankuju celých úžasných pět (!) litrů za dvě stovky, ať už nepromeškám ani minutku. Vím, že akorát zmuchlané dvě stovky mám kdesi v peněžence, takže se nebudu muset zdržovat s kartou. Letím zaplatit a ještě si kupuji flašku čisté vody. Jakmile trochu zaženu žízeň, uvědomím si, že se mi zase chce čůrat. Nemáme to my dámy v nejlepších letech jednoduché. Zase budu celou prohlídku počítat nekonečné vteřiny. To je dneska den.

Trasu na Pískové doly volím co nejkratší. Přes Vítkovice a pak po Ruské směrem na Zábřeh. Koukám na palubní časomíru, právě jsem měla být na místě. Díky, Libuško! Ještě jsme se ani neseznámily, a už tě začínám nesnášet. Jako z udělání se nějakých osmdesát metrů přede mnou rozblikají červená světla na železničním přejezdu a závory jdou dolů. Šnečím tempem projíždí křížem přes cestu motorová lokomotiva a táhne za sebou osm veronik s tekutým železem. Ocelárny budou mít práci a já tady asi Říďovi udělám loužičku. Kolona aut v obou směrech narůstá. Čas houstne. To vypadá na dlouho. Vypínám motor. Který pitomec vymyslel hlavní cestu napříč průmyslovým závodem? Nebo jinak, koho napadlo udělat těžké provozy v centru čtvrti? Je mi jasné, že těmito úvahami ničeho nedocílím, ale aspoň trošku zapomenu na nesnesitelný hydrostatický tlak v močovém měchýři. Každá metoda dobrá. Poslední veronika se plouží přes přejezd. Sláva. Otáčím klíčkem v zapalování, a nic. Ani ťuk. Žádná známka zážehu, jen baterka párkrát protočí klikovkou. Zkouším ještě dvakrát, jestli nebudu mít štěstí. Vyždímaný akumulátor však sám o sobě zázrak nedokáže. S grácií sobě vlastní ignoruji gestikulující a troubící řidiče. Rozčarovaně zapínám blikačky, beru své věci, vystupuji do ještě teplého odpoledne a hledám místo, kde bych se mohla v klidu vyčůrat. Tady poblíž žádné křoví neroste, ale stejně by to nebylo nic platné, listí ještě ani nezačalo rašit. V terénu během našich utajených akcí by mi to bylo fuk, můj bílý zadek znají všichni. Ale ve městě? Ve Vítkovicích, v době největšího provozu? To v žádném případě. Letím do pivnice Schöntal. Snad tam pro babičku v čurací nouzi budou mít pochopení. Kupodivu, pochopení mají. Ale jen pokud se jedná o zákazníky. Musím si koupit aspoň malé pivo a až pak dostanu klíček od toalety. Letím do kabinky, která je překvapivě čistá. Aspoň něco. Zuřivě odemykám a stíhám všechno na poslední chvíli. Niagara hadr. Bohorovně klidná kráčím nazpět k výčepu vrátit klíček. Pivo, kterému v mezičase opadla pěna, věnuji nejbližšímu štamgastovi v odřeném zimníku. Neoholený obličej se mu roztáhne do bezzubého úsměvu nečekaným vděkem. Místo poděkování mi žehná dvěma prsty a na chvíli cítím cosi silnějšího než ekonomický tlak a boj o místo na slunci. Venku jsem už zase v realitě honu na lišku.

Blikající bavoráček dál blokuje uzounký hlavní tah přes Vítkovice. Řidiči okolo se mohou zbláznit. Obcházím auto, jako bych hledala místo, odkud bych ho mohla nejlépe nakopnout. Zajímavé je, že pořád cítím ten benzín. Jdu na všechny čtyři, kouknu na zem a vidím louži pod motorem. Už jsem doma. Že by i slavní mechanici z Mnichova udělali chybu? Každopádně teď vím, proč jsem nemohla nastartovat. Bez paliva se to ještě nikomu nepodařilo. Otázka je, jestli se stává běžně, že bezproblémová iks jednička zůstane bezprizorně stát v nejhorším možném místě, nebo je za tím cosi mnohem více zavánějícího.

Hrdí trubači projíždějí kolem s divokou gestikulací, zato bez zájmu k jakékoli pomoci. Jediný gentleman je starší pán v letité škodověnce s ještě starší manželkou po boku. Zastavují hned přede mnou. Čiperný dědula v dlouhém světlém baloňáku s páskem vystupuje z vozu a nabízí mi pomoc:

„Tak co, děvenko, problémy? Nechcete alespoň odtáhnout?“ halasí místo pozdravu a na důkaz znalosti bontonu smeká klobouk. Dlouhé vlasy bílé přehazovačky mu ve dvou pruzích po stranách jinak lysé hlavy povlávají ve větru. Při pohledu na jeho dýchavičnou, téměř dvacetiletou krémovou felicii začínám silně pochybovat o proveditelnosti tohoto smělého plánu. Ale lano snad má a dobrou vůli také, no nějak to dopadne.

„Dobrý den,“ krotím deroucí se ironii v hlase, „to jste hodný, díky! Myslíte si, že to zvládnete? Tohle auto má jednu a půl tuny,“ ukazuji na v tuto chvíli nepoužitelnou hroudu hnědého plechu za necelý milion.

„Nebojte se nic, už jsem tahal jinačí auta,“ šibalsky na mě mrká. Napadá mě, jestli jeho zkušenosti s odtahem nesahají někam do období německé okupace. To by mu ale muselo být kolem devadesáti, a na to přece jen nevypadá. Na druhé straně, možná pro svůj věk, mě pořád ještě považuje za děvenku.

„Máte lano?“ nezapře celoživotní činorodost. Nečeká na odpověď, odbíhá dozadu, otevírá kufr auta a vytahuje své. Používané, to se pozná. Možná se vše podaří, začíná mi klíčit naděje.

„Jestli mě zvládnete odtáhnout k hospodě U Havránka, budu vám nesmírně vděčná,“ kuju žhavé železo a honem ještě doluji další pomocný bod. „Prosím vás, máte u sebe telefon?“ chytám se stébla. Musím nějak dát vědět, že mám poruchu, ať pro mě z firmy někam přijedou. A také ať lidé na prohlídce zbytečně nečekají. Karla už všechno zařídí. Ještě že jsem si do diáře napsala potřebná firemní čísla, teď mě osobní elektronický kolaps nemůže zaskočit.

„Nemám, děvenko. Vždyť já na to ani pořádně nevidím,“ omlouvá se pán v klobouku. „Ale manželka má, v kabelce!“ s hrdostí v hlase upozorňuje na svou ženu, držící krok s dobou.

„Andělko!“ volá přes sklo a gestikuluje, aby upozornil na náhlou potřebu telefonování. Paní otevírá dveře a s pomocí manžela a lesklé dřevěné hůlky vystupuje ven. Přede mnou, v černé trávě u cesty, stojí dáma. Jako z první republiky. Na vratkých nohách, v šedých kordovánových lodičkách na malinkém podpatečku, ale přesto nesmírně hrdě. Čas ukazuje svou relativitu. Podává mi kostnatou, suchou ruku posetou jaterními skvrnami a s dokonale udělanou manikúrou:

„Anděla Riedlová, dobrý den!“ slyším lehce roztřesený hlas, netušíc, jestli vibrace má na svědomí čerstvé povětří, nebo věk. Paní je v kostýmku a kožešinovém kabátku, odstín šedivých vlasů lehce domodra, líčení bezchybné. Šedomodré acháty v náušnicích, prstenech i náhrdelníku spolu ladí a je jasně patrné, že všechny šperky pocházejí z jedné kolekce. Pořád jí tisknu dlaň:

„Jsem Bo… Dneska je všechno tak krátké, že i moje kompletní jméno má jen dvě písmena,“ vysvětluji nahonem aristokratické paní Andělce. „Prosím pěkně, mohla bych na jeden hovor použít váš telefon?“ snažím se, aby modulace byla o poschodí níž, než má paní Andělka. „Hovor vám samozřejmě zaplatím,“ dodávám rychle, aby si nemyslela, že přijde zkrátka. Jenže je to skutečná dáma:

„Peníze si nechte, ty budete potřebovat, až povezete do opravy tady tohle,“ ostentativně ukazuje hůlkou na mého dočasného bavoráčka, jako by to byl kontejner s radioaktivním odpadem. „K čemu vám ta nádhera je, když stejně blokujete provoz v celých Vítkovicích?“ neodpustí si štiplavou poznámku, jako by díky mně zmeškala pracovní oběd s panem zemským radou. Ale otevírá s lodičkami ladící kabelku, a to je v tuto chvíli důležité. Podává mi českého krokodýla, telefon pro seniory. Fortelný kousek! Soudím, že do kabelky se k němu už vejdou snad jen klíče a malinká peněženka. Má bytelná tlačítka a ještě větší displej. Jak vidím, baterka hlásí plnou kapacitu. Paní Andělka budiž blahořečena. Rychle vytáčím číslo na Karlu a v několika strohých větách popisuji situaci. Vysvětluji, že do patnácti minut bych měla být před hospodou U Havránka. Ať poprosí ty lidi z prohlídky, aby tam pro mě přišli. A také ať domluví odtah toho Říďova zázraku, co mě nechal ve štychu. Paní Andělka se provokativně dívá na hodinky a pobízí svého manžela, aby urychlil upevnění lana:

„Prosím tě, Stani, jak dlouho ti to ještě potrvá?“ shazuje celý spěch na mě. „Tady paní Bo je z toho celá nervóóóznííí!“ dává mi gól do šatny a schválně protahuje poslední samohlásky, aby zdůraznila svou důležitost. Jestli jsem se jí dotkla tím, že nezná moje celé jméno, tak je mi líto. Ale vysvětlovat nic nebudu.

„Andělko, už to bude,“ trpělivě hlásí pan Stanislav, jak jsem pochopila. „Počkej, hned ti pomůžu do vozu!“ slyším ještě a chápu se své šance:

„Děkuji za půjčení telefonu,“ vracím mobilní cihličku hrdé majitelce. „Pojďte, spolu to zvládneme,“ otevírám dveře a nabízím pomocnou ruku.

„Myslíte?“ zvedá jedno obočí, jako by měřila moje fyzické i mentální schopnosti. Pochybovačně se mě chytá za paži a roztřeseně si sedá pěkně na své místečko. Zavírám za ní dveře. Přes sklo okna vidím, jak z kabelky okamžitě vytahuje kapesníček a otírá jím pečlivě celý telefon. Bakterie jsou mrchy, říkám si v duchu a sleduji pana Stanislava, jak pozorně kontroluje ukotvení lana na obou koncích. Zřejmě je to v pořádku.

„Tak, děvenko, jsme nachystáni ke startu. Držte si klobouky. Kam to bude?“ šprýmuje, jako by netušil, že po nástupu do auta to zřejmě od milované Andělky pěkně schytá.

„Víte, kde je hospoda U Havránka?“ s nadějí v hlase pokládám nesmělou otázku.

„Jak by ne!“ nadšením září pan Stanislav. „V únoru jsme tam měli kar, když Andělce zemřela jedna přítelkyně. Je to tady kousek. Tak já startuji, ano?“ otevírá si svoje dveře bez ohledu na proudící kolonu troubících aut kolem. Pak si ještě uvědomí, že bude tahat ženskou, na poslední chvíli se otočí a zavolá:

„Vyhoďte si kvalt a mějte nohu na brzdě!“ dává poslední instrukce a nasedá. Tentokrát už doopravdy. Také následuji jeho příkladu. Mačkám spojku, dávám neutrál a s očima na stopkách sleduji, co udělá tažná felicie. Od výfuku se jí kouří, pomalu se rozjíždí. Lano se napíná, pak to lehce škubne, a nic. Motor chcípnul. Přece jen, půldruhé tuny není žádné pírko. Druhý pokus je už úspěšnější. Pan Stanislav trochu víc drží plyn, dostává motor do otáček a pomalu se rozjíždí. Nechtěla bych být nyní spojkou v jeho autě, určitě by se mi kouřilo z obložení. Heuréka! Jedeme. Co noha nohu mine, ale jedeme. Patnáctiminutový limit k hospodě U Havránka určitě stihneme. Vidím přes čelní sklo siluetu hlavy paní Andělky. Otáčí se k řidiči a něco mu důrazně sděluje. Vypadá to na plnotučný monolog. Iniciativa pana Stanislava zřejmě dostane k líci i svůj rub. Tak mě napadá, co si jako národ počneme, až jednou iniciativní a ochotní senioři vymřou?

Zápis v deníku 2. 3. 1942

Je březen. V kalendáři. Jinak tuhá zima i tuhý režim. Bez náznaků jara. Boje pokračují, Říše opět vítězí. Jak dlouho ještě?

Po dlouhém čase včera se Stellou v divadle. Dávali operetu Krásná Helena. Offenbach jest povolen, neboť původem Němec. Na těch pár chvil člověk zapomene, co se kolem děje, a nechá se unášet rytmem hudby, krásou zpěvu a klasickou již zápletkou. Vzpomínám na jinou operetu, českou, ostravskou „Apropo, co dělá Andula?“ s hudebním doprovodem hochů z trampské osady Sirotků z Radvanic. Ještě před válkou. Jak je to dávno? Osm let? Od té doby jsem v divadle nebyl, až dnes. Zpropadená věc, akorát Udo Hase, ten nový kolega z úřadu, dychtiv společenského života, byl v divadle také. Nešlo se mu vyhnout. Udělal na Stellu dojem. Jaký je urostlý, galantní a šarmantní, říkala. Ve foyer se nabídnul, že nás doprovodí. Hochštapler. Stella s ním cvrlikala lépe než první jarní drozd. Připadal jsem si tam jen do počtu. Já, duší Slezan, v očích mnohých kolaborant, avšak nad jiné přece jen už starý dědek. Umínil jsem si, že do divadla vkročím až po válce, ať tato dopadne jakkoli. Bude-li ovšem ještě stát nějaké divadlo.

Dnes se na úřadě opět zatýkalo. Podzemní hnutí Slezský odboj, o kterém jsem byl přesvědčen, že již dávno bylo rozprášeno, opět vystrčilo růžky. Kdesi se našly zbraně. Československé armádní pistole a pár zásobníků. Kdosi promluvil, metody na to jsou. Nikdy bych si nepomyslil, že stopy povedou zrovna ke kolegyni Hlisnikovské. Přepečlivá a moc hezká mladá dáma z účtárny, a ona bojuje za Slezsko? Co s ní bude? Jaká mučení si na ni Sivá vymyslí? Přežije? Lituji mladého života. Ovšem hanba mi, že nijak nebojuji. Rád bych. Ale jak začít? Za kým zajít? Kde navázat kontakt? A co mohu nabídnouti? Že otrávím arsenikem Herr starostu? Dětinské. Vždyť by nám z Říše jistě poslali někoho mnohem horšího. Vyhodit do povětří residenturu SD na Sadové 3? Naivní. Dříve bych vybuchnul já sám. A co Josef Kohutek, známý to konfident gestapa? S ním bych rád srovnal účty za to, jak udal kolegu Jana Fuksu. Odplata plodí vždy jen odplatu – pamatuji na slova Klause Kubiczka. Čeho tím docílím? Musím o tom začít alespoň usilovně přemýšleti.

Kapitola 16

Blížíme se k Havránkovi. Felda táhne z posledních sil, ale jede. Posledních sto metrů je mírně do kopce a držím všechny palce, aby její motor vydržel. Já také zápolím, neboť řízení a brzdy mají hydraulikou fortifikovaný posilovač, který bez práce motoru prostě nefunguje. Nakonec jsme na místě. Sláva nazdar výletu. Letím odepnout lana a blahořečím panu Stanislavovi za obětavou pomoc:

„Ani nevíte, jak jsem ráda, že jste mi vyšli vstříc,“ rozplývám se opravdovým vděkem a podávám oběma ruku. „Co jsem dlužná?“ ptám se takřka zbytečně. Jen doufám, že jsem je nijak neurazila, to by mi bylo líto. Ale slušnost je slušnost.

„Tolik peněz stejně nemáte,“ slyším konstatování skutečnosti od blazeované paní Andělky. Musím ocenit její smysl pro suchý humor. Nicméně nějak jim jejich čas, ochotu a amortizaci musím vrátit.

„Co kdybych vás pozvala na kávu a něco hodně dobrého k tomu? Příští týden…“ nechávám volný konec své nabídce. Ujala se.

„To by musela být ale hodně dobrá káva!“ ještě si rýpne paní Andělka. „Tak my budeme čekat, až se ozvete. Času máme dost, že, Stani?“ podává mi s těmito slovy lísteček, kam bez brýlí napsala své telefonní číslo. Koukám na písmo a vidím starou školu. Kudrlinkový krasopis. Stani horlivě přikyvuje a chystá se nastartovat.

„Ještě jednou děkuji, určitě se ozvu!“ potvrzuji svou nabídku, zavírám dveře felicie, která právě startuje. Mávám na rozloučenou, a jsem sama. Aspoň už kolem nejezdí jeden nervózní řidič za druhým. To jsem zvědavá, kdy se objeví někdo z odtahovky, eventuálně manželé na koupi bytu. Čekám asi pět minut a přijíždí velké, perleťově modré volvo. Prodej bytu manželům Krásným pro jejich dceru je jenom takovou rutinou, kterou si zpestřím tím, že si nasypu popel na hlavu za to trestuhodné zpoždění.

Pak mi nezbývá než číhat, kdy se brzy objeví, když ne princ na bílém koni, tak aspoň chlap s odtahovkou. Ani jedno, ani druhé. Po deseti minutách nervózního podupávání kolem nemohoucího bavoráčku se konečně objevuje dodávka s plošinou a navijákem. Na dveřích má umělecky vyvedený nápis „METELESK – odtahová služba“. A za volantem sedí ženská! No to mě podržte. Co to ta Karla sehnala? Docela koukám, jak řidička s dlouhým vozem zručně couvá k přední kapotě X1. Plošina se naklání dolů a asfaltu se dotkne sotva pár centimetrů od předních kol bavoráku. Tady se pozná zkušenost. Paní odtahovka s módně vyholenou částí hlavy vystupuje a mává na mě:

„Zdravím, je tohle ten vůz, že?“ nečeká na odpověď, nasazuje si rukavice a zahákne si lano. Naprosto přesně ví, kam sáhnout, žádný pohyb není zbytečný. To se mi líbí. Vlastně stejně jsem obdivovala práci pana pizzaře na Karolíně. Její hlas mě ale vytrhne z myšlenek:

„Máte tam rychlost?“ zastaví se na chvíli a čeká, co odpovím.

„Ne, ale mám tam tašku a další věci,“ hrnu se do auta pro bebechy.

„Sedněte si za volant a držte kola rovně!“ přikazuje paní odtahovka. Mi nezbývá než poslechnout. Sedím a třímám volant. Lano navijáku se napíná, zase to lehce škubne, a už mě to táhne nahoru. Připadám si chvíli jako ve vozíku cestou na vrcholek horské dráhy. Chvíle končí, pamatuji na ruční brzdu, beru si věci, zamykám a seskakuji z plošiny. Paní odtahovka vytahuje plošinu nahoru, hydraulické písty se krásně lesknou. Aretace nákladu pomocí popruhů do bezpečné polohy je dílem okamžiku, a můžeme nasednout.

„Co se vám s tím stalo?“ pohazuje odtahovka hlavou dozadu, zatímco vyjíždíme. Ne že by ji to nějak zvlášť zajímalo, ale je to přece jenom zvědavá ženská. V umaštěných montérkách s laclem, kárované flanelce a botách s ocelovou špičkou. Pihovatý nosík její zvědavosti dodává na naléhavosti.

„Nevím, prostě mi to před závorami ve Vítkovicích zdechlo, ochotný pán mě odtáhnul a zbytek se uvidí až v dílně,“ tak trochu jí dávám najevo, že jsem docela nad věcí. Zbytek cesty do servisu už nemluvíme. Mám vlastních myšlenek ažaž. Uleví se mi, že v servisu BMW už čeká Říďa. S majitelem chodí občas na golf a určitě na něj vyvinul tlak, aby se na auto mechanici přednostně mrkli. Také u toho chci být.

„Ahoj Bo, dlouho jsme se neviděli!“ už zase vtipkuje, ale tentokrát na jeho hru nereaguji.

„Který chytrák ti poradil, abys koupil takový křáp, který se po pár kilometrech rozsype?“ halasím hned ze startu. Velice dobře vím, že tomu chytrákovi patří tento salon i se servisem, stojí opodál a všechno slyší. Je mi to fuk, ve svém věku jsem ze servility dávno vyléčená. Však už se také rozšafně valí směrem ke mně a snaží se usmívat. Jsem si vědoma nepříjemné situace, ve které se ocitnul. Ale ať si to vyžere až do dna:

„Které z vašich aut je to, které nezklame?“ pouštím se do něho a ukazuji rukou na naleštěné krasavce kolem. Vím, že přeháním, ale i to ke mně patří. Mechanici zatím otevírají kapotu, koukají do motoru. Jeden s baterkou nahlíží zespod:

„To musí na zvedák, šéfe,“ hlásí pěkně od podlahy. Jako bychom tam s ním vůbec nebyli my ostatní. „Kape tu benzín, sice moc ne, ale to by mohlo být…“ jde s větou do ztracena, vylézá nahoru a utírá si ruce do montérek. Dva další už auto tlačí ke stojanu a hydraulika má opět šanci ukázat svou sílu.

Jdeme pod auto všichni a v pořádném světle koukáme, co je špatně. Kus hliníkového krytu zhruba na úrovni předních sedadel je odchlípnutý. Pod ním se vinou jakési trubičky nebo dráty. Mechanik ukazuje prstem a jeho hlas je docela naléhavý.

„Podívejte, tohle je palivové potrubí. Ta skulina v něm je místo, odkud unikalo palivo. Když auto stojí, nic neteče, podtlak to drží. Jakmile spustíte motor, a vsadil bych se, že se nastartovat nepodařilo hned napoprvé, tak čerpadlo začne nasávat benzin z nádrže do motoru. Část se do motoru dostane, zbytek šplíchá ven. Jak se tak dívám, není to vada materiálu. Vidíte?“ ukazuje na zřetelné stopy po nějakém nástroji, který udělal zářez do trubky. „To musel dělat někdo hodně šikovný, kdo se vyzná,“ dedukuje servisman a pokukuje po šéfovi v očekávání pochvaly. Měl by ale už vědět, že pochvala se vyjadřuje výplatou, nikoli ústně, jak je u nás dobrým zvykem. Koukám na Říďu a vím, o čem mluvím. Šéf salonu je ze stejného těsta. Otáčí se na mě:

„Tak co, madam, kdo je tady chytrák? A kdo zklamal?“ nedá si ujít šanci na odvetu a pálí hned z první. Slovo „madam“ vyslovuje s takovým despektem, až se mu třesou obě brady. V očích má výraz predátora a říkají – já nezapomínám, pozor na mě! Však já také nezapomínám, můžeš být klidný. Zachraňuje to Říďa, který se obrací nazpět k mechanikovi:

„Když teda říkáte, že to někdo udělal schválně, tak co by z toho měl?“ žádá vysvětlení, které bych také ráda zjistila. Chlapík sundává firemní baseballovou čepici s prohnutým kšiltem a škrábe se na hlavě:

„Já přesně nevím. Kolik tam máte benzínu?“ mluví zase ke mně a očekává poměrně přesnou odpověď.

„Co já vím? Asi teď už nic. Byla tam kapka, palubní počítač ukazoval dojezd patnáct kilometrů. Pak jsem natankovala za dvě stovky, lehce přes pět litrů. Po osmi kilometrech mi to na závorách ve Vítkovicích vydechlo naposled a už ani ťuk,“ vysvětluji rychle, protože mi to začíná docházet. Ale čekám, co na to odborník:

„Tak to poděkujte pánubohu opravdu vřele. Protože kdybyste měla víc paliva, ono by to na devadesát procent chytlo, jak by se motor zahříval. Myslím, že vás od nedobrovolné kremace dělilo pár minut. A nikdo by nic nepoznal, vypadalo by to jako naprosto ojedinělá závada…“ dává si ruce v bok a užívá si chvíli slávy na pozici forenzního experta.

Je naprosté ticho, pár dlouhých vteřin vstřebáváme holou skutečnost. Kdybych se o něčem podobném dočetla v novinách, že se to stalo kdesi na Ukrajině nebo už i na Slovensku, nedivila bych se. Ale v Ostravě? U nás? V takovém klidném městě, kde se ještě pořád kradou autorádia a občas někdo dostane na budku? Že by se měnil folklór? Nemůžu uvěřit. Co je ale jisté, je nechtěná úloha Říďovy nové schovanky, která mi vlastně zachránila život:

„Pozdravuj Libušku, ráda bych se s ní seznámila. Možná spolu někdy vyrazíme na nákupy do Krakova,“ hladím Říďu vděčně po rameni a začínám se neovladatelně třást.

Zápis v deníku 15. 3. 1942

Divný den. Tři roky od okupace. Jaro vysílá první signály. Sníh měkne a z rampouchů crčí voda. Tání bez povolení přichází, nebere ohledy na domovní prohlídky, zatýkání, mučení. Na strach. Všichni to máme vepsáno v očích. Já určitě. I proto se moje dnešní pravidelná nedělní odpolední procházka nevyvedla. Naprostou náhodou jsem spatřil kolegyni Hlisnikovskou. Odváděli ji po čtrnácti dnech z vyšetřovny gestapa přes Brunoplatz a já šel jako počestný a loyální občan po ulici kolem. Na zlomek vteřiny se naše oči setkaly. Dozajista mě poznala. V jejím pohledu bylo napsáno – proč já a ne ty? Z mých očí zase mohla číst – promiň mi tu hanbu, mám jen strach. Tohle se domnívám, že proběhlo. Nebo jsem si to jen vybájil? Skoro jsem ji nepoznal. Samá modřina, připálené boláky od típnutých cigaret, oteklé oči, a roztrhané šaty, které na sobě měla v den zatčení, jí na pohublém těle strašidelně plandaly. Pak ty její ruce. Polámané prsty, obrácené nehty. Třásla se. Chladem, odporem, nenávistí. Ještě něco jsem v jejích očích spatřil – vzdor, který říkal: „Pokořiti těla jste mi dokázali, ale pokořiti ducha nikoli.“ Jak dlouho potrvá, než i ducha jí zlomí? Každého zlomí.

Nikomu na úřadě zítra neřeknu, co jsem viděl. Proč také? Dnes si lidé nic neříkají, když nemusí. Každý hledí jen na to, jak přežít další den. Tisíciletá říše, nový řád. Takhle si to představují? Udo Hase může být tím novým, nastupujícím. Výkonným, bezchybným, ztepilým. Jedním z těch, kdož přijdou po ukřičeném, pokřiveném zmetkovi z Berlína s koňskou nohou. To není dobře.

Nevím, co mám činiti. Udo Hase se k nám vnutil na večeři. Stella proto pozvání akceptovala. Přijde v sobotu, na první jarní den. Co budeme jísti? Hlad ani chuť nepociťuji. Už dávno jsem se naučil rozlišovat mezi chutí a hladem. Však také na mně šaty začínají viset. Stella má obavu, zda nejsem nemocen. Ale vím, že nejsem. Trpím osobní revoltou mého těla. Spousta lidí trpí a hladoví. Já můžu také. Jím málo, aby zbylo více pro Stellu. Na tom teď záleží. Od doby, kdy jsem před deseti lety ovdověl, již na ničem jiném nesejde. Stello, tebe jedinou už jen mám.

Karl se v pátek třináctého sešel se svobodným pánem von Braunem. Prý je to urostlý mladík, sotva třicetiletý. Bystrého pohledu a pronikavé inteligence. Osobně přivezl Karlovi náčrty součástí, které se budou v Kunčicích vyrábět v rámci utajeného projektu A4. Karl prý nikdy nic podobného neviděl. Ale kvůli toku materiálu a rozestavění strojů při výrobě musí vědět, co bude finální produkt. Náčrtky jsou uschované v bezpečném sejfu v Karlově úřadu. O celé věci ví v Ostravě tak mnoho jen Karl a nyní já. Jsem zavázán nesmírným tajemstvím.

Kapitola 17

Přemáhá mě velká únava. Hlodavý pocit v prázdném žaludku také není zrovna příjemný. Víceméně nařizuji Říďovi:

„Neměli bychom nahlásit policajtům, co se stalo? To už není žádná sranda!“ přisazuji si jeden z pádných ženských argumentů. Dívá se na mě jako na odhaleného třídního nepřítele.

„A co by asi tak vyřešili? Ti mantáci? Nezapomeň, že je do jednoho znám. Nakonec by se to všechno začalo obracet proti nám, to si piš!“ volí manažerské rozhodnutí, které se dalo očekávat. „Tady bavoři si to taky nechají pro sebe…“ s výhružným pohledem zavazuje šéfa i mechaniky, kterým nezbývá než souhlasit.

„Vem si věci, hodím tě na firmu a chlapi se na to ještě mrknou, že jo?“ klepe si na náprsní kapsu bundy, kde lze očekávat peněženku. Poslušná holka ve mně nic neříká a bez rozloučení odchází.

Nasedám do Říďova monstra a čekám. Vlastně se těším, až skočím za Františkem a dozvím se, co mi chtěl, než se se mnou baterka v telefonu rozloučila. Říďa ještě domlouvá se šéfem podrobnosti k opravě, divoce u toho gestikuluje. Vypadá rozčileně, vlastně se mu ani nedivím. Zavírám na chvíli oči a vnitřním zrakem vidím velkou, šťavnatou pizzu s pořádnou náloží chilli papriček. Čekala bych něco méně přízemního než kus žvance, ale je to tak. Přichází Říďa, ještě rozčilením celý rudý:

„Bo, ty máš hlad?“ odhaluje mě tak jednoznačně, že se ani nevzmůžu na odpor.

„My starší ženy potřebujeme pravidelný přísun kalorií, jinak chřadneme,“ cítím první příznaky hypoglykemie. „Ta Medvědí tlapka v poledne mi taky moc potěšení z jídla nedala,“ připomínám mu obědové fiasko v pizzerii. „Jak jsi vlastně poznal, že mám hlad?“ chci ještě vědět, na co si mám dát příště pozor, abych nebyla tak čitelná.

„Nezapomeň, že tě znám od patnácti. Když máš hlad, přestáváš mluvit a jsi celá hodná, taková skoro odevzdaná,“ poťouchle konstatuje holou skutečnost, zatímco couvá z parkoviště a nabírá směr na Slezskou. Venku obloha citelně potemněla. Vlastně si toho všímám až nyní. Už ty včerejší cirry věštily změnu počasí, uvědomuji si. Hradba nacucaných mraků se blíží ze směru od Beskyd. Do hodiny bude rubat. Je mi to jedno. Hlad má přednost:

„Co kdybys byl ještě jednou tak benevolentní a půjčil mi telefon, abych si mohla objednat pizzu? Sním si to na firmě. Když budeš hodný, dostaneš taky kousek…“ snažím se o lehkou konverzaci s jasným cílem. To vždy zabere. Podává mi telefon, zatímco hledám v diáři číslo na pravidelného dovozce. Jako včera u vily, napadne mě. Objednávám zase rodinnou velikost a těším se. František také určitě nepohrdne a vlastně jsme jako jedna rodina. Tak co.

Do kapoty začíná hlasitě bubnovat déšť, když zastavujeme vedle mého osamělého mondea. Svižně přebíhám přes proudy vody pod malou markýzu u dveří firmy. Rychle odemykám a valím nahoru do podkroví. Říďa funí za mnou a překvapivě drží krok. Jsou to zvuky jako z obory na Hukvaldech. Orosená daněla pronásledovaná zmoklým kňourem. Františka to nijak nepřekvapuje. Už nás takhle párkrát zažil. Ještě než doběhneme, už bezpečně ví, co bude následovat. Nedělám si starosti se zmoklou hlavou, i když malé čůrky mi chvílemi stékají pod halenku a začínají na těle nepříjemně studit.

„Takže tohle jsem objevil,“ navazuje František plynule na naše poslední sezení, jako by žádná několikahodinová prodleva mezitím nenastala. „Pár záběrů jsem vyčistil, prohnal několika programy na potlačení šumu, doostřil a nazvětšoval,“ hlásí postup úkonů, které mi něco říkají jen z rychlíku. Výsledek je ale překvapivý. Opět vidím chlapíka, jak přichází k autu, zavazuje si tkaničku, zvedá levou ruku směrem k mezeře mezi kolem a blatníkem a pak mizí ze záběru. Celé je to ale jakési zřetelnější a čitelnější.

„Teď se podívejte,“ ukazuje František na vypreparovaný detail. „Vidíte? V ruce nic nemá. Jen párkrát ťuknul do blatníku. Možná se chtěl přesvědčit, jestli je tak rezavý, nebo jen dobře zakamuflovaný,“ vítězně odhaluje záměr záhadného chlapíka, kterého fakt odněkud znám, akorát netuším odkud. Celé mi to ale nějak nedává smysl:

„Tak jo. Zjistil, že blatník je zdravý, jen na první pohled vypadá jako zralý do šrotu. A co s tím? K čemu mu to bylo?“ ptám se tak, jak by se ptal každý. František na mě pohlíží s vědoucím výrazem ve tváři:

„Mám pocit, že někdo tušil přítomnost našich bezpečnostních kamer. Tak všechno nahrál tak, abys se svým autem dál nikam nejela. Protože měl vypočítáno, že si vezmeš bavoráka tady pana Kareše! Proto jsem ti také hned volal…“ prohodí jen tak mimochodem, aniž by tušil, co se mi ve Vítkovicích stalo a čemu jsem s obrovským štěstím unikla. „Ještě jsem samozřejmě celé auto prolezl s pořádnou baterkou, ale opravdu tam nic není. Žádný čip s vysílačem polohy nebo tak něco,“ uklidňuje mě a překvapivě to na mě nijak nezabírá:

„Což znamená,“ zvyšuji rozčilením hlas, „že s náma někdo hraje nějakou pitomou hru? Vždyť jsem se v té hnědé kraksně měla usmažit!“ zase kolem sebe prskám, jako by to Říďovi byla potřeba říct dvakrát, než mu konečně v plném rozsahu dojde holá skutečnost. „Kam jsi mě kurva zase zatáhnul?“ už otevřeně napadám Říďu a k jeho záchraně přispívá zvonek zdola. Nechávám oba chlapy nahoře s jejich myšlenkami a jdu otevřít. Vztek nejlépe otupí pořádný dlabanec, kalkuluji cestou ze schodů. Slyším, jak liják dosáhl svého zenitu a doslova buší na betonové tašky střechy.

Otevírám dveře a vidím, že skutečně dorazila naše pizza. Z velké placaté krabice to lákavě voní, chlapík v kombinéze v italských barvách se usmívá a podává mi navlhlý účet. Není to sice ten stejný člověk, který mi včera tak hezky odmítnul pozvání na dostaveníčko, ale má široká ramena, mladý obličej a zvídavé oči. Těžké kapky vody mu stékají z kšiltovky na overal. Zase se na chvíli ocitám v normálním světě. Kontroluji cifru a otáčím se nazpět do chodby:

„Hej, Říďo, máš tři stovky? Mi akorát došel cash!“ volám nahoru a spoléhám na dosah fistule, kterou používám jen velmi zřídka a jíž se snažím přehlušit hlasité šumění slejváku. Docela jsem zapomněla, že poslední hotové peníze padly za benzin. Popravdě se nemůžu dočkat, až převezmu svačinku pro nás tři, kteří jsme na firmě ještě zůstali. Beru si krabici a až v poslední chvíli si uvědomuji, že něco není v pořádku. Taser, ukrytý v dlani poslíčka pod krabicí, posílá elektrický výboj do mého těla. Nemám šanci. Končetiny mě v setině sekundy neposlouchají, zaživa vnímám cosi jako rigor mortis. Bílá tma mě obklopí a vtáhne do jakési elektrické šlehačky. Padám bez hlesu jako deska rovnou před sebe dopředu. Poslední pitomá myšlenka, co mě v malém záchvěvu vědomí napadne, je – pozor na pizzu, zmokne!

Zápis v deníku 21. 3. 1942

První jarní den. Protivný jarní den. Čert sper, že celou sobotu prší. Stejně jsem až do odpoledne byl v úřadě. Pořád mi strašila v hlavě ta dnešní večeře s Udo Hasem u nás doma. Doma… Kde vlastně mám domov? V činžovním domě na Nádražní, nebo tady, na Sadové 41? Sadovou jsem si tenkrát nechal vnutit kvůli Klausovi a starám se mu o jeho majetek vzorně. Alespoň myslím. Na Nádražní, kde jsme před válkou bydleli, už je nastěhovaná jiná rodina. Takže teď se Stellou máme domov zde. Co bude, jestli Německo válku vyhraje? A co když prohraje? Ani jedna alternativa pro nás není růžová. Raději se tedy nedívám tak daleko do budoucnosti. Jen chci přežít další den.

Udo Hase se dostavil přesně s úderem devatenácté hodiny. Byl opět nesmírně milý a galantní, jak už to u lidí typu Übermensch bývá. Je vidět, že se vyzná. Důkazy o svém vzdělání i všeobecném přehledu dávkoval přesně po kapkách, jako když lékárník připravuje medicínu. Stella vypadala, že je jím unešena. Snažil jsem se, abych také vypadal jako ten, který si užívá příjemný večer s milým společníkem. Místy měl řeči sladké jako cukr. Cukru jsem ale již dávno odvykl a zjistil jsem, že i bez něj dá se žít. Dobře jsem si všimnul, jak si kradmo prohlíží celý interiér. Jak sám vybídnul Stellu, aby mu ukázala, kde si židovský chamtivec a bankéř Kubiczek krásně žil na úkor jiných. Jak mu oči chvílemi plály chtivostí. Stal se ze mne nezúčastněný pozorovatel. To dokážu ještě dobře, když už samotná schránka tělesná neslouží tak jako dříve. K večeři se podávaly špecle se zelím a klobásou. Nevím, kde Stella sehnala tak vzácný kus uzeniny, a raději ani vědět nechci. Udo Hase jako znalý host přinesl láhev lahodného moselského a krabici doutníků. Jídlo bylo výtečné a víno rovněž, to musím oceniti. Návštěva trvala hodinu a půl. Hase se rozloučil tak, aby bezpečně došel domů ještě před hodinou zákazu vycházení. Celkový dojem z tohoto hosta jest ale velmi zneklidňující. Zdá se mi totiž, že se Udo Hase přišel podívat na svůj budoucí příbytek. Že nás bude chtít z něj během času vystrnadit. Se Stellou jsem o tom ještě takto nemluvil, ale snad poznala, že cosi není v pořádku. Musím jí ještě mnohé opatrně vysvětliti.

Kapitola 18

Co se děje? Kdo jsem? Kde to jsem? Kolik je hodin? Tohle všechno mi proběhne hlavou spontánně v jediném okamžiku. Otevírám oči a vědomí postupně nabíhá. Zpočátku vidím rozmazaně, ale stačí pár sekund a úleva mi způsobí, že svaly změknou na bláto. Ležím promočená jako vodník na Františkově polním lůžku zase v podkroví na firmě, Říďa mi propleskává obličej:

„Babino, vstávej, je večer,“ neodpustí si jednu ze svých vtipných poznámek. Tentokrát jsem mu za ni ale vděčná. Také vidím, jak František s mokrým kapesníkem cosi nacvičuje. Možná mi chce zchladit čelo nebo utřít nos, ovšem vypadá u toho docela komicky. Jako malý brouček, který neví, kterak obejít naducaného vrubouna posvátného. Navzdory všemu, co mi ještě ani pořádně nedošlo, se pokusím o zmatený úsměv.

„Řekne mi konečně někdo, co se to tady děje?“ chabým hlasem se mermomocí deru do reality. Říďa ukáže na promočeného chlapíka, co přinesl pizzu. Leží na podlaze, ruce a ústa zalepené mnoha vrstvami izolepy, kterou Karla občas použije k běžným kancelářským úkonům. Jak Říďu znám, i kotníky mu pořádně spojil, aby se ani nehnul. Do takového úhlu ale nevidím. Co však docela jasně cítím, je známé teplo v podbřišku. Mokrá mapa na džínách nenápadně splývá s následky průtrže mračen. Zkrátka jsem si čůrkla. Asi vlivem toho výboje. Zaplať pánbůh za to, mohlo to koneckonců být mnohem horší. František vzdává manévry s kapesníkem, pokládá ho vedle, abych si posloužila sama:

„Bo, utři si pusu a sleduj,“ natáčí jeden z monitorů svého velitelského stanoviště směrem ke mně. Odvíjí se další z řady němoher, které zachytila kamera z protilehlé strany ulice. Obraz je díky provazům dešťové vody vlastně jen panoptikem nezřetelných siluet. Přijíždí otřískaný favorit. Parkuje směrem z kopce dolů a z výfuku se mu kouří. Nevypíná motor. Otevírají se dveře na straně spolujezdce, vystupuje náš současný zajatec. Otevírá kufr a z termoboxu vytahuje krabici s pizzou. Ještě chvíli cosi kutí, ale je do půli těla v autě, není vidět, co dělá. Pak vybíhá ke dveřím a zvoní. Po chvíli přicházím a otevírám. Otáčím se do chodby, cosi volám. Pak padám dopředu. Chlap odhazuje krabici s pizzou a chytá mě. Snaží se mě odvléct do auta, které stojí hned vedle. Bezvládnou mě táhne ty dva metry po parkovišti, otevírá dveře a cpe mé gumové tělo na zadní sedadla. Chvíli s tím zápolí, asi nejsem tak lehká, jak se mu zdálo. Než se auto stihne rozjet, vyřítí se z domu obrovská koule, rozráží dveře, zřejmě nejprve likviduje řidiče, protože to není dobře vidět, pak tahá chlapa, co mě paralyzoval, jako hadrovou loutku a mrští jím o stěnu. Chlap vadne. Favorit je pořád v pohybu, naráží do Říďova hummeru a definitivně stojí. Z výfuku se přestává kouřit, jak motor zhasnul. Říďa mě tahá z auta, hází si mě přes rameno, pod paží bere mého únosce a jde dovnitř jako dřevorubec se dvěma kládami. Za malou chvíli se otevírají dveře favoritu na straně řidiče, mužská postava se potácí ven a vrávoravým během mizí v temnu z dosahu kamery. Vzápětí vybíhá Říďa, nachází pizza auto prázdné, tak cosi huláká, ale nepouští se nikam dál. Díky dešti celá scéna připomíná bizarní divadlo.

František záběr stopne, protože dál kamera zabírá prázdný prostor kolem vchodu do firmy. Nic dalšího se neděje. To by tak ještě scházelo, aby se dělo! Tahle dnešní nálož dobrodružství mi stačí na dalších dvacet let dopředu.

„Ještě že mám dobrý zvyk dívat se, když někdo zvenku zvoní…,“ vysvětluje František důvod rychlého zásahu. „Spustil jsem poplach a pan Kareš to vyřešil.“

Říďa nevnímá, co si povídáme. Rázuje po místnosti a škrábe se v rozkroku. Takhle to dělá vždycky, když přemýšlí. Mnohdy i na veřejnosti. Připomíná mi statného gorilího samce Richarda z pražské zoo:

„Chytil tě kulohryz, nebo jenom nevíš, co dál?“ vyzvídám na něm a škrábání ustane. Pro změnu se začne drbat mezi mokrými drátovitými štětinami na hlavě a nahlas uvažuje:

„Bo, nevím, jak to připadá tobě, ale pro mě je to vyhlášení války. Jenže nevím tak docela přesně, proti komu bojujeme. Asi budu muset být na chvíli inkvizitor a tady kolegovi rozvážu trochu jazyk,“ kopne špičkou boty do spoutaného člověka na podlaze. Tomu se už před chvílí začaly hýbat řasy, takže je vzhůru a jen špatně předstírá pokračující bezvědomí.

„Hej, kámo, vstávej, musíme si promluvit,“ důrazněji mu Říďa dloubne nohou do žeber. Docela dobrá placírka, řekla bych. Ještě že jsem z toho věčného mužského kolektivu kolem sebe zvyklá to poznat. Říďa by měl být trenérem českého národního fotbalového mužstva… Chlap reaguje otevřením očí a dává najevo, že by rád promluvil, ale nemůže. Tady je řada na mně. Nečekám na nic a jedním rychlým pohybem mu z úst strhávám široký pruh izolepy i s kousky vousů a kůže. Výkřik plný bolesti mi dává za pravdu, že práce byla odvedena příkladně dobře.

„Ještě máš navíc bezplatnou depilaci! Tomu se u nás říká bonus zdarma!“ glosuje Říďa v reklamštině můj bravurní výkon směrem k trosce na podlaze. Záměrně říkám trosce, protože už tak trochu vidím do budoucna a tuším, co se bude dít. František všechno pozoruje s očima jako hrachy. Nic neříká a je celý jakýsi tumpachový. Takhle nás ještě v práci neviděl a mi připadá trochu nefér, aby jeho citlivá povaha utrpěla újmu.

„Říďo, co kdybychom tady pána odnesli někam, kde nebude tak na očích?“ navrhuji v poslední chvíli. Vidím, jak mi „tady pán“ pohledem sděluje, že nejlepší věc, co bychom mohli udělat, je pustit ho. Jenže toho se hned tak nedočká. Jsme už, pravda, postarší, ale ne tak úplně naivní.

„Vzhledem k tomu, jak tady pán reagoval na pitomý kousek náplasti, odhaduji, že asi nebude moc tolerantní k jiné, mnohem horší bolesti,“ začíná Říďa psychologický boj, ve kterém je docela kovaný. Oslovení „tady pán“ mu dodává náležitý odstup od eventuálního soucitu, který je v danou chvíli víceméně kontraproduktivní. Evidentně z toho má radost. Tady pán sebou párkrát škubne, ale proti vrstvám izolepy kolem zápěstí a kotníků nemá šanci.

„Fakt – nic – nevím,“ jsou první tři slova, která od něj slyšíme. S tím nemůžeme být spokojeni. Zatím z nich nezazněly žádné větší obavy z věcí příštích.

„Začal jsi hned na úvod dost blbě,“ suše konstatuje Říďa. Ukáže mu taser, jaký používá ruská pořádková policie. Ještě je tam cosi napsáno azbukou. Tady pán jen hlasitě odfrkne, neříká nic. Říďu už to evidentně prudí. Dřepne si k němu a dvěma prsty zmáčkne tady pánovi citlivý bod mezi palcem a ukazováčkem na levé ruce. Hlasité vyjeknutí znamená, že se trefil hned napoprvé. Je to prastará technika, jak způsobit šílenou bolest, a přitom neublížit. Vlastně se divím, kde se v Říďovi naráz bere tak humánní přístup. Humánní je dost silné slovo, když stisk musel vyznít s podobnou intenzitou, jakou lze očekávat kupříkladu od bodové svářečky. Že by věkem začínal měknout? V dřevních dobách Říďových nejlepších let by měl tady pán minimálně vykloubené oba lokty. Třeba jsem svědkem přerodu. Či snad přítomnost Františka způsobila, že Říďa najednou začal brát ohledy? Přece jen je v našem ajťákovi cosi nevinného, až sakrálního, co hromotluckému Říďovi brání dosáhnout výsledku nejkratší možnou cestou. Jsem za to docela vděčná.

„Takže všechno vyklop ještě jednou, a srozumitelně, ano?“ vemlouvá se tady pánovi Říďa. „Nebo se taťka bude zlobit!“ končí finální výhrůžkou svůj návrh na reparát. Jeho hlas má chuť lesního medu.

„Naser si, ty prase!“ nevěřím vlastním uším, co od tady pána slyším. Modlím se, aby se Říďa nerozčílil. Ovšem ten to dávno zná. Vlastně to vnímá jen jako obyčejný sekundární projev hrdinství, kdy o nic nejde. Ale čas je neúprosný, a v tom to vězí. Říďa se bez řečí sklání k tady pánovi a dalším zkušeným hmatem na krk pod ucho mu stiskne krkavici. Je ticho. Tady pán po druhé lekci z akupresury hezky tvrdě usnul. Říďa si jej hází přes rameno jako čerstvě skoleného srnce. Otáčí hlavu směrem na mě a velí:

„Vem si věci a jdeme!“ Co slovo, to kus oceli. Nelze polemizovat. Stejně tady toho moc nemám. Diář, bundu, telefon a pořád ještě hlad. Absolutně ignoruje moje mokré džíny. To se mi na něm líbí. Zase je duchem v terénu, kde se na takové věci nehledí. Pak se ještě ohlédne a masitým ukazovákem míří na vyjeveného Františka:

„Ty se tady hezky zamkneš a nebudeš nikomu otevírat. Jenom tehdy, až pro tebe já sám přijedu a odvezu tě domů. Favorita necháme dole tak, jak je. Budeš dávat dobrý pozor, kdo si pro něj přijde. Chci mít co nejlepší obrázky, a že prší, mě nezajímá. A ještě jedna věc. O celé věci víme jen my tři a tady pán a tak to i zůstane. Rozumíš?“ Během projevu si zřejmě dává dobrý pozor, aby ani jednou nepoužil slovo prosím. Kouká, jak František přikyvuje, že všecko chápe. Ale Říďa to potřebuje i slyšet, a proto ještě jednou a o pár decibelů hlasitěji opakuje:

„Rozumíš, co jsem říkal?“ Nato se dočká slabého zamumlání, že ano. To mu stačí. „Tak si pojď za náma zamknout!“ ještě přikazuje a honem sbíhá po schodech dolů, jako by ani nic nenesl. František následuje pokyny a dle rozkazu se poslušně zamkne. Slyším dvojí cvaknutí zámku a pak ještě závoru. Tak je to v pořádku. Z firmy se v tu chvíli stala nedobytná pevnost. Konečně začínám chápat v celém kontextu Říďova bezpečnostní opatření, která postupně zavedl. Déšť trochu polevil, ale stejně to vypadá na celonoční deku.

Opět čerstvě navlhlého tady pána házíme do kufru hummeru. Ještě pořád spinká a možná se mu něco hezkého zdá. Favorita necháme jeho osudu. Říďa mu jen zatáhne ruční brzdu, aby se po docela dost nakloněné rovině nedal do samovolného pohybu. Už sedím na kožené sedačce a začíná mě všechno studit. Nabízí se mi podstatná otázka:

„Mám jet už svým autem, nebo mě hodíš domů?“ vyzvídám a čekám, jaké rozhodnutí padne.

„Tady zůstaneš, zavezu tě hezky domů a půjdu s tebou až nahoru. Tam se taky pěkně zamkneš, nabiješ si telefon a počkáš, až pro tebe ráno přijedu! Mondeu se mezitím určitě nic nestane.“ Tou poslední větou si nejsem zas až tak jistá, ale jinak souhlasím a zapínám si vyhřívání sedačky Říďova opancéřovaného monstra.

„Ještě jedna věc,“ navazuji na to, co se událo před chvílí. „Nahoře jsi tvrdil, že je to válka a nevíš tak úplně přesně, proti komu bojujeme, že? Předpokládám, že jsi to řekl kvůli Františkovi, aby se neděsil. A taky kvůli tady pánovi,“ kývnu směrem ke kufru, kde je pořád ticho. Přikývnutí ježaté hlavy s býčím profilem mi dává za pravdu. Nějak s tím vším souvisí Čučič, vypsaná odměna a naše tajemná vila. Hummer se svižně rozjíždí z kopce směrem k slezskoostravské radnici. Mít maskovací nátěr, docela dobře by mohl sloužit jako bojové vozidlo pěchoty. Tak je mohutný. Museli by na nás přijít s bazukou, aby ho zastavili. Děsím se těchto i dalších myšlenek na podobné téma. Vždyť jsem ve městě, kde se tohle nikdy neděje. Anebo se mi zdá nějaký blbý sen, ze kterého se zřejmě brzy probudím. Druhá možnost neplatí. Bohužel.

Zápis v deníku 31. 3. 1942

Kolegyni Hlisnikovskou převezli do věznice v Olomouci. Tam si pobyla docela krátce – do včerejška. Dnes už je na cestě do KLM. Vnitřní šuškandou vždycky něco prosákne a právě tohle jsem se v kuloárech dozvěděl. KLM je postrach. Mnoho lidí z Ostravy a okolí tam je. Konkrétně celý Slezský odboj a část další skupiny NEMO. Komunisté a většina sociálních demokratů. Jen židy zatím deponují v Terezíně. Proč tomu tak je, to nevím.

Minulý týden jsem s Herr starostou navštívil pracovní tábor ve Swietochlowicích, na území bývalého Polska. Prováděl nás sám Lagerführer Kurt Benewitz, urostlý švihák v černé uniformě SS. Režim tam byl nesmírně přísný, a díky tomu produktivita práce vězňů značná. Poprvé v životě jsem viděl ostnaté dráty nabité proudem a úhledně uhrabanou pískovou „zónu smrti“, kam nesmí vězeň vkročit. V každém rohu tábora mají SS své vyvýšené palposty a nabito ostrými. Chtěl jsem si pro budoucí potřebu načrtnout alespoň hrubý půdorys, ale bylo mi v tom zabráněno. Měli jsme možnost pozorovat vězně při práci v mechanických dílnách. Jsou vyhublí a mají zapadlé oči. Jinak si každý hledí svého a nic neříká. Tábor byl díky tomu zvláštně tichý. Jako by v něm život zamrznul. Jen štěkot psů občas rušil ten klid. Hrůza z toho místa mě obestírá ještě dnes. Tak tohle bychom měli vybudovat v Kunčicích. Takhle nějak si to Herr protektor představuje. V nízkých barácích budou bydlet Arbeitskommanda vězňů. Musí se udělat terénní úpravy a začít stavět základy pro budoucí nový provoz Witkowitz Werke. Plocha je tam obrovská. Odhaduji stovky hektarů. Kolik vězňů tam chtějí přivézt? Lidská síla je dnes laciná a lidský život devalvoval. Tohle všechno naplánovat a propočítat jsem dostal za úkol já. Právě já!

Kolegyně Hlisnikovská jede do KLM a také se jistě ptá – proč já? Je to zvláštní doba. Udo Hase se snaží prohloubit své vztahy se mnou a se Stellou. Již jsem jí vysvětlil, jak celou záležitost vnímám. Slíbila mi, že bude opatrná. Kolem vily jsem dnes v podvečer viděl obcházet i dalšího známého člověka. Je to Josef Kohutek. Co ten zde pohledává? Že by šmíroval, co by se dalo nahlásit? Lidé si na něj už dávají dobrý pozor a nikdo nechce se s ním ukazovat. Divím se vlastně, že ještě žije. Má tady v Ostravě spousty nepřátel, pro které je zadostiučiněním jen jeho krev. I já jsem jedním z nich.

Kapitola 19

Přijíždíme na Poštovní. Potoky vody se valí po kočičích hlavách. Silný déšť pohlcuje všechny další zvuky. Vybíháme s Říďou nahoru. Kontroluji zámek na dveřích, jestli není poškozený. Nerada bych se dožila dalšího nemilého překvapení. Všechno se zdá v pořádku. Tequila se hlásí hlasitým štěkotem, že je tady taky. Procházíme s Říďou můj i Honzikův byt, žádné stopy po nezvané návštěvě nenacházíme. Říďa mi ještě nařizuje, abych si telefon dala do nabíječky a čekala na signál. Chystá se k odchodu, jenže tady pán v hummeru mi stále vrtá hlavou:

„Poslechni, co s tím chlapem, kterého máš v autě? Nemůžeme ho jen tak vozit po městě nebo někde věznit…“ nestihnu ani dokončit větu, a už jsem zase v defenzivě:

„Tak za prvé, chtěl tě unést, Bo. Za druhé na to použil policejní paralyzér ruské výroby. Za třetí raději ani nedomýšlej, co bys zažila, kdyby se mu to povedlo. Za čtvrté ho pustím, až mi ptáček zazpívá. Dneska bude dlouhá noc,“ otáčí se jako na povel čelem vzad a dusá po schodech dolů. Lidská lavina, které dnes vděčím za to, že jsem doma a konečně se pořádně najím. Zamykám dveře a ještě se raději přesvědčím, že tomu tak skutečně je.

Tequila mi mezitím šmejdí čumákem v klíně. Od rána jsme se neviděly.

„Tak co, kámoško, jak ses celý den měla? Přišel tě Honzik v poledne vyvenčit?“ ptám se, jako bych čekala odpověď lidským hlasem. Dočkám se ale akorát hlasitého zaštěknutí a krátkého tance na zadních nohou. U toho všeho zběsilé mávání oháňkou. Neodolám pohlazení po hebké srsti a jdu zkontrolovat psí misku. Správný hospodář nejdříve zaopatří dobytek a až potom sebe. Granule zmizely, jak jinak. I vodu už nemá, musím zjednat nápravu. Otevírám jednu z mnoha dobrých psích konzerv, které si Honzik nechává posílat ze Švédska. Voní to tak, že bych si i sama hned dala. Když to vzbuzuje chutě ve mně, co asi musí zažívat čenich psa, který je mnohonásobně citlivější. Dobrá výchova se ale hned pozná. Tequila hezky pozorně sedí na bobku a jen špičku čumáku má v pohybu. Jestli je nervozitou bez sebe, mistrně to skrývá. Ví, že nebudu s krmením dělat cavyky a hned naservíruji, co je třeba. Tak se i děje. Chvíli pozoruji, jak jídlo systematicky mizí. Nachystám jí i čerstvou vodu hned vedle a pak si teprve sundávám počurané a mokré džíny i spodní prádlo. Všechno to házím do pračky, a honem do sprchy. Pouštím tak horkou, jak snesu. Snad už po tisící si uvědomuji, jaká je teplá voda vymoženost. Jsou situace, kdy bych tento požitek nevyměnila ani za nic. Jedna z nich právě probíhá.

Po důkladné koupeli honem zapojuji telefon do nabíječky, málem bych na to zapomněla. Přístroj díky přívalu energie ze sítě ožívá, nabíhá seznam nepřijatých hovorů. Je jich celkem asi patnáct, a na první pohled nic, co by nepočkalo do pondělka. Vlastně jeden nepočká. Ten s irským předčíslím. Anetka zase volala kdoví odkud. Zkouším vytočit tohle číslo. Telefon vyzvání, ale nikdo to nebere. Asi zase nějaká budka. Co se mohlo ještě vyvrbit? Po dnešku všechno vidím v temnějších odstínech, než by si možná zasloužilo. Volám tedy na Anetin mobil, snad ho ještě někde má. Číslo je dočasně nedostupné. Tím pádem to pouštím z hlavy a konečně jdu dělat večeři.

Moje volba padá na nejrychlejší alternativu páteční večeře, na kterou mám kompletní suroviny. Míchaná vajíčka, po ostravsky vaječina, k tomu silný černý čaj s medem. Dávám do trouby opéct tři krajíce žitného chleba a hezky na másle si dělám z pěti vajíček neskutečnou baštu. Docela příjemně to voní i psímu čenichu. Moje společnice se mi zase ometá pod nohama. Jakmile ale začnu krájet papričky habanero, které ve vaječině miluju, čenichání ustane a Tequila mizí. Ani se jí nedivím, večeře získá opravdu říz. Usedám ke stolu a konečně se pouštím do jídla. Snažím se ovládat, ale moc mi to nejde. Celá porce ve mně zmizí rychleji, než bych chtěla. Horko se mi díky papričkám pozvolna šíří tělem. Ušní lalůčky a konečky prstů příjemně brní. Tak to má být. Uklízím nádobí do dřezu, mytí nechávám na potom a jdu hledat něco k oblečení. Vlastně jsem celou dobu po sprše tak, jak mě pánbůh stvořil. Nahá babina, určitě by se smál Říďa. A Honzik by byl docela jistě v šoku. Naštěstí jsme tady jenom my dvě holky a před sebou se nestydíme. Tequila už tady zase šmejdí a vypadá to, že by chtěla jít vyvenčit:

„Kamarádko, budeš muset ještě chvíli vydržet, protože já už jsem to vydržet nemohla. Ještě na sebe něco hodím, a už jdeme. Ty to máš s tím svým kožichem jednoduché,“ hladím Tequilu po huňatém hřbetě a vysvětluji jí celou situaci. Psíma očima dává najevo, že mi hodně dobře rozumí. Kdy že jsem to vlastně zkoušela její telepatické schopnosti? Ráno? Nebo před sto lety? Kolik se toho od té doby událo, a to je teprve půl osmé večer. Jak je ten čas relativní veličina.

Deset minut venčení uběhne ani nevím jak. Akorát Tequile otírám promáčenou srst a tlapky, když pomalu doznívá účinek papriček. Těším se, že se teď zachumlám do deky a na DVD si konečně pustím milovaného Lovce jelenů. Chce to pořádný film o skutečném životě bez pečlivě vypreparované dávky odosobněných citů. Film s chlapem, který je opravdu chlap. Vkládám disk do přehrávače a slyším z telefonu zvukový signál příchozí zprávy. Jdu se mrknout a čtu jedinou strohou větu: „KUP CESTOU ZELENINU“. To si snad ten Říďa dělá prdel, ne?

Zápis v deníku 9. 4. 1942

Los, los, marsch, jawohl… okované podpatky důstojnických holínek duněly dlažbou radnice. Přibyla návštěva z nejvyšších. Velitel Luftwaffe a říšský maršál v jedné osobě. A také majitel Witkowitz Werke. Celá Ostrava na nohou. I náš úřad. Slavnostní ceremoniály a projevy. Společného oběda se pak účastnil jen Herr starosta Beier a Karl. Herr starosta dostal od říšského maršála ústní pochvalu za ukončení politiky smířlivosti s českými obyvateli. Bylo vidět, jak si s maršálem notují, jejich společná vize Ostravy jako nejvýchodnějšího německého velkoměsta byla oceněná frenetickým potleskem. Ale já znám pravé důvody maršálovy návštěvy. Prvním z nich je osobní kontrola příprav výstavby nových tajných provozů Witkowitz Werke, které nesou jeho jméno. Nad plány seděli s Karlem plných 32 minut. A pak je zde ještě důvod hlavní. Židovské majetky. Říšský maršál jest známým sběratelem umění. Dostal hlášení, že v Ostravě někde ještě musí být obrazová díla mnoha klasiků. Kokoschka, Mucha, Klimt, Czibulka a další. Ta plátna ceny nesmírné zde jsou. Na Sadové 41. Nikdy je nedostane. Sbírka patří mému dobrému příteli Klausi Kubiczkovi a jeho dědicům. Proč by si je měl pro sebe uchvátiti kdosi jiný? Byť by byl druhý nejvyšší v Říši, patřit mu ty skvosty nebudou.

O uměleckých dílech maršál jednal se šéfem gestapa Wagnerem. Dohoda byla taková – gestapu připadnou prozrazení lidé, maršálovi nalezené umění. Informoval mě o tom Udo Hase, který jako syn význačného německého průmyslníka a člen NSDAP při jednáních maršála doprovázel. Krk bych za to dal, že Hase rovněž pracuje pro gestapo. Každopádně zná Josefa Kohutka, viděl jsem, jak se srdečně zdravili, potkavše se v městě. Jestli oni nešijí nějakou boudu, do které se máme chytit. Stella musí býti nyní úzkostlivě opatrná ve stycích s takovým člověkem. Připomínám jí to každý den, ale jen se směje, že už to slyšela stokrát. Jenže ona neví, co dokážou. Mám na celém světě už jen ji, nechci ji ztratiti.

Včera na Brunoplatzu gestapem zastřelen komunista Josef Divoš. A opět jsme byli rozhlasem varováni, že kdo bude napomáhati odboji a přechovávat hledané osoby, bude zatčen a zastřelen. Ze zastřelení nemám strach. Spíše se bojím toho, co tomu předcházívá. Bolesti a utrpení.

Kapitola 20

Nechápu. Před hodinou prohlašoval, že nemám chodit ani na krok. Vlastně vyjadřoval obavy o moji bezpečnost. Teď mě nutí jít na schůzku pod haldu v Přívoze. V deset večer. Ještě mám hodinku a něco, z časového hlediska jsem v pohodě. Ale co se zase vymamlasilo, že mi to musí říct na konspiračním místě, které využíváme tak třikrát do roka? Jak znám Říďu, jen tak pro nic za nic by schůzku nesvolával. Nedá se nic dělat, musím se připravit. Doslova na všechno. Raději budu na místě dříve a počkám, jestli to není nějaká past, do které bychom se měli chytit. V tom případě mám co dělat. Navlékám si na triko úplně novou grafenovou vestu. Je lehká a pevnější než kevlar. Pokud vím, v republice ji má jen asi pět lidí. Stála mě necelé tři tisíce dolarů. To je jako alternativa pro přežití docela dobrá cena. Pod mou funkční teplákovkou není skoro patrné, že mám takovou osobní ochranu. Beru si navíc ještě kuklu, kterou si v parku stáhnu přes hlavu. Ještě pohladím Tequilu na rozloučenou a vybíhám z domu. Na první pohled vypadám jako kondiční blázen, který ani v dešti doma neposedí a za každou cenu honí kilometry. Takových je! S mou schopností vypadat naprosto všedně a nenápadně bych měla dorazit do Přívozu nepozorovaně. V kapsičce na boku mám ještě brýle na noční vidění a kapsaicinový sprej. Taková hezká hračka, asi pětkrát účinnější než obyčejný pepřák. Ještě jsem ho nepoužila. Pravidelným klusem se vydávám na místo srazu. Vaječina v žaludku je trochu zatěžující, ale protože neočekávám žádný hraniční výkon, nijak mi nevadí. Jako hlavní trasu volím zase park pěkně podél řeky. Je tady nová cesta, udělaná přímo vedle koryta řeky. Kolem dokola ani noha. Liják všechny zahnal do sucha. Najednou mi dělá dobře, že nejsem jako všichni. Co může být lepšího? Proběhnu pod mostem a běžím pěkně dál, jako by se nic nedělo. Až u koksovny se proderu mlázím směrem k haldě, to už s nasazeným noktovizorem. Kdyby na mě někdo čekal, určitě bych ho viděla dříve než on mě. Občas šlápnu na nějakou větvičku, která zapraská. Nedělám si s tím hlavu, jsem ještě daleko. Pak se přiblížím z opačné strany k pověstným přívozským řadovým garážím, z nichž mnohé slouží jako brlohy bezdomovcům. Déšť už jen tak zlehka ševelí a ve vzduchu se vznáší pach kouře, jak si lidé bez oficiální střechy nad hlavou dělají trochu tepla. Teď už musím být opatrná, mnozí mají psy, kteří jsou puštění na volno, nechci, aby mě jejich štěkot odhalil. Konečně jsem na svém obvyklém stanovišti. Mohu pozorovat místo setkání a pořádně obhlédnu i okolí. Nic se nehýbe, jen vzdálené opilé a hrubé hlasy mi říkají, že v garážích je život. Mám ještě asi dvacet minut. Po celou tu dobu stojím pěkně nehybně a tiše. Jako myška. Mám dobrý trénink, i když nejméně osmdesát procent dovedností jsem za ta léta mimo službu ztratila. Ale díky za těch zbylých dvacet! I s nimi jsem v nesrovnatelné výhodě oproti běžným pouličním rváčům a provokatérům. Co vlastně od schůzky očekávám? Nějaké převratné řešení? Nebo snad Říďa donutil tady pána, aby mu pověděl celou pravdu a nic než pravdu? Však se to za chvíli dozvím. Čas se sice vleče, ale díky dobrému prádlu se mi do kostí nedostává noční chlad. Bude nějakých pět stupňů nad nulou, dost na to, aby člověka po chvíli střeplo.

Přesně ve 22 hodin vidím pohyb. Známá sudovitá silueta se blíží po štěrkové cestě, jako by se nic nedělo. Chroupání kamení pod každým krokem se v tichu nese hodně daleko. Psi začínají štěkat. Jak je možné, že tyhle věci Říďa najednou neřeší? Buď má pro strach uděláno, nebo je dokonale přesvědčen, že se už nemůže nic stát. Obojí je však blbost. Já raději dodržuji všechny zásady bezpečnosti a jdu mu naproti tak, aby o mně nevěděl. Opatrně našlapuji, ve své černé soupravě splývám s okolní tmou. Taková malá zkouška mých ještě schopností. Jsem Říďovi metr za zády, když šeptem prozrazuji svou přítomnost:

„Ahoj, Říďo,“ vychutnávám si moment překvapení, jak sebou trhne. „Co se tak důležitého děje, že mě taháš ven z hezkého pátečního večera s Tequilou a dobrým filmem?“ zkouším nevinnou hru naivky, i když dobře vím, že se toho děje hodně.

„Fuj, Bo, to mi nedělej. Málem jsem si cvrnknul,“ uznává Říďa pološeptem, že ještě k něčemu jsem. „Nebudeme to zdržovat. Nechtěl jsem ti volat, protože nevím, kdo nás může poslouchat. To je jedna věc. Druhá věc je ta, že jsem vzal tady pána na malou projížďku směrem na Hlučín. Je tam pár lesních cest, kde to znám, a měli jsme tam i díky tomu dešti dokonalé soukromí. Takže,“ významně si odkašle, „musel jsem mu několikrát nasadit kyslíkovou dietu, než poznal, že s taťkou už sranda skončila. Samozřejmě ho najali přes prostředníka. To se dalo čekat. Co je ale důležité, je, že tady pán má za sebou pestrou minulost, párkrát seděl za napadení a loupež. Tady pán taky u sebe neměl žádné doklady, peníze ani telefon. Nic. Je to jasné, že se jistili, kdyby se něco nepovedlo. Chápeš to? Jeho kumpán, ten, co mi z favoritu zdrhnul, je tajemný automechanik, co včera v noci poladil moji X1, jak mi tady pán nakonec pěkně poslušně řekl. S čím nepočítali, byla prázdná nádrž, sakra, Bo! Díky tomu žiješ! Co je ale podstatné? Oba jsou malé ryby. Ale hlavně – oba bydlí v Luhačovicích. A to je kousek od čeho? Od Zlína!“ vítězoslavně dedukuje Říďa, jako bych byla úplně pitomá.

„Z čehož usuzuješ, že nitky vedou ke Kamilovi, potažmo Čučičovi,“ skáču mu do řeči, protože tohle mě už také napadlo. „Nezapomněl ses ho pěkně ve vší slušnosti také zeptat, kam mě měli zavézt a komu předat?“ vyzvídám, protože to je v tuto chvíli docela důležité. Říďa se samozřejmě ptal:

„Měli tě uspat injekcí. Tu měl nachystanou ten druhý. Představ si, že ani nevěděli, co ti mají píchnout. Jen prý do zadku přes kalhoty. Za to celé dostali zálohu každý dvacet tisíc – našich korun – a zbytek prý až po úspěšném lovu. Chápeš to? Lovu! Hovada!“ dává Říďa najevo jak opravdové opovržení, tak spravedlivé rozhořčení. Jenže se odchyluje od tématu, to babičky vesměs nemají rády. Kdybych ho nechala unášet se takovými myšlenkovými pochody, určitě bych musela vyslechnout litanii, co by jim udělal, kdyby mohl:

„Tak už se vymáčkni, kam mě měli zavézt?“ jsem celá netrpělivá.

„Takoví čučkaři! Kam ten svět spěje! Za čtyřicet tisíc unést člověka!“ pokračuje v proslovu vyjadřujícím dokonalé pohoršení, jako by mě ani nevnímal. Alespoň že konečně nacházím pravý důvod jeho rozčilení. No to je gól, jemu vlastně nejvíc vadí ta jejich dumpingová cena!

„Je mi jasné, že ty bys za takovou práci účtoval jednu nulu navíc a dotáhnul bys to do úspěšného konce…“ dávám najevo svoje znechucení zase já. „Dozvím se vlastně, co se mnou mělo být?“ začínám přestávat šeptat.

„Vlastně ten Franta Vomáčka, nebo jak se vlastně jmenoval, na ně s tebou, jako Šípkovou Růženkou, měl čekat od osmi večer v Přívoze na Nákladní. Úplně vzadu, jak cesta končí, až skoro pod dálničním mostem. Favorita chtěli nechat trochu stranou s otevřenými dveřmi, aby se o něj místní do rána postarali. Měli starého transita, tam by tě hodili dozadu a pěkně opatrně, po okreskách, by dojeli do Kyfer u Studénky. Tam jim měla být vyplacena druhá půlka odměny. Tady pánové by pak odešli na vlak jako nějací brigádníci. Co by s tebou mělo být dál, to už neví. Dobře vymyšleno, co?“ končí svůj monolog. Mi se to ale vůbec nelíbí, protože tím pádem jsme ve slepé uličce:

„Takže jaký z toho všeho máme výstup? Co se zítřejším výletem do Zlína a Kroměříže?“ chci vědět, protože na mě je to nějak moc řečí a málo konkrétních výsledků.

„Nenechala jsi mě dokončit myšlenku,“ utrhuje se Říďa. „My zítra vlastně nikam nemusíme. Tady pánové ten rozruch se zpackaným únosem udělají za nás. Transiťák se jich určitě nedočkal a někomu z našich tří králů bude volat. František právě teď poslouchá, co si po telefonu všichni tři – Kamil, drahá slečna Orálková i gentleman Solanský – povídají.“

„Pokud jsou tak blbí, že použijí telefon,“ uvedu na pravou míru jeho geniální dedukci. „A pokud v tom jsou nějak zapleteni,“ ještě musím dodat, co si myslím. Že také ani jeden z nich vlastně nemusí mít s pokusem o můj únos nic společného.

„Počítal jsem s tím!“ doslova vyjekne Říďa, jako by celou dobu čekal, až se dobereme tady do tohoto bodu. Pak už pokračuje skoro šeptem, ale přece jen zřetelně a doslova spiklenecky: „Tady pán se po výslechu opět uložil ke spánku. Akupresura funguje, však víš… A pak jsem ho očipoval jako psa!“ vypouští vítězoslavně poslední šrapnel, proti kterému není obrany.

Zápis v deníku 19. 4. 1942

Bláznivá neděle. Na ranní procházce zašel jsem až k Laubům. Gestapo zrovna provádělo razii v jednom domě, kde je nevěstinec „U Kačenky“. Zatýkalo se. Viděl jsem, jak odváděli mamá Haničku a většinu jejích pracovnic. Také se střílelo, měl se tam ukrývat nějaký odbojář a sabotér. Zdali někdo mrtev, nevím, počkám, co napíší zítřejší noviny. Jedna animírka snažila se uniknouti vedlejším vchodem. Chytil jsem ji za ruku, neb běžící člověk jest nápadný. Naštěstí byla oděná. Vypadali jsme spolu velmi zábavně. Starý kocour, co si vede mladou ženu. Ani jsem nedýchal a ona také ne. Pochopila rychle, že tohle je její jediná záchrana, a dokonce se na mladé SS, již mezitím obklíčili dům, usmívala. Mávala jim, oni hvízdali, já mřel bázní. Pot se mi lil po zádech snad v litrech. Přešli jsme celou ulici Velkou a korzovali směrem k Opeře. Až tam jsem jí pustil ruku. Dařilo se mi držeti pomalý krok, ale celý jsem se třásl. Poznala to. Jméno její Andělka, 17 let, tolik mi o sobě řekla. Nikoho nemá, u Haničky bydlela. Samozřejmě se mně jí zželelo. Jako by dobrý skutek musel být zákonitě potrestán vnitřním utrpením. Co když nás přece jen někdo spatřil?

Hodinu jsme s Andělkou procházeli Ostravou. Po Nádražní směrem na Přívoz. Pěkně mezi lidmi, v družném hovoru, slušní občané. Až k nám domů, na Sadovou. Stella se právě vracela z kostela a viděla nás přicházeti. Samozřejmě byla překvapená. Doma jsme si sedli a Andělka vyprávěla celý svůj příběh. Pochází z židovské rodiny Rubinfeldových z Michálkovic. Maminku i otce a všechny tři další sourozence dávno převezli do Terezína. Andělka zůstala, odmítla nosit žlutou hvězdu a raději utekla z domu. Útočiště našla před necelými dvěma lety právě u mamá Haničky. Vlasy si obarvila světlým přelivem a jeden z jejích klientů jí vyřídil falešné dokumenty za příslib doživotních služeb zdarma. Nechtěla nám říct, kdo je onen muž. Načež jsem se jí otázal, jestli ví, kdo jsem já. Stella jí vysvětlila, že nemusí mít strach, i když jsem prvním úředníkem magistrátu a pravou rukou vládního komisaře Moravské Ostravy, Herr starosty Beiera. Viděl jsem, jak Andělka šilhala po těch slovech ke dveřím. Nabídli jsme jí dočasné bydlení, když v Michálkovicích už jejich byt dozajisté obsadili nějací praví árijci a na Lauby musí zapomenouti. Když už tady mohli být Kubiczkovi, a to více než rok, jeden padlý anděl se zde také dokáže ukrýt. Mne těší, že mohu konečně zase trochu kousnout do ruky, která nás krmí.

Karl je nyní také velice zaneprázdněný. Plány na vybudování pracovního tábora jsou hotovy, až vyschne půda, začne se stavět. V prosinci pak by mělo začít budování nových provozů. Karl vede čilou korespondenci se svobodným pánem von Braunem. Soustružna hřídelí pro válečné lodě a ponorky stojí. Někomu podařilo se zkratovati hlavního přívodu elektřiny. Trafostanice vyhořela a dělníci opravují škody. Již od včerejška na tom pracují. Každá hodina zdržení znamená mnoho zachráněných životů v téhle kruté válce. Gestapo zuřivě pátrá, zatím bezvýsledně. Dnes večer jsme si na to s Karlem potají připili. Takový jest začátek letošního jara v Ostravě.

Kapitola 21

„Jak – očipoval?“ couvám trochu do stínu, neboť se mi zdá, že se někdo blíží. Raději jsem nenápadná, byť má v křoví ten šramot na svědomí králík nebo bažant. Říďa jde také kousek za mnou. Nasazuji si noktovizor a koukám po okolí. Nic zvláštního. Poslouchám a Říďa se ujme vysvětlování:

„Jakmile tady pán usnul, normálně jsem mu nastřelil vzadu do trapézu čip. Takový ten, co dokáže vysílat signál na GPS. Ještě jsem mu ve spánku na památku udělal pár pořádných koňarů na nohách a pažích, aby si bolest z čipu chvíli pletl s naraženinou. Pak jsem ho vysadil na točně v Petřkovicích a posadil pěkně na lavičku. Byl pořád mimo. Teď nám bude stačit pár dní, a přesně zjistíme, co se děje. Na telefonu mám takovou aplikaci, kterou si můžu spustit, a vidím s přesností na deset metrů, kde se subjekt nachází…“ chlubí se svými znalostmi a dovednostmi. Zase je to pan plukovník.

„Hele, ty subjekte, už skoro dvacet roků jsme mimo službu. Ještě pořád toho nemáš dost?“ neskrývám své podráždění z celého vývoje. „Tady pán, i když se mě pokusil unést, je pořád ještě hlavně člověk. Víš, že o subjektu jsme se vždy bavili, když bylo zapotřebí zbavit se citové vazby před likvidací…“ nechávám do prázdna vyznít účinek svých slov. „Je mi jasné, kam tím míříš. Má nás zavést na správnou stopu. A ta pro nás znamená vyhlídku na odměnu, že?“ trochu se mu vysmívám.

„Penze se blíží, znáš to,“ omluvným tónem se snaží vypadat jako chudák, který z důchodu sotva zaplatí inkaso a na živobytí mu zbude patnáct stovek na měsíc. Nějak pořád nemůžu uvěřit, že se ulakomil na ten mizerný milion eur. „A pak – kdo by byl schopen unést mě, že?“ už zase dělá legraci a plácá se po vypouklém břišním lavoru. Nereaguji na to. A navíc má pupek pevný jako šutr, žádný rosol. Vlastně jeho únos by vypadal spíše jako stěhování nosorožce z parku Serengeti.

„Víš, mě napadá, proč nejdou po Karlosovi. A co Míťa? Ten je v klidu? Kdyby to byl nějaký cílený zátah, tak na všechny čtyři, kteří jsme tam byli, ne?“ pokládám zásadní otázku, která mi vlastně docela dlouho vrtá hlavou. Proč jen my dva? Odpovědi se nedočkám. Také si nad tím zřejmě láme hlavu.

Přestává pršet. Déšť jen lehce ševelí v tenounkých nitkách. Být v normálním rozpoložení, takové počasí bych si užila. Teď na to ale není kdy. Situace je docela jiná než před hodinou. Zlín se odkládá, Praha platí. Co mezi tím?

„Takže předpokládám, že dneska nepůjdeš spát a na telefonu budeš pěkně šmírovat, jak se tady pán motá po zeměkouli,“ konstatuji s nádechem sarkasmu, protože to zavání hrou na Velkého bratra.

„Dneska budu spát docela dobře, neměj strach. Protože budu spát sám,“ zase zkouší úhybný manévr, jako by se mu také příčilo to, co děláme, a nechtěl o tom mluvit. Těžko se v něm vyznat. Už chci domů, tam na mě čeká jeden nekomplikovaný pes, což mi ke štěstí naprosto stačí.

„No nic, valim domů. Zítra v devět na firmě u Františka,“ přebírám iniciativu. „ Do té doby si rozmysli, co uděláme. A pamatuj, po poledni vyjíždím pro Anetku do Prahy. Svým autem! Žádné jiné plány se nepřipouštějí!“ loučím se malou výhrůžkou a mizím ve tmě. Po dalších patnácti minutách dobíhám na Poštovní, vysprintuji tři patra, a hezký den může končit.

Doma je zvláštní ticho. Taková oáza klidu. Moje útočiště. Tiše hvízdnu a už slyším, jak dole moje parťačka reaguje. Vlastně čekala na pozvání a to s povděkem přijala. Slyším, jak peláší nahoru po schodech. Hned příští chvíli se dívá chytrýma očima, jak ze sebe shazuji mokrý úbor, a v jejím pohledu čtu onu nevyslovenou otázku: „Máš takové smykání po nocích zapotřebí?“

Říďa mi dokonale zkazil večer. Na Lovce jelenů už nemám ani pomyšlení. Po běhu jsem celá nabitá a svěží, blíží se půlnoc. Nejlepší kombinace. Beru ze špajzky košík jablek pro sebe a pro Tequilu psí tyčinku, když už tady společně budeme čekat, až se Honzik vrátí domů. Honzik. Nikdy nezapomenu, když se poprvé viděli s Říďou. Tenkrát před lety ještě v BeerPoolu dělal snad úplně všechno, když se restaurace rozjížděla. Říďu jsem tam nalákala na černý irský Guinness. Když se ti dva seznamovali, Říďa nešetřil chválou, jaký kus práce tady Honzik odvedl. Byl tam i tehdejší Honzikův partner v podnikání i v životě, takže se Říďa dozvěděl, jak se to má s Honzikovou sexuální orientací. Mávnul nad tím rukou, ukázal na moderní interiér kolem a spoustu lidí, načež se blýsknul takovýmto oceněním:

„Správný chlap se pozná v úplně jiných situacích, než při jakých mu stojí péro!“

Na tohle nikdy nezapomenu a myslím, že ani Honzik ne. Zatímco se BeerPool stal Říďovým oblíbeným lokálem, do Bambi Clubu bych ho nedostala ani heverem. Sama jsem tam byla jen asi dvakrát. A pokaždé bylo nabito!

Ani nevím, jak jsem v té záplavě myšlenek usnula. Ráno je tady, než bys řekl švec. Vstávám, koukám na hodinky, půl šesté. Na telefonu žádná zpráva. Sláva. Tequila nikde, asi slyšela Honzika a šla si lehnout k němu. Venku se válí mlha. Otevírám okno, pouštím do pokoje trochu čerstvého vzduchu. Opravdu jen na chvíli, protože ostravská mlha má dnes chuť i vůni po spálených pneumatikách. Na běhání venku to v žádném případě není. Nevadí, udělám si půlhodinku „wave energy“, jak nás to v tehdejším Sojuzu kdysi dávno učil Michail Rjabko. Člověk se zahřeje, protáhne se a celý zbytek dne zůstane pružný a uvolněný. Neznám nic lepšího. Půlhodinka mi ale není dopřána celá. Noční jablečné hody udělaly své a střeva opět vyhlásila generální úklid. Dávám si sprchu, uvařím čaj a přemýšlím, že bych se vypravila za Františkem. Je akorát sedm hodin, mlha má stále konzistenci cukrové vaty. Zezdola neslyším žádný šramot, Honzik určitě vyspává a Tequila s ním. Dneska si konečně můžu vzít méně formální outfit, vystačím si s džínami, koženými converskami, červeným rolákem a pepitovým kabátkem z lamí vlny.

Vycházím z domu, venku je téměř liduprázdno. Nořím se do mlhy, jakou by i v Londýně mohli závidět. Musím na Slezskou pěšky, moje mondeo pořád parkuje před firmou. Alespoň v to doufám. Kapky rosy se mi srážejí na řasách a nose, smog štípe v krku. Zažila jsem už mnohem horší podmínky, proto se nad tím nijak nepozastavuji a spěchám do kanceláře. Ještě bych mohla koupit něco k snídani, František si určitě také rád vezme. Jdu do jediného obchodu, který tady v tuto ranní hodinu už žije. Malá pekárna dvou sester – Lenky a Magdy v ulici Na Hradbách. Pekárna se jmenuje MagdaLenka a voní to tam tak, že kolemjdoucí neodolá, a to ani, když je z policejního sboru, který sídlí poblíž. Jsem jejich pravidelnou zákaznicí, když jdu kolem, koupím si pokaždé nějaký makový koláček a pár koblih. Do kelímku si na cestu dopřeji dvojité preso se smetanou. V dnešním ránu je vůně čerstvého pečiva obzvlášť lákavá. Zdržím se u MagdaLenky asi dvacet minut, jako každý štamgast, který si potrpí na vřelé sousedské vztahy a dobré slovo. Františkovi nesu kus jablečného závinu. Cestou usrkávám vynikající kafe a užívám si života. Cesta na Slezskou trvá ještě necelou čtvrthodinku.

Přicházím zdola od tanku po Keltičkově ulici, mlha pořád nedovolí výhled nad dvacet metrů. Najednou se z bílé tmy vynořuje obrys mého mondea. Favorit v noci zmizel. Odemykám vchodové dveře, vcházím do tepla a ticha. Neotálím a jdu nahoru k Františkovi. Čekám oddechující mumii ve spacáku na polním lehátku. Františkovo království je však prázdné, obrazovky počítačů temné, jen zelené LED diody serveru výsměšně pomrkávají na můj překvapený obličej…

Zápis v deníku 30. 4. 1942

Předevčírem po kurýrovi doručena obsílka. Z gestapa. Musím se přesně za 7 dní dostavit do kanceláře 305 na komisariátu. Podání vysvětlení. K čemu? Za co? Nevím. Právě tak to chtějí. Sedm dní. Sedm bezesných nocí. Mistři v mučení začínají trýzněním duše. Celý týden budu se trápiti vlastními myšlenkami. Co když si mě tam nechají? Oni můžou všechno. Člověk se pak třeba ztratí a prostě není. Obsílka s jedním kulatým razítkem a podpisem Wagner. Bez hodnosti, zato s pozdravem Heil Hitler! Zlomeného mě neuvidí, tak jsem rozhodnut. Počítám pádící hodiny a začínám si více všímat triviálně obyčejných věcí. Kvetou pampelišky. Za soumraku trylkuje na plotě kos. Šlápnul jsem do psího lejna. Šípkový čaj chutná tak opojně. Večer jsme si dlouze povídali se Stellou. Takhle to vypadá, když se člověk loučí s tím, co má rád? Zostřené čivy, absolutní vnímání. Co když je to naposledy, co přikládám do kamen? Doma hodně ležím na kanapi, když mě přepadne tíseň a nohy odmítají poslušnost. Také mě začalo bolet břicho. Mám často průjem. Cítím, jak dychtivá hlína vábí mě do své náruče. Ještě nechci, ještě pár dní, pár hodin, pár vteřin. Čas se na jednu stranu strašně vleče, a zároveň neuvěřitelně pádí.

Stella tráví hodně času s Andělkou. Tak je to správné. To děvče potřebuje dobrou společnost.

S Karlem jsem se již pět dní vůbec neviděl. Nechci, aby věděl, že mám nevyžádané dostaveníčko s gestapem. Já, člen strany od roku 1937. Členstvím jsem si vlastně vůbec nechtěl poskvrnit pověst. Díky Klausovi Kubiczkovi, který věděl, co se děje v Německu a co směřuje k nám, jsem souhlasil. I bývalý starosta Dr. Hinner mi mé dilema tenkráte pomohl vyřešiti. Doporučil mi to jako taktický úkrok stranou. Prý charakterní člověk zůstane charakterním člověkem bez ohledu na příslušnost a legitimaci. Nevím. Pomohl jsem tím k záchraně Kubiczkovy rodiny a majetku. Je tohle známka dobrého charakteru? S mými věčnými strachy a obavami? Každopádně nebýt mého členství v partaji, nemohl bych vykonávat důležitou funkci přednosty kanceláře starosty Moravské Ostravy.

Ještě dumám, zda mám Stellu zpraviti o existenci tohoto deníku. Píši jej sice krátce, ale hned první strana by mohla býti pozvánkou na popraviště. Toť dilema…

Kapitola 22

Nemám ráda ten pocit pusta a prázdna, když na firmě nikdo není. Františkův spacák je hezky srovnaný, vypadá to, že v něm ani nespal. Mrknu na hodinky, je 8.20. Co budu dělat těch čtyřicet dalších minut? Činorodý člověk to má holt těžké, neumí se nudit. Po chvíli pípá zpráva na telefonu: „VEZMI KOLACKY A PRIJD NA BUNCAK.“ Říďa na svém odloučeném velitelském stanovišti u sebe doma určitě zjistil, že už jsem tady. Jak bych mohla zapomenout na Velkého bratra, který ví za všech okolností, co se děje. Naštěstí na Bunčák to je pěšky přes kopec rychlejší než autem. Za necelých pět minut tam můžu být. Zamykám a vydávám se do mlžného ticha. Nevidím v okolí nic, co by mě mělo zneklidňovat. Mondeo musí ještě chvíli počkat, nastoupím do něj, až mi František dá dobrozdání, že je s ním vše v pořádku.

Když už jsem na dosah Říďovy vily, slyším hlasité bouchání. Jako by někdo štípal dřevo. Je to tak. A jsou tam oba. Říďa i František. Tak na tohle se velmi ráda podívám. Vidět astenického Františka máchat velkou sekyrou je opravdu zajímavé. Volám na ně, že nesu snídani. Rachot štípaných polínek na chvíli ustane. Říďa kouká na sáček s koláčky, poplácá si břicho a ptá se:

„Víc nemáš? A co budete jíst vy?“ Docela mě tím dohřál, protože právě s jeho bezedným žaludkem jsem vůbec nepočítala. Přicházím blíže, vidím, jak se z Františka lije pot:

„Ahoj, Bo! To je, co? Neřekla bys, že unesu sekyru, že? Tohle jsem zmáknul sám!“ hrdě ukazuje na svou hromádku dříví, která je ve srovnání s Říďovou doslova titěrná, ale o to nejde. Oba chlapi vypadají vesele, patrně pod vlivem přílivu kyslíku bez ohledu na smog ve vzduchu. Však nejsme z cukru. Už takhle tělocvičí zřejmě hodnou chvíli. Vím, že Františkovi neuškodí trochu zaměstnat tělo a odlehčit mozku. Říďa tím uhodil hřebík na hlavičku:

„Nečekala bys, že nás tady tak uvidíš, Babino? Večer jsem si říkal, že Františka vezmu trochu do civilizace, zajel jsem pro něho na firmu, tady jsme si udělali půlnoční večeři a zalehli. Ještě chvíli tady poblbneme, než nachystáš snídani,“ dává mi najevo, co ode mě v tuto chvíli očekává. „Pak ti povím, jak se naše věc přes noc vrbila…“ zasekne s posledním slovem sekeru do velkého, sukovatého kusu dřeva. Zvedne celou zátěž nad hlavu, otočí sekeru v rukách a zkušeně praští tupým koncem do špalku. Setrvačností se dřevo rozletí na dva kusy. František na to nevěřícně kouká a chladne:

„Hele, zaber, nebo tě střepne, slehneš, a co si tady bez tebe počneme?“ ještě mu trošku poradím a jdu do domu cosi uklohnit. Připadám si jako na vystrkově kdesi na horách, jak se okolí halí do mlhy. V lednici nacházím italskou uzenou šunku, plato vajíček, máslo a smetanu. Smetana má týden po expiraci. Paráda. Zelenina tady není žádná, Říďa je její známý odpůrce. „Rajče ani brokolice mi nesmí do baráku,“ dává pokaždé k lepšímu ve společnosti, aby vysvětlil svůj odmítavý postoj k zelenině jako takové. Jak to tak vypadá, jediné, co z toho mála v lednici můžu vykouzlit, je hemenex. Zapínám varnou konvici s vodou na čaj. Ještě kousek chleba by to chtělo. Nacházím v mražáku cosi chlebu podobného, dávám to do trouby k opečení. Za chvíli se kuchyně rozvoní restovanou šunkou a vajíčky. Volám na chlapy, že snídaně je hotová, a servíruji.

Vidím z okna, jak zasekávají své sekery do špalků a jdou do domu. Na krátký okamžik cítím cosi jako rodinnou atmosféru. Jíme téměř bez řečí. Říďa se chlubí, jak mu František vymyslel vaření kávy. Nachystá dva hrníčky k velkému automatu na espreso a jde si sednout. Pak vytahuje telefon, cosi mačká a vysvětluje:

„Hele, Bo, František vymyslel takovou aplikaci, kterou spojil s touhle mašinou,“ ukazuje na kávovar. „Všechno jede přes wifi…“

Přeruším ho. „Myslíš přes internet?“ volím upřesňující variantu.

„Přesně tak!“ funí Říďa. „Navolím si počet šálků, druh kávy a zmáčknu start. Začne to nahřívat hrnky a za tři minuty budeme mít super kafe. Co ty na to? Nejčastěji to používám, když se blížím k domu anebo jsem ještě v lůžku. Jenom pokaždé musím nachystat prázdné hrnky pod vývody. To je jediný problém, občas na to zapomínám. Jak vejdu do kuchyně, mám hned kávu hotovou a potřebuji k tomu jen telefon. Vyjde mě to mnohem levněji než manželka,“ chechtá se sám svému rádoby vtipu.

„Libuška musí být šťastná žena,“ rýpnu si na to konto, ale stejně se otáčím, abych viděla, jak to celé funguje. Kávovar začal mlít kávu, cosi v něm začalo hučet a hle, dva tenké čůrky voňavé tekutiny mizí v nahřátých titěrných hrníčcích. František září štěstím, jak je dobrý. Zvedám se, jdu pro šálky a chystám na jejich místo další dva, aby se celý proces mohl opakovat. Myslím, že to nebude dlouho trvat.

Vychutnávám si vynikající kafe, ovšem je třeba začít něco dělat:

„Takže,“ jdu rovnou k věci, „co se přes noc událo? Jaká je svodka?“ Vlastně hořím nedočkavostí, ale nedávám to na sobě znát. Říďa pohledem pobídne Františka, aby také něčím přispěl do mlýna.

„Na kamerách jsem zaznamenal jedině to, jak ve 22.51 projela kolem favorita policejní hlídka. Zastavili, cosi obhlíželi a zase odjeli. Byl klid nějakých deset minut, než přijelo auto odtahovky a favorit odvezli. Kolem půlnoci se objevil tady pan Kareš a odvezl mě k němu domů. Dál už to víš,“ kouká na svoje dlaně, na kterých mu po půlhodině štípání dříví naskočily červené puchýře. Je řada na Říďovi, aby mi vysvětlil, co se dělo s očipovaným tady pánem. Netrpělivým pohledem mu dávám pokyn, aby se vymáčknul. Nějak se mu nechce. Kouká do prázdného hrníčku, jako by ze zbytků cremy na dně chtěl vyvěštit osud. Nakonec se přece jen dočkám. Říďa otevírá svou GPS mobilní aplikaci, kterou mu opět vyrobil na míru František, a s očima na displeji odečítá data:

„S tady pánem se to má asi tak,“ odkašle si, i když mu evidentně nic nezaskočilo. „V Petřkovicích na točně jsem ho vyložil ve 21.33. Až do 21.39 se nic nehýbalo. Pak se asi probral a šel po cestě směrem k Ostravě. Podle výpisu to vypadá, že šel pěšky, ukazuje mi to něco kolem pěti kilometrů za hodinu. Možná někoho stopnul, protože od 22.04 do 22.11 se pohyboval rychlostí 46 kilometrů za hodinu. Pohyb se zastavil u hlavního nádraží. Tam vydržel 32 minut. Asi nastoupil do vlaku, běžného couráku, který podle jízdního řádu odjíždí ve 22.44 ve směru Hranice na Moravě. Vystoupil ve Studénce a šel směrem na Kyfry, přesně, jak mi povídal. Asi tam měli sraz. Šel zase pěšky. Přesně ve 23.52 se zastavil. Na místě zůstal přesně 16 minut. Asi pro něho někdo přijel, protože dále se pohyboval rychlostí 58 kilometrů za hodinu. Čekal bych, že se rozjedou směrem na jih, k Luhačovicím. Ale ne. Jeli jen asi patnáct kilometrů. Zastavili v 0.21 na cestě mezi jistebnickými rybníky. Teď se drž. Přesně v 0.48 signál GPS zmizel a od té doby se nepřihlásil…“ nechává Říďa otevřenou odpověď.

„Je mi to jasné,“ dedukuji, „buď mu někdo čip našel a odstranil, nebo ten někdo odstranil celého tady pána. V tom případě se bude nacházet dobře zatížený kdesi pod hladinou rybníka nebo je zakopaný poblíž místa posledního signálu.“ Sama se divím, jak chladně tato slova zní. Ale pokud je tady pán už v jiné dimenzi, nedá se nic dělat. Už mu stejně nepomůžu. A soucit se kupodivu také nedostavuje. Zvedám se ze židle:

„A to jsi tady celou dobu klidně štípal dřevo? Tak na co čekáme? Startuj auto a jedeme do Jistebníka!“ směřuji své rozčilení k Říďovi, který si svůj klid očividně nedá nikým vzít.

„Co tady naspěcháš? Jestli je opravdu po něm, už nám nikam neuteče.“ Má vlastně pravdu. Ale nakonec se zvedá, bere klíče od hummeru a v teplákách jde do garáže. Kmitám za ním. František zůstává v kuchyni sám.

„Prosím tě, Františku,“ ještě se otáčím mezi dveřmi. „Tohle není žádná pitomá arkádová hra na počítači. Zůstaň tady s telefonem po ruce. Nikam nechoď a pořádně se zamkni. Uvnitř jsi v bezpečí,“ ukazuji rukou na bytelné zdi a okna fortifikovaná neprůstřelnou fólií, která odolá projektilům z pistole. „Běž ale raději někam, kde nejsou okna,“ ještě volám a v myšlenkách se mi mihnou následky zásahu střely s vysokou úsťovou rychlostí. Ale to už jsem napůl v garáži, kde si Říďa obléká starou, odřenou a dávno vyřazenou taktickou vestu. Jednu mi hází také, je pekelně těžká a mám ji velkou. Jenže je lepší než nic. Také gumáky mi Říďa nabízí. Ty se určitě také sejdou, možná skončíme kdesi v bahně. Obouvám si je na svoje botky, a ještě jsou mi velké, sahají mi až nad kolena. Kdybych tady tak měla svoje stylové huntery! Říďa do navigace zadává cílové koordináty podle GPS aplikace z telefonu. Sranda končí.

Jedeme řídnoucí mlhou sobotním dopolednem směrem na Košatku a pak k rybníkům. Mlhovky řežou opar jako nůž máslo. Nemluvíme. Však jsme si řekli to podstatné. A oba víme, co asi najdeme. Provoz na silnicích není téměř žádný a za Košatkou ustává definitivně. U rybníků mlha zase dostala konzistenci odstředěného mléka. Projíždíme tunelem z větví velkých vrb okolo cesty. Připadám si jako na samém konci světa. Velké okolní rybníky po obou stranách jen tuším, vidět nejsou. Říďova navigace hlásí dojezd do cíle. Jsme zhruba uprostřed cesty na hranici Křivého rybníka a rybníka Bezruč. Často tady v létě jezdím na kole. Je to vždycky nejlepší část celé vyjížďky. Teď je ale lezavá mlha a nevíme, co nás v okolí vypuštěných rybníků čeká. Syrový chlad se mi zakousne do plic, sotva vystoupím z auta. Jen ten ostravský smog v něm není. Jsme na malinkém parkovišťátku u nevelké rybářské budky. Sezóna ještě nezačala, dřevěná stavba by měla být opuštěná. Pootevřená dvířka s vyrvaným zámkem však svědčí o opaku. Ticho je přízračné a mlha tíhu okamžiku ještě umocňuje. Říďa jde bokem ke srubu. Už to není ten rozverný chlapík s velkým břichem. Vypadá teď spíš jako starý, zkušený lev na lovu. Já se držím raději vzadu, přece jen v těch obrovitých gumákách nejsem tak pohyblivá, jak bych si představovala.

Říďa odkopává dveře, které na vrzajících pantech odhalují vnitřek budovy. Skřípot nenamazaných veřejí zní jako nářek mnoha dětí ze záhrobí. Vyvolává husí kůži. Pak se všude zase rozhostí hluboké ticho. Říďa drží v ruce svůj útočný nůž a chystá se opatrně vkročit dovnitř. Stejně mám pocit, že bouda je prázdná, ale jistota je jistota. Jdu k boudě z druhé strany. Jakmile jsem na místě, dávám pohledem Říďovi signál, že mu kryji záda a může vpadnout dovnitř. Také se tak děje. Slyším dupot jeho holínek po deskách podlahy:

„Bo, můžeš dovnitř, vzduch je čistý,“ volá na mě. Ještě se rozhlížím, jestli nás kdosi nesleduje ze zálohy, ale v té mlze prd vidím i přes svoji dvojnásobnou makulu. Nahlížím přes dveře do spartánského interiéru bašty. Dvě lavice, nějaké sítě na zdech, dva podběráky v rohu, uprostřed malý stolek a kempinkový plynový vařič na propan-butan. Plechové hrnky visící za ouška na hřebících. Toť na první pohled vše. Co mi nejde na rozum, to je silný zápach spáleniny, která se line z boudy. Nic připáleného, třeba pánev nebo hrnec, tam ale není. Nebýt toho pachu a dveří s utrženou kladkou, řekla bych, že je to normální stav věcí.

„Co si o tom myslíš?“ popichuji Říďu k nějakému inteligentnímu závěru. „Ten smrad je čerstvý,“ ještě dodávám a opouštím srub. Venku se hned lépe dýchá. Říďa se valí hned za mnou. Dveře nechává otevřené. Opodál stojící hummer najednou vypadá jako oáza klidu a bezpečí.

„Nedá se nic dělat, musíme se rozhlédnout po nejbližším okolí,“ mudruje Říďa a je vidět, že do rákosí a bahna se mu moc nechce. Obcházíme opatrně po hranici trávy a začínajícího rybničního porostu. V jednom místě je vidět, že rákosové stonky jsou polámané. Vytvářejí docela hezky čitelnou cestičku, stáčející se doprava podél břehu. Někdo tudy nedávno šel. A zanechal za sebou otisky bot s traktorovým vzorkem. Stopy jsou ještě docela ostré. Prosakující voda je zatím nestihla vyhladit. Jdeme tím směrem a snažíme se, aby zůstaly co nejlépe zachovány pro případné forenzní vyšetřovatele. Začíná to čvachtat a bahno chňape po mých gumácích. Je čím dál obtížnější držet s Říďou krok. Už se také celá ztrácím v porostu. Zastavuji se, zatímco Říďovy kroky dál drtí suché stonky. Zůstávám sama. Kontakt s Říďou je už jen po hlase. Nevidím ho. Ale začínají se mi ježit vlasy na zátylku. Neomylný to signál, že cosi není v pořádku. Jako už mnohokrát. Jdu do podřepu. Ještě jeden krok. Pak uvidím něco, co Říďa přehlédnul. Vlastně to ani vidět nemohl. Palec levé ruky. Cizí palec. V bahně. Krátce hvízdnu. Slyším, jak lidská mašina vpředu zarazila postup:

„Hej, Říďo, vrať se,“ volám polohlasně, „něco tady je!“ Kroky se vracejí. Kolem mých gumáků se mazlavé rybniční bahno chová jako silný magnet. Nechce mě pustit. Už v něm vězím více než do půlky lýtek. S mlaskavými zvuky se Říďa vynoří z mlhy kousek za mnou. Ukazuji mu svůj objev:

„Podívej tady,“ ukazuji mu směr k palci. Musí se pořádně naklonit, aby ho zahlédnul. Pak udělá ještě jeden krok, který já si už nemůžu dovolit. Zaboří se až nad koleno a kalná voda s řídkým bahnem se mu přelije přes vršek gumáků. Nedbá na to. Chytne palec a táhne. Vypadá u toho jako vyprošťovací vozidlo. Postupně se objeví celá ruka, paže a na jejím konci chlap. Vytahování člověka z polovypuštěného rybníka není žádná sranda. Sténá to a hvízdá, jak se podtlak snaží udržet svou oběť pevně v náručí. Říďa napíná všechny síly, aby to zvládnul. Ale je to dřevorubec, ten se nevzdá. Nakonec bahno s posledním lupnutím chlapa pouští, až Říďa na chvíli ztrácí rovnováhu a padá na mě. Rychle ho podepřu, až to vypadá, jako by špejle chtěla podepřít bortící se stodolu. Špejle to tentokrát zvládla. Nic jiného jí nezbývalo.

„Kurva, Bo,“ ujede mu, „ještě pár hodin, a bahno by ho vcuclo. Nikdy bychom ho nenašli.“ To je mi také jasné. Teď ještě zjistit, kdo to je. Nebo lépe – kdo to byl.

„Ukaž, očistím mu obličej, ať máme jistotu, že je to tady pán,“ chápu se iniciativy. Ze suchého rákosového listí rychle udělám kouli, kterou použiji jako žínku. Oškrabávám jí bahno z obličeje mrtvoly. Má ústa dokořán, jsou plná rybniční břečky. Slepené mokré vlasy jsou tmavé, podobné měl i můj únosce. Také délka by mohla souhlasit. Místo jednoho oka na mě civí čerstvý prázdný důlek. Druhé je strnule vytřeštěné kamsi do prostoru. Na devadesát devět procent je to tady pán. Marně přemýšlím, kam se poděl ten usměvavý chlapík s knírkem, který mi v dešti donesl pizzu. Tenhle znetvořený obličej a maska smrti jej změnily k nepoznání. Ale ještě chci mít jistotu. Velím Říďovi:

„Otoč ho, mrkneme mu na záda, jestli tam najdeme ten tvůj čip!“ Otočení je dílem okamžiku. Mrtvola už trochu začala tuhnout, časově by to zhruba odpovídalo. Bunda a košile na zádech jsou rozřezány čímsi ostrým. Také místo vpichu do trapézu je rozříznuto. Kdosi čip našel a vyjmul. Nedokážu rozpoznat, jestli se tak stalo zaživa, nebo až po smrti. Čip byl možná pak zničen nad plamenem. Ale to jsou zatím jen mé dedukce. Říďa se náhle probírá ze zdánlivé letargie:

„Bo, podívej na jeho pravou ruku!“ skoro volá a v hlase má stopy potlačované nevolnosti. Pravá ruka toho člověka je spálená na uhel. Jen ožehlé kosti prosvítají mezi zbytky tkáně, pokryté tmavozeleným bahnem. Oba nás napadá to stejné – Medvědí tlapka úřaduje.

Zápis v deníku 5. 5. 1942

Jsem doma. Chvála Pánu Bohu, v kterého nevěřím. Doufám, že podobná zkušenost již nikdy nenastane. Mé přání jest ale velmi málo pravděpodobné. Přišel jsem na Senný trh přesně na minutu. Stráž SS u vchodu dlouho zkoumala mých dokumentů i předtištěného předvolání. Pak mne pustili dovnitř. U velkého mahagonového stolu v zeleně vymalované místnosti seděl Sturmbannführer Wagner. Pozdravil jsem a nedostal odpověď. Na zdi za Wagnerem visel velký obraz Vůdce. Díval jsem se střídavě na něj i na Wagnera. Wagner cosi psal a nechal mě stát. Nedal najevo, že by mě vzal na vědomí. Byl jsem tedy potichu a čekal, co se stane. Uběhlo asi pět minut. Mohlo to být však jen třicet vteřin, nevím. Byl jsem jako přikovaný. Pak Wagner přestal psát a pomalu na mě pohlédnul. Má obličej jako klokan. Klokan, kterého jsem doposud viděl jen na obrázcích. Klokan s kulatými brýlemi, pečlivou pěšinkou a pěstěnými nehty. Klokan asi o dvacet let mladší než já. Kinderführer.

„Tak ty jsi Johann Proske?“ vyjel na mě najednou a přiznám se, že mě překvapil. Tím tykáním i naprostou převahou, kterou si velice dobře uvědomoval. Přikývnul jsem. Jeho hlas byl silný, jiný, než bych klokanímu obličeji přisuzoval. „Máš rodinu v Salzburgu? Kdo jsou Wolfovi?“ vypálil na mě bez přípravy. Už jsem tedy věděl, odkud vítr vane. Moje odpověď, že se jedná o synovce z druhého kolena, ho ale neuspokojila. „Tady v papírech ale žádné Wolfovy nemáš. Tak kdo to je? Jak to, že jste si začali psát až teď? Proč předtím nic?“ Jak na tohle chcete odpovědět? Vypadalo to, že jsem byl pod větším drobnohledem, než bych býval tušil. Vysvětlil jsem mu, že se změnou adresy v říjnu 1939 jsem rodině rozesílal oznámení, kde teď bydlím. A že nemohu za to, že se mi Wolfovi ozvali tak najednou. Byla ve mně malá duše. Wagner vzal do ruky bílou čtvrtku papíru. „Vidíš to? Nepopsaný papír. Nemám teď čas z tebe páčit podrobnosti. Máš funkci na radnici. Jsi člen strany. Pasivní člen strany. To pro nás znamená žádný člen strany. Zčistajasna ti píše nějaký Wolf. Podivně pečlivě ses staral o blaho Fuksy, který to stejně nezvládnul. Byl jsi u zátahu na Laubech a odešel s nevěstkou. Viděli jsme tě u transportu Hlisnikovské. Scházíš se s Karlem Kuchinkou. Nám nic neunikne. Otoč se a běž ke zdi!“ Tak mi přikázal a já šel. Jako ovce na porážku. Čekal jsem ránu z milosti a konec. Zastavil jsem se pár centimetrů od zelené zdi, na které pro změnu visel obraz železného protektora Heydricha. Zdálo se mi, jako by ho tam pověsili schválně, aby se na sebe mohli s Hitlerem přísně dívat. Wagner ke mně přišel s tím papírem, dal mi ho před nos. Pak přikázal nosem držet ho na zdi. Ruce jsem nesměl použít. Ponížil mě jako školáka z měšťanky. Úplně jsem cítil, jak Heydrich na mě z obrazu pohrdavě shlíží, a pohled Vůdce propaloval mi záda. Jak dlouho jsem tam stál, nevím. Wagner mou přítomnost najednou nebral na vědomí. Pořád cosi psal. Škrábání pera se zlatou špičkou po papíru znělo nezvykle hlasitě. Krk mi za pár okamžiků ztuhnul, začal jsem se celý třást námahou. Opravdu, nic podobného jsem doposud nezažil. Pot se ze mě jen lil. Prachbídný list papíru, a člověk trpí jako zvíře. Přemýšlel jsem, co všechno ještě vědí. Na úvahy bylo dost času a také mi to na chvíli pomohlo se odpoutat od té příšerné situace.

Po nekonečné době, právě když už jsem to chtěl definitivně vzdát, psaní ustalo. Slyšel jsem ticho. Pak se Wagner zvednul a šel ke mně. V zátylku jsem slyšel jeho dech. Cítil jsem mentolové pastilky a silnou kolínskou. „Žádného Wolfa v rodině nemáš!“ vyštěknul na mě a dloubnul mě zezadu do hlavy. Tohle jsem nečekal. Křuplo to a zlomil jsem si o zeď nosní přepážku. Jasně červená krev zbarvila papír a kapala mi na kabát a boty. Držel jsem se zuby nehty, abych vydržel stát. „Vypadni, dnes máš šťastný den. Ale ještě jsme spolu neskončili!“

Šel jsem domů. Moje kroky se na asepticky čisté chodbě divně rozléhaly. Nikdo mne nezastavil. Odkudsi ze vzdáleného křídla budovy zazněl zoufalý ženský výkřik a pak ještě několikráte. Venku jsem zašel za roh a zhroutil se na lavičku. Svůj plášť a boty se skvrnami od krve jsem málo úspěšně utíral kapesníkem. Když dovlekl jsem se blíže k domovu, hodiny na radniční věži ukazovaly 11.55. Necelé dvě hodiny na výslechu. Nejdelší dvě hodiny v životě. Nos již nekrvácel, leč bolest mi doposud tepe v hlavě. Ani nevím, jak jsem přibyl na úřad. Udo Hase tvářil se překvapeně. Podle mého ale musel věděti, že jsem byl na gestapu. Svou práci jsem udělal, jako by se nic nedělo. Stella s Andělkou doma trnuly strachy, zdali se vůbec vrátím. Po příchodu domů jsem jim pověděl všechno, co se dělo. Dostal jsem obklad ze studeného ručníku.

Odbila třetí hodina noční a čekám, že ve čtyři přijde návštěva. Andělka nachází se v úkrytu po Kubiczkových. Kdyby přišli, nemají co najíti. Tentokráte nepřišli.

Kapitola 23

Už dlouho jsem se necítila tak bezradně. Co teď? Říďovi se patrně honí hlavou něco podobného. Ale je pragmatik a jedná bryskně:

„Bo, povím ti, co teď musíme udělat,“ vrací se mu rozvaha. Jsem jedno velké ucho. „V první řadě tady pána necháme, jak je. Už mu stejně nepomůžeme. Vrátíme se na parkoviště. Je naštěstí vyasfaltované, tam nezůstanou stopy po pneumatikách. Sedneš si do auta na místo řidiče a s nohama ven si sundáš gumáky. Hlavní je, aby tvoje boty nenesly stopy tady té hlíny. Já si gumáky také sundám a oboje zabalím do nějaké plachty, nějakou bych měl mít v kufru. Pak to všechno doma spálím v peci. Vyjedeš na cestu, já ještě mrknu, jestli na asfaltu nezůstaly nějaké stopy pneumatik, co se dá, rozmáznu nohama v ponožkách. Pak si k tobě přisednu, sundám ponožky a někde je cestou vyhodím z okna do škarpy. Cestu domů opatrně odřídíš. V chajdě jsme se ničeho nedotýkali, tam nebudou naše otisky a snad ani žádná vlákna z oblečení. Zatím kolem nejelo žádné auto, pokud vím, nikdo nás tady neviděl. Já pak z jedné z posledních telefonních budek v Ostravě zavolám na 112 a anonymně oznámím, kde a co mají hledat. Takže jdeme na to, dokud je mlha. Souhlas?“ V jeho hlase je naděje, že bychom to mohli zvládnout, aniž by na nás kdokoli přišel. Nic lepšího, než co navrhnul Říďa, mě v tuto chvíli nenapadá, proto jen kývnu.

Musíme si pospíšit, už jsem zažila, že se i na těch nejnemožnějších místech zpravidla vyskytne nějaký iniciativní důchodce, a to by mohlo znamenat problémy. Rychle zašlapávám hluboko do bahna kouli z rákosových listů, kterou jsem tady pánovi otírala obličej. Jednu nohu mám ale uvězněnou v blátivé pasti. Říďa mi podává ruku a táhne mě nahoru. Musím vynaložit veliké úsilí, aby se mi bota nevyzula. Nakonec to zamlaská, a jsem venku. Svěrák Říďova sevření povolí, což je také docela úleva. Cesta nazpět je o poznání obtížnější, vracíme se pozadu ve vlastních stopách jako indiáni na Divokém západě. Do celého mého snažení se docela nepříjemně promítá i téměř desetikilová hmotnost taktické vesty. Nakonec jsme na parkovišti. Slyším, jak kolem projelo nějaké auto, podle zvuku motoru snad dodávka, ale mlha je naštěstí tak hustá, že řidič nemá šanci nás vidět. Sedám za volant s nohama ven, skopávám gumáky, které Říďa okamžitě balí do plachty. Pak už jde všechno podle plánu. Startuji, hummer se s řevem probouzí. Během pár vteřin už sedíme oba v kabině a opatrně vyjíždíme oklikou přes Jistebník a Klimkovice na Ostravu. Za Jistebníkem roste provoz. Trochu se uvolním a zklidním, mozek zase začíná přemýšlet:

„Víš, co mě mate?“ ptám se svého bosonohého parťáka, který se v rovném úseku cesty právě zdařilým vrhem zbavil svých vlněných ponožek. Kouká na mě a čeká, do čeho zase vnesu kus nejistoty. „Nikde nebyla žádná krev. Jak to udělali? Vždyť byl bez oka a měl rozřezaná záda. Proč v chatě kromě spáleniny nic nebylo?“ Možná v tuto chvíli zním o kapku naléhavěji, než bych si přála. Ale stalo se.

„Já si myslím, Bo, že ho klidně mohli picnout čímsi po hlavě, už když ho vezli z Kyfer,“ dedukuje Říďa. „Nebo použili tu uspávací injekci, kterou měli nachystanou pro tebe. Do chajdy ho přinesli v bezvědomí a opekli mu nad vařičem ruku. Bolest musela být obrovská. Pokud nebyl pod silnými hypnotiky, tak se určitě na chvíli probral a pak znovu omdlel.“ Mi to zatím připadá docela logické, proto dokládám další možný dílek skládačky:

„Ta grilovačka měla být výstrahou pro nás, alespoň takhle si to vysvětluji,“ vpadám mu najednou do myšlenek. Mlha se směrem k Ostravě trochu trhá, jak začíná svítit slunko. Místy vjedu do přímých slunečních paprsků, které mě oslepují. Jsem ale holka šikovná, pořád jsme ještě na cestě. Za chvíli se napojíme na dálnici, která nás dovede až do Přívozu.

„Dobře, jenže jak věděli, že se v chajdě nachází vařič? To mě trochu mate…“ vnáší ještě více záhady do debaty zase Říďa. Na tohle v tuto chvíli ani jeden nemáme odpověď. Zbytek cesty až na Bunčák mlčíme, každý ponořen do svých myšlenek.

„Uděláme si kafe?“ navrhne Říďa těsně před domovem konečně něco konstruktivního. Aniž čeká na odpověď, mačká cosi na svém telefonu a spokojeně mlaskne. „Tak mě napadá, Bo,“ jako by mu už jen samo pomyšlení na kávu bystřilo šedou kůru mozkovou, „dneska vlastně jedeš pro Anetku. Už víš, kde budou s Patrikem bydlet?“ Tím mě zarazí, protože pragmatická maminka a babička ve mně na takovouhle triviální záležitost neměla čas.

„Vlastně ani ne. Nějak se mi podařilo odsunout to na pozadí všech těch událostí,“ odpovídám po pravdě tak, jak to je. Zase o jednu starost navíc. Kdybych se pořádně neovládala, už bych začala nadávat jako starý havíř.

„A to si říkáš odpovědný rodič a prarodič?“ jemně mě popíchne Říďa. Patrně tuší ten můj vnitřní boj mezi dámou v letech a starým havířem. „Co kdyby na pár dní spali u mě? Mám vlastně celé horní patro volné. Mezitím můžeme zprovoznit jeden byt v Heřmanicích, pochybuji, že se do půl roku prodá.“

„Nemyslíš právě ten byt, kde ležel tři týdny mrtvý feťák, že?“ jsem najednou celá naježená a poznávám mu na ksichtu, že právě ten byt ho napadnul. Snaží se to zahrát do autu, mezitím co zajíždím do garáže.

„Prosím tě, vždyť je to celé úplně nové. Koupí se lůžka, lednička, pračka a nějaká skříň, a můžou bydlet. Nezapomeň na zálohu,“ poklepe na kastlík nad svými koleny, kde snad ještě pořád odpočívá moje záloha sto tisíc eur. Záloha je mi momentálně ukradená.

„Když jsi tak chytrý, nastěhuj se tam sám!“ nedám si pokoj a zase jsem naježená divoká kočka. To tak, svoje děcko budu stěhovat do bytu po mrtvole! Vypínám motor, nečekám na nic dalšího, vystupuji a jdu vyzvednout Františka. Půjdeme si prohlédnout moje mondeo, než vyrazím do Prahy.

Kuchyně voní čerstvou kávou, jeden hrníček si dopřávám, je to příjemné. Na chvíli si v hlavě přestávám přehrávat tu nekonečnou smyčku s nebožtíkem v bahně rybníka. František sedí v obýváku a cosi sleduje na svém tabletu. Jdu blíže a vidím, že tam má záběry z bezpečnostních kamer okolo firmy. Přes tu mlhu je ale vidět jen minimum, i když už se to venku pomalu trhá.

„Františku, kdybychom tě neměli…“ volím pochvalu místo pozdravu. „Tady všechno v pořádku?“ musím mít přehled o všem.

„Bo, copak si myslíš, že bych tady tak seděl, kdyby se něco dělo?“ udiveně na mě upírá svůj nevinný pohled. Je naprosto odzbrojující.

„Půjdeš prosím teď se mnou na firmu? Omrkneme mondeo, ať mám jistotu, že na něm není nějaká kulišárna. Musím jet za chvíli do Prahy,“ zdůvodňuji, proč ruším jeho kruhy. Zdá se, že se mu docela ulevilo, jeho nezaviněné domácí vězení je zdá se u konce.

Jdeme ještě ze slušnosti oznámit Říďovi, že ho opouštíme. Zastihneme ho akorát v kotelně, kde láduje do pece rozřezané kusy gumáků. Ještě že má fortelný kotel na tuhá paliva. Dokážu si představit ten smrad venku. Proto si neodpustím závěrečnou malou poznámku:

„Teda Říďo, my ti jdeme říct na shledanou a ty tady mezitím přispíváš k tání ledovců na Antarktidě…“ deklamuji sladkým hlasem. „Nebo kouřovými signály někomu dáváš tajná znamení?“ ještě si přisadím. Dočkám se však jen podmračeného pohledu. „Nahoře ti chladne káva, lásko,“ volím tón, kterým ho spolehlivě nažhavím. Ale to má jako malou odplatu za pokus nastěhovat Anetku s Patrikem do bytu po zemřelém. „My jdeme s Františkem na firmu, tak jen abys věděl. Měj se tady hezky, nezapomeň zavolat z budky a brzy se ozvi,“ mávám mu ještě na rozloučenou. František se moc neukazuje, aby se na poslední chvíli nestal obětí nějakého Říďova výlevu. Je to opravdu chytrý klučina.

Venku je to fakt síla. Komín Říďova domku dostává zabrat. Dým jako z krematoria se v nízkém tlaku valí směrem k zemi a jen velmi neochotně se rozpouští. Smrad ze spálené gumy tady ještě pěknou chvíli bude překážet. Chudáci sousedé. Jdeme s Františkem kousek do kopce, a jsme nad dusivým ovzduším, kde už se dá lépe dýchat. Za chvíli jsme na firmě. Koukáme pod auto, jestli někde není něco podezřelého. Všechno se zdá v pořádku i v interiéru a pod kapotou. Loučím se s Františkem a mám jasno, že Aneta s Patrikem budou chvíli bydlet u mě. Vyspí se v mém lůžku a já si ustelu na gauči v obýváku. Tam se také dobře leží. Žádné Heřmanice! Jediné, co mi po dnešním divokém dopoledni stále vrtá hlavou, je – proč té mrtvole v rybníku někdo vydloubnul oko?

Zápis v deníku 13. 5. 1942

Přiložili jsme do kamen téměř poslední uhlí, aby v domě bylo trochu teplo. Z gestapa zatím nic nepřichází. Snažím se zachovávati klid. Město poseto dalšími plakáty se jmény zatčených a popravených. Je jich stále více. Tajná policie dělá, co může, aby odpor podzemního hnutí rozbila. Z rádia často zní Lily Marlen a Růže z jihu. Už dávno to nemohu slyšet. Fandím odboji. Teď už naplno a otevřeně. A mám s nimi kontakt. Přes Andělku. To ona byla tím hledaným člověkem, pro kterého si přijelo gestapo na Lauby. Jenže nevěděli, že mají hledat ženu. Prozradila nám to až dnes, prý po definitivním potvrzení důvěry. Jest členem skupiny NEMO. Jenže Andělka zatím nemůže z domu. Mne sledují. Stellu možná také, ale to se mohu jen domnívat. Ta chodí vzorně do práce v pekárně a pěkně zase domů, kde se stará o domácnost.

Stella přišla s bláznivým nápadem, který rozhodně neschvaluji. Jak se zdá, nemám ale jinou možnost. Rozhodla se účelově podlehnout svodům a lichotkám Udo Hase, které jsou stále důvěrnější. Byl u nás zase na večeři. Chce to navléci tak, aby se Hase zamiloval, aby si ji chtěl sám vzít. Žádné intimnosti před svatbou. Nejdříve kostel a až pak postel. Jako její otec bych jí nejraději naplácal, jenže ten nápad jistou logiku má. Třeba se tím otupí bdělost gestapa a konfidenti obrátí svou pozornost na jinou stranu. Pravděpodobnost sice malá, ale přesto nějaká. Udo Hase – urostlý árijský nadsamec a Stella Proske – árijská chovná klisna s širokými, úrodnými boky. Jak odporně to zní. Jak nás teď budou lidé v Ostravě, kde každý zná každého, ještě více nenáviděti. Raději si ani nepředstavuji průběh samotných námluv. Tuším, že Stella se chystá udělati cokoli, aby nás pomohla přenésti do klidnější budoucnosti. I s ohledem na sklepní úkryt Kubiczkových a nyní Andělky. Prý na tom začala pracovat a Udo Hase zahořel. Také mi navrhla, že bych mohl pojmout Andělku za manželku. Měli bychom pak všechno mnohem lehčí. Další bláznivá idea. Jenže to není jen tak. Nejsem frontový voják, u kterého se na papíry nehledí. Bral bych si dívku pochybné pověsti, o které gestapo ví. Obstály by její dokumenty v pečlivém zkoumání horlivých úředníků? Co jiného by se dalo dělat? Povolili by nám sňatek? Zase musím přemýšlet a vyhodnotit všechna pro a proti. A ještě jsem se ani neptal Andělky, jestli by ona souhlasila s plánem naší potrhlé Stelly. Potrhlé? Někdy mám pocit, že to děvče je mnohem odvážnější a chytřejší než já sám, starý radniční šiml s pokřivenými zády a plochýma nohama.

S Karlem jsem v poslední době hovořil pouze jednou. Přijel za ním na pracovní schůzku Kurt Benewitz, Lagerführer z polských Swietochlowic. Společně se byli podívat, jak probíhá výstavba pracovního tábora v Kunčicích. Všechno kvůli raportu, který má být příští týden u SS říšského protektora v Praze. Tam pojede Karl osobně.

Josefa Kohutka jsem za poslední dny vůbec neviděl a ani nemám zprávy, že by slídil kolem vily. Nijak mne to neuklidňuje. Kolegyně Hlisnikovská v KLM zemřela. Rodině poslali krabici s jejím popelem a rozkázali mlčeti. Potkal jsem její matku dnes navečer ve městě. V slzách se mi svěřila, že její dcera už není. Prý srdeční slabost. Tomu nemohu uvěřiti. Mladá žena v plném zdraví, a srdeční slabost. Nikdy nezapomenu, když jsme se naposledy viděli. Jak vypadala. Zbitá, zmučená, ale nezlomená. Co se jí v KLM asi stalo?

Začíná se také šeptat o velkém pracovním táboře v bývalém Polsku – KLAU. Prý už do KLAU vypravili několik transportů z Terezína. Co se tam buduje, zůstává zatím záhadou.

Kapitola 24

Oko. Jestli on to nebude nějaký signál. Že třeba o mně vědí víc, než bych si sama přála. Nebo je tady ještě druhá možnost – že jsem už zralá na nějaké prášky proti paranoidním stavům. Parkuji u domu a pěkně zčerstva se ženu do třetího patra. Otevírám dveře, v bytě je klid. Přes schodiště dolů k Honzikovi je natažena červená stuha se srdíčkem. Takže Honzik si přivedl vážnou návštěvu. Rušit nebudu, ačkoli jsem mu ještě před chvílí chtěla navrhnout společný lehký oběd. Když nad tím tak přemýšlím, je Honzik co do milostného života mnohem bohatší než teď já. Nějak jsem na chlapy, se kterými bych chtěla sdílet lože i stůl, neměla štěstí. Většina z nich byla toho názoru, že sex je nejvyšší možnou a nezbytně nutnou formou egoismu. Mi se právě líbí, když se chlap v lůžku nejdříve postará o mě a až pak mu oplatím stejným. Takhle jednoduše, vlastně primitivně funguji. Ale nehodlám o tom nikomu z partnerů dělat přednášky. Buď to instinktivně pozná sám, nebo sbohem a šáteček. Když na to přijde, sexuální egoisté by si vlastně mohli dost dobře vystačit sami se sebou, nemusím u toho být jako nějaká rekvizita. Nedávno jsem se o tom bavila s Honzikem. Je hodně podobného názoru, až je mi líto, že je orientován stejně jako já – na mužské.

Ze společného oběda tedy nebude nic, budu muset sáhnout do svých železných zásob. Mám pár mražených obalených telecích řízků, uvařím si k nim trochu brambor, rozpustím hodně másla na polití… A velký čekankový salát. To bude ono. Vídeň v Ostravě. Alespoň vzdáleně. Tak honem, běží mi čas, a zatím tady stojím, přemítám o jídle a milostnění, jen abych trochu zapomněla na mrtvolu v Křivém rybníku. Jestlipak Říďa už stihnul zavolat z budky na policajty? Měl by to udělat co nejdříve, dokud je ještě trochu mlha. Jen tak v záběrech bezpečnostních kamer, o jejichž všudypřítomnosti v ulicích si dávno nedělám iluze, nebude možno poznat, jak přesně vypadá volající.

Co si na cestu dnes obléknu? Něco pohodlného. Krátkou plisovanou sukni, vzorované štrample a svoje oblíbené martensky. Jednoduché bílé tričko bez výstřihu s dlouhým rukávem, nahoru vlněný kabátek René Lezard. Velké dřevěné srdce místo šperku na krk. Hedvábný šátek mi v tom nahradí řetízek a výsledek vypadá nesmírně originálně. Originalita je sice u nás v Ostravě téměř trestným činem, na to ale nehledím. Ostatně na to už dávno mám svoje roky, aby mi pohrdavé pohledy ostatních, zoufale nudných ženských kazily radost z bytí. S vlasy si dnes starosti nedělám, stáhnu si je do jednoho mrcku vzadu a budu předstírat, že je mi něco přes dvacet. Však taky je.

Oběd byl výtečný. Voněl celým bytem, až se divím, že nepřilákal nahoru Tequilu. Chuděra, jak je Honzikovi oddaná, musela dole zažívat neskutečná muka. Telecí řízek na másle. To by vyvolalo Pavlovův reflex i u zarputilého vegetariána… Na cestu si vezmu jen litrovou láhev s kohoutkovou vodou, do které si vymačkám celý červený grep. To je moje tajemství na delší trasy. Ještě naposled zkontroluji svou vizáž v zrcadle. Musím se natočit a prohlédnout ze všech stran, abych měla jistotu, že je vše na svém místě. Konstatuji, že babina nevypadá špatně. Jsem spokojená. Zamlada jsem měla postavu jako přesýpací hodiny, a chlapi padali do mdlob. Něco z toho za ty roky zbylo, žádná velká změna od přesýpacích hodin směrem k ježkovi v kleci se nekoná. Mám ze sebe radost. Ještě kdyby se našel někdo, kdo by byl ochoten díky mně padnout do mdlob. Vlastně, jeden se se mnou chce „vispat“, dočista jsem na to zapomněla. Zdá se mi to nesmírně vzdálené. A zase mám před očima to dnešní brodění v bahně. Bylo to velice silné, nedaří se mi to jen tak ze sebe setřást, i když se úporně pokouším myslet alespoň na jídlo a sex. Vždycky to zabíralo. Dnes nějak ne.

Letím po schodech dolů, vlastně se už nemůžu dočkat, až celé to divné dobrodružství posledních dní nechám na chvíli za sebou a vypadnu z Ostravy. Spěchám k blízkému bankomatu a vybírám rychle peníze, protože poslední dvě stovky v hotovosti jsem utratila už včera za benzín do Říďova bavoráčku. Pak hurá k mému autu, které na mě jako hromádka neštěstí čeká poslušně na místě. Už zdálky odpípnu centrál a do sportovní sedačky za volantem sebou doslova zprudka kecnu. Takhle nějak jsem před mnoha lety přistála na sedadle v autobusu, který nás vezl na nějaký výcvik. A jeden kolega, který byl vždy velmi hbitý, těsně před mým dosedem položil na sedadlo svou velkou dlaň. Byl z toho úlek, po němž následovala facka, na kterou ani jeho hbitost nestačila. Omlouval se mi pak, že to byla jenom taková klukovina, že chtěl jednoduše vědět, jakou ji mám. Bylo to krásné vyznání. Pak jsme spolu dokonce dva roky chodili, a měl možnost mě poznat ze všech stan. Jenže teď s dosedem cítím, že to není jako tenkrát v autobusu. Něco tady nehraje. Na čemsi sedím, a cizí dlaň to není. Nevšimla jsem si v tom kalupu, že by na sedadle něco bylo. Že by mi z kapsy předtím vypadnul nějaký čokoládový bonbón, který jsem teď přisedla? Nepamatuji si, že bych v poslední době nosila po kapsách něco podobného. Co to sakra může být? Sáhnu pod sebe, abych se podívala, na co že to moje pověstná rozměrná zadnice usedla. V tu chvíli přestává jít do tuhého a začíná jít do řídkého. Na dlani mi s němou výčitkou leží hnědé, vydloubnuté oko.

Zápis v deníku 22. 5. 1942

Dnes měl Herr starosta svátek. Všichni jsme mu popřáli. Pozval si pak k sobě do kanceláře Udo Hase a mě. Nabídnul nám dobrý koňak, když už budeme ta rodina. Moje rozpaky vzrostly. Nikomu jsem o námluvách neřekl. Stydím se. Ale Udo Hase se dozajista pochlubil. Je válka, a všechno jde nějak rychleji. Normálně by se musel dvořit minimálně rok, abych měl jistotu, že to myslí vážně. Nyní stačí pár dnů. Nekochám se vidinou nové německé rodiny. Strojírny Hase patří v Říši do koncernu Hermann Göring Werke, stejně jako naše ocelárny ve Vítkovicích. Nechává mě chladným i to, že Stella bude naráz bohatá žena. Rozhodnul jsem se, když už to bylo venku, požádat v tomto svátečním dni Herr starostu o laskavost. Bylo by mi ctí, kdyby šel za svědka na svatbu. Na mou svatbu s Andělkou. Udo Hase údivem oněměl, dokonce mu vyhasnul doutník. Vůbec netušil, že nějaká žena by v mém životě mohla existovati. Natož tak nebývale mladá. SS-Obergruppenführer Emil Beier mne se smíchem poplácal po ramenou a nazval tichou vodou. Samozřejmě se vzácně žoviálním výrazem slíbil, že bude mým svědkem. Dalším svědkem bude Karl, ale ještě o tom neví. Tuhle taktiku vymyslela Stella, ovšem netušil jsem, že již dnes ji budu muset využíti. Plán jest jednoduchý. Když mou svatbu dosvědčí sám starosta a vysoký důstojník SS a také Geschäftsführer Witkowitz Werke, gestapo by mohlo kolem nás přestat slíditi. Kéž by měla pravdu. Naše tajemství s rodinou Kubiczkovou a jejich uměleckými předměty ve sklepní skrýši je, zdá se, mimo ohrožení a také Helga zatím může klidně spát. Obě svatby budou ve stejný den v katedrále Božského Spasitele na letošní slunovrat. Žádné ohlášky a další zbytečné formality. Máme přece válku. Udo Hase vystrojí slavnostní hostinu v Německém domě, přijede celá jeho rodina a všichni budou celý týden bydlet u nás. Místa je tam dost. Celá ta akce se sňatky vypadá tak absurdně, že by to dokonce mohlo projít. Přímo gestapu pod nosem. V době, kdy salónní intelektuálové, kavárenští povaleči a blazeovaní hochštapleři zmizeli v nenávratnu, kdy se zatýká, deportuje, mučí a popravuje, kdy germánské teutonství drtí slovanské národy, budou se v Ostravě konat dvě svatby. Andělčiny dokumenty jsou v pořádku. Její bývalý amant odvedl mistrnou práci. Snad se někde neočekávaně neobjeví, to by bylo velice nepříjemné. Také ještě, nějaký horlivý hlídač čistoty rasy aby si nevšimnul nějakého židovského rysu. S tím si lámu hlavu, přestože Andělka má bledou pleť a vlasy jí Stella kysličníkem zesvětlila a nějakým horkým železem její přirozené vlny vyhladila. Že si za manželku beru nedávnou konkubínu z Laubů, mi nevadí. Je to nicotné proti tomu, co za vidinu trochy peněz a pár let života navíc dělá v tyto dny Josef Kohutek, česká gestapačka Sivá a podobné zrůdy. Někteří, jako třeba právě Andělka, nehodlají složiti ruce v klín. Stejně tak to určitě myslela i kolegyně Hlisnikovská. Jenže ta je už na pravdě Boží. Neustále přemýšlím o nějaké formě msty i za nevinného Jana Fuksu. A neustále na nic nemohu přijít. Prostá lidská mizérie, strach o bližní mi svazují mysl. Také nevíra v boží mlýny, které melou pomalu, mi nepřidává. Fyzicky nemohu se měřit s urostlým Kohutkem. A velmi pochybuji o tom, že pouhou silou intelektu dokážu zbavit se této lidské hyeny.

Existují signály z fronty, že dochází ke změnám taktiky po neúspěchu u Moskvy. Jenže kdo by si troufal odhadnout, jak se vše vyvine? Nedávný spojenec Němců, Stalin, určitě nevzdá se tak jednoduše. Na jedné straně Mainsteinova úspěšná ofenziva, na straně druhé průlom Rusů u Charkova. A Ostrava dále chrlí ocel a rube uhlí pro potřeby Říše. Stavba pracovního tábora v Kunčicích již naplno běží. Slunečné počasí tomu přeje. Rýsují se základy dlouhých baráků pro vězně.

Kapitola 25

Kdybych mohla z plných plic řvát, řvala bych. Kdybych zoufalstvím mohla kvílet, kvílela bych. Ale nemůžu. Umím brečet dovnitř, a tak tam někde hluboko pod povrchem popustím zoufalství uzdu. Ale navenek nikdo nic nepozná. Takže teď mám definitivně jasno. Pořádá se lov. Lov na mě. A signály k tomu jsou mnohem silnější a častější. Kdosi přesně ví, co dělám, kde bydlím, čím jezdím. A také jak se mi dostat do auta. Kdosi je můj stín, který netuším, kde je. Také je možné, že mě má kdosi na mušce. Z velké dálky. Proto se snažím nepanikařit. Základní poučka, kterou nás kdysi učili, je, že dobrému ostřelovači nelze utéct. Utíkat lze, ovšem má to jeden aspekt. Člověk zemře unavený a zadýchaný. Dělám jakoby nic, ačkoli je ve mně malá dušička a srdce buší jako o závod. A vzpomínám, kdy jsem sama mnohé své oběti sledovala. A řídícímu důstojníkovi do sluchátek hlásila, že sledovaný subjekt se chová přesně podle předpokladů. Jenže tím sledovaným subjektem jsem teď já. Měla bych se chovat podle předpokladů, podle určitého vzorce, který jsem jim nevědomky poskytla. Jsem na cizí šachovnici, kde nevím, proti komu hraji, jsem pěšák odsouzený k obětování. Žádný pěšák. Divoká kočka. Ta má devět životů. A nechová se podle předpokladů. Vždycky si dělá, co chce. Teď chci přežít. Je čas vytáhnout drápy.

Přemýšlím, co ode mě chtějí. Protože už mě mohli dávno odpravit. Teď se zřejmě předpokládá, že celá vyděšená budu volat Říďovi a pojedu za ním pro nějakou radu, jak dál. Tohle mě v prvním okamžiku také napadá. Jenže takhle bych zapadla do jejich vzorce. Vystupuji z auta. Oko tady pána mám v dlani. Je jako kus želatiny. Měkké, poddajné, pružné. Mrtvé. Rozhlížím se kolem a snažím se vypadat vyrovnaně. Jdu k nejbližšímu kanálu a přes mřížku házím oko dolů. Je zajímavé, že průměr oka je ještě o kapku větší než otvor v kanálovém poklopu. Musím trochu přitlačit, až pak se téměř dokonalá koule elasticky zdeformuje a hladce proklouzne dolů. Hlasité žbluňknutí je důkazem, že se to povedlo. Rozhlížím se kolem. Snad nikdo z anonymních kolemjdoucích nezaregistroval, co jsem právě udělala. Vlastně počítám s tím, že minimálně jeden tajný pozorovatel to ví. A ví, že také vím. Zvedám pravou pěst do vzduchu a vztyčuji prostředníček. Tak, aby to bylo dobře vidět ze všech stran. Otáčím se dokola, aby si mě mohl dobře prohlédnout. Pokud mě má na mušce, alespoň pozná, co si o něm myslím. Ať vidí, že se nebojím. Ale já se ve skutečnosti bojím. Nesmírně. Ne o sebe, ale o Anetku a Patrika. Už jsou asi odbavení na letišti v Dublinu a čekají na odlet. Nerada bych jim přivítání nějak zkomplikovala.

Co dál? Bleskově musím něco vymyslet. Vždycky jsem byla zvyklá plnit rozkazy a ctít taktiku, kterou vymyslel někdo jiný. Vlastně jsem jen přemýšlela, jak nejlépe splnit zadání. Teď musím sama sobě určit, co udělat. V prvé řadě musím zmizet z hledáčku pozorovatele. Rozhodnutí přichází náhle. Jdu zpátky k autu. Otevírám dveře, sedám si, vytahuji z mobilu SIM kartu a schovávám si ji do kapsy. Možná ji ještě někdy upotřebím. Hned poté namísto plynu dupnu na telefon a necelých dvacet tisíc v jediném křupnutí ztratí na ceně. Nadělila jsem si ten technologický výkřik pod stromeček k posledním Vánocům, ale nějakou přehnanou lítost necítím. Jen vyhozené peníze, nic víc. Vystupuji, zamykám auto a přemýšlím, co teď. Akční hrdinové ve filmech to mají jednoduché. Nemají rodinu, odpovědnost, nic. Mohou bořit, ničit, zabíjet. Už nikdo neukáže následná dlouhá vyšetřování, sbírání důkazů, dlouhé soudní procesy. Moje jediná cesta, jak uniknout, je zamíchat se mezi lidi. Ono se to jednoduše řekne, ale hůře vykoná. Ostrava je v sobotu dvě hodiny po poledni téměř vylidněná. Sem tam nějaký pejskař, pár osamělých bloumajících duší, a to je asi tak vše. A ještě soused. Známý člověk, který bydlí vedle na patře. Alois Niedoba, moje záchrana. Občas si přijde vypůjčit sůl nebo mouku, ale jinak slušný chlap. Právě přijíždí se svou postarší vymazlenou oktávkou a hledá místo k zaparkování. Neváhám, otevírám mu za jízdy dveře a bez ohledu na jeho vyděšený obličej si sedám vedle něj:

„Dobrý den,“ vydechuji pozdrav a prosbu najednou, „nemůžu nastartovat auto a spěchám na vlak, prosím pěkně, můžete mě tam hodit?“ Snažím se vypadat velice pokorně a nevnímám jeho brblání:

„Ženská jedna pitomá, bláznivá, vy nezemřete přirozenou smrtí!“ hudrá jako starý krocan, dokonce chytá i podobnou barvu v obličeji. Netuší však, jak prorocky jeho slova znějí. Hlavně ale přidává plyn a jede. Zatím ještě ale neví, které nádraží mám na mysli. „Kam chcete na vlak?“ Honem přemýšlím, co by asi tak bylo nejlepší:

„Omlouvám se, jedu do Prahy, pro dceru na letiště. Mám od rána docela honičku, a teď ta nepříjemnost s autem. Vlak už asi nestihnu…“ nechávám otevřenou větu a doufám, že mě neodmítne. Ale ještě mě napadá něco dalšího. „Nechcete si udělat výlet do Prahy? Zaplatím vám trojnásobek spotřeby,“ tak trochu sázím na lehce hamižnou povahu starého mládence. Přece jen ho za ty roky už znám. Nikoho nemá, alespoň ho trošku vytrhnu ze zaběhlého víkendového stereotypu. Koukám střídavě na něj a na stav palivoměru. Zbývá necelé půl nádrže. To by do Prahy mělo v pohodě vydržet. Už vím, že mám napůl vyhráno. Jeho obličej nabírá přirozenou barvu, na takové přepadovky není zvyklý. Nicméně se snaží z náhlé situace vytěžit co nejvíce:

„Akorát jsem si jel udělat něco k obědu,“ pohledem dozadu ukazuje na nákupní tašky a určitě si o sobě myslí, jaký není chytrý lišák. Takže navíc ještě musíme po cestě něco pojíst. To je maličkost:

„Hlavně jeďte, jeďte, co to dá, najíme se cestou,“ popichuji jeho vrozenou chlapskou ješitnost. Jsme už v Přívoze, projíždíme kolem koksovny a čeká nás výpadovka na dálnici. Koukám za sebe, nikoho nevidím. Trochu jsem se zklidnila. „Máme necelé čtyři hodiny, abychom se dostali k letišti. Můj plán je ten, že vypustíme nevyzpytatelnou D1 z Brna do Prahy. Pofičíme do Olomouce a pak přes Mohelnici a Hradec k Ruzyni. I s malou svačinou tam můžeme být včas,“ přebírám otěže velení, zatímco svištíme prvními metry nové zvlněné dálnice. Místy to houpá jako na trajektu z Dánska do Švédska. Za ty prachy dost dobré. Ručka otáčkoměru se mezitím dere ke čtyřem tisícům a starý dobrý turbodiesel ukazuje, co umí. Občas se otočím, jestli se za námi nežene někdo, koho bych mohla zajímat. Zdá se, že je zatím v tomto směru klid. Bez telefonu se najednou cítím docela svobodná. Žádný Říďa a jeho povely. Jako před mnoha a mnoha lety. Člověk musel spoléhat na sebe a dané slovo. Dneska se mnohé mění za pochodu, a ne vždy je to ku prospěchu věci.

„Co jste měl v plánu na dnešní večer?“ vyzvídám a pokouším se tak o laciný ice-breaking. V podstatě mě to nezajímá, ale co už s člověkem, se kterým mám strávit následujících minimálně devět hodin. Doufám, že se rozpovídá a cesta s ním nějak uteče. Přestože mi do tlachání zrovna moc není.

„Víte, paní…,“ nějak si nemůže vzpomenout, jak se vlastně jmenuji.

„Jsem Bo,“ usnadňuji mu začátek.

„Tak jo, Bo. Nezlobte se, že se ptám. Ale co vy vlastně děláte? Čím se živíte?“ odbočuje od tématu a zase na oplátku vyzvídá on.

„Jsem realitní makléř, prostě kupuji a prodávám nemovitosti. Vlastně už dlouho,“ vysvětluji a doufám, že mu to bude stačit. „Proč se vlastně ptáte?“

„Jen mě to tak zajímá. Protože to asi moc výnosné povolání není, při vší úctě. Říkám to proto, že tím svým autem byste nedojela dál než do Příbora. A to vám ještě fandím,“ odkrývá karty docela brzo. Takže tohle mu vrtalo hlavou. A nechám ho u toho. Ať to vypadá, že si sama se sebou a svým autem nevím rady.

„Však jsem také chtěla dojet jenom k nádraží. A vidíte, ani tam se mi to nepodařilo!“ musím se v duchu usmát. „Kdybys nahlédnul pod kapotu a viděl upravený šestiválec z mustanga. A kdybys někdy měl možnost se v mém mondeu projet. To by ti, chlapče, lezly oči z důlků,“ už neslyšně pokračuji dál ve vnitřním monologu, ovšem do smíchu mi rozhodně není. Dlaň mám stále ulepenou od toho slizu z mrtvého oka, ani jsem se nestihla nikde opláchnout.

„Máte rád med?“ obracím jeho pozornost zase jiným směrem, protože téma by se nebezpečně mohlo posunout k autům, a já bych na sebe nerada prozradila víc, než je zapotřebí.

„Proč zrovna med?“ diví se mé zvláštní otázce, která s předchozím tématem moc nesouvisí.

„Jenom si tak pro sebe uvažuji, čím bych vám ještě poděkovala za dnešní ochotu. Mám doma litrovou sklenici přímo od včelaře,“ zkusím ho navnadit na přírodní původ. Vidím, že to moc nezabírá, ale čas snad nějak rychleji uteče.

„Kdyby tak byla medovina, tu mám raději než med,“ prozrazuje na sebe, zatímco mi se při představě vůně a chuti zkvašeného medu obrací žaludek. Nasládlý pach mi vzdáleně připomíná počáteční pach smrti. A zase jsem v myšlenkách v bahně Křivého rybníka a vidím před sebou vyšklebený obličej bez oka. Raději už proto neříkám nic.

Mlčíme dlouho. Prakticky až do Moravské Třebové, kde zastavujeme na jedné slušné čerpací stanici. Tam si dávám malý sýrový sendvič a džus a kafe, pan řidič si dopřává pořádný řízek s bramborovým salátem a kafe a ještě jedno kafe. Žádnou vodu. Mám silné nutkání jej po předchozím přiznání afinity k medovině klasifikovat jako alkoholika se sklonem k aquafobii. Jenže co já vím, jak to s ním doopravdy je. Proto se vzdávám podobných úvah a s omluvou spěchám na dámy. Je před námi ještě dlouhá cesta a čas se krátí, příští zastávka bude až na letišti. Alois Niedoba mezitím dotankuje plnou nádrž a předává mi účtenku. Asi má primární obavu, že mu nezaplatím. Celou dobu zastávky skenuji pohledem okolí, jestli se poblíž neodehrává něco, co by mělo mít souvislost s mou osobou. Stále nic nepozoruji, ale po předchozích zkušenostech se do klidu ukolébat nenechávám.

Zápis v deníku 9. 6. 1942

Město i země ve smutku. V Berlíně dnes pohřeb protektora Heydricha. Starosta Moravské Ostravy SS-Obergruppenführer Beier tam odjel jako čestný host. Na jeden den jsme byli v úřadě bez velení. Jednou, zdá se mi to nesmírně dávno, jsem měl možnost setkat se osobně s protektorem. Vypadal naprosto nesmrtelně, zdravě, sebejistě a věcně nebezpečně. Nyní jsem tiše rád, že není. Jenže kdo přijde po něm? Konečně se dočká stejně nenáviděný Frank? Bude ještě horší? Je vůbec možné být ještě horší? V den atentátu byl vyhlášen civilní výjimečný stav. Následek je ten, že strach a další beznaděj ochromily veškeré konání naše. Stává se, že lidé udávají své bližní bez příčiny. I tady v Ostravě. Předpokládám, že gestapo v Praze i v celém protektorátu vystupňuje už tak zběsilou honbu, aby dopadlo a potrestalo atentátníka. Co nás tady ještě čeká? Další hromadné exekuce? Snad budeme trochu mimo jejich úhel záběru, přece jen je Ostrava trochu z ruky. Ale jeden nikdy neví.

Andělka, jako moje oficiální snoubenka s prověřenými papíry, již může choditi ven. Ještě stále má nějaké kontakty s odbojem, ale musí býti maximálně obezřetná. Přinesla domů kus polských novin, které kdesi ve středním Polsku ilegálně tiskne skupina s názvem Barikáda svobody. Píše se tam o polských KL, kde plynem zabíjejí vězně. Belzec a Sobibor, nic mi ta jména neříkají. Také Brzezinka tam je. Patří ke KLAU. Konečně v hrubých rysech vím, co se děje v tajemném KLAU. Hledal jsem na podrobné mapě. Nějakých sto kilometrů od Ostravy, vpravdě za humny, se dějí ty neuvěřitelné věci. Takže tohle je Nový řád v praxi. Hlad, mučení, plyn, krematorium. Žádná práce. Nejhorší je, že o tom nemohu nikomu říci. Nevěřili by mi, a ještě by mě někdo určitě udal. Utěšuji se nadějí, že rodiny v Terezíně vědí, nebo alespoň tuší, kam jezdí vlakové transporty. Snad se proti tomu správa tábora postaví a další deportace odmítnou. Děsí mě představa, že tomuhle nedokážu zabránit. A nás po válce pověsí, jestliže Německo prohraje.

Napadla mě jedna malá věc, jak být prospěšný. Přeložím do češtiny ty polské reportáže a Andělka se postará, aby se o tom lidé v protektorátu dozvěděli a do transportů se nehlásili. Ještě dnes večer s tím začnu. Jedna jediná vysílačka tady na Ostravsku ještě pořád vysílá, třeba ji v Moskvě nebo v Londýně zachytí, pokud s ní Andělka přes další lidi naváže spojení.

Také jsem se dozvěděl, že Karl od von Brauna zjistil, kde se v Německu mají vyrábět nové zbraně v projektu A4. Město se jmenuje Peenemünde. Podle mapy je kousek od polských hranic na německé straně baltského pobřeží. I tohle chce Andělka přes vysílačku pustiti do světa. Co jen to může býti za zbraň, která se tam vyrábí, že může znamenat radikální obrat ve válce?

Naše dvě svatby na slunovrat jsou ohroženy. Nevíme, jak dlouho bude trvat oficiální smutek nebo co dalšího se ještě odehraje. S verdiktem budu muset počkat, až se Herr starosta vrátí z Berlína.

Udo Hase mne informoval, že jejich rodinná zbrojovka v Bochumi byla terčem bombardování Angličany. Naštěstí prý útok neohrozil válečnou výrobu. Pro mne bohužel. Otravný Udo Hase pojednou chová se nápadně servilně. Přináší pochutiny, víno a pro Stellu každý den květiny. Netuším, kde je bere, poslední květinářství v Ostravě bylo zavřeno loni v září. Začal mi říkat „mein Papa“, nesmírně mi to vadí. Nejsem jeho tatínek a jím nikdy nebudu, ani po svatbě. Když si představím Stellu s ním v objetí, nejraději bych mu údy odseknul čímsi kovovým, rezavým a neostrým. Aby trpěl, jako určitě utrpí Stella.

Kapitola 26

Do Ruzyně přijíždíme akorát tak včas. Cesta byla divoká, přes kotěhůlky po okreskách jsme museli porušit mnoho pravidel silničního provozu. Zejména co se týče rychlosti. Co se dalo překročit, překročili jsme. Samozřejmě s mým příslibem zaplacení případné pokuty. Mám pocit, že pro Aloise Niedobu to bylo největší dobrodružství v životě. Parkujeme kousek od příletové haly a jdeme se podívat, jestli let z Dublinu nebude mít zpoždění. Na terminálech vypadá vše v pořádku, je akorát 18.45 a letoun by podle všeho už měl rolovat po ranveji směrem na stojánku. Máme ještě nějakých dvacet minut čas, než vyjedou kufry a cestující se odbaví, takže jdeme na kafe za osmdesát. Alois si dává dvě a zase nic dalšího k pití. Jeho ledviny bych chtěla vidět na talíři… A pak konečně vidím známou postavu, letím k ní s neartikulovanými výkřiky, objímáme se a skáčeme radostí jako Václavské náměstí po vítězství v hokeji. Slzy radosti mi tečou po tvářích a směju se a brečím najednou jako stará zatáčka. Pak beru do náručí Patrika, ten radost nijak nedává najevo, vlastně ani nemá proč. Vždyť jsme se ještě nikdy neviděli. Je jako hadrová panenka:

„Mami, kdo je ta baba?“ otáčí se na Anetku a moje radost o pár stupňů ochládá.

„Jsem tvoje babička, ty trumbero,“ cvrnkám mu ukazováčkem lehce do nosu, „copak ti mamka neříkala?“

„A kde máš berle? A brýle? A šedé vlasy?“ stále mi nějak nevěří. „Máš vyndavací zuby? Už musíš nosit plínky?“ Opět po letech jsem překvapena, jak děti dokážou být upřímné. Ale těší mě, že vypadám i pro tohle dítě lépe, než jak si představovalo.

„Bude ti moc vadit, že nejsem zrovna stařenka na umření?“ pohladím ho po vlasech. „A víš co, nemusíš mi říkat babi. Jsem Bo,“ už se zase usmívám. „Mluvíš krásně česky,“ ještě ho chválím.

„S mamkou mluvím česky a s tátou anglicky,“ chlubí se Patrik a musím uznat, že právem. Pak mi konečně vlepí jednu pořádně vlhkou pusu.

„Už jsem se bála, že mě ani neobejmeš, chlape,“ ještě více dojatá ho pořádně postiskám a až pak mám chvíli, abych si ho pořádně prohlédla. Je nějaký hubený a bledý, samá ruka, samá noha, pihovatý nosík a vlasy barvy mědi se zakroucenými prstýnky kolem uší. Však zesílí a spraví se. Těším se, až spolu budeme blbnout s Tequilou v parku, až budeme vařit pořádná jídla, až budeme chodit plavat a jezdit na kole.

„Máš rád psy?“ snažím se uhrát laciný bod, protože neznám dítě, které by nemělo rádo psy. Však mám pořád v paměti, jak mě Anetka coby děcko v Patrikových letech téměř každý den nutila do koupě nějakého domácího mazlíčka. Jednou přitáhla domů zaběhlého cikánského blecháče pouličního původu se třema nohama. Byla jsem v práci, a tak ho mezitím vykoupala v mém šamponu z tuzexu. Vyplácala skoro celé balení. Po mém příchodu večer na mě vystartovala s těžkým kalibrem s urputnými slovy: „To je Žulda, mami, a chce u nás bydlet!“ Chuděra si myslela, že mě obměkčí. Je fakt, že na Žuldu byl i přes koupel žalostný pohled. Jenže tohle nebyl důvod, abych souhlasila s jeho azylem u nás. Naštěstí mě tenkrát snad osvítil Duch svatý, a našla jsem jedinou možnou odpověď: „Krásně jsi ho vykoupala, Anet. Ale co když má Žulda někde domov a nějaká malá holčička teď brečí, že se ztratil?“ Bylo vidět, jak se to za mladým čelem bije v protichůdných myšlenkách. „Mami, ty vůbec nemáš ráda zvířata!“ vyčítavě se na mě se slzami v očích obořila, ale mi už bylo jasno, že mám téměř vyhráno. Nakonec to dopadlo tak, že jsme se vydali do ulic a asi po dvou kilometrech narazili na někoho, kdo věděl, kam psisko patří. Když Anetka viděla, jakou radost z nálezu mají jedni staří cikánští manželé, odpustila mi.

Teď vidím, jak Patrikovi zasvítí oči: „Doma jsme měli psa. U souseda. Jmenuje se Fox. Chodil jsem s ním na procházky,“ chlubí se.

„Tady v tom můžeš pokračovat. My máme psí holčičku. Tequilu. A těší se na tebe…“ slibuji, až se ze mě práší, ale Patrik mě bere za ruku, do druhé si dávám ucho jeho tašky a jdeme k východu. Anetka kráčí spokojeně za námi a táhne se s dvěma velkými kodrcajícími kufry na kolečkách. Alois Niedoba to pochopí jako výzvu, jde k ní blíž a chce jí pomoci. Uvědomím si, že jsem ho zapomněla představit:

„Anet, to je pan Niedoba. Náš soused. Byl tak hodný, že vzal svoje auto a přijel se mnou pro vás,“ vysvětluji v reakci na nechápavý pohled Anety, která v prvních chvílích chtěla bránit svá zavazadla. Alois se tetelí štěstím, lehce se uklání a podává Anetce ruku. Nejen že byl tak hodný a odveze nás, ale ještě dostane dobře zaplaceno. Bere Anetě oba kufry, srovnává si ramena a uhání k východu. Aneta na mě vysílá pohled, který říká: „No teda, mami…!“

„Není to tak, jak si myslíš, ty hlavo,“ beru ji kolem ramen a zdá se mi nějaká drobnější. Ta cizina jí asi dala zabrat. No, vlastně ani ne tak cizina, jako spíše její chlap, co sbalil kufry a odjel do Alberty těžit ropu. „Jakou jste měli cestu?“ honem nabízím únikové téma.

„Normální, tolik jsem se těšila domů, že ani nevím, jak to uběhlo,“ vidím zase náznaky slz v jejích očích. Říkám si, jestli už jen ta slova hymny „Kde domov můj“ nejsou tím hlavním kořenem, že se my Češi, v návalu hodně naivních představ o úrodných lánech, pořád tak rádi vracíme domů. Po pár dnech však zjistíme, že sice v sadě skví se jara květ, ovšem jabka stejně dovážíme z daleké ciziny, stejně tak jako maso, mléko a obilí, a je po radosti a hrdosti. Ale nebudu jí brát potěšení z návratu, však si na to časem přijde sama. Najednou, jak se tak na ni dívám, celou bledou až průsvitnou, mě zčistajasna přepadne zvláštní tucha:

„Nejsi těhotná, že?“ vypálím najednou a proud slz se najednou nezadržitelně koulí Anetě po obličeji. Takže vlastně ani nepotřebuji odpověď. Naštěstí mi Patrik najednou cloumá rukou:

„Bo, mám žízeň, hlad a potřebuju kakat,“ naléhavě mi sděluje.

„Všechno najednou?“ směji se, protože něco podobného jsem tak dlouho neslyšela, až mi to chybělo. „Počkejte na nás v autě, za chvíli jsme tam!“ volám na Anetu, aby šla za Aloisem Niedobou a pomohla mu uložit kufry. Letíme na záchod, je to docela z ruky, jako by architekt ani nepočítal, že by se hned po příletu někdo potřeboval vyvenčit. Všechno nám trvá asi půl hodiny. S velkým kelímkem pomerančového džusu a dvěma hot dogy se vracíme k autu. Patrik vykládá, jaké to je v Dublinu, a zajímá ho, kde dneska bude spát. To mě také zajímá, protože jsem doma zapomněla převléknout povlečení a vlastně jsem neměla možnost nachystat ani nic dalšího. Venku už je dávno tma jako v pytli. Na parkovišti vidím, že Anetka je v čilém rozhovoru s Aloisem. Aspoň něco.

„Bo, my nemáme dětskou sedačku,“ vítá mě Alois hned zkraje, jakmile otevřu dveře do vozu. Také se s nelibostí dívá na Patrikovu večeři. Drobení je noční můrou všech pintlich řidičů. Do toho ještě hořčice a kečup… Ale to není můj problém, protože držím kasu. A kdo platí, může i velet.

„Musíme to nějak přežít bez sedačky,“ vydávám manažerské rozhodnutí. „Pojedeme pěkně podle předpisů, ať na sebe neupozorňujeme, a vezmeme to zase přes Hradec. Po D1 nejedu, i když to bude minimálně hodina navíc,“ udílím důležité informace k trase a soukám se k Anetě i Patrikovi dozadu. Není to tak pohodlné jako na přední sedačce, jenže alespoň neriskuji vyvrácený krk. Máme si hodně co povídat a cesta nocí bude dlouhá. Patrikovi uděláme ze svetrů primitivní pohodlí a zapínáme ho do popruhů. Během půl hodiny v autě usíná a hlava mu bambelá ze strany na stranu. My si s Anetkou celou cestu potichu špitáme, Alois se věnuje řízení a z rádia teče proud zpráv BBC. Nic dalšího nás neruší. Žádná kontrola, nic nepředvídaného. Jedeme bez přestávky, až najednou – hodinu a půl po půlnoci – vlny na dálnici zase jako na moři, a před námi Ostrava. Cestou jsem musela udělat ještě jedno rozhodnutí. Totiž nejet domů na Poštovní. Tam na nás s největší pravděpodobností někdo nezvaný čeká. V lepším případě venku, v tom horším někde v bytě, ačkoli to by Tequila okamžitě spustila bandurskou. Nemůžu být přece lehce předvídatelný subjekt. Navíc už nejsem sama za sebe, mám na starosti dvě docela bezbranné bytosti. A také vím, kde dnes přenocujeme, naštěstí mám pořád v kabelce klíče:

„Pane Niedobo, víte, kde je Sadová ulice? Tam nás prosím vyložte, ukážu vám přesně kde,“ říkám společně s otevíráním peněženky a šustěním bankovek. Jsem rozhodnuta zaplatit ještě o chlup více, než bylo dohodnuto. Protože jsme bezpečně doma a vilu hlídají Františkovy kamery spolu s nejlepším zabezpečovacím zařízením.

Zápis v deníku 19. 6. 1942

Nemám tuchy, jak fungují mrtvé schránky. Ale díky Andělce a dalším mi neznámým členům skupiny Bílá lvice se můj překlad článků z polské Barikády svobody dostal až do Londýna. Celý text zazněl v dnešním večerním vysílání. Hlas reportéra za mikrofonem byl plný spravedlivého rozhořčení, ne jako ten pražský, Cincibusův, co informoval o pohřbu Heydricha. V hromadných exekucích jsem se bohužel nemýlil. Vesnice Lidice lehla popelem, obyvatelé zastřeleni. Jsou toho plné noviny. Popravy pro výstrahu. Atentátníci na zastupujícího říšského protektora včera dopadeni, prý parašutisté z Londýna. Všichni mrtvi. Nicméně jasný signál, že přece jen o nás zahraničí má zájem. Malinký světlý bod v té bezútěšné mizérii. Atentát schvaluji. Již za tohle je trest smrti. Na rukou mrtvého protektora ulpělo až příliš mnoho české krve. A za to také po právu dostal zaplaceno. Pamatuji na jeho nástupní projev v rozhlase. Nebyl již daleko naplnění svých slibů k podrobení národa.

Výjimečný stav nadále pokračuje. Důsledek je ten, že lidé se jen míjejí, neodvažují se jeden na druhého pohlédnouti a slova promluviti. Na úřadě také pracujeme bez řečí. Je tam zvláštní ticho, jen telefon zvoní o poznání častěji než dříve. Kroky se na dlouhých chodbách se žulovými podlahami zvláštně rozléhají. Slýchávám jen kroky a jejich ozvěnu, ne hlasy. Zvláštní, krutá a němá doba ohnutého národa. Za noci zatemnění a ticho, přes den jen ticho.

Naše svatby díky atentátu odloženy na červenec. Přišel příkaz shora, že v tuto chvíli není vhodná doba. Vypadá to, že Udo Hase napětí nevydrží. Jsem v tomto velmi škodolibý a přeji mu to. Má vše a nedostává se mu trpělivosti, které se my ostatní naučili používat díky válce. Jenže něco mi říká, že v té jeho nedočkavosti je ještě něco jiného. On, Udo Hase, zvyklý míti ihned, co si zamane, nyní toho nedosáhne. Tím míním nejen Stellu a její věneček, ale také naši vilu po Klausovi Kubiczkovi s uměleckými poklady, o kterých má jen mlhavé tušení.

Kde jen je Klausovi konec? Není dne, abych nevzpomínal na své přátele, podle dnešních nařízení takzvané židovské podlidi. Ale i tito takzvaní podlidé se dokážou řídit heslem oko za oko, zub za zub, koneckonců tak praví Starý zákon, jímž se řídí. Dnes, kdy již dávno ztratili respekt a prostou lidskou důstojnost, bojují o kůrky chleba. Bojují o život. Osobně se obávám dne, kdy začnou účtovati s těmi, kdo jim přinesli tolik příkoří. Jsem toho názoru, že Vůdce hrubě podcenil nezlomnost židovského ducha! Osobně si myslím, že ačkoli se velmi snaží pomocí důmyslné Goebbelsovy propagandy a plynu vymazati židy z povrchu zemského, vrátí se mu to jako bumerang.

Andělka minulé pondělí nastoupila ke Karlovi jako pomocnice v jeho domácnosti. Je to kousek od nás, na Sadové 29, sotva pár stovek metrů. Velmi si cením milé pomoci přítele, který také riskuje, minimálně svou pověst. Děvče je to šikovné, určitě svou práci zvládne. Na její minulost konkubíny nemyslím. A zároveň nevím, co od manželství s ní očekávat. Vždy jsem byl hodně zdrženlivý, zejména před ženami. Snad mne již stačila poznati za těch pár neděl, co u nás bydlí. Navíc kdesi uvnitř cítím, že životních sil mi ubývá. Od počátku války ztratil jsem více než dvacet kilogramů váhy tělesné. Přitom v poslední době jídla se nám dostává v míře dostatečné. Stella mi přešívá oblečení, aby mi pořád dobře padlo. Občas zahlédnu, jak si mě ustaraně prohlíží. Kéž by ta prokletá válka skončila již letos, mám jediné přání – prožít ještě pár dalších let v míru.

Kapitola 27

Ještě v autě lovím z kabelky klíče od vily, abych venku neztrácela ani vteřinu času. Nic kolem se nehýbe, když přijíždíme na místo. Alois v dlani vděčně drtí domluvený počet bankovek a netuší, že jsem mu tam ještě něco přidala. Nějak mi věří, že ani nepočítá celý obnos. Dnes je to můj zachránce, ačkoli o tom neví. Kufry jsou vyložené před domem, loučíme se a ještě se s omluvami dívám na čurbes na zadním sedadle po Patrikovi:

„Neříkal jste kdysi dávno, že už to tady po pořádném úklidu přímo volá?“ dělám ze sebe nevinnou, když se naše pohledy střetnou nad rozdrobeným rohlíkem a několika špinavými ubrousky. Mává nad tím rukou a je mi najednou vlastně velmi sympatický. Vlepím mu pusu na tvář a jdu zaopatřit děti.

Patrik spí Anetě v náručí a ani nevzal na vědomí, že už jsme doma. Vidím, jak moje dcera mocnými nádechy nasává ostravskou smogovinu a je prvním člověkem, který u toho vypadá šťastně:

„Tak mami, zase doma! Po tomhle se mi stýskalo,“ ještě pořád zní její hlas romanticky, když se rozhlíží kolem. Zatím se nestřetla s realitou všedních dní, může si to dovolit. Nereaguji nijak na její pozdrav domovu, jen chci být už co nejdříve uvnitř. Venku moc bezpečno není.

„Proč jsme zrovna tady?“ ptá se. „Ty teď bydlíš u parku?“ je najednou nějaká moc zvědavá.

„Prostě u mě doma není moc místa. Tam bychom se zbytečně mačkali, a vůbec…“ nehodlám rozvádět pravé důvody. Opírám se do branky, která se jako vždy k pokusu o otevření chová odmítavě. Ještě se otočím a zamávám Františkovi do kamery, aby věděl, že jsem to já a že může zůstat klidný. Aneta vůbec nechápe, komu mávám, naštěstí se zdrží případných otázek.

Vyťukávám kód k alarmu, který po otevření dveří přestává s patnáctivteřinovým odpočítáváním. Zapínám přes hlavní jistič elektřinu a jdeme dovnitř. Ve vile je pořád zima jako v márnici. Ticho, lezavý chlad a zatuchlina dlouho neobývaných prostor. Rychle zamykám hlavní vchodové dveře, a cítím se o poznání bezpečněji.

„Tak, tady dneska přespíme a pak se uvidí,“ snažím se o veselý tón. „Ubytujete se v pokoji pro hosty v prvním patře a já zatopím.“

Beru oba kufry, a co to dá, utíkám po vrzajících schodech do patra. Aneta s oddychujícím Patrikem na rukou supí za mnou. Rozhlíží se, kde to jsme, vlastně tady ještě nikdy nebyla. Taky dobře. V pokoji pro hosty honem sundávám z nábytku všechny látkové povlaky a také na chvíli otevírám okno. Čerstvý smog zvenčí je pořád lepší než navlhlá stařina. Otevírám skříň, kde by mělo být čisté povlečení:

„Patrika polož na otoman a povlékni lůžka, já jsem hned zpátky. Jdu do sklepa zařídit teplo,“ zase tak trochu velím, ale ono to někdy není na škodu. Vím, že ve sklepě stačí otočit ventilem a zmáčknout jedno tlačítko, aby se kotel rozběhnul. Nic divokého se štípáním dřeva a složitým průběžným přikládáním do pece.

Ve sklepě rychle dělám, co je třeba, a hukot zapáleného plynu je mi odpovědí, že vše funguje, tak jak má. Na poslední chvíli, když už jsem tady, se ještě jdu podívat do místnosti, která podle Kamila nemá betonovou podlahu. Mám teď více času, proto můžu inkriminované místo důkladněji prozkoumat. Zvuky pořádného přidupnutí znějí opravdu jinak na pořádném betonu než na hlíně s betonovým potěrem. Také se opět ujišťuji, že v jednom místě u zdi je podklad o cosi pružnější. Pranepatrně, ale je. Přijde mi zvláštní, že si toho všimnul až Kamil, předtím, jak se zdá, nikdo. Dům z roku 1924. Je mu přes devadesát, a nijak nezestárnul…

Konec rozjímání, tady není co dalšího vykoumat. Nahoře mě čekají děti a konečně po celém náročném dni postel. Nemám tady žádnou kosmetiku ani kartáček na zuby, nevadí. Ráno bude aspoň teplá voda a celá neděle před námi. Tak hurá do hajan.

Přicházím do zabydleného pokoje v patře. Patrik už spí pěkně na gauči v čerstvě povlečených peřinách. Chvíli na něj jen tak hledím a jsem ráda, že v něm je i něco málo genů ze mě. Krev není voda, jak říkala teta v děcáku. Měla jako vždy pravdu. Musím mu dát v náhlém návalu něhy a bezpečí pusu na čelo. Anetka cosi loví v tašce:

„Mami, vzala jsem ti pro případ potřeby jednu místní ústní vodu,“ obrací se na mě a podává mi dvoulitrovou lahev irské whisky Tyrconnell. Je na ní nálepka s číslovkou 25. Jsem dojatá, protože si pamatuje, co mi chutnalo tehdy před šesti lety, když jsem za ní na pár dní do Dublinu přijela. Poprvé a naposledy. Ale láhev si od ní beru:

„Kurnik, právě jsem si říkala, že s sebou nemám žádný kartáček, takže takovou ústní vodou rozhodně nepohrdnu. Skočím do kuchyně pro skleničky a provedeme dezinfekci,“ jsem už na cestě ze schodů dolů.

Tento dům je na sklo skoupý, ale přece jenom se něco najde. Dnem vzhůru zřejmě od nepaměti čeká v příborníku na dvacet, povětšinou různých, broušených sklínek. Podle zdobení zřejmě art deco. To je teď podružné, hlavní je, že máme z čeho pít. Beru dvě stejné z tlustého skla a otírám je do trička. Z trubek zatím teče rezavá voda, pořádně to odpustím až ráno, teď to na opláchnutí není.

Nahoře otevírám láhev a okamžitě obřadně přičichnu. Jestli tenhle nápoj chutná stejně dobře, jako voní, pak jsme na šťastné planetě. Naliji každé z nás na dva prsty a ťukáme si:

„Na tvůj návrat domů!“ pronáším obřadně k Anetce. Pak ještě pohlédnu na spokojeně spícího vnuka. „A taky na tohle šťastné dítě,“ už skoro zašeptám, jak mám náhle knedlík v krku. Aneta mě obejme, tady netřeba slov. A pak teprve smočíme rty v jantarovém nápoji z dalekého Irska. Doušek je kulatý, krásně klouže přes krk do žaludku, aniž by cokoli popálil. Až uprostřed břicha se v mžiku rozlije pocit tepla a z toho bodu se radost šíří všemi směry jako kruhy na vodě.

„Je vynikající i bez ledu,“ musím pochválit dárek a dočkám se vděčného pohledu. Pomalu dopíjíme, vychutnáváme každou kapku toho tekutého pokladu. Zuby pro jednou vydrží absenci kartáčku, říkám si v duchu, když v půjčené noční košili zaléhám na pohovku. Péra v ní zaskřípou, jako by si stěžovala na tu šichtu po letech nicnedělání. Aneta zhasíná světlo:

„Dobrou noc, mami,“ šeptá do naprostého ticha a tmy.

„Dobrou noc, děvče,“ slyším sama sebe odpovídat, ale jako bych už to ani nebyla já. Pomalu odpadám a hroužím se do slastného bezvědomí, prohloubeného padesáti centilitry vynikajícího irského léku na nespavost.

Zápis v deníku 30. 6. 1942

Gestapo na základě udání zatklo většinu členů odbojového uskupení Masarykovy gardy. Působili ve válcovnách v Přívoze a také ve vítkovické strojírně. Nevinně nasypaný písek do soukolí velkého karuselu spustil lavinu vyšetřování. Jeden sypal, druhý hlídal, jiný zahlédnul a nahlásil. Tak to údajně probíhalo, říkala Andělka. Po třech dnech mučení ve sklepě v budově gestapa na Fifejdách u špitálu byli všichni pro výstrahu zastřeleni. Samí mladí lidé, nejstarší ročník narození 1920. Výlep plakátů s jejich jmény a důvodem popravy zaplavil téměř celou Ostravu. Také v Mährisch-schlesische Landeszeitung se obsáhle informovalo o tomto hrdinském činu ostravského gestapa. Důvod zatčení, mučení a popravy byl jasný, jako ve všech ostatních případech – nadržování nepříteli a příprava k velezradě. Říkám si, že raději taková rychlá smrt než pomalá, mučivá v KLM, kde končí ti takzvaně nepřevychovatelní a nepolepšitelní. Také trvalá ztráta občanských čestných práv tyto mladé lidi kromě smrti ještě potkala. Jako by to na onom světě nebylo jedno. Jenže pověstná německá pečlivost nedá ani mrtvému pokoj, ještě ho zatratí a vymaže i po odpykání nejtěžšího trestu. Úzkost z tohoto běsnění se pro mě stává nesnesitelnou. A zároveň vím, že mladí lidé se nebojí a zvedají hlavu. Jen aby o ni záhy nepřišli, škoda každého života. My staří jsme už opatrní, méně radikální a více přemýšlíme. My přemýšlíme, mladí konají. Takový nelichotivý závěr z toho pro nás staré plyne. Posuzuji ovšem podle sebe.

Byl jsem informován Andělkou, že odboji se podařilo navázat spolupráci s jedním asistentem gestapa, jehož jméno je tajné. Ale není tímto člověkem Josef Kohutek. Tento přičinlivý člověk se nedávno zasloužil o zatčení známého keťase Karla Žyly. U Žyly nakupovali snad všichni, co měli ještě nějaké peníze. A Kohutek u něj získal pod rukou dvacet deka zrnkové pravé kávy, která byla ovšem ztuchlá. To byl jistě ten pravý důvod k udání. Žyla byl po týdnu na gestapu převezen do vězení v Olomouci. Ostrava má tak o jednoho vykuka méně, jenže když nebude Žyla, budou jiní. Prašť jako uhoď. Tímto ale nechci v žádném případě ospravedlňovat špiclovskou živnost Kohutkovu.

Byl stanoven nový termín našich svateb. Bude to neděle 26. 7. 1942, na Annu. Přepisovaly se pozvánky a rodina Hase z Bochumi přijede již v pátek 24. 7. Nejraději bych vše uskutečnil v tichosti, aby se moc nevědělo mezi lidmi. Zbytečně přibude spousta zlé krve.

Kapitola 28

S trhnutím se budím ze sna. V pokoji je šero, ale nějaké kalné světlo už prosvítá škvírami v okenicích. Odhaduji to tak na půl sedmou, plus minus něco. Anetka s Patrikem ještě spokojeně oddychují. Opatrně se zvedám, abych nikoho neprobudila dříve, než to bude nutné, a jdu odpustit vodu, aby netekla rezavá. Nahoře jsou dvě koupelny a záchod, nemusím nikam daleko chodit. Překvapuje mě, jaké je náhle v celém domě teplo. Topení na plné pecky zafungovalo bezvadně. A je mi jedno, že plynoměr se určitě točí rychle jako čamrda. Ťapkám po chodbě a vnímám jen ticho, které přes šedesátky zdi neruší nic zvenčí. Vlastně je to vůbec poprvé, co jsem byla ve vile přes noc. A vůbec to nebylo špatné. Přemýšlím, kdy tady naposledy někdo nocoval, ale budu se s tím muset obrátit na Říďu, ten má větší přehled.

Koupelna je jeden velký otazník. Nebude ucpaný odtok? Dočkám se nějaké teplé vody? Jenže, světe div se, ono všechno funguje. Po tolika letech! Kohoutky skřípou, v trubkách to zpočátku chrchlá jako na plicním v nemocnici. Studená, rezavá břečka se postupně mění v čirou a teplou vodu. Sprchuji se a je mi nesmírně příjemně po těle i bez mýdla a šamponu. Končím obligátní ledovou, až mi bradavky odvážně trčí do prostoru. Když není ranní kafe, studená sprcha je druhé nejlepší probuzení. V Rusku na povinných cvičeních jsme si před drahnými lety druhého nejlepšího probuzení užili ažaž, jenže místo sprchy to byl horský potok. Tam jsme povinně měli všichni po noci ve stanu naskákat. Byl tenkrát konec listopadu, tuším… Místo ručníku použiji Anetinu noční košili, ve které jsem spala, polní podmínky jsou polní podmínky.

Cestou nazpět do pokoje pro hosty přemýšlím, co budeme jíst a kde, a vlastně – co bude dál v celé té zapeklité situaci. Otevírám opatrně okenici. Denní světlo vtrhne do místnosti bez váhání jako lavina a surově odhalí letité nánosy prachu, které večer cudně kryly stíny. Ale ať si děcka zvykají hned ze startu, Ostrava se s nikým nemazlí. Pod oknem slyším náhle známý zvuk. Říďův červený hummer si to v protisměru míří přímo k brance, a jakmile je na místě, ozve se dvojí zatroubení. Ani jelen v říji na hormonálním vrcholu se takhle divoce hlasově neprojevuje. Rychle se oblékám a divím se, že oba spáči mají pořád půlnoc. Cestovní únava určitě potřebuje vyležet. Klakson a nový den s nimi nepohnul ani o chlup. Nevadí, alespoň můžu zjistit, co je nového.

V mokré noční košili odemykám vchodové dveře a pán tvorstva se akorát přes branku vlámává do zahrady. Dávám si ukazováček přes rty, mezinárodní to znamení o zachování ticha. Jen jeden člověk na světě tomu ale nerozumí:

„Babino, co je s tebou? Dovolat se nemůžu, nic nevím, a nebýt Františka, tak si od nervózy pokoušu záda!“ haleká hlasem raněného deinotheria. Je mi najednou hrozná zima a přes chabou vlhkou látku je to určitě hezky vidět. A jeho nervózu mám, stejně jako prosvítající košili, naprosto v paži.

„Řveš, že bys mrtvého probudil! Zapomněl jsi v první řadě staré paní popřát dobré jitro, hulváte!“ nenechám si vzít sebevědomí a šiju hrubou záplatu na hrubý pytel. „Tak už pojď dovnitř,“ dodávám o chlup smířlivějším tónem. „Vlastně pod jednou podmínkou. Že budeš potichu!“ mám v hlase varovný tón nesmlouvavé ochránkyně pohodlí svých dětí. Divokou gestikulací rukama podtrhuji důležitost svých slov. Snad pochopí, mezek jeden. Stejně už je v chodbě, ani se neptal, jestli může dál. A tak je to u něho se vším.

Zamykám a jdeme do kuchyně, kde je hezky teplo a přes pootevřenou okenici vidím kus polehlé zahrady.

„Bo, průser!“ spustí Říďa polohlasem hned, jak za sebou zavřu dveře. „Právě jedu do Poruby, na prosekturu, k Igorovi,“ má oči navrch hlavy. Doktor Igor Slováček je náš dobrý známý ještě z dob na vnitru a je krajský soudní patolog. S kulatým razítkem, prosím pěkně. Došlo mi, že jakmile Říďa anonymně nahlásil mrtvolu v jistebnickém rybníku, policejní mašinerie se dala do pohybu. A Igor něco zjistil. Je mi to jasné. Musíme jet a povykládáme si cestou.

„Počkej tady, jenom na sebe něco hodím, napíšu děckám, že nemají na nic sahat, až se probudí,“ už jsem zase v poklusu a kmitám se obléknout. V kompletním prádle ze včerejška, včetně kalhotek, se sice necítím dvakrát spokojená, ale výjimečnost situace to přebíjí. Honem na kus papíru drásám vzkaz, že budu pryč asi dvě hodiny, že zamykám hlavní vchod, ať neotevírají okenice a že jediné, co můžou udělat, je – zajít si na záchod a do sprchy a čekat na mě. Pak si ještě namotám gumičku na mrcek vlasů vzadu, abych zamaskovala neumytou hlavu, a jsem ready.

Pečlivě zamykám zvenčí všechny zámky i branku a Říďa mezitím probouzí k životu dvanáctiválec hummeru. Hned je ho plná ulice. Snad se Patrik nepoleká, ale s tím už nic nenadělám.

„Zajel jsem ještě včera odpoledne k Igorovi domů. Bylo jasné, že mrtvola nakonec přistane u něho v chlaďáku,“ věcně referuje Říďa, zatímco se řítíme po krátkém úseku dálnice směrem na Porubu. Díky vlnám v asfaltu je rychlost snížená na šedesátku, červená obluda to ale vytáhla na sto osmdesát, a ještě by si dala říct. Připadám si jako v tryskovém člunu na jezeře. Ale bedlivě poslouchám Říďův proslov. „V krátkosti jsem mu vysvětlil, co se stalo. Slíbil mi, že výsledky budu mít dřív než policajti,“ odkapává z něj despekt ke státem placeným vyšetřovatelům. „Samozřejmě mi před chvílí poslal jen SMS, jestli dnes půjdeme plavat. To byl domluvený signál, že mám přijet rovnou na pitevnu. František mi ještě v noci volal, že jsi ve vile. Dal jsem mu za úkol tě vypátrat. To jen pro pořádek, abys věděla…“ utíná rázně svou řeč. Nikdy toho moc nenamluvil. „A teď ty,“ vybízí mě, abych se rozhoupala ke všemu, co by měl vědět.

„Je mi jasné, že ti vrtá hlavou, proč jsme přenocovali na Sadové. Za normálních okolností bych o tom ani nepřemýšlela,“ jsem ráda, že je Říďa jedno velké ucho a nepřerušuje mě. Tak mu hezky rychle popíšu, jak jsem si sedla na oko, jak mě vyděsilo, že se mi kdosi lehce vlámal do auta, jak Alois Niedoba byl ve správnou dobu na správném místě a jak jsme díky němu hezky přijeli přes Hradec na Ruzyň a zpět. U Domu sester, už těsně před fakultní nemocnicí, jsem se dobrala konce vyprávění. Přece jen neumím být tak stručná jako Říďa.

„Nenapadlo tě, že jsi toho svého řidiče dostala do dost divoké situace? Co když mu někdo něco udělá? Co když ho skřípnou, a on přirozeně vyklopí, kam vás zavezl?“ otevírá stavidla představivosti, na což jsem se doposud ani neodvažovala pomyslet. „Každopádně, ve vile je bezpečno,“ konstatuje Říďa a parkuje vedle antracitové Igorovy Audi Q7. Svůj k svému. Nacházíme se v bočním traktu nemocnice, kam zpravidla zajíždějí jen pohřebáky. Jedno krátké cinknutí na zvonek, a Igor je v celé své dvoumetrové kráse před námi:

„Ahoj, Bo!“ vítá mě srdečně, jako bychom přijeli na nějakou veselou party. Obejme mě a moje sto šedesát čtyři centimetry i s podpatky se v jeho náručí téměř ztratí. Dlouho jsem ho neviděla. Trochu přibral a prošedivěl, ale pořád je to ten starý, uznávaný mistr ypsilon řezu, jak ho jednou Říďa vtipně nazval. „Vypadáš pořád dobře,“ chválí mě po pořádném plácnutí po zadku. „Kdybych nebyl skoro třicet roků šťastně ženatý, hned bych si tě začal namlouvat,“ hlasitě se směje a hned potom podává svou tlapu Říďovi, který mu stisk bez řečí opětuje. Dívám se na ně a napadá mě, jestli ti dva nejsou nějací vzdálení příbuzní. Kdyby se věk měl počítat podle tělesné hmotnosti, řekla bych, že Říďa by mohl být o dvacet kilo starším Igorovým bratrancem.

„Teď tady nikdo není, pomocníka jsem už poslal domů,“ vysvětluje Igor, proč nemusíme šeptat, zatímco kráčíme po vydlážděných chodbách. Už mě v nose zase lechtá známý pach smrti, smíšený se silnou dezinfekcí. Nezaměnitelné aroma. Igorovo království.

Jdeme k lednicím. Otevírá jednu, kde na druhém řádku je mezi jmény zemřelých fixem napsáno XY. Bledé vrchlíky hlav mají ve studeném světle zářivek modrý nádech. Tato lednice je plná, pěkně v jednom sloupečku tady nad sebou v regálech leží čtyři lidé. Tři muži a jedna žena. Všichni nahatí. Všichni již oproštěni od tužeb a přání nás živých. Igor jediným zkušeným trhnutím vysouvá kovovou konstrukci, na které spočívá tělo druhého člověka shora. Bez hlesu opět spatřuji známý obličej s pootevřenými ústy. Je bez oka a jeho bezkrevné rysy jsou opět špičatější. Ale je to on, tady pán. Ten člověk, co chtěl spáchat můj únos. Dívám se mu na seškvařenou pravou ruku. Nemám pochyb, že je to tentýž chlap, kterého jsme pak s Říďou objevili v bahně rybníka. Ledabyle zašitý ypsilon řez svědčí o tom, že vše je prozkoumáno, zváženo a zaneseno do patřičných formulářů. Na sestehovaném břiše je lihovým centrofixem velkými písmeny napsáno jen XY a včerejší datum. Normálně by tam bylo asi celé jméno, jenže zatím se neví, kdo to tady leží. Žádné dokumenty se u něj nenašly.

„Vím, kde je to druhé oko,“ pronáším bez emocí, zatímco všichni tři koukáme na člověka v nejlepších letech a zjevně v dobré kondici, kteréžto mu nyní jsou na dvě věci. „Je v kanále kdesi pod Ostravou. Hodila jsem ho tam v návalu vzteku a děsu, protože mi ho někdo neznámý podstrčil do auta na sedadlo,“ snažím se vypadat klidně, ale nejraději bych už šla k Igorovi do kanclu, kde nám uvaří kafe a povykládá, co zjistil. Co tady, u lednic. Na to mám ještě dost času.

Igor vrací mrtvého na místo a rázně za ním zavírá těžké dveře. Západka cvakne, takže opětovné otevření bude možné jen zvenčí, nikoli zevnitř. Napadá mě, kdo a proč to takhle vymyslel. Ještě jsem neslyšela, že by se někdo odtud dobýval na svobodu. Snad jen v nějakém pitomém filmu, hodně vzdáleném od reality.

Konečně jsme u Igora v kanceláři. Je tam teplo a útulno. Čajová svíčka nahřívá kalíšek s aromatickým olejem s vůní čerstvě rozkvetlých frézií. Na stěnách má Igor pověšené originály slepotisků Olbrama Zoubka, jichž je sběratelem. Sedáme si do překvapivě pohodlné kožené sedačky, zatímco Igor sype do starého ručního mlýnku kávová zrna.

„Mám cibetkovou, opravdovou Kopi Luwak, žádný fake. Dá si někdo se mnou?“ láká nás na pochoutku, kterou jsem ochutnala jen jednou, a je to už hodně dávno. Otáčí kličkou mlýnku a chrastí to, jako když celému domovu důchodců naráz začnou loupat klouby. Samozřejmě se hlásím a Říďa si hned přisazuje:

„Opravdu je to z cibetek? Nenecháváš to náhodou fermentovat někde tady?“ šťuří se od ucha k uchu a myslí si, jak není vtipný. Kopu ho pod stolem do kotníku, aby pochopil, že mlčeti zlato. Respektive aby držel hubu. Igor si z něho ale nic nedělá. Vůči podobným blbým kecům je dávno imunní. Raději zavedu řeč někam jinam, v tom jsem mistr:

„Ale máš to tady hezké, takové útulné,“ rozhlížím se po místnosti, aby bylo jasno, že mám na mysli hlavně jeho kancelář.

„Víš, Bo, celou dobu se řídím jedním pravidlem. Když už je naším povoláním hrabat se v hovnech, ještě to neznamená, že v nich musíme žít!“ dává mi najednou na srozuměnou, že si je vědom vyvážené účelnosti a pohostinnosti svého království. Teď mě zase pod stolem škodolibě kope do kotníku Říďa, a za chvíli se pošťuchujeme jako malá děcka na písku. Beru to jako ventil, kterým odpouštíme páru z napětí posledních dní. A najednou je tady káva:

„Mistr barista si dovoluje naservírovati vám lahodného moku, jemuž na Zemi rovno není,“ obřadně pokládá Igor před každého z nás maličký šálek kávy s oříškově zbarvenou, jednolitou cremou, která se ani nehne. Nahřátý porcelán je příjemný v dlani, a tak jen přičichnu a horký, neobyčejně lahodný obsah na dva malé doušky vypiji. Oba chlapi na mě koukají, jenže mi prostě chladnoucí kafe nechutná. Každý z nich pak zvládne svůj šálek na jeden zátah:

„Až se znovu narodím, chci být koronerem, jako tady Igor,“ uznale pokyvuje svou koňskou hlavou Říďa. Ještě mu chybí nasazený pytlík s ovsem, a podobenství bude dokonalé. „Neříkal jsi, že vás tady tak dobře platí,“ pokračuje ve svých ironických úvahách vzhledem k astronomické ceně této kávy. Najednou se za něho stydím. Chová se jak nějaký gřuch, co si nevidí na špičku nosu. Igor je ale mistr úniku z takových situací:

„To všechno tady naši platící klienti. Jsou spokojeni. Klidně čekají, až na ně přijde řada. Kam mi paměť sahá, ještě nikdo si na náš přístup a způsoby nikdy nestěžoval,“ mává svou medvědí tlapou, jako by Říďova slova byla jen nějaký obtížný hmyz, který lze snadno odehnat. „Ale pojďme k věci,“ konečně se dobírá podstaty. „Měli jste zase docela štěstí. Přivezli jsme ho sem včera pozdě odpoledne a policie nařídila okamžitou pitvu. Druhý soudní znalec nebyl k dispozici – kolega Zubík je na kongresu v Curychu – takže vyšetřovatel souhlasil, že bude stačit, když to udělám jen já s asistentem. Všechno vám tedy povím dříve, než napíšu oficiální protokol a předám ho vyšetřovateli. Už to samo o sobě je porušením pravidel a riskuji tím kariéru a pověst,“ významně se podívá na Říďu. Ten jen bručí, že kromě nás dvou se o tom nikdo nedozví. Igor se podívá na hodinky: „Je šest minut po půl osmé. Ten člověk podle měření bazální teploty ještě v Jistebníku na místě činu zemřel někdy před jednatřiceti hodinami, plus minus půl hodiny. Předběžné ohledání bylo jednoznačné. Chybějící levé oko, popáleniny čtvrtého stupně na pravé ruce, dvě drobné incize ve střední oblasti levé části trapézového svalu. Dále pak úder tupým předmětem do zadní strany lebky. Tam jsme nalezli velký hematom, ale k fraktuře nedošlo. Po převozu tady k nám jsme provedli podle všech zásad soudní pitvu s maximální možnou výtěžností. Budu se teď snažit mluvit česky, abyste všechno pochopili,“ udělá si řečnickou pauzu a my s Říďou kýveme, že češtině dáváme obvykle přednost před odbornou latinou.

Igor si odkašle, jako by přednášel studentkám střední zdravotnické školy, a pokračuje: „Začneme tím okem. Bulva byla vytažena z důlku pravděpodobně tupým předmětem, vypadá to na nějakou lžíci střední velikosti. Napovídá tomu poškození okolních tkání a typ krvácení. Jak jistě víte, samotným vytažením oka z důlku ještě nemusí dojít k jeho trvalému poškození. Oční nerv je poměrně dlouhý a svalstvo elastické. Oko samotné pak bylo vytrženo, nikoli odříznuto. Usuzuji tak s ohledem na typ destrukce zejména okohybných svalů. Zajímavé je, že při tomto typu zranění zpravidla nedochází ke krvácení s fatálními následky. Nicméně svědčí to i o jisté zručnosti toho, kdo to spáchal. K takovému činu se uchyluje člověk se silnou motivací k pomstě, nebo sadista. V souvislosti s dalšími zraněními bych vyjádřil naději, že se jedná o kombinaci obého. Bohužel nelze určit, jestli při tomto zákroku byl náš muž při vědomí. Za sebe bych si tipnul, že ano. Muselo to být provedeno, hned jak se trochu probral z omráčení po úderu, o kterém jsem již hovořil. Pak zde máme tu spáleninu. Tady bylo způsobeno vlivem vysoké teploty na nalezeném plynovém vařiči nevratné poškození všech tkání pravé ruky. Jestli byl během vytažení oka při vědomí, tak u tohoto zákroku během několika sekund upadnul vlivem bolesti do šoku a téměř okamžitě pak do bezvědomí. Jak jsem říkal, popálenina čtvrtého stupně, vše je zuhelnatělé až na kost. Ačkoli zasažené procento tělesného povrchu není velké, tak už samotné trauma z bolesti mohlo způsobit srdeční zástavu. Říkám – mohlo. Jenže nebylo tomu tak. Srdce měl v naprostém pořádku. A přece ten chlap zemřel ještě před vhozením do bahna. V jeho plicích nebyla žádná voda ani bahno. To se dostalo jen do pootevřené dutiny ústní. Takže musel přestat dýchat už před tím. Otázka je – jak zemřel. Po ohledání jsem v oblasti laterální hlavy levého kvadricepsu nalezl čerstvou stopu po vpichu. Poměrně malá červená tečka, muselo to být provedeno tenkou jehlou. Žádný hematom v okolí. Na toxikologické výsledky se zpravidla čeká několik týdnů, ale u nás jsme rychlí. Udělali jsme rozbor krve a jaterní tkáně a našli jsme – petidin!“ vítězoslavně se na nás podívá. My jasno ale nemáme. Název petidin nám nic neříká. Však to také podle výrazů našich obličejů hned poznal, přece jen je to bystrý člověk, ten Igor.

„Milí zlatí,“ vytahuje z kapsy poslední trumf a je vidět, že tady na svém písku je skutečným pánem a vládcem, „petidin je účinná látka v přípravku proti bolesti, který má obchodní název Dolsin!“ celý září, že na to tak rychle kápnul.

„Tak to už jsme doma,“ snažím se o optimistický tón, „Dolsin mi kdysi píchli při porodu. Je to sice už třicet roků, ale pamatuji si, že po půl hodině jsem cítila celé tělo jako z vaty. Lehkost, žádná bolest. Nevšimla jsem si, že by tady pán měl každou chvíli rodit,“ pokouším se o chabý náznak humoru.

„To mi teda vysvětlete, proč tady pánovi někdo zkušeně vpravil Dolsin, aby ho pak následně bezbolestně zabil?“ nechápe Říďa.

„Jsi malinký kousek vedle, chlape,“ upřesňuje Igor. „Ten člověk měl v sobě petidinu tolik, že by se po něm neprobral snad ani nosorožec. Podle mě to probíhalo takto – nejprve ho omráčili. Pak mu vyndali oko. Když byl v šoku z ohromné bolesti, nechal si píchnout něco proti bolesti. To byla ta poprava. Odhaduji, podle rychlosti odbourávání v játrech a množství metabolitů, které jsme nalezli, že musel dostat tak deset mililitrů roztoku. Tedy půl gramu čisté látky. Maximálně možné je jednorázově podat sto padesát miligramů. Myslím si, že poslední půlhodinu mu muselo být velice příjemně, než zemřel. Ani grilování ruky během té doby mu nepůsobilo potíže. Proto srdce neprotestovalo, proto se nezapojil obranný systém. A proto ani to vytržené oko tolik nekrvácelo, vážení!“ končí Igor své vysvětlení a chvíli nás nechává přemýšlet.

„Tak z toho jsem kokot,“ nezvykle upřímně přiznává Říďa. Při letmém pohledu na něj mu tentokrát musím dát za pravdu. „Proč mu chtěli způsobit bolest, ale vlastně mu ji nezpůsobili? To snad dostal za odměnu, nebo co jako?“

„Podívej,“ ještě pokračuje Igor, „tělo nevykazovalo žádné známky abusu. To jako zneužívání Dolsinu. Ten chlap nebyl feťák. Byl zdravý jako řípa. Čisté cévy, zdravá játra i ledviny. Pod nehty měl něco, co připomíná minerální oleje nebo maziva, možná byl nějaký strojník nebo automechanik nebo tak něco. Podle mě dostal více než trojnásobek maximální dávky proto, že někdo s ním měl soucit. Berte to tak, že dostat se dnes k Dolsinu není žádná sranda. Podléhá zvláštnímu režimu a každá ampule se eviduje. Lékař vždy musí písemně zdůvodnit, proč to použil a kolik. A tady na jednoho člověka kdosi vypotřeboval pět dvoumililitrových ampulí. Nemám jiný závěr – někdo ho měl rád.“

„Něco mě ještě napadá, Igore,“ obracím se na našeho přítele, u kterého se jednou stejně všichni zase sejdeme, až to bude definitivní, „pořád mluvíš v množném čísle. Oni vyndali oko, oni omráčili a tak dále. Myslíš si, že na tohle by nestačil jeden člověk?“

„Dobrý postřeh, Bo,“ chválí mě Igor. „Přesně určit to nelze, ale podle drobných hematomů na pažích, které vykazují známky silného úchopu, bych soudil, že to nebyl jeden člověk. Nebo ano, byl na to sám, ale v tom případě by měl být hodně fyzicky zdatný, když docela lehce manipuloval s bezvládným tělem, a také by měl mít jednu ruku jinak rostlou než tu druhou. Podle velikosti otlaků a vypočtené síly stisku to vypadá na muže a ženu. Tedy dva lidi. Něco jako vy dva,“ významně si nás změří pohledem.

Říďa si ťuká na čelo:

„Ještě tak budu mít potřebu komusi dloubat do oka, grilovat ruku a nutit mu drogy. Kdybych už ho hypoteticky zamordoval, nikdo by ho nikdy nenašel, a ani bych se s ním nemusel obtěžovat do Jistebníka!“ je najednou celý rozhořčený. Ale já v tom určitou souvislost trochu vidím:

„Říďo, tebe nenapadlo, že oni vlastně chtěli, abychom ho v tom bahně vypátrali?“ Na to nemá odpověď ani on, ani Igor.

Nedá se nic dělat, zvedáme se, audience je u konce.

„Co jsme dlužni?“ ptá se Říďa jako u holiče, ale pořád má zamyšlený obličej. Naprosto vidím, jak mu to v hlavě šrotí. Jenom aby z toho nezůstal chudák kokot, tajně si přeji, zatímco Igor mává rukou:

„Policie objednala, policie platí. Jí pošleme protokol a fakturu. Vy to máte jako bonus bez protokolu, pouze s ústním výkladem. A víme o tom jen my tři. Nikdo jiný!“ podává nám Igor na rozloučenou svou tlapu, kterou by mu mohli závidět i medvědi na Aljašce.

„Díky za kafe,“ ještě mu mávám z chodníku, ale slyším jen zaklapnutí dveří, a moje poděkování tak vyzní naprázdno. Naprázdno mi zčistajasna běží i žaludek, vlastně jsem se celých patnáct hodin postila. To u starších žen může mít neblahé následky, uvažuji a do toho mě napadá, jak bych vypadala mrtvá hlady na Igorově nerezovém stole s odtokovým kanálkem. Moc by toho ze mě asi neodteklo. Leda že by hodně zatlačil. Jenže do toho mám zatím ještě daleko, proto velím:

„Honem do obchodu, umírám hlady a moje děti určitě také. Ještě máme půl hodiny, abych něco nakoupila k snídani a stihla se vrátit tak, jak jsem jim napsala,“ snažím se, aby Říďa vycítil z mého hlasu i jistou naléhavost. Jak se zdá, nevycítil:

„Bo, pamatuješ, co mi říkal Karlos? Že Čučič jede kromě zbraní i v drogách? To by mohlo být vysvětlení, že se umí dostat i k takové vzácnosti, jako je Dolsin.“

„Má to svou logiku,“ navazuji, „mi to navíc připadá jako nějaký další signál pro nás, pro mě. Medvědí tlapka – to je jeho rukopis ještě z Bosny – znamená to, že je tady a jde po nás. Oko – to beru jako varování pro mě, že ví o mém zraku možná více než já sama nebo že mě bedlivě sleduje. A teď Dolsin. Co tím zamýšlel? Třeba že v souvislosti s námi nebude bezbolestný?“

Zápis v deníku 12. 7. 1942

Herr starosta se před několika dny stal vrchním starostou Moravské Ostravy. Projev jeho ve velkém sále radnice překypující sebevědomím. Hodlá z Ostravy vybudovati baštu Říše na Východě. Soutok Ostravice a Odry prý jako stvořen pro velkoměsto. Již měl jsem možnost jej poznati blíže, a vím, že za svým slovem stojí.

Dnes nádherná letní neděle. Byli jsme na procházce v parku, který máme vpravdě za humny. Stella, Andělka a já. Cesta podél Ostravice zavedla nás v odpoledním horku zezadu kol radnice až k Justičnímu paláci. Tam jsme již nechtěli, ale v družném hovoru opustili jsme bezpečnou zeleň parku. Cesta pak pokračovala až k městské věznici. Zrovna přiváděli tři vězně z výslechu. Jeden nemohl ani chodit, dva jej podpírali. Hádám, že se vraceli ze Senného trhu, kde u městského špitálu má vyšetřovnu gestapo. Kde jinde by mohli vyslýchati tak krutě. Jeden z vězňů využil chvilkové nepozornosti dozorců – českých četníků – a utíkal směrem k řece. Probíhal okolo nás, když zazněly dva výstřely do vzduchu. Vězeň se nezastavil a vrhnul se do vln. Viděli jsme, jakou má zkrvavenou tvář a rozbitá záda. Ve vodě plavati nemohl, hladina byla velmi nízko. Četníci jej, zcela vyčerpaného, po chvíli dostihli a odváděli nazpět. Vězeň vykřiknul, ať jej raději na místě zastřelí, leč nestalo se tak. Domnívám se, že bude nyní po dalším bití o hladu po dva týdny na samovazbě.

Podobnými výjevy, jako byl dnešní, žije celé město. Zvláštní, jak naučili jsme se býti lhostejní k utrpení druhých, zejména když se netýká nás samotných. Jest tajemstvím veřejným, že každý, kdo z vězení má být převelen někam jinam, zpravidla absolvuje mezistanici na garňáku v Olomouci, pak Kounicovy koleje v Brně. Konečná bývá v KLM. Zatím se z KLM domů nikdo nevrátil, není žádných zpráv krom censurovaných dopisů s prosbami hlavně o balíčky s jídlem.

Patrně pod vlivem dnešní procházky Andělka sdělila mi večer jméno pomocníka gestapa, který spolupracuje s ilegálním hnutím odporu Tamarou. Je to jistý Anton Steif z Radvanic. Neznám osobně nikoho toho jména.

Udo Hase odjel v pátek do svého města v Německu, kde vyřizuje všechny náležitosti ke svatbě. Také, jak nás ujistil, bude míti schůzku s rodinným advokátem v Bochumi. Stella se tak stane právoplatnou členkou rodiny Hase. Jen aby jí tohle nebylo jednou koulí u nohy. Ovšem zatím náš plán vychází, gestapo od nás se drží dále.

A také již víme, jak naložiti s Josefem Kohutkem. Bude Antonem Steifem odhalen jako dvojitý agent. V jeho bytě se vykoná prohlídka a nalezeny budou součástky pro sestavení vysílačky. Tyto speciální elektronky, zvané trioda, nutné pro vysílání modulovaného signálu, mu tam během dne podstrčí Steif a ukryje pod dřezem. Gestapo ví, kde nejčastěji lidé ukrývají nelegální věci. Kohutek žije sám, nikdo mu nedosvědčí nevinu. Nevím, zdali Kohutek bude ospravedlněn, nebo odsouzen. Každopádně jeho důvěryhodnost v očích gestapa poklesne. My sami k jeho fyzické likvidaci si netroufáme. Kohutek jest chlap jako hora a také velice silný.

Večer hráli jsme pod vlivem dnešního výjevu u věznice takovou novou společenskou hru. Na co nejrychlejší mír. Vymyslela to cestou domů Stella. V této hře každý z nás disponuje neomezenými zdroji a cílem je vymyslet jednoduchou, ale účinnou taktiku na ochromení válečného úsilí. Každý má 10 minut na promyšlení taktiky, načež následuje presentace vlastního nápadu. Porotu tvoří zbylí posluchači. Andělka navrhla zosnovat atentát na Vůdce. Její plán zahrnoval mnoho příprav na ošálení Vůdcovy tělesné stráže. To je velice obtížný úkol, postrádá eleganci. Vůdce, i kdyby se atentát zdařil, jistě bude míti horlivé nástupce, a válka by pokračovala. Já jsem plánoval vyhodit do povětří ropné rafinerie, aby motory tanků a vozidel neměly paliva. Návrh byl posouzen jako málo originální, leč lépe proveditelný než atentát. Ta idea přišla v souvislosti s budováním mohutného potrubí na benzin, který má z chemických závodů v Mariánských Horách proudit od nás do Polska. S nejlepší dedukcí pak přišla Stella. To děvče se v životě neztratí, stejně to již dlouho vím. Udo Hase si takovou bystrou dívku zdaleka nezaslouží. Stella přemýšlela, jak vlastně celá ta válečná mašinerie funguje, jak jezdí, jak se kola a soukolí točí. A bez čeho soukolí nemůže se točit? Přece bez ložisek! Takový banální, a zároveň geniální nápad. Nejpoužívanější součástky všeho pohyblivého jsou přece právě ložiska! Stella tedy navrhla útok s ochromujícím účinkem na fabriky, kde se taková ložiska vyrábějí. Pak všechny ty moderní kanony přece nikam nedojedou, byť s plnými nádržemi benzinu. A ani vlaky, které k pohonu benzin nepotřebují, nepohnou se z místa. Shodli jsme se, že bez malinkatých ložisek by skutečně v brzké době mohl nastat mír. Andělka vzala tento nápad vážně. Musíme poslat přes mrtvou schránku zprávu o tomto nápadu ven, do svobodného světa. Že slabé místo celého zbrojního průmyslu Říše mohou být továrny na ložiska. Však jsem již vše podrobně sepsal na list jemného papíru, který Andělka zítra do mrtvé schránky kdesi v Přívoze vloží. Budeme-li mít štěstí, přes jedinou vysílačku, která ještě pořád zůstala neodhalena, Stellin nápad dojde realizace. Zní to jako bajka, jenže dnes musíme i na takové zázraky spoléhati.

Kapitola 29

Z Poruby šviháme domů snad ještě rychleji, než jsme jeli tam. Dálniční policie dnes naštěstí ještě neúřaduje, všechny úseky projíždíme bez ztráty kytičky. Chtěla jsem se cestou stavit pro něco k snídani, alespoň pár rohlíků, máslo a džem, jenže nic takového se nekoná. Zajíždíme k drive-in, a aniž bychom vystoupili z auta, dostáváme přes okénko jakési univerzální big menu, a to ve čtyřech velkých balících. Ještě objednávám velký džus pro Patrika a dvojité espreso pro Anetku, platíme a mažeme na Sadovou. Uznávám, že takový nákup je v nouzi lepší a rychlejší než opouštět vůz a nemít přehled, kdo se do něj kdy infiltruje. Říďa ještě cestou volá Františkovi, jestli je kolem vily klid, a zatím ano, kromě několika pejskařů a běžeckých hobíků se prý nikdo zvláštní kolem nepotuluje. Trochu uklidněná přece jen jsem, ale opravdu jen trochu:

„Poslechni, ve vile nemůžeme zůstat. Co kdybychom tě ještě přemluvili, abys nám na pár nocí poskytnul azyl u sebe na Bunčáku? Přece jen bych se tam cítila bezpečněji, i s ohledem na děti. A ještě teď, když je Aneta asi zase těhotná…“ navrhuji Říďovi a po očku sleduji, jak bude reagovat. Zachovává si neutrální obličej, cosi zavrčí a raději se věnuje řízení, než aby mi musel odpovědět. To je jeho stará taktika, když s něčím nesouhlasí, nechce hned odmítnout, a tak raději mlčí. Jenže tentokrát budu muset prosadit svou, tady nejde jen o mě. Už jsem se víceméně rozhodla, že tento nápad uskutečním. Sice budu ty dva cestovatele chvíli tahat z místa na místo jako kočka koťata, ale to přežijí bez úhony. Snad.

Parkujeme u vily, Říďa nevypíná motor, jen vyčká, až se rychle sbalíme a budeme moci vypadnout.

„No mami, kde se touláš?“ je první ranní věta, kterou mě vítá Aneta.

„Ano, Bo, už jsme měli strach!“ pískne Patrik a jeho malé nožky buší po schodech dolů, jakmile mě uslyší šramotit u vchodu. Zarazím ho v polovině cesty:

„Tady vše v pořádku?“ ptám se jakoby nic, o hrozícím nebezpečí nehodlám teď mluvit, a pokud to bude nutné, ani nikdy jindy. „Honem se sbalte, jdu vypnout topení a vodu. Odjíždíme na jiný hotel, snídaně bude až tam! Tak šup, šup, ať to lítá,“ houknu nahoru, tlesknu do dlaní a dávám věci do pohybu.

„Pojedeme s velkým strejdou velkým autem, jo?“ hladím Patrikovi polehlé vlasy a konečně mám trochu možnost si ho prohlédnout. Má krásné, zvídavé a tak trochu i uhrančivé oči. Modrošedé duhovky jsou ohraničeny dokola tenkým tmavým proužkem. Málo lidí to tak má. O to víc takové oči upoutají. Až z něho bude za deset, patnáct let chlap, málokterá mu odolá.

„Jakým autem, Bo?“ vyzvídá Patrik a evidentně se těší na další dobrodružství. Netuší, že nejkritičtější okamžik bude právě ta chvíle venku. Než se naloží kufry a než nastoupíme. To musí být v cuku letu.

„Takovým červeným, které je dvakrát větší, než jakým jsme včera jeli z letiště. A čím rychleji nastoupíš, tím rychleji pojedeme, ano?“ snažím se ho vtáhnout do hry. „Strejda se jmenuje Říďa a klidně mu tak říkej, on je sice mohutný, ale také hodný,“ připravuji Patrika na další kontakt s pro něho novým člověkem. Myslím si ale, že jak se Patrik zatím projevuje, bude spíše extrovert, bezprostřední osobnost. Seznamování mu určitě nečiní problém. Ještě mám v čerstvé paměti tu jeho „babu“ včera večer na letišti.

Stojíme na chodbě v předsíni, kufry a tašky nachystané. Vchodové dveře jsou ještě zavřené. Zvenku slyším motor hummeru. Ještě vydávám poslední instrukce a dívám se upřeně na Anetu:

„Takže teď vyběhneme ven. Patrik si honem sedne dozadu a ty k němu. O nic dalšího se nestaráte, OK? Já zakóduju, zamknu a také přenesu zavazadla! To máme s Patrikem takovou hru na rychlý přesun, že?“ snažím se Anetu uklidnit, jenže podle výrazu jejího obličeje se mi to moc nedaří. Nasazuji veselý ksicht, že se o nic nejedná, a odpočítávám:

„Tři, dva, jedna, zážeh!“ otevírám dveře a vypouštím ven ty dva. Branka zůstala pootevřená, takže přes ni projdou bez problémů. Celá akce trvá snad dvě vteřiny. Slyším dusot dvou párů bot, vrznutí branky, otevírání dveří, pak zabouchnutí, a je řada na mně. Rychle kóduji, tahám dva lodní kufry a dvě tašky ven, svou kabelku mám přes rameno. Zamykám všechny zámky. Každý nerv mám napjatý k prasknutí. Nadechuji se, zatajuji dech a poslouchám, jestli v okolí někde ještě neuslyším nějaký jiný nastartovaný motor a akčního motorizovaného střelce. Jenže hummer všechno přehluší. Nedá se svítit, sbíhám k červené bestii, v každé ruce jeden velký kufr. Říďa mi zevnitř otevírá zadní víko, hydraulika zafunguje. Kufry s určitým úsilím hned ze startu házím rovnou do prostoru. Vracím se pro tašky. Akorát jsem u vchodových dveří a shýbám se dolů, když nad sehnutým hřbetem cítím prudký závan větru. Kolem mě prosvištěl projektil a zavrtal se o pár decimetrů dál do omítky domu! Z otvoru o průměru asi dva centimetry se ještě trochu práší. Bylo to o fous. Říďa by řekl „o péro včelího trubce“.

Kdo nic podobného nezažil, ten neuvěří, co to udělá i s trénovaným člověkem. Vlastně mám pocit, že být trénován na podobné situace vlastně ani není možné, pokud člověk vyloženě nepohrdá svým životem. Což rozhodně není můj případ. Instinktivně sebou prásknu na zem. Tohle mi ještě funguje dobře, ležet na zemi a krýt se. Snažím se vtlačit za zídku a být nejmenší na celém světě. Tady jsem v relativním bezpečí, možná bych to schytala do zadnice, ale to se dá přežít. Podle úhlu a směru, ze kterého přilétla střela, odhaduji, že útočník musí být schovaný někde v protějších domech. Patrně v podkroví. To je nadělení. Jak se odsud dostanu? Dívám se, jestli si Říďa něčeho všiml. Ale podle pootočení hlavy, kterou vidím v siluetě protisvětla, se nachází v družném hovoru s dětmi a mi nevěnuje pozornost. Možná ho napadne se podívat, když se neobjevím v předpokládaném časovém intervalu. Divoce gestikuluji směrem k němu a připadám si jako nahá v trní. Někdo na mě pořádá lov. Konečně se dočkám Říďovy pozornosti. Vidím, jak okénko na straně spolujezdce sjíždí dolů:

„Co tam nacvičuješ, Babino?“ halasí ten debil a vypíná motor, aby mě lépe slyšel.

„Někdo si tady udělal střelnici, jinak bych se neválela. Udělej kurva něco!“ ujíždí mi poslední věta plná zoufalství. To už není trapný akční film, ale realita.

„Trefil tě?“ honem vyzvídá Říďa a také z jeho hlasu poznávám, že všechno zase bere vážně.

„Kdyby jo, tak už bych to asi měla za sebou, ty magore! Podívej se na protější domy, na podkroví, jestli tam někdo je! Ale nevylézej z auta! A děcka vzadu ať okamžitě zalehnou na podlahu!“ volám do rachotu startovaného motoru. Fortifikovaná karoserie Říďova auta by něco měla vydržet, snad se to potvrdí v praxi, přeji si úpěnlivě. Slyším, jak z auta znějí pokyny, dospělý hlas něco křičí, mladý výská radostí, neboť nic nechápe, ale za chvíli je klid. Zůstávám za zídkou, nic jiného nelze. Hummer startuje na obhlídku. V minutě se vrací na stejné místo u vrátek vily:

„Všude ticho, asi jsme ho vyplašili. Jeden protější barák se opravuje. Dneska tam zedníci nejsou, ale stavba je ideální úkryt. Když jsme se přiblížili, akorát nějaké auto rychle odbočovalo do jednosměrky, do protisměru, kolem kurtů. Modrý sporťák, vypadalo to jako Nissan Z1. Neměl bych šanci ho dohnat. Takže si myslím, že je čistý vzduch,“ volá na mě, jenže mi se kupodivu nijak neulevilo. Neměla jsem tušení, že se v okolí cosi opravuje. Opatrně se zvedám, beru tašky a až pak na nic nečekám, prásknu vrátky a nasedám do auta, jak nejrychleji to lze. Celá se třesu, tohle poklidné město se pro mě stalo bojištěm. Říďa to komentuje:

„Teda Babino, tak rychle jsem tě už dlouho neviděl běžet!“ plácá mě po ramenou, ale jediné, co mě zajímá, jsou děti. Obě se pořád tlačí na podlaze:

„Zůstaňte, kde jste, teď pojedeme rychle jinam. Za chvíli bude zase bezpečno,“ trvám na svém, když vidím, jak by nejraději už zase oba byli na sedadlech. „Pojedeme oklikou, přes křižovatku na Bohumínské a nahoru na Bazaly po Hladnovské.“ Motor po přišlápnutí plynového pedálu zavyje vysokými otáčkami a červený kolos to vykopne do ulic. Zadní pasažéři nečekali takovou akceleraci, a tak se zdola ozývají zvuky masa narážejícího na kov.

„Už můžete nahoru,“ pospíším si s nabídkou vyššího komfortu přepravy. Nejdříve se objeví rozježená hlava Anety a pak vykulený obličej Patrika:

„Bo, ty jsi superhrdina. Něco jako Spiderman. A strejda Říďa taky!“ volá Patrik s očima navrch hlavy a je evidentně rád, že se z nudného Dublinu dostal někam, kde se něco děje.

„Tady strejda Říďa je spíše želví nindža. A jestli si nepospíší, tak z nás všech brzy budou gumídci,“ přistupuji na Patrikovu hru a jemu se to evidentně líbí. Ne tak Anetě, což se jí zase až tak moc nedivím:

„Mami, nezbláznili jste se tady všichni? Co se to děje? Můžeš mi to vysvětlit?“ začíná být s přeskakujícím hlasem na pokraji hysterie. A má na to plné právo.

„Raději bych ti vysvětlila, jak jsem v dětském domově v šesti letech přišla o panenství, než tady tuto situaci. Protože to by ses pak zbláznila ty,“ utínám rázně rozhovor a v duchu jsem vděčná, že introvert v Anetě ji teď přinutí myslet víc na moje mládí v děcáku než na to, jak na mě před chvílí někdo střílel. „A co kdybyste si bez dalších řečí vzali snídani? Ještě bude teplá…“ nabízím každému jeden balík velkého menu.

„Nenecháme to na doma? Stejně tam už za chvíli budeme,“ ozývá se želví nindža od volantu a mám pocit, že podobně jako Alois Niedoba má obavu, aby mu na sedačky někdo nenadrobil. Tento můj instinkt mě zpravidla nezklame. Že mě před chvílí někdo málem sejmul, to ho nevzrušuje. Spíše to, že ještě žiju, bere samozřejmě jako mou splněnou povinnost. Ale pocintané potahy v autě, to je jiné kafe. To je teprve pravá hrůza. Co s tím ti chlapi všichni mají. Že by měli hodnotový žebřík vzhůru nohama? Nechápu. Budeme si o tom muset o samotě vážně promluvit. Patrik se právě teď začal cpát polostudeným burgerem. Voní to celým interiérem a mi se líbí, že nic nenechává na doma. Zkrátka člověk promptní akce. Ten se v životě neztratí. Zato Aneta jen zaraženě sedí a mlčí. Patrně přemítá, jestli se s tím příjezdem domů kapku neunáhlila. Jediné, co mě v tuto chvíli opravdu těší, je, že v kufru, kdesi mezi ručníky, má bezpečně ukrytou tu bezvadnou irskou whisky.

Zápis v deníku 22. 7. 1942

Andělka hlásí, že vzkaz z mrtvé schránky zmizel. Nikdy nebudu míti jistoty, kdo ten papír odnesl. Mohu jen doufati a utěšovati se nadějemi, že padnul do těch správných rukou. Ložiska. Koho by to napadlo. Jen mou dceru, za pár dní paní továrníkovou Hase, spolumajitelku velké německé zbrojovky. Jaký to paradox!

Venku panují vedra. Několikráte jsem cestou z práce téměř padnul do mdlob. Raději s sebou vždy beru starou špacírku, o kterou se opírám, než naleznu ztracenou rovnováhu. Cesta domů z úřadu mi trvá o poznání déle. Svou práci vedoucího referátu kanceláře starosty však plním svědomitě jako vždy.

Městem neustále projíždějí vojska. Mnohem mladší muži než ti, které k nám v březnu 39 přivedl generál Busch. Z toho se dá leccos usuzovati. Německu chybí vojáci, jinak by nepovolávali do zbraně mladší ročníky. Vídávám v uniformách chlapce, věkově něco mezi Andělkou a Stellou. Podobná situace byla v roce 17. Opakování historie? Kéž by, protože to by bylo znamení, že válka chýlí se již ku svému konci.

Přípravy na svatbu vrcholí. V Německém domě vše domluveno, sál pro osmdesát hostí objednán. Hostinu nechtěl jsem opulentní, jenže Herr Beier nedal jinak, strana se prý postará. A tak si starosti nedělám, přenechávám je straně.

V pondělí odpoledne vybuchnul kdesi u Studénky nákladní vlak plný střeliva. Od Andělky vím, že velice důvěrnou informaci o jeho průjezdu přinesl nový tajný spojenec Anton Steif. Balík ekrazitu s časovou rozbuškou prý na střechu vlaku hodil z mostu odvážný horník dolu Trojice Karel Firla, člen ilegální organisace Tamara. Ten se i zasloužil o propašování trhaviny ze šachty. Přece jen je poznat, jaká odvážná srdce ještě v Ostravě žijí.

Všechny tyto informace si Andělka vyměnila na plovárně v Hulvákách, kam se Stellou pravidelně jezdí za osvěžením. Mezi spoustou lidí, uprostřed basenu měla několik schůzek s dívkou z Tamary, zatímco Stella z bezpečí břehu dávala pozor, není-li poblíž kdosi nevítaný. Plovajíce, domluvily, jak vyhoditi do povětří vlak. Kdo by byl hledal tolik kuráže v těchto mladých dívkách. Někdy se mi zdá, že život civilní ve své spodní podobě ukrývá mnohá nebezpečenství, o jakých vojsku ani se nesní. Na frontě je to jasné. Jsou bojové linie, barevné uniformy, a ty střílej, útoč, braň se, padni, nebo přežij. Nic víc. Tady žádné linie nejsou. Na první pohled není patrno, kdo je přítel a kdo je přítel jen na oko. Člověk musí být dvojnásob opatrný.

Karl přikročil k druhé fázi realisace své Südbau. Tato strategická stavba v Kunčicích již brzy bude z plánů převedena do skutečnosti. Dokončují se poslední domy Arbeitslageru. Nyní dělníci začínají budovati mosty, železnici a příjezdové komunikace. V Ostravě nyní neznáme pojem nezaměstnanost. Všichni práci mají, musí míti. Ceny jsou zmraženy, platy také, jídla je sotva dostatek. Na lidech je vidět, že nejsou sytí. Nikdo ale skutečně nehladoví. Šmelinářům kvete pšenka. Kdo by si ještě vzpomněl na Karla Žylu. Jak jsem předpokládal, přišli jiní. Mají všechno. Látky, mouku, kořalku, máslo, kávu a hlavně tabák. Platidlem v Říši těchto dní jest opět tabák. Stejně tomu bylo za první války. Opět se podivuji, jak historie se opakuje. My doma máme střídmou spotřebu a naše tři slepice na dvoře dávají nám každý den tři čerstvá vejce. Na alkohol ani tabák nepomýšlím, a nebýt války, žil bych spokojeným životem úředníka. Teď, na stará kolena, budu opět ženat. Již za čtyři dny. Tuším, že mě čeká doba zase o poznání neklidnější než doposud.

Kapitola 30

Přijíždíme k Říďově pevnosti na Bunčáku. Ocelová vrata brány i bytelné dveře garáže se těsně před příjezdem auta otevírají. Ani se nemusí nic mačkat. Zkrátka celý systém už pozná, kdy páníček přijíždí domů. Docela chytrá záležitost. Když si představím sebe, jak neustále hledám klíče od domu, auta nebo firmy, tak tuhle vychytávku musím ocenit. Mi by se také častokrát hodila. Neslyšné zavření po průjezdu je pak dílem okamžiku. Ocitáme se na ostrůvku relativního bezpečí. Můžeme si na chvíli oddechnout.

„Bo, teď si můžete klidně vystoupit, nikdo jiný tady není a ani se nepokusil dovnitř dostat. Kdyby ano, už bych to věděl. Dostal bych hlášku na telefon,“ poklepe Říďa na svůj drahocenný Vertu, kde má většinou aplikace vyvinuté Františkem. Jestli v tomhle informačním světě někomu věřím, tak je to právě František. Tepovka mi padá k normálu:

„Děti, tady jsme na chvíli doma!“ volám s nádechem programového veselí na oba cestovatele vzadu a otevírám dveře hummeru. Typický olejový pach garáže se ještě trochu mísí se spálenou gumou, jak včera Říďa likvidoval naši obuv z rybníka. Kdy že to bylo? Včera? Připadá mi, že tak před sto lety. Teď je neděle před polednem, hlad mám jako havíř po noční šichtě. Aneta s Patrikem už jsou venku a zvláště malý čipera vypadá hodně svěže.

„Strejdo, my tady budeme spát?“ vystřelí na Říďu první nezáludnou otázku a poskakuje kolem kapoty, pod kterou pomalu chladne mohutný motor. Kov při cestě na pokojovou teplotu vydává zvláštní tikavé zvuky. Jenže mě by vlastně zajímalo, jak se nyní želví nindža s krunýřem vpředu projeví na jasně položený dotaz. S radostí si počkám na odpověď.

„Jasně že tady budete spát. Tak dlouho, jak bude třeba,“ odpoví mu bez přípravy Říďa. V tu chvíli svým postojem dal najevo, že je pořád ještě chlap. I když se někdy chová jako idiot. Ale to v těch méně závažných situacích. Neodpustím si rýpnutí:

„A co Libuška, přijede na oběd? Nebo nám dokonce něco připraví sama?“ trochu jízlivě se obracím na Říďu. Vrhne na mě zvláštní pohled.

„Jako bys nevěděla, že dnešní holky o vaření nemají ani páru. Ta tak něco ohřát v mikrovlnce nebo zmáčknout pár tlačítek na kávovaru,“ zjevně nepochopil, kam se svou narážkou mířím. Nicméně pokračuje ve svém garážovém projevu. „Hele, pokud vám nebude vadit pořádný steak, k tomu hora kobzolí a zelené fazolky v páře, tak se tady najíme královsky i bez Libušky. Ta má stejně přijít až zítra odpoledne.“ A je jasno. Bude oběd, Libuška v nedohlednu, možná u plotny trochu zapřemýšlím, co dál v naší věci Čučič, Kamil a spol. Kuchtění mi vždy vyčistí hlavu, to už mám vyzkoušeno. Vlastně – jestli tohle není důvod, proč tolik chlapů rádo vaří. Vida, konečně mi do sebe zapadají další, zcela nepodstatné souvislosti.

Cítím opadávající napětí a všechny svaly mám jako z hadrů. Adrenalin se odboural, teď bych chtěla opravdu jen ten steak, pořádnou nálož brambor, kafe a aspoň hodinu koukat do blba. Třeba na nějakou unylou telenovelu, kde největším vzrušením je, když Pedro neodpoví Samantě na textovou zprávu. Jenže vím, kde je nyní moje místo. V kuchyni. Říďa to bere jako platbu za azyl, který nám poskytuje. V tomhle směru je docela levný, asi ho takhle budu využívat častěji. Chystám se tedy na vaření a nabízí se šance lépe poznat svého vnuka, na kterého jsem se tolik těšila:

„Patriku,“ volám na něj, „že budeš chtít se mnou vařit, ať si maminka může trochu odpočinout?“ sázím na jeho tušenou vrozenou činorodost.

„Nechce se mi vařit, ale když budeš chtít, tak ti pomůžu, Bo,“ opět mě udivuje, jak se nebojí říct, co cítí. Kluk jeden zlatá, jen ať mu tahle vlastnost co nejdéle vydrží. To si velmi přeji. Anetka se nechává Říďou odvést do podkrovního apartmánu, kde, jak předpokládám, ubytovává svoje přechodné schovanky. Samostatná koupelna se záchodem a kuchyňský kout jsou součástí výbavy. Vlastně je to poměrně komfortní 2+1 s veškerým pohodlím. Nechám je, ať si trochu popovídají, a táhnu Patrika do kuchyně.

Tady je to perfektní. Říďa se určitě nechal inspirovat Jamiem Oliverem. Drobný pracovní bordel, ale jinak všechno účelně vystavěné. Žádná nepoužitelná a neosobní okázalost. Včera ráno jsem tady dělala vaječinu a talířky se zaschlými zbytky jsou pořád ještě ve dřezu. Napouštím na to aspoň vodu, aby se přischliny odmočily. Vše pak umyju v mezičase, až dáme vařit brambory. Maso, naložené v olivovém oleji, má pokojovou teplotu. Vidím, že Říďa si dnes chtěl teda pořádně dopřát a myslel na to hned brzy ráno. Vypadá to, že se chystal pozvat snad všechny sousedy v okolí. V míse napočítám šest dvoupalcových roštěnců, každý určitě hodně přes třicet deka. Vlastně teď nemusím nic moc dělat, jen oškrábu brambory v nějakém příznivém poměru k masu. Patrik škrábat ještě neumí, zato zdatně krájí. Vzal si na brambory ten největší a nejostřejší nůž, jaký našel. Při pohledu na ostří mám dojem, že by se s ním snad Říďa mohl i holit. Na ty jeho fousy o úpornosti drátěného kartáče je takový rituální nůž nejvhodnější čepelka. Shodou okolností vím, odkud ten nůž pochází. Od jednoho košer řezníka z Krakova. Starý pán odcházel na důchod a jako správný žid dal přednost penězům, které mu Říďa nabídnul za jeho pracovní nástroj. Jak se seznámili, nevím. Znám jen finální část historky. Patrika s tím ale lekat nebudu, ještě by si mohl ublížit. Hezky se na něj dívá, jak si k pracovnímu stolu přisunul štokrli, na které stojí, a pěkně na prkénku mění obřadně jeden brambor po druhém v kousky různých velikostí. Zkrátka home made jak vyšitý. Špička jazyka mezi zuby svědčí o nejvyšším soustředění. Patrně si je vědom, jak výkonný nástroj třímá ve svých dětských rukou. Kradmo pozoruji, jak mu krájení jde, jak opatrně dává nakrájené kousky brambor do velkého hrnce s osolenou vodou, a najednou cítím nesmírnou radost, že tady je. I se svou maminkou. Vlastně jejich přítomnost mi nedává jinou možnost než být nad věcí. Před necelou hodinou po mně někdo střílel. Zároveň mě napadá, jak bych si vedla já, kdybych byla schovaná na půdě protějšího domu a v nitkovém kříži bych měla cíl. Určitě bych neminula. I s tím sehnutím pro tašky by to byl zásah. Možná ne smrtelný, ale zásah. Takže jsou dvě možnosti. Buď střelec nebyl profík, nebo mě chtěl jen postrašit. Vykolejit. Abych udělala něco, co subjekty v tísni obvykle dělají. Ale co to má být? Volat policii? Požádat o policejní ochranu? Pronásledovat na vlastní pěst? Nebo by chtěl, abych tady škrábala brambory? O třetí alternativě silně pochybuji. Fakt je, že nebýt Patrika s Anetkou, asi bych se s Říďou pustila do nějaké akce. Bez ohledu na výsledek. Přípravu oběda po nepovedeném atentátu by určitě nikdo nepředpokládal. A tak se jen dívám, jak se hrnec plní pečlivě nakrájenými kousky žlutých hlíz, a přemýšlím o devíti životech kočky. Kolik mi jich vlastně ještě zbývá?

Zápis v deníku 1. 8. 1942

Jsem ženat, mou právoplatnou manželkou je nyní Anděla Proske. Stella je vdaná a nyní je z ní paní Stella Proske-Hase. Na Annu pršelo. Lilo jako z konve. Celý slavný svatební den. Počasí nečte vyhlášky, že se nařizuje slunné povětří a neuposlechnutí trestá se káznicí nebo smrtí. Počasí jest ještě svobodné. Pikantní na naší svatbě bylo, že sjela se nejen kompletní rodina Hase z Německa, ale dostavil se také starosta Emil Beier, vrchní zemský rada von Rumohr – bez manželky, gestapáci Wagner a Kampf se svými snoubenkami, asistent gestapa Anton Steif sám za sebe (toho viděl jsem v kostele vůbec poprvé v životě), kolegové a kolegyně z úřadu, můj přítel i svědek Karl Kuchinka a také bývalý starosta Dr. Josef Hinner s chotí. Zvláště poslední dva mi udělali velkou radost, protože pojí mne s nimi dlouholeté přátelství. Kdo se na obřad dostavil za SD, to netuším a ani po tom nepátrám. Kostel byl téměř plný a jen pár důstojníků bylo ve sváteční uniformě. Z kostela to bylo jen pár kroků do Německého domu, kde byla nachystána hostina. Strana se dobře postarala, přesně jak Herr starosta říkal.

Samotná Familie Hase jest kapitolou sama o sobě. Na první pohled zámožní lidé. Heinrich a Ilke, rodiče. Pro ně neexistuje jiná varianta uspořádání světa než národní socialismus. Udo Hase podobá se se svýma těkavýma očima, krátkým nosem a plochým obličejem spíše na matku. Z otce má pak plavé vlasy a urostlou postavu. S rodiči přijeli ten kus cesty i další tři mladší sourozenci Udo Hase – dvě mladé dívky s copy a jeden hoch, patrně student gymnasia. Pak asi na dvacet různých lidí z širší rodiny a prokurista firmy HASE AG. Nijak moc jsem se s nimi nespřátelil. To Andělka umí se lépe přetvařovati, tu si všichni oblíbili. Kdyby tak věděli, že z jejich rasového přesvědčení mají co do činění s podčlověkem. Možná by tomu sami zdráhali se uvěřit.

Snad poprvé od počátku války jsem se najedl dosyta. A ještě trochu více. Pikantní bylo vidět ve společenském styku zejména gestapo, kterak se chovají jako lidé. Tančili, bavili se, smáli. Pracovní zařazení je nutí slídit, vyslýchat, mučit, zabíjet, ale to všechno nechali teď za dveřmi kanceláří a vypadali sečtěle a mírumilovně. A jak galantní byli ke svým děvčatům! Kdybych nezažil na vlastní kůži ponížení od Wagnera v podobě rozbitého nosu a kdybych neviděl chudáka Jana Fuksu zmláceného téměř k bezvědomí a kolegyni Hlisnikovskou před transportem do káznice, nevěřil bych, jaké bestie to ve skutečnosti jsou. Jak se umí ohánět býkovcem, obuškem, jak umí šlápnout holínkou na bosou nohu, jak zapichují jehly do nehtových lůžek, jak zhasínají cigarety o kůži vyslýchaných, jak… Sám ani dál nevím. Ale to jen v práci, za to jsou přece placeni. V civilu by mouše neublížili. Svým dívkám možná po večerech recitují ze Schillera nebo Goetha. A přes den vydávají rozkazy k zatčení a exekucím. O to více mne hřálo vědomí, že se s přispěním Antona Steifa podařilo vyhoditi do povětří muniční vlak.

Krátká informace o sňatku proběhla tiskem pouze v Telegrafu, jeden snímek Stelly s Udo Hasem, v pozadí za nimi my dva s Andělkou. Stella si ještě doma, ráno před obřadem, dělala legraci, že má moc hezkou macechu, mladší než ona sama. Andělka se začervenala. Viděl jsem to na vlastní oči. Pak se již nezačervenala ani jednou. Jen jsem zahlédnul, jak jí hněvem a záští zahořely oči, když podat jí ruku přišel sám zemský rada. Ten, který se zasloužil o transport celé její rodiny, jakož i mnoha židů z Ostravy do Terezína a Niska.

Nesmím zapomenouti na Josefa Kohutka. Tomu přesně podle plánů přišlo gestapo udělat 24. 7. ve čtyři hodiny ráno domovní prohlídku. A našly se pod dřezem tři kusy vysílačkové elektronky s popisem v azbuce. Také jedna pistole, ale ta byla pouze malá policejní Walther PPK. Jelikož Kohutek nemohl vysvětliti původ oněch elektronek, byl vzat do vazby pro podezření na kolaboraci. Malá to náplast za život drahého Jana Fuksy.

Probírám se svými zápisky z počátku roku. Tolik jsem chtěl pomoci něčemu, co by pomohlo ukončit válku. Neměl jsem odvahy. Ani teď jí nemám o moc více. Souhrou několika okolností jsem nyní něco jako partysan. Ctihodný úředník, starý pán, tělesné schránky politováníhodné. Kdo by to byl do něj řekl. A mám choť o 35 let mladší, židovku, členku odboje. Kdo by to byl do ní řekl.

Pikantní na celé svatbě bylo ještě to, že Andělka sama v pondělí večer přinesla gestapu výslužku ze svatební hostiny. Do jejich bytové vily v Kopeční ulici je to od nás deset minut pěšky přes řeku na Slezskou. Nevím, kde tolik drzosti se v té malé dívce bere. Snad jen Stella může jí v tom konkurovati. Ta je však nyní na svatební cestě v Karlsbadu se svým manželem Udo Hasem. Já nic podobného neplánuji. Ačkoli jsem již pět dní ženat, žádostivosti tělesné se mi nedostává. To je jedině dobře. Ve sklepě, nyní pod hromadou uhlí, odpočívá ta, již jsem miloval velice a tajně. Helga. Na plnění povinností manželských si netroufám též z jiného důvodu. I přes pohnutou minulost Andělčinu stále vidím cudnou dívku, která v ní, přes předčasnou válečnou dospělost, přece jen pořád dřímá.

Kapitola 31

Kolik že to vlastně ještě mám životů? Monotónní škrábání brambor v naprostém tichu je ideální doba pro drobnou reminiscenci.

První kočičí život jsem vyčerpala v desíti letech. V dětském domově ve staré Orlové, na Lazecké ulici. Dnes již tento objekt dávno nestojí, důlní činnost narušila statiku, a musel být zbourán. Na jeho místě je pouze zatravněná plocha a pár zbytků z plotu. Nic víc. Jen vzpomínky na našeho „taťku“. Jediný vychovatel v celém osazenstvu žen. Milý a usměvavý člověk, s hnědými vlnitými vlasy, mírného obličeje a vybouleného bříška. Tenkrát mu bylo něco kolem třicítky. Kdekterá teta si na něj určitě myslela. Jistě i z řad vdaných by se našla svolná duše. Ale on měl vždy v první řadě na mysli jen nás. Děti, chovance. Hlavně se staral o ty, kteří měli privilegium spát sami ve svém pokoji. V celém domově jsme byli jen čtyři takoví. Jedna dívka – já – a tři chlapci. Zhruba stejného věku. Byli jsme jeho čtyři oblíbenci. Říkal nám „moji mušketýři“. Každému z nás, když měl večer službu, chodil číst pohádku. A každého během čtení hladil mezi nohama, prý to tak tatínci svým hodným dětem dělají. Jak jsme měli vědět, kde je pravda, když jsme nikdo opravdového tatínka nepoznali? Po pár týdnech hlazení už bylo hůř. Tak jsem v šesti letech, jako malé střapaté děvčátko, poznala, co dokáže ukazovák s příkladně zastřiženým nehtem. A moje panenství vzalo za své. Bolest byla nepopsatelná, k tomu trocha krve. Jako by mě někdo zdola mučil žhavým železem. „Taťka“ tento akt nazval důkazem důvěry a osobní statečnosti. Zavázal mě mlčením, a od té doby mi vždy pohádku četl s ukazovákem v mé malé pipince. Pokaždé to bolelo, ale už ne tak šíleně jako poprvé. Každý večer četl čtyřem dětem pohádky. Každému zvlášť. A každý večer měl čtyřikrát ukazovák ve čtyřech různých tělesných otvorech. Kluci u toho leželi na břiše. To jsem se dověděla až o rok později, když jeden z nás prolomil bariéru mlčení. Pak jsme se všichni sobě jako čtyři malí spiklenci svěřili. Dávno jsme už uměli číst sami, jenže pohádkové privilegium si „taťka“ nenechal vzít. Celé čtyři roky jsem se o „taťkovi“ styděla komukoli říct. Kluci jakbysmet. Tety by nám nevěřily, a ostatní děti? Ty by se nám smály, myslela jsem si. Proto jsme nadále tajemství drželi v našem spolku čtyř. A já jsem jednou v lednu, akorát po čtení pohádky, vyskočila z okna. Z druhého patra, kde už nebyly mříže. Nádherně jsem těch pár vteřin v noční košili plachtila dolů. Naštěstí ne na holou zem, nýbrž do závěje. Byl to šok. Ledové sevření sněhu mě probralo k životu. Už jsem nechtěla umřít, ale ani být v tomhle domově. Bosky jsem tmou v minus deseti stupních utíkala přes velkou cestu až ke kostelu. Kostel má příznačné jméno Narození Panny Marie. Nevím, proč mě útěk vedl právě tam. Jenže na dlouhých schodech, které jsem už nedokázala zdolat, mě přepadla mdloba. Byla bych zmrzla, ale naštěstí kolem jela policejní hlídka. Zabalili mě do deky a odvezli mě do nemocnice. Prý to bylo na poslední chvíli. Půl roku jsem si léčila omrzliny na nohou. A hystericky křičela, když se nějaká hodná sestra z noční směny nabídla, že mi večer přečte pohádku. Do domova na Lazecké jsem se již nevrátila. Dali mě do děcáku na Kopaniny. Mezi cikány. Tam mi bylo dobře. Jediná světlé pleti. Ta, která vyskočila z okna. Ta, která si nikdy nenechá nic líbit. A hlavně jsem byla mimo dosah „taťky“. Divokost a živočišnost všech těch dětí s havraními vlasy okolo mě mi dodávala ještě více energie. Nesnesla jsem, když někdo někomu ubližoval. Se zatměním před očima byla okamžitě zjednána náprava. Ručně a stručně. Respekt měli i kluci o hlavu větší a pár let starší. Brzy jsem se stala přirozeným vůdcem celé naší smečky. A poznala jsem hodnou tetu Martu, která klidně mohla být mou babičkou. Naučila mě vařit, plést, vyšívat. Připravila mě na život v dospělosti. Jí jediné jsem se svěřila s pohádkovými večery na Lazecké. Dlouze jsme si o tom častokrát povídaly a myslím, že hlavně díky tetě Martě jsem dozrála v normální, neporušenou osobnost. Čtyři a půl roku života v děcáku na Kopaninách bylo nejkrásnějším obdobím mého života. Svůj první kočičí život jsem tehdy skokem z okna vyčerpala poměrně záhy.

Podruhé, už jako studentka střední vojenské školy, jsem se málem utopila během letního výcvikového kempu na Slovensku, v Čiernom Balogu. Třetí život mi ubyl při ostrých střelbách, kdy jednomu mému kolegovi nedošlo, že by se měl pohybovat se zajištěnou zbraní. To mi bylo necelých devatenáct. Čtvrtý život jsem vyčerpala během tak banální činnosti, jako je sekání trávy sekačkou. Nůž narazil v jednu chvíli na nějaký velký hřebík. Ten se odmrštil a vzápětí jsem ho měla zabodnutý ve stehně. Hřebík jsem si v panice vytrhla a jasně červená krev ze mě tryskala v pravidelných intervalech jako Křižíkova fontána. To už jsem tenkrát znala Říďu. Ten byl někde poblíž, letěl ke mně, a když viděl, co se děje, roztrhal košili, rychle našel nějaký kus šutru, který přiložil na pulsující díru po hřebíku, a celé to pevně zavázal cáry košile. Vznikla z toho taková hezká tlaková zátka. Nevím, jak mě v nemocnici dali dohromady. Prý spotřebovali asi osm krevních konzerv. Po měsíci jsem už s klukama hrála fotbal. Pátý pokus na mě příroda nachystala v poporodním krvácení. Anetka už byla na světě, čekalo se na placentu, sestra mi píchla oxytocin a pak se tam uvnitř cosi utrhlo. Zase krve jako z prasete. Primář říkal, že kdybych nebyla v takové vynikající tělesné kondici, Anetka by ztratila maminku.

No a pak celých třicet let nic fatálního, až dnes. Vypotřebovala jsem svůj šestý život před vchodem do vily na Sadové. Měly by mi teoreticky zbývat ještě tři, ale jeden nikdy neví. Pokoušet osud nehodlám. Ještě že se na mě mých šest cest na hranici mezi životem a smrtí nijak nepodepsalo. To bych třeba Patrikovi v panice uzmula jeho superostrý jateční nůž, seřvala ho na tři doby a vyděsila k smrti. Jenže děcko je to šikovné, pod dohledem, nechci mu bránit v poznávání světa. Zrovna má v rukách poslední bramboru. Dává si záležet. Úhledně nakrájené kousky hází do hrnce k ostatním, a když se na mě podívá, jeho oči jiskří vzrušením:

„Vidíš, Bo, jak se to dělá? Teď jsem ti to ukázal, abys příště už mohla krájet sama,“ odzbrojuje mě v jediném okamžiku. Teď teprve ve mně něco povoluje. Jdu k němu, opatrně mu beru nůž z ruky, ukládám ho do dřezu a až pak svého vnuka poprvé v životě pořádně obejmu:

„Ty můj malý brepto,“ hladím ho po vlasech a slzy, které se nedají zadržet, mi zase tečou po tvářích v jedné přívalové vlně. „To víš, že už to budu umět, krásně jsi mi ukázal, jak se krájí,“ šeptám mu do vlasů a vím, že bych se pro něho kdykoli byla ochotna rozkrájet.

Zápis v deníku 19. 8. 1942

Přece jen to přišlo. Před deseti dny v noci. Těsně před čtvrtou hodinou ráno. Zvonek, gestapo, domovní prohlídka. Právě v době, kdy jsem si již myslel, že je všechno za námi. Že už je všechno očištěné, v pořádku. Celý dům naruby. Věci vyházené ze skříní. Kroupy, mouka, čočka a jáhly vysypané v kuchyni. Rozbitý porcelán, rozřezané matrace. Nenašlo se bohudík nic kompromitujícího. Radiopřijímač pro příjem kmitočtů v zakázaném pásmu mám již dlouho bezpečně ukrytý ve sklepě. Ten oficiální, s pověšenou kartonovou kartičkou, že poslech zahraničního rozhlasu se trestá káznicí nebo smrtí, zůstal nepovšimnut. Nenašli zhola nic. Odškodnili se tím, že alespoň odvlekli Andělku. Opilý Wagner jistě již věděl, jakými zkouškami si moje novopečená paní bude muset projít. Marné byly moje protesty, marné volání o pomoc. Tupá síla slavila tentokráte vítězství. Hrubý kopanec do levé holeně vzal mi alespoň nepatrnou naději na zvrácení události. Svíjel jsem se na podlaze se zlomenou nohou, uprostřed všeho toho nepořádku a utrpení, které si konečně našlo cestu i za dveře této vily. Andělka, ještě vlastně dítě, zachovala překvapivě klidný obličej. Myslím si, že v skrytu duše něco podobného očekávala. Pouze její oči, vyděšené oči s hrůzou rozšířenými zřítelnicemi, hledaly nějaký záchytný bod. Nakonec se naše pohledy setkaly. Uhnul jsem jako první. Všichni zmizeli během chvíle. Poslední věta, kterou jsem slyšel, zněla přibližně – „Určitě bude tomu starému parolovi chybět.“ Venku zahřměl silný motor jejich steyeru, pak klid. Zůstal jsem sám na podlaze, ponechán svému osudu, omdlévaje bolestí. V domě nikdo. S největším úsilím doplazil jsem se k vrátkům, pozpátku, jako rak. Zpola v mrákotách, na chodníku před domem, našel mě za svítání mlékař. Pomohl mi zavolat pomoc a slíbil, že zaopatří naše tři slepice na dvorku. Dostal jsem se do špitálu na Fifejdách.

Ležel jsem deset dní na lůžku s nohou v sádře na protizávaží. Navštívil mě sám starosta Beier, nebyl nadšený ze skutečnosti, že na gestapo je i sama strana krátká. Popřál mi zdraví a vyseknul na rozloučenou ukázkový pozdrav. Když mě propustili, nešel jsem daleko. Hned vedle na služebnu gestapa. Tam ztropil jsem skandál. Stráže SS nepustily mne dovnitř, alespoň berlí tedy bušil jsem do dveří. Pohrozil jsem Wagnerovi sankcemi za ohrožení chodu kanceláře starosty. Neměl jsem již nic do ztracení. Požadoval jsem okamžitého propuštění Andělky. Nedělali si z toho nic. Nejsem pro ně plnohodnotným protivníkem, ještě nyní, zpola chromý a sláb. Okolojdoucí lidé raději dívali se stranou, dá se předpokládat, že prožívali okamžiky tichého štěstí za to, že nemusejí být na mém místě.

Stella ze svatební cesty přijede až zítra. Našel jsem v poštovní schránce dvě pohlednice od novomanželů. Ještě ani nevědí, že moje novomanželka je nyní kdoví kde. Nemám žádných zpráv a propadám beznaději. Celá vila byla po dobu mé nepřítomnosti zcela jistě prohledána. Patrně nic nebylo objeveno, jinak by mě nepustili domů. Dnes jsem celý den snažil se ukliditi napáchaný nepořádek. Šlo to velmi pomalu a zdaleka není vše hotovo.

Kapitola 32

Oběd byl vynikající. O steaky se zkušeně postaral Říďa, protože když se jedná o maso, nezná bratra. Mě pustil jen k bramborům. Tak teď všichni sedíme v kuchyni, Aneta je unešena ovládáním kávovaru přes mobil a právě si prosí třetí šálek. Patrik se na židli ošívá, už by nejraději něco dělal. Říďa vykládá příběhy z dovolených, třeba jak kdesi v severním Norsku ulovil malého tuleně a zmraženého si ho přivezl domů. V celku. Vypadal jak zmrzlý spací pytel, ale chutnal báječně. Jako sele. Také to mám v čerstvé paměti. Aneta na to dělá ksichty, že by krásné tulení mládě nikdy nesnědla. Vím, že by se ládovala, až by měla boule za ušima, ale k takovému poznání se holt musí dozrát. Říďa jí nadhodil, že dnes byly k obědu steaky ze sotva odstaveného telete, a nijak jí to nevadilo. Říďa nikdy nebyl pokrytec. Vypadá to, že ti dva budou ještě mezi sebou jiskřit. A kdo ví, jak dlouho tady na Bunčáku budeme muset zůstat. Někdy to začne jemným špičkováním přes ironické narážky a končí zraňujícím sarkasmem. Tohle nemůžu dopustit. Žádné špičkování! Odvádím pozornost obou na irskou whisky, kterou si určitě dáme po večeři. Po obědě Aneta s Patrikem odcházejí do svých komnat, na chvíli si lehnout. Sama jsem to navrhla a oba kupodivu souhlasili. Zůstávám v kuchyni s Říďou sama:

„Tuš co, Babino, jak to celé vidíš?“ okamžitě spustí Říďa a prchavé okamžiky slasti z obklopení rodinou mizí v nenávratnu. „Měli bychom přejít do ofenzivy, protože příště si na nás přinesou panzerfaust, a to už nerozchodíme…“ docela zbytečně dodává. Myslím na to samé:

„Ono se lehce řekne – ofenziva. Sám víš, že je to vojenský termín. Na jedné straně jedna armáda, na druhé druhá, jedna útočí, druhá se brání. A naopak. Kdo jsou ti, co po nás jdou? Kde jsou? Jak na takové neviditelné chceš zaútočit?“ prsknu jako kočka, kterou už omrzelo hraní s mašličkou.

„Na neviditelné můžeme zaútočit jedině neviditelně. To se dá uskutečnit jedině přes Františka. Není možné, aby něco nevyšňupal. Jako nejslabší bod se jeví Kamil Hagger. Toho musíme vyprovokovat k aktivitě,“ dedukuje docela logicky Říďa. „Pak by nás měl dovést na stopu k Čučičovi. Pamatuj, že na jeho hlavu je vypsaná odměna. Pomyslný tendr na tuto zakázku jsme vyhráli a v autě ještě pořád máš krásnou zálohu,“ připomíná mi další noční můru. Ne peníze, ale hon na gangstera, co odpravil kmotra Mrázka a další nepohodlné.

„Tak mě napadá,“ zavrtím se na židli, „co když se Čučič nějakými cestičkami, které na vnitru určitě má, dozvěděl, že po něm půjdeme? Možná se nás snaží dostat dřív, než dostaneme my jeho?“ usrknu si svoje třetí espreso po obědě a těším se na příval kofeinové inspirace.

„Nemyslím si,“ zamyšleně si mne drátěné strniště na bradě Říďa. Suše to do ticha místnosti šustí. „Karlos by mi dal vědět, kdyby zavětřil únik informací,“ staví docela na vodě svou dedukci, jenže tím přilije oleje do ohně. Pak už se nedám zastavit:

„Jsi padlý na hlavu? Podle čeho usuzuješ, že by ti Karlos dal vědět? Ten odjakživa chránil svoje zájmy. Jste snad pokrevní bratři? Jako Vinnetou a Old Shatterhand?“ rýpu do něho. „Kdyby šlo do tuhého, tak si piš, že by tě klidně hodil přes palubu, ty pomatený altruisto!“ zvyšuji lehce hlas a mířím na něho ukazováčkem. Vím, že teď už to bylo do živého. Říďovi zrudnou tváře a nafoukne se jako horkovzdušný balón před vzletem. Možná jsem to trochu přehnala. Možná hodně. Ještě že jsme k obědu neměli hrachovou polévku, smažený květák a hruškový kompot. To by stačilo otevřít okno, a odletěl by kamsi do prostoru. Takhle jen naprázdno scvakne čelisti a zaskřípe zuby. Ví, že mám pravdu. Jenže to není zdaleka všechno, co mě tíží:

„Mluvíš o nějaké ofenzivě. Jenže, přiznej si to konečně, vlastně ani nemůžeme vylézt tady z toho bunkru. Nikdy nevíš, kdy se zase někdo objeví. Jaká ofenziva?“ musím si ještě přisadit. „A ne abys mi tvrdil, že je to tvoje válka. Podobnou blbinu jsme už viděli v kině!“ zase nabírám na obrátkách. „Je mi jasné, jak to myslíš. Vlastně si jenom přeješ, aby Karlos zůstal i nadále tvým nejlepším kamarádem, na kterého se můžeš spolehnout. Jenže ty vlastně už žádného kamaráda nemáš! Jenom horu známých, kteří s tebou kamarádí, protože máš prachy. Tak to je, jenom si to odmítáš přiznat!“

Netuším, jakou očistnou sílu má můj proslov. Říďa i nadále zachovává kamennou tvář se zrudlými tvářemi. Naprosto přesně vím, jak se to v něm mele. Jasně, zachránil nám teď život, ale taky se předtím mohutně zasloužil o jeho ohrožení. A když to tak všechno proberu, má už jen mě a Františka. Na nás dva se může plně spolehnout. Jenže co když mu ten náznak nedojde? Raději mu to řeknu ještě jednou:

„Když si pořádně sesumíruješ, s kým opravdu můžeš počítat a kdo tě v žádném případě nepodrazí, tak ve svém okolí najdeš dva lidi. Slovy dva. Františka a mě. Na tom se dá stavět, co?“ Snad si je toho vědom, když prohlašuje:

„Dejme tomu, že všechno, co jsi mi tady řekla, je pravda. A že celé milé vnitro hraje dvojí hru. Nejlepší by pro ně bylo, kdyby se zbavili jak Čučiče, tak nás, protože vlastně víme hodně. Jsme pro ně časovaná bomba. A jak říká Karlos, jeden nikdy neví.“ Vypadá u toho docela schlíple. Jako by mu zloději ukradli hračky. Utěšovat ho ale nemíním:

„To si piš, že je to pravda. Důležité je, co uděláme my, a také to, co naši protivníci předpokládají, že uděláme,“ začínám se pomalu dobírat nějakého náznaku strategie. Skočí mi do řeči, jako by najednou chytil druhý dech:

„Mám dojem, že bychom neměli panikařit. Pěkně si všechno promyslet…“ To má sice pravdu, na můj vkus už ale promýšlíme dost dlouho, a stejně v konečném součtu prohráváme na body.

„Nehraje mi tady jedna věc,“ skáču mu do řeči tentokrát já. „Kdyby se nás někdo chtěl skutečně zbavit, už by to dávno udělal. Z toho logicky vychází, že naši neviditelní protivníci nás chtějí vyprovokovat k chybě. Čekají na ni. Teď nám vlastně ještě o život nejde. Až se vlámou do vily a uzmou obrazy, na které jsi je bůhví proč nalákal, pak budeme v opravdovém nebezpečí.“ Zamyšleně kýve, že to všechno nějak tuší:

„Říkali jsme tomu průzkum bojem, pamatuješ?“ začíná se ozývat bývalý důstojník v Říďovi. Jasně, že si to pamatuji. Vlastně na nás zaútočili a čekají, co uděláme. Aby nás pak mohli dorazit. To je jasné. „Všichni, co ve vile byli, vlastně Kamil, Čučič, pak ti dva ze Zlína a Kroměříže, patrně došli k jednomu společnému závěru. Totiž že zabezpečení vily bude i pro ně oříšek. Stejně jako vstup do firmy a také tady ten dům…“ dodává s jasnou pýchou v hlase, jak dobře alespoň tohle vymyslel a provedl. Skládanka najednou začíná pasovat:

„Takže chceš říct, že slabým článkem je můj byt. Ten nemá kromě pořádných futer a dobrého zámku nic dalšího. A ještě se do něj dostaneš od Honzika zdola.“ Začíná mi náhle svítat. „Ke mně domů asi nepůjdou, koneckonců tam ani nic není. Ale víš, co by jim tím pádem pohodlně stačilo? Dostat Františka a přinutit ho, aby jim předal všechny kódy!“

Zápis v deníku 27. 8. 1942

Jak jsem předpokládal, Stella se hned po příjezdu domů zhrozila. Zcela ji šokovalo zatčení Andělky. Ihned začala osnovati plán na její propuštění. Je to taková horká hlava. Jakmile se do něčeho pustí, nepovolí. Už ji za ta léta znám. Nezbývá doufati ve dvě věci. Že je Andělka ještě naživu a že veškerá tajemství, která s sebou nese, z ní nikdo nevypáčí. Dokážu si plně představiti, co všechno chudák děvče zakouší. Udo Hase prozatím nehodlá se nastěhovati k nám do vily. Má strach, vidím to na něm. I v kanceláři vyjadřuje se velice rezervovaně a raději se dívá jiným směrem než na mě. O Andělce ještě pořád nemám žádných zpráv. Ani po urgencích u Herr starosty. Též spojení s gestapákem Antonem Steifem bylo přerušeno. Nevím, jak jej kontaktovati, aby nevyšla najevo jeho spolupráce s Tamarou.

Cestou z úřadu domů se mi zdálo, že na protějším rohu zahlédnul jsem postavu Josefa Kohutka. Pokud to byl on, tak je již z vazby venku a může kout své pikle. Nemohu rychle choditi, a než jsem přišel blíže, onen člověk zmizel.

Celkově mám nyní zvláštní pocit, jako by můj život odehrával se v jakémsi vzduchoprázdnu. Stav krátkého naplnění s Andělkou zmizel. Neřekl bych nikdy předtím, jak mi tohle děvče bude nyní velmi chybět. Každý večer vedu s ní fiktivní rozhovory a představuji si, jak by na má slova asi reagovala. Dívka ve věku osmnácti let jest díky válce duševně stejně stará jako já. Jsem si vědom, že pro mou osobu to není právě nejlepší vysvědčení.

Noha již dávno nebolí, leč svědí velmi a začíná pod sádrou nepěkně zapáchat. V úřadu jsem vždy jen na krátkou, nezbytnou dobu, přec jen mám mít klid, aby kosti dobře srostly.

Karl je nyní zcela zavalen prací, hladový průmysl válečný požaduje stále větší sousta a kapacity dělnické již dosahují maxima. Ostrava nachází se nyní ve stadiu klidu. Každý, kdo může, pracuje. A když pracuje, dostává mzdu. Vyšší než kdekoli jinde. Stella tomu říká předplacený klid. Pro všechny úřednické antisemity. Pro kdejakého hejhulu v rajtkách a černých holinkách.

Dnes jsem po dlouhé době poslouchal večerní relaci – Volá Londýn. Wehrmacht překračuje Don, stahuje se kolem Stalingradu, obsazuje ropná pole na Krymu. Spojenci u francouzského Dieppe rozprášeni. Otevření druhé fronty nemožné. Pokračují velké transporty z ghett v Terezíně, Lodži, Warszawě do různých KL, zejména na východě bývalého Polska. Nemohu to poslouchati. Mé uši si žádají jiných zpráv. Rád bych se dozvěděl, jak si vede Klaus Kubiczek a jeho děti. Ta jedna jediná pohlednice, o které nota bene vědělo i gestapo, jen naznačila, že jsou v pořádku. Od té doby uběhlo již mnoho vody. Mnohé se mohlo změnit. Nezbývá než obrniti se svatou trpělivostí a vyčkávati, jako doposud.

Kapitola 33

Říďa ihned volá na firmu. Pevná linka u Františka v podkrovním kutlochu zvoní a zvoní. Nic. Žádná odezva. Mobil se hlásí jako nedostupný. Jenže to ještě nemusí znamenat tragédii. Jak znám Františka, pevnou linku může mít ztlumenou a o mobil se nestará, vždyť je neděle. Třeba si jen zdřímnul, vždyť celé noci cosi vymýšlí. Takže zásada číslo jedna – nepanikařit. Přesvědčit se. Jenže. Jedno velké jenže. Máme tady ještě děti. Jedno třicetileté a druhé pětileté. Obě v tomto městě ještě docela bezbranné. Vím, že to není Říďův problém, ale můj. A já je nemohu opustit nebo ponechat napospas osudu. Nikdy bych si neodpustila, kdyby o mně začaly smýšlet podobně jako já o svých rodičích, které jsem jakživ neviděla:

„Půjdu se nahoru podívat, co dělají ti dva cestovatelé. Pak musíme za Františkem, a ještě mě cosi napadlo. Běž se nachystat, povím ti to cestou,“ volám na Říďu a upaluji po schodech. V pokoji pro hosty vládne idyla. Otevřené střešní okno pouští dovnitř čerstvý vzduch, pokud se o čerstvém vzduchu dá v Ostravě vůbec hovořit. Aneta s Patrikem leží pod peřinou v lůžku a dívají se na pohádku v televizi. Stará, černobílá pohádka z roku 1975 je pro Patrika zážitkem. Přicházím právě v okamžiku, kdy si herec Josef Kemr v roli žebráka plive do širokého, rozedraného rukávu, aby vyjádřil opovržení nad nezvedeným ševcem. Patrik, zvyklý na současné animáky ve 3D, u toho volá – fůůůůůůj a řehtá se na celé kolo. Asi mu všechno připadá k smíchu, nechutné a odpudivé dohromady. Aneta se směje, protože se směje Patrik, a domino efekt působí i na mě. Také se mi začínají dnes poprvé zvedat koutky směrem nahoru.

„Nebudu vás rušit,“ polohlasem se vloudím do děje, „ještě s Říďou jedeme na chvíli ven. Musíme. Nikomu neotevírejte a nikam z domu nechoďte. Ani na zahradu. Stejně bude zamčeno. Jasné?“ Připadám si jako maminka koza, která nabádá kůzlátka k poslušnosti.

„Ano, mami, provedu,“ odpovídá Aneta. Cítím z toho trochu despektu, asi v návaznosti na její dětství, kdy jsem musela často nenadále mimo domov a nechávala jsem ji o samotě. O víkendech samozřejmě také.

„Jasně, Bo, dej mi pusu,“ volá Patrik. „A neboj, budu mamku hlídat,“ ujišťuje mě a najednou přesně nevím, kdo je moje dítě a kdo vnouče. Pusu dávám oběma. Zavírám dveře, a aniž bych chtěla, ještě slyším pár slov z oné pohádky:

„To je bída, ševče…“ Nechápu, jak se na to můžou dívat.

Nasedám k Říďovi do auta, které jako by netrpělivě čekalo na vypuštění z arény. Sotva se otevřou vrata garáže a mříž venkovní brány, vystřelí do prostoru jako v akčním filmu. Vše se za námi zavírá, jenže to už mydlíme do kopce a necháváme Bunčák daleko za sebou:

„Tak mě ještě napadlo, co kdybychom se jen tak šli mrknout na tu stavbu, ze které se střílelo?“ navazuji plynule na svou myšlenku ještě z kuchyně. „Střelec určitě zaregistroval, že se auto pohnulo směrem k němu. Rychle se sbalil a neriskoval střet. Něco tam po něm mohlo zbýt.“ Snažím se nedat najevo, že bych nejraději byla někde hodně daleko i s Anetou a Patrikem. Někde v bezpečí. Třeba v zoo ve Vídni. Určitě bychom se ládovali k zbláznění dobrým sachrem. Místo toho mám neumytou hlavu, zpocené nohy a na sobě už dva dny jedny gaťky. Ale co, ve středověku také leccos přebíjeli parfémem. Malá lahvička vody od Gucciho v kabelce to jistí. Koneckonců, Říďa takové věci neřeší. Na to má doma jednorázovou Libušku, která přijde zítra večer a postaví ho do latě.

„Babino, proč jsi nezůstala u sboru? Dneska jsi mohla být třeba elitní detektiv, dacani z okolí by se houfně třásli strachy, nehledě na výsluhy…“ ušklíbá se Říďa v souvislosti s mým návrhem. Jenže mě neošulí. Taková ta jeho ironie je vlastně pochvalou, kterou se nikdy nenaučil normálně vyjádřit. Kdybych použila překladový slovník z jeho jazyka do běžné lidštiny, znělo by to asi takhle:

„Babino, ty jsi ale hlava. Samotného by mě nenapadlo jít se mrknout do domu, odkud se střílelo. Ještě že tě mám.“ Tu babinu mu velkoryse odpouštím a raději nic neříkám. Stejně už jsme u firmy.

„Počkej tady, jen se mrknu dovnitř, a jedeme na Sadovou,“ přebírám iniciativu. Stejně by to ani jinak být nemohlo. Po zkušenostech z nedávných dní není dobré nechávat venku auto bez dozoru.

Odemykám hlavní vchod, zámky nejsou nijak porušené. Dobré znamení. Volám ještě z dolní chodby:

„Františku! Haló, chlape!“ Až pak si uvědomuji, že slyším patnáctivteřinové odpočítávání alarmu. Pípání ukrajuje poslední sekundy, když zadávám pětimístný kód a rozsvítí se zelená. Jak to tak vypadá, na firmě nikdo není. Spěchám nahoru. Potemnělé obrazovky monitorů mě překvapují. Takhle jsem to již dlouho neviděla. Zeleně blikají akorát světýlka velké kisny serveru. Nevidím žádný náznak násilí. Rozkopaný spacák na polním lůžku svědčí o tom, že se stlaním si František hlavu nedělal. Na stole mezi haldou papírů a součástek leží jeho vybitý telefon.

Co nejrychleji dělám tytéž úkony co při vstupu, akorát v obráceném pořadí, a jsem zase u Řídi v relativním bezpečí jeho červeného monstra:

„František tam není,“ hlásím mu jako předsunutá hlídka. „Vypadá to, že někam odešel. Jenže telefon má vybitý a leží mu v kanclu na stole.“ Vidím, že Říďovi se to nelíbí:

„Jasně jsem mu, kurva, říkal, že nemá nikam chodit,“ dotklo se ho, že František nedbal jeho příkazu. Ale na druhé straně je neděle odpoledne a František není žádný Říďův nevolník. Také určitě potřebuje trochu soukromí.

„Možná si jen odskočil pro něco do obchodu. Nebo šel do kina. Nebo tak něco,“ obhajuji trestuhodnou nepřítomnost našeho geniálního ajťáka. „Bylo zakódováno. Žádný vzkaz napsán nebyl. Určitě se brzy odněkud vynoří, tak se hned neplaš, dědku,“ uklidňuji situaci, jenže se mi to dvakrát nedaří.

„Hovno,“ slyším do zvuku vytáčeného motoru, kde automatická převodovka má co dělat, aby stíhala neurvalé dupnutí na plynový pedál. „František a kino? Kde žiješ? A na co by asi tak šel? Na Hvězdné války? Těch si užije dost v kyberprostoru. Jídla má na firmě plnou lednici. Sám jsem to kontroloval,“ zase nebezpečně rudne v obličeji. Jeho vousy mi připomínají odporové dráty, které sají energii z okolí a žhaví pokožku. „Jedeme k němu domů a tam se uvidí,“ staví mě radikálně před hotovou věc. Najednou mi došlo, že vlastně ani pořádně nevím, kde František bydlí:

„K němu domů – a to je kde?“ opatrně se ptám, protože tahle neznalost může u zdivočelého Řídi způsobit erupci vzteku. Jako každý cholerik rychle vzplane a rychle zhasne. Nejhorší jsou okamžiky mezi tím.

„No tak to je dobré, stařenka si nepamatuje, kde František bydlí. Co bys dělala, kdybys na to byla sama?“ sám sebe zbytečně rozpaluje doběla. A hned si na otázku i odpoví, aniž by mi dal prostor na mou odpověď: „Tak to ti hned řeknu. Byla bys pěkně v prdeli! To bys byla!“

„Na to mám přece tebe, lásko, abys to věděl,“ hlasem mírným jako čerstvě ostříhaná ovečka mu hasím plameny vášně. Za ty roky člověk přece jen něco pochytí. Sice občas riskuje, že nezemře přirozenou smrtí, ale i tohle patří k životu. Jenže eskalace emocí pokračuje:

„Jak jsme kdysi dávno mohli celou dobu žít bez mobilů? Jak jsme se bez nich mohli, kurva, vůbec na něčem domluvit? On si bez mého vědomí lítá kdoví kde, není dostupný, ty jsi svůj rozšlapala, co teď já?“ ječí jako pan nejspravedlivější mezi spravedlivými, načež se poplácá po kapse a zčistajasna zjihne: „No a já jsem ten svůj nechal doma.“

Situace je v celé své tragičnosti tak komická, až vybuchnu do záchvatu osvobozujícího smíchu a nemůžu přestat. Po pár vteřinách vidím, že ledy jsou prolomeny. Pan neomylný pochopil, jakého blbce ze sebe právě udělal. Začínají mu cukat koutky a nakonec se řehtá společně se mnou. Pak mě plácne po koleni:

„Promiň, taky mám nervy v prdeli,“ vyráží mi dech, protože to je za celých čtyřicet let poprvé, co slyším, že by se za něco omluvil nebo přiznal své aktuální rozpoložení, a to dokonce v jediné větě. Zkrátka nemám slov.

Zápis v deníku 1. 9. 1942

Neslýchané. Dnes nalezl jsem ráno v botě, před cestou do úřadu, malou kuličku. Vypadala na kus zmuchlaného papíru. Chtěl jsem ji vyhoditi, jenže vrtalo mi hlavou, jak se mohla do boty dostat. Včera nic podobného v botě nebylo, byl bych si jistojistě všiml. Po bližším zkoumání objevil jsem, že je tam cosi napsaného. Drobným písmem, ostrou tužkou na jemném papíru. Nemohl jsem text bez brýlí vyluštiti. Kulička přes den ukryta na bezpečném místě. S velkou mírou netrpělivosti vše odloženo až na tuto noční hodinu, kdy okolí již spí, a já mohu se věnovati této záhadě. Je to psaní od Andělky. Pracně nyní za pomoci lupy čtu větu po větě, vše přepisuji a svěřuji zde tomuto deníku.

Můj drahý Johann, přemilená Stello, náš společný přítel a spojenec, kterého nemohu jmenovat, ale stejně víte, o koho jde, mi dnes sdělil, že v nejbližších dnech čeká mě cesta do pracovního tábora v Horním Rakousku. Přinesl mi tento papír a tužku a slíbil, že doručí vše bezpečně až k Vám. Pokud tohle čtete, svůj slib dodržel a splnil.

Chci Vám jen říci, že za všechny okamžiky ve Vaší společnosti jsem Vám velmi vděčna. Na chvíli udělali jste ze mě opět hrdého člověka. Tady, v káznici, ale hlavně během výslechů, již nejsem opět člověkem. Troufám si říci, že byste mě nepoznali. Jsem jen zkrvavená hrouda masa s odumírajícím vědomím. Předvčírem v noci na cele vytrhala jsem si všechny vlasy, aby neměli mě za co tahat a tím trápit. Stejně již kysličník odrůstal a objevovala se jejich původní, tmavá barva. Neměla jsem co ztratit. To jsem si myslela. Když to ráno strážný zjistil, vše hlásil. Přijela eskorta, sebrali mě i s mými vlasy a následoval výslech na Senném trhu. Chumáče vlasů nacpali mi do úst i nosu – prý místo snídaně. Začala jsem se dusit a dávit. Po chvíli mě opustilo vědomí. Kopali do mě tak dlouho, až jsem opět přišla k sobě. Jestli před tím byly výslechy utrpením, nyní zažila jsem očistec. Za pomocí důmyslných pomůcek vytrhali mi všechny nehty na rukou. Pak ochlupení tělesné z podpaží i třísel mi po hrstích vytrhali a smáli se u toho. V ústech mi kovářskými kleštěmi udělali inventuru. Nyní mi zbývají poslední dva zuby. Býkovcem rozsekali mi chodidla na fašírku a kopáním odrazili ledviny. Na závěr mě, nemohoucí stát na nohou, všichni tři moji mučitelé vydatně pomočili. Wagner, Kampf a Geier. Říkali, že to mám odměnu za výslužku, kterou jsem jim osobně přinesla ze svatby. Vpravdě nenašli byste na mém těle místa bez modřin, spálenin a zanícených jizev. Skutečný důvod, proč jsem zde, však je, že chtějí najít něco na Johanna. Mě odvlekli bezdůvodně, na člena strany si takto zatím netroufají. Pořád se ptají, s kým se stýkáš, kam chodíš, jestli spolu spíme. Na otázku, proč jsme se rozhodli ku sňatku, odpovídám vždy stejně – z lásky. Jinak neprozradila jsem nic, leč vůčihledně slábnu. Sotva již udržím tužku, se kterou píši. Náš přítel párkrát přinesl mi pod různými záminkami a s obrovským rizikem do cely trochu jodové tinktury, abych mohla alespoň nezbytné rány si ošetřit. Také kus chleba a vařené mrkve mi podstrčil.

To všechno ale není důležité. Čím více ran dostávám, tím více posiluje se ve mně nenávist. A chuť žít, oplatit jim vše. Náš přítel s Vámi, moji drazí, zůstane ve spojení. V blízkých dnech očekávejte od něj zprávu nebo další instrukce. Já sama možná již zítra budu na cestě do míst velmi vzdálených. Tuším, co mě tam asi čeká. V tom lepším případě Genickschuss. Však vězte, že celou dobu myslím na Vás a také na svou první rodinu.

Líbá Vás vroucně Vaše Andělka

Zlatá naše Andělka. Slunce v zamračeném dni. Vánek na poušti. Kdo ví, co s ní ty zrůdy ještě provedou. Už jsem oficiální cestou vyčerpal všech možností k jejímu propuštění. Na zbojnické akce nemám sil. A to mě zkrušuje zejména na duši. Budu však s velkým očekáváním číhat „našeho přítele“ a kojím se nadějí, že společně něco vymyslíme a Andělku ještě zachráníme. Zítra musím i Stellu seznámiti s tímto listem. Toho se děsím velmi.

Kapitola 34

Dozvídám se, že František bydlí s maminkou někde na Osmáku v Porubě. To je přes celou Ostravu, pár kilometrů od Igorova pitevního hájemství. Říďovi hlásí palubní počítač dojezd nějakých osmdesát kilometrů, což by mohlo stačit. Jenže by do toho nesmělo přijít nic nenadálého. Raději nic neriskujeme a na nejbližší stanici doplníme žíznivému autu palivo. Jako správný nabourávač zaběhlých postupů a neustálý zpochybňovač přijatých rozhodnutí navrhuji:

„Co kdybychom se cestou nejdříve stavili na Sadové, omrknout ten barák, odkud se na mě střílelo?“ Snažím se u toho vypadat věcně. V žádném případě nehodlám hrát roli lehce vypočitatelného subjektu. „Jestli někdo vylákal Františka ven a pak ho unesl, asi bude čekat, že se dříve nebo později objevíme u něho doma. Pak past sklapne,“ vysvětluji Říďovi, jak nejracionálněji dovedu. „Nebo s ním už jsou někde na Sadové a rabují nám vilu,“ dodávám další alternativu, která také nemusí být daleko od pravdy. Fakt je ten, že bych zcela jistě oželela všechny cennosti, které tam jsou, výměnou za to, že František bude mít obě oči a nikdo mu nepřiškvaří ruku v oleji. Říďa cosi zamručí, ale odbočuje směrem k parku a na Sadovou. Projíždíme kolem krytého bazénu a honosné vily architekta Špačka. Před námi je bílá fasáda funkcionalistické stavby, která je již dlouho opuštěná. Říďa lehce přibrzdí a ukáže hlavou směrem k domu:

„Minulý týden jsem to koupil. A hádej od koho?“ zkouší mě jako žáčka základní školy u tabule. Jenže můj přehled nejlepšího realitního makléře ve městě je výborný:

„Pokud vím, tak dům patřil komusi z Baníku,“ mám na mysli nějakého bafuňáře legendárního fotbalového klubu. Co na tom, že ostravský fotbal skomírá, je na pokraji krachu a vlastně žije už jen z let zašlé slávy.

„Jo, přesně. Teď mají hluboko do kapsy, a to je příležitost pro nás, kteří máme kapsy plné,“ holedbá se nezřízeně Říďa. Připomíná mi tím jednoho otylého třídního chlubílka. Shodou okolností také ze základky. Ten mi byl už jako děcku tak protivný, až jsem mu jednou přiťápla jeho chleba s tlačenkou přes brýle na jeho vytlemený obličej. Lituji, že podobnou pochutinu s sebou dnes nemám. Už by si ji Říďa dávno seškrabával z tváří. Musím ho něčím zase trochu zklidnit:

„Když už tak všechno víš a můžeš si to dovolit, tak schválně. Co je na té tvé nové bílé vile kromě slohu ještě zajímavé?“ dotírám a vidím, že mu poklesla spodní čelist až skoro ke kolenům. Vyšel z něj však pouze jeden neartikulovaný zvuk. Proto si nenechám ujít okamžik triumfu:

„Tady v téhle vile za protektorátu, v srpnu 1939, jeden milý člověk jménem Oskar Schindler uskladnil uniformy polské armády. Tyhle uniformy si oblékli vojáci wehrmachtu a v nich v Gliwicích napadli své vlastní lidi. Vyprovokovali tak vlastně druhou světovou válku, ty hlavo!“ Říďa nevěří.

„Ty jako myslíš TOHO Schindlera?“ krčí obočí a nos v náznaku, že se zdráhá uvěřit mému výkladu. Připomíná mi kňoura. Vzhledem taky, ale spíše tím, jak se na něm promítají všechny utlačované emoce. Kňour je již asi patnáctým zvířetem v řadě, kterému je při troše dobré vůle podobný. Samojediný by z fleku mohl odehrát Orwellovu Farmu zvířat. Určitě by sklidil velké ovace.

„Přesně TOHO Schindlera myslím. Oskara, který dostal Oskara. A myslím to vážně. Měl bys občas i zapátrat v archivech, než něco koupíš,“ školometsky mu dávám najevo svou dočasnou kognitivní převahu.

„Přestaň mi věšet bulíky na nos a val se honem podívat do toho baráku,“ staví mě zase do reality. Úplně jsem zapomněla, že už jsme na místě. Sahám do odkládacího kastlíku pro baterku a mimoděk zavadím o cihlu peněz, které mám jako zálohu za dopadení Čučiče. Však mi neutečou, ale do doby, než bude úkol splněn, ať raději zůstanou na místě.

Vystupuji z auta a rozhlédnu se kolem. Pár pejskařů a seniorů, rodinka s dětmi na inlajnech. Běžný stav okolí parku v nedělním odpoledni. Žádné auto s nastartovaným motorem, nikdo narychlo se otáčející zády. Lehce si vydechnu. Slunce několika paprsky propíchalo šedivá mračna a vytváří nad městem fantaskní atmosféru. Jindy bych si vše užívala, dnes mám jiné priority.

Dostat se do objektu je hračka. Zedníci to naštěstí zabezpečili jen tak halabala, zkrátka jak je u nás zvykem. Vrátka nejsou zamčená a vchod do domu, zabedněný několika prkny, přímo zve na návštěvu. Vidím, že hřebíky v dolní zóně jsou vytažené, takže stačí deskami jen pohnout do strany jako kyvadlem, trochu se sehnout, a jsem uvnitř. Syrový pach čerstvé stavby mám ráda. Otřískané omítky až na cihlu, prach štípe v nose, ale vize nového interiéru už visí ve vzduchu. Schodiště do patra je bez zábradlí a na schodech poprvé vidím v prachu dvojici stop po botách s terénním vzorkem. Jedny, s hlubokým a jasným otiskem, vedou nahoru. Druhé, lehce mázlé, jdou opačným směrem. Jednoznačně lze poznat, že dolů se spěchalo. Vítej doma, můj statečný pistolníku.

V patře musím dávat pozor, samý volně ložený trám, poházené nářadí a kýble se zaschlou maltou. Zkrátka bordel na pracovišti. Takhle by to naši dělníci nikdy neudělali. Jenže v tom nepořádku se ve stopách přestávám orientovat, prohrávám nula jedna. Zastavuji se a v tichu naslouchám. Stavba neznatelně pracuje a trámy sotva slyšitelně povrzávají. Kdyby tady se mnou někdo byl, znělo by to jinak. Okenní otvory jsou prázdné, bez rámů. Čekají na osazení novými, doufám, že ne levnými plasťáky. Ve třetí místnosti konečně nacházím vyhlídku s nekrytým výhledem na verandu naší vily. Tady bych si zřídila stanoviště, kdybych měla splnit úkol. Dobrý přístup a bezproblémový únik. Rozhlížím se pozorně kolem, ale vypadá to, že tady nikdo s úmyslem odstranit mě nepobýval. Ještě zbývá jedna možnost. Podkroví. Vachrlatý žebřík, který tady patrně stojí od prvopočátku, je jedinou cestou nahoru. Střecha už je položená nová, nějaký vikýř tam snad bude. Protože jinak nevím. Baterka v ruce mi bude zavazet při cestě nahoru, proto nemám jinou možnost než doširoka otevřít pusu a zapnutou svítilnu chvíli přidržet mezi zuby. Ještě že tu nikdo z chlapů není, hned bych slyšela narážky na herečku v pornofilmu. Stopy bot, stejné jako před chvílí na schodišti, v prachu podkroví chytám do namodralého paprsku baterky. Zase cítím zježení celé šíje, to je dobré znamení. Za chvíli bych měla být u cíle. Prostor pod střechou není zas tak úplně ponořen v temnotě. Dvě bytelná střešní okna propouštějí dostatek světla. Přesto nechávám baterku zapnutou a jdu ve směru stop. Tedy nalevo od výlezu. Stará prkna vržou, i když se snažím našlapovat opatrně. Jestli tady ještě někdo je, určitě dávno ví, že už zde není sám. Ale zkušenost mi říká, že ten někdo je dávno pryč. Jsem na stanovišti střelce. Světlík je pootevřený akorát tak, aby se o jeho spodní hranu dala pohodlně opřít puška i s optikou. Tak tady na mě čekal. Už také vím, proč si vybral tohle místo. Protože z takové výšky nebude mít výhled stíněn velkým autem. Například Říďovým hummerem. Takže tady pan střelec musel být už ráno, viděl, jak odjíždíme za Igorem, a pěkně si počkal, až se vrátíme. Pak to spustil. Nejprve nechal pěkně nastoupit Anetu i Patrika a mě uložit kufry. Nemohu si pomoci, tady střílel skutečný humanista. Musel být asi hodně nervózní, soudíc podle mnoha stop, jak přešlapával z nohy na nohu. Pokusím se najít nábojnici. Pokud to byl profík, určitě ji na místě nenechal.

Paprsek baterky klouže po podlaze, kam venkovní světlo nedopadá. Vidím nejasné otisky tašky v prachové vrstvě podlahy. Tady si asi odložil bag. Na pravé straně od stanoviště. To ještě nemusí nic znamenat. Ze zkušenosti vím, že jakmile prázdná nábojnice po výstřelu opustí komoru, zpravidla se zatoulá na ta nejnemožnější místa. Zkusím hledat po rozích a temných štěrbinách. Pak si všimnu na staré omítce komína napravo od světlíku vyrytého nápisu ZOOM. Kdosi to tady čímsi ostrým nadrápal a opět to vypadá na docela nedávno. V následujícím okamžiku slavím konečně úspěch. Ve spáře mezi komínem a podlahou se v záři paprsku cosi zableskne. Propiskou vyrýpnu měděnou nábojnici. Nejprve k ní čichám a je jasné, že tady není zatoulaná nějakých dvacet let. Čpavý zápach po vyhoření prachové náplně je nezpochybnitelným důkazem toho, že na projektilu bylo, obrazně řečeno, napsáno moje jméno. Je to 7,62 x 54 R, naprosto běžné celoplášťové armádní střelivo s ocelovým jádrem a průbojným účinkem. Vlastně by se už ani nemělo používat. Vrtá mi hlavou jedna věc. Na těch mizerných sto padesát metrů by se přece musel trefit i tyflotik za dobré asistence svého psa. Tak proč ještě žiju? Tedy ne že by mi to vadilo. Tady něco nehraje. Navíc, z téhle vzdálenosti by díky hybnosti střely zřejmě neodolala ani bezpečnostní skla Říďova auta. Měl nás tady všechny pěkně jako na dlani…

Držím v ruce nábojnici a zároveň mám v zorném poli ten nápis. Jaký zoom to měl pisatel na mysli? Patří nábojnice i zoom k sobě? Je to o nějakém přiblížení? Ale čeho? Vrtá mi to hlavou a nemůžu na nic přijít. Po chvíli pozorování se mi zdá, jako by poslední písmenko lehce poodskočilo od ostatních. Na první pohled jsem to přehlédla. Po nepatrné korekci to je ZOO M. Mám z toho v hlavě zmatek. Ujela pisateli ruka, nebo to byl záměr? Jaké ZOO? Jaké M? Civím střídavě na nápis i nábojnici. Pak mě cosi osvítí. Jdu na to z druhé strany. Od nábojnice. Kdo z odstřelovačů by tohle staré střelivo ještě mohl používat? Zřejmě ten, kdo používá starou zbraň. Třeba Dragunov… Do toho by se to hodilo. Míťa mi naskakuje okamžitě. Při jeho konzervativním způsobu života se není čemu divit. Navíc Dragunov je pořád ještě mimořádná zbraň. Možná je velké M v nápisu odskočeno, protože je to podpis. Já blbá. Vždyť tohle je vlastně vzkaz. A ta nábojnice nebyla zatoulaná. Byla schválně u nápisu, abych si všimla. Už tomu rozumím tak, jak by nikdo jiný ani rozumět nemohl. Míťova zoo – tlupa jeho domácích zvířat v zahrádkářské kolonii, kde má obytnou maringotku. Tak tomu pyšně říkal, když jsme před nějakými osmi lety za ním naposledy byli. Musel spoléhat na to, že jeho zoo mám pořád v paměti. Náhle je mi to jasné. Míťa by na tuhle vzdálenost přece trefil hlavičku sirky otočený zády a mířící přes zrcátko jako na pouti. Takže mě chtěl vlastně jen varovat. A také věděl, že se dříve nebo později přijdu podívat na místo, odkud se střílelo, a napsal mi vzkaz, který bych si vyložila volně jako: „Nemohl jsem to udělat, přijeď, budu čekat u sebe v zoo. Míťa“

Zápis v deníku 11. 9. 1942

Další kontakt s přítelem – Antonem Steifem. Opět přes botu a v noci. Opět vniknul do vily zcela nepozorován. S kompletními instrukcemi a důrazem na to, že není tolik času, abych zůstával jen amatérským pomocníkem podzemního hnutí. Dávám se tedy k profesionálům. Kontaktní místo ode dnešního dne bude – světe zboř se – magistrátní spisovna. Takřka přímo pod nosem SD. Náš člověk je archivář Stanislav Gavenda. Toho dávno znám, jen jsem nevěděl, že se angažuje. Stačí k němu přijít a říct: „Prosím vyhledat zápis ze zasedání městské rady ze dne 14. 3. 1939.“ Když budu mít zprávu, odpověď bude: „Hned to bude, prosím o malé strpení.“ Musím pak odpovědět: „Pospěšte si, nemám času nazbyt.“ Vzkaz bude napsaný neviditelným inkoustem na sacím papíru. Na jeho přečtení musím použít chemikálii, kterou mi dodají. V případě, že nedostanu žádný vzkaz, bude odpověď znít: „Mám pocit, že před chvílí tady někdo právě pro tento dokument byl.“ Pro zprávy si mám chodit každé liché datum v pracovní době. Snad to nebude nikomu nápadné, protože spisovnu navštěvuji osobně poměrně často. Přes to všechno cítím se hodně nesvůj. Přece jen – špionem jsem nikdy nechtěl býti.

V posledním vzkazu v botě byla ještě zmínka, že připravují se transporty ostravských židů do Terezína. Vše končilo drobnou poznámkou, že Andělka čeká v Olomouci na transport do KLM. V Olomouci je o ni postaráno, dostala péči lékaře i pořádně najíst. V papírech, které s ní putují do lágru, má uvedeno RU. To znamená, že pokud se nestane zázrak, už ji nikdy neuvidím. Krve by se ve mně nedořezal. Proč vlastně se maří tento a mnohé další životy?

Naděje ovšem stále žije. Stella pokouší se přes svého manžela vyreklamovat Andělku a alespoň ji umístit na nucené práce v Reichu. Jsem v tomto směru skeptického spíše názoru. Nač by si měla rodina Hase páliti prstů?

Dnes nás navštívili filmaři z Berlína. Slovutné studio UFA. Celý den jsem jim byl k dispozici pro výběr lokací na nejnovější film pro potřeby strany. Navštívili jsme Karla v jeho úřadu a s ním pak i horké provozy celého Werku. Také válcovnu v Přívoze, šachty Jindřich a Alexander. Naposledy pak železniční depo v Kunčicích, které pro nový Südbau akorát bylo dostaveno. Námět filmu vymyslel údajně sám Vůdce. Mělo by to vyznít ve smyslu, že celá Evropa v jednotném úsilí za konečné vítězství. Celá Evropa. A vybrali si za vzorek mimo Říši akorát naši Ostravu.

Celý den mě bolela noha, musel jsem používat hole, bez které nyní nejdu na krok. Stella je pravděpodobně v naději. Svěřila se mi, že pozoruje změny na těle i duši. Ještě čekáme na lékařské potvrzení, nicméně pravděpodobnost je vysoká. Šťastná ovšem není. Ani já zprávou nejsem potěšen. Jenže tak to chtěla. Pochybuji, jestli ten nápad se sňatky byl dobrý. Vždyť Andělka je na cestě bez návratu a mé vnouče bylo počato se zarputilým národním socialistou. Co jsme tím získali?

Kapitola 35

„Starky, jedeme úplně jinam, než jsme chtěli,“ volám hned ze dveří na Říďu, aby už už popustil uzdu kobylám pod kapotou. Ukazuji mu nábojnici:

„Hele, ta je moje,“ chlubím se a je mi zvláštně lehce. Přece jen na člověka nestřílejí každý den a teď na hooooodně procent tuším, že to nemělo být doopravdy. „Pamatuješ, kde měl Míťa svou zahrádku? Kam chodil krmit slepice a králíky? Tam jedeme!“ zdůrazňuji poslední slovo a doufám, že si Říďa brzy vzpomene na nejkratší cestu. Zahrádkářská kolonie kdesi v Dubí. V ostravském Dubí. Pěkně mezi stromy, malý venkovský ostrov uprostřed města. Ve zkratce Říďovi popíšu, co jsem zjistila, nějak se mu to ale nezdá:

„Babino, tvoje dedukce už znám. Jestli jsi mimo mísu, tak tě roztrhnu a nedostaneš týden nažrat,“ zní jeho plané hrozby, ze kterých si dávno nic nedělám. Takhle totiž, kdysi před časem, vyhrožoval svému psovi, který ho sveřepě odmítal uznat za vůdce smečky. Dneska toho chudáka pejska plně chápu.

„Jsem si tak jistá, jako že nemám dva dny umyté zuby,“ durdím se, že si dovoluje pochybovat o mých závěrech, které do sebe krásně zapadají. Koneckonců, za chvíli se přesvědčíme. Uháníme po Mariánskohorské směrem ke Svinovu, Říďa ždíme z auta maximum a ani si neuvědomuje, že benzínka tady fakt není co deset metrů. Mít hummer křídla, už bychom díky rychlosti získali vztlak potřebný k nízkému letu. Jak to tak už někdy bývá, není Říďa nejrychlejším řidičem tohoto okamžiku. Svižně nás předjíždí nízký passat a na zadním okně mu začne blikat červený nápis STOP. Venku se oteplilo, policie vylézá z děr a dává o sobě vědět.

„Kurvajatojebu,“ je jediné, na co se Říďa v tu chvíli vzmůže. „Proč teď?“ slyším ho groteskně zanaříkat, ale poctivě sjíždí ke krajnici a nakonec zastavuje. Po americkém vzoru stahuje okénko, dává ruce na volant a očekává příchod orgána. Policejního.

„Hlavně se do ničeho nemontuj, vyřídím to sám,“ stihne ještě zasyčet směrem ke mně. Pak už je u okénka jakýsi praporčík, který neměří víc než metr šedesát. Říďa na něj může pěkně shůry shlížet, ovšem trumfy v ruce má jistojistě uniforma.

„Dobrý den, pane řidiči, vaše doklady a doklady od vozidla,“ slyším skřípavý komisní hlas chlápka, kterému pod mastnými vlasy a ještě mastnějším čelem jistojistě sídlí komplex méněcennosti. Věkově by mohl být naším mladším synem. S velkým gustem si užívá své chvilky slávy. Právě chytil největšího piráta silnic v celém okolí. Myšleno doslovně. Vypadá tak navzdory situaci jako nějaký nepovedený stand-up komik. Okamžitě mu dávám přezdívku „Skřipky“. Odhaduji, že má malé kalhoty, které ho škrtí v rozkroku a skřípou mu hlas.

„Jste si vědom, jakého přestupku jste se dopustil?“ pouští na Říďu pohled, který by si přál mít sžíravě přísný.

„Ne!“ houkne na něj Říďa společně s vystrčením ježaté hlavy přes okénko. Ani lev berberský na safari v namibijské poušti by tohle nesehrál lépe. Skřipky polekaně uskočí před výhružně vysazenou spodní čelistí. Říďa mu podává papíry. Skřipky, zjevně celý nesvůj, pouští doklady na zem. Mírný větřík způsobí, že některé dopadnou daleko od sebe. Skřipky je sbírá jako nějaký nádeník brambory na poli po sklizni. Kolem něj sviští auta, nebere na to ohled. Konečně má všechno zase pohromadě, opět přichází k okénku a s rukama za zády velí:

„Pane řidiči, vystupte si!“ Odhaduji, že to od něj nebyl právě dobrý nápad. Říďa poslechne na slovo, vyvalí se ven a pancéřovým panděrem si zjednává náležitý odstup. Nehledě na to, že díky své výšce policista vedle něj připomíná ubohého školáčka s poznámkou v žákovské, kterému se kvůli tomu nechce domů.

„Naměřili jsme vám rychlost sto sedmdesát osm kilometrů v hodině. Na úseku, kde je maximální povolená rychlost osmdesát kilometrů. Co mi na to řeknete?“ zkouší přebrat iniciativu.

„Že mi blbne tachometr. Ukazoval sto devadesát pět,“ ztrácí trpělivost větší z legrační dvojice. Mistr školí žáka japonského boje sumo. Můj úkol je nevměšovat se, tak ho plním. Ale čas utíká. František je kdoví kde. Míťa, pokud byl můj odhad správný, netrpělivě čeká ve své maringotce. A na Bunčáku mám děti.

„Pane řidiči, nerespektujete dopravní značení, ohrožujete ostatní účastníky silničního provozu a povolenou rychlost jste překročil téměř o sto kilometrů…“ vypočítává klouček v uniformě. Říďa mu skáče do řeči:

„Tak to mě musíte na místě okamžitě zatknout, že jo?“ natahuje k němu zvesela své medvědí tlapy, aby mu policista mohl nasadit pouta, která zjevně nemá. Narušil Skřipkymu intimní zónu a ten bezděky ustupuje dozadu. Z mého pohledu zbytečná provokace. Kdyby to bylo na mně, asi bychom už dávno jeli. S pokutou, ale jeli. Jenže Říďovo ego asi potřebuje nakrmit, po tom půstu se mnou.

„Pane řidiči, počkejte tady,“ je jediná správná věta, kterou Skřipky pronáší, a odchází do bezpečí svého vozu. Se všemi Říďovými dokumenty. Patrně se musí poradit se svým kolegou za volantem, který celou situaci nastopro sleduje ve zpětném zrcátku. A já konečně můžu přestat být zticha, sotva se Říďa usadí na svém místě s odvětrávaným sedadlem:

„Víš, co bys zasloužil? Nakopat mezi nohy. S rozběhem a s výskokem. Třeba by se ti ten testosteron přestal tvořit, a začal bys být normálním, snesitelným člověkem,“ vyjedu na Říďu, sotva se usadí za volant. „Vlastně bychom si měli přesednout. Nepočítej s tím, že ti ten tvůj posraný řidičák vrátí!“ nedám se zastavit, když vidím, jak se ten idiot nadechuje. „Proč ses s ním nepokusil nějak domluvit? Po kapsách nosíš tisícovky, nějakou malou domů by ten prcek uvítal,“ uvažuji nahlas.

„Ten?“ ušklíbá se Říďa. „Ten vypadá tak akurátně, až mi ho bylo dokonce i trochu líto,“ kape z něho despekt k někomu, kdo by tak rád chtěl být přirozenou autoritou, ale nikdy se mu to přes veškeré úsilí nepoštěstí. Jenže takoví lidé zpravidla bývají mazaní, zákeřní a nebezpeční. Právě proto, že tak touží dosáhnout na nedosažitelné.

„Tak si piš, že ten akurátní ti napálí největší sazbu, jakou může. Na rok jsi bez papírů a budeš muset na přezkoušení! Už vidím, jak tě všude vozí Libuška, ty samolibý pakoni!“ mám dost jeho povýšeneckých etud, za které by se nemusel stydět ani nositel divadelní ceny Thálie. Chvíli je hrobové ticho.

„Ale jsme oba dobří sociopati, že, Babino?“ plácá mě naráz přehnaně bodře po stehně a naráží na naše osamělé životy, relativně dobře vypolstrované penězi.

„Jestli je tady někdo sociopat, tak sedí nalevo ode mě!“ už se docela vztekám, protože čas letí a my tady naprosto zbytečně trčíme uprostřed Mariánskohorské.

„No ne, a kdo se naposledy za rychlou jízdu rozbrečel, he?“ rýpe, protože nerad prohrává. A teď si uvědomil, že prohrál, proto seknul. Jenže je dost mimo. Asi před rokem mi v obci naměřili šedesát dva kilometry. Když mě policista legitimoval, normálně jsem se hlasitě rozbrečela, já, stará baba, že „vždycky jsem ve škole měla samé jedničky, a teď taková nebetyčná ostuda“. Hlasitý vzlykot, smrkání a zoufalství jsem zahrála tak dobře, až se orgán slitoval, málem začal sám potahovat, zasalutoval a s doporučením „ať se to už víckrát neopakuje“ mě pustil dál. Bez pokuty, bez odebrání bodů. Naprosto účelová kajícnost nesla své plody.

„Měl jsi to udělat taky, možná bychom už dávno byli u Míti v zoo,“ uchechtnu se při představě zkroušeného Řídi. „Jenže teď už to nejde, teď už ten další sociopat v uniformě vypisuje evidované bločky a určitě i nějaký protokol!“ dávám najevo svoje opovržení. Oba vidíme, jak se passatu před námi otevírají dveře a verdikt se na krátkých nožkách nese směrem k nám.

„Pane řidiči, jste ochoten se ještě podrobit orientační dechové zkoušce?“ táže se veledůležitě Skřipky.

„Jasně, hoďte to sem,“ hýká zvesela přes okýnko Říďa. Nevím, jestli mu působí dobrou náladu to, že už skoro dvacet let nemá s vnitrem oficiálně nic společného, nebo je v tom něco jiného. Bere si přístroj a předvádí nátisk jako Bill Clinton, když se v Praze snažil hrát na saxofon. Mohutný nádech, jenž vypadá na pokus o zničení krabičky s digitálním spektrometrem pomocí plic. Možná se chce zapsat do Guinnessovy knihy rekordů. Fouká ze všech sil. Obličej mu rudne až do fialova. Pak se zakucká a výsledek s nulovým promile vrací policistovi. Vzápětí se chytá za hrudník a hroutí se na volant. Chroptí a marně lapá po dechu.

„Otevři zadní dveře, kurva!“ po užaslé chvilce ječím na vyjeveného Skřipkyho. Ještě asi nikdy neviděl nikoho s infarktem. Nicméně můj příkaz plní. „A okamžitě volej rychlou!“ velím, protože právě na tohle funguje. Bez odmlouvání odbíhá splnit rozkaz a neprotestuje, že mu tykám. Mi teď nezbývá než sklopit sedačku řidiče a umožnit Říďovi, aby se mu co nejlépe dýchalo. Přesunuju se k němu dozadu. Začíná obracet oči v sloup a funí mělce, jako by měl každou chvíli rodit. Nebo zemřít. Ale dýchá. Rozepínám mu košili a plácám mu po obličeji:

„Zakašli, ty magore. Zakašli pořádně,“ vzpomínám si, co nám jednou Igor říkal o automasáži srdce při infarktu. Pořádný, uměle vyvolaný kašel je ta nejlepší automasáž, dokud je člověk ještě při vědomí. Říďa se lehce zakucká. „To je málo. Takový chlap, a fučí jako měchuřinka. Zaber, do prdele!“ fackuji ho, aby udržel vědomí a ještě ze sebe vyždímal poslední síly. Párkrát zakašle a je vidět, že do toho fakt dává všechno, co mu zbývá. Netuším, jestli to bude stačit.

„Bo, kdyby něco, tak řekni Igorovi, ať se ve mně moc nešťourá. A že chci samostatnou lednici. Prezidentské apartmá,“ šeptá čím dál slaběji mezi kašláním. Z té jeho příšerné povahy, která mi celých čtyřicet let tak lezla na nervy, mám najednou v očích slzy. Adhezní síly je pořád ještě drží na krajíčku, ale je jen otázkou času, než povolí:

„Drž tlamu, dýchej a kašli. Nic jiného po tobě nechci,“ snažím se vypadat nad věcí. Rychle mrkám, aby mě neviděl jako slzavé údolí. Zdá se mi, že slyším sirénu sanitky. Vypadá to, že Skřipky sice splnil úkol, ale už se neodvážil vylézt ven, ze závětří svého passatu, aby viděl, co se děje. Nebo aby pomohl. To je mi také charakter! Na druhé straně, Říďa zatím dýchá. Vlastně jsem ráda, že kolem neposkakuje nějaký tajtrlík. Vidím, jak naducaná tvář nějak bledne. V koutcích úst se Říďovi tvoří mléčně bílé sliny. Oči se už ani nenamáhá otevřít.

„Bo, promiň…“ ještě slyším s uchem těsně u jeho úst. Pak už nic. Dech ustal.

Je tady ječící sanitka. Zastavuje za námi a houkání ustává. Modrá světla hází v nedělním odpoledni přízračné odlesky. Vybíhá unavená doktorka v červené bundě a s tmavými kruhy pod očima. Slyším rachot skládaného vozíku na kolečkách. Pak už je to ráz na ráz. Nějaká injekce, pak vytažení Říďova tělesa z hummeru. U toho se i zkušení lapiduchové zapotí. Však ten výkrm něco stál! Nakonec kyslík, několikeré prásknutí defibrilátoru, honem infuze. Vidím, jak se dech v tom velkém těle pod termofólií obnovil. Zatím je hotovo. Vlastně není! Ještě kartičku pojišťovny, ta je ze všeho nejdůležitější. Nacházím ji v Říďově peněžence, kterou si pak pro jistotu dávám k sobě do kabelky. Vyslovuji přání, ať ho odvezou na fakultku do Poruby, že se za ním brzy zastavím. Unavené doktorce tisknu do dlaně pětitisícovku z Říďovy peněženky. Neprotestuje, kýve a dává pokyn k odjezdu. Celé to netrvalo ani pár minut.

Jdu k passatu. Otevírám dveře u spolujezdce a k oběma uniformám uvnitř jsem docela mírná:

„Díky, že jste nás zastavili. Nedokážu si představit, co by se stalo, kdyby ho to skolilo za jízdy.“ Pak se obracím jen na Skřipkyho o poznání ostřeji: „Dej mi ty jeho dokumenty, ať už můžu vypadnout!“ Neprotestuje. Bez řečí mi podává Říďův řidičák, techničák i občanku. Už víc neděkuji, jen zabouchávám dveře. Zprudka usedám do auta, které je mi tak o dvě čísla větší. Zjišťuji, že Říďovo sedadlo ještě ani nevychladlo. Sociopat ve mně se scvrkne do nepatrných rozměrů a začínám nelidsky, zoufale a úpěnlivě řvát.

Zápis v deníku 20. 9. 1942

Včera vyjel první ze čtyř chystaných transportů z Ostravy do Terezína. Na čtyři sta hodně již zmatených a demoralisovaných židů dostavilo se vzorně se svými duchnami a nádobím na nádraží. Nikdo z nich neschopen vzdoru. Poslušni ve své cestě do dalšího vyhnanství. Varování se jim dostalo, leč nedokázali s ním již řádně naložiti.

Herr starosta Beier dnes se ukázal býti člověkem na svém místě. Sotva dva roky v úřadě, a už vydává knihu „Mährisch Ostrau“. Kniha vydána velitelstvím SS v Praze. Pro veřejnost překvapení dokonalé, dokonce s malou trachtací za přítomnosti tisku. Také jsem obdržel jeden výtisk. S osobním věnováním. Kéž by i všechna další překvapení ze strany SS byla pouze literárního charakteru.

Spojení s podzemním hnutím funguje. Mám za úkol zjistiti, jak je na tom Ostrava s výrobou umělého paliva. Jak pokračuje výstavba potrubí do Polska a kde se nachází slabé místo. Zatím netuším, jak dokážu proniknout ke zdroji informací. Nějakou cestu však nalézti musím. Že by se něco již chystalo? Ne snad bombardování? Průmyslové podniky jsou sice pro válku nepostradatelné, leč Ostrava, to je fabrika ve městě. Nebo město ve fabrice. Nedokážu si představiti, jakých škod na životech i majetku civilním by bylo napácháno.

Stella dostala lékařské potvrzení svého těhotenství. Je rozhodnuta za každou cenu nemít dítě s Udo Hasem. Již žádný nový národní socialista, tvrdí. Nyní hledá nějakou bábu bylinkářku, která by jí pomohla vyvolati potratu. Zůstávám k tomuto kroku skeptický. V prvé řadě musí zůstati zdravá. Přemluvila mě k návštěvě kina. Dobře pět let jsem se žádné projekce neúčastnil. Nový film Noční motýl s Hanou Vítovou však mile překvapil nejednoho diváka, nás dva nevyjímaje. Udo Hase odmítl dívati se na český film, a zůstal doma. Tak to je. Už bydlí u nás. Dokážu si představit, jak osamocen doma pátrá po domnělých uměleckých předmětech. Nenašel však ničeho, to jest samozřejmé. Mimo to si mohl radostně listovati v knize „Mährisch Ostrau“. Třeba tam pro sebe nalezl nějakou další inspiraci. Navečer jsem pod záminkou nahřátí vody na koupání zatopil pořádně v peci.

Kapitola 36

Jsem zvyklá na hodně divoké situace. Respektive – byla jsem zvyklá. Jak ovšem tyhle současné události se mnou mávají, to nemá obdoby. Ještě před pár okamžiky jsme si s Říďou jeden druhého dobírali, teď někde v sanitce bojuje o život. A mi je tím pádem jasná jedna docela pragmatická věc – pořád nevím, kde bydlí František. Říďa mi to nějak nestihl sdělit. Rozhodnutí, co teď mám dělat, přichází v okamžení. V nemocnici bych byla houby platná, takže musím za Míťou. Co nejrychleji. Vlastně pěkně podle předpisů. Najednou se mi zdá všechno hrozně relativní. A ta ješitná hromada masa, které patří naleštěná červená obluda, ve které sedím, mi už teď začíná neskutečně chybět.

Ani nevím, jak jsem se do Dubí dostala. Cesta, které říkám „území nikoho“, mě dnes nějak nebere. Obyčejně se pohoršuji nad tím, že by se tady s úspěchem daly točit bojové scény nebo psychosociální dramata o lidech ze dna společnosti. Rozbité, dávno nepoužívané garáže a chátrající průmyslové objekty skýtají útočiště těm, kterým už nezbývá opravdu nic jiného než nějak přežít. Zahlcena vírem myšlenek nevnímám okolí. A najednou jsem zase v civilizaci. Zahrádkářská kolonie, jedna z mnoha v Ostravě. Útočiště důchodců, kteří svými drobnými výpěstky marně bojují proti levnější zelenině a ovoci ze supermarketů. Můj příjezd u nich oprávněně způsobil docela poprask. Auto v mnoha případech velikostí převýšilo jejich obytné buňky. Tak nějak musel vypadat Titanic v Southamptonu v porovnání s obyčejnými parníky. Hodně zvědavých, upocených tváří se obrátilo směrem ke mně. Nesouhlasné pohledy mě jistě provázely až k Míťově maringotce. Docela věrně si to dokážu představit.

Zoo dávného kamaráda poznávám okamžitě. Výběh slepic, králičí kotce, mourovatá kočka, slunící se na schůdkách společně s pelichajícím ratlíkem, dvojice bílých hus a koza. Míťa musel být v minulém životě Noe, jinak si to nedokážu vysvětlit. O maringotku je opřena nějaká stará skládačka. Tohle kolo jsem tedy už dlouho neviděla. Zaostřím a vidím i dávnou značku ESKA. To snad není pravda. Parkuji na místě, odkud mohu v případě potřeby zase co nejrychleji vyrazit. Vtom vidím, jak se otevírají dveře maringotky a jednoznačně Míťův obličej s pichlavýma očima na mě zvědavě kouká. Zestárnul nám, holomek jeden. A mohl se alespoň oholit, když už je ta neděle.

„Ahoj, Bo, pojď dál, stavím na kafe!“ volá hned ode dveří. Mimikou v obličeji a rukama signalizuje, ať se venku moc nezdržuji. Mi se zase nechce opouštět bezpečí vozu. Nakonec si vše rychle sesumíruji, že pět minut v teple maringotky mě nezabije. Musím se usmát téhle potřeštěné úvaze, když mám za sebou pokus o únos, mrtvolu v rybníku, ranní střelbu, o oku na sedadle ani nemluvím. Vystupuji a po cestě zapípnu centrální zámek hummeru. Sotva slyšitelně to zašumí, a je z něho nedobytná pevnost.

V Míťově maringotce jsem už pěkně dlouho nebyla. Zvenku vypadá jako poslední kuča. Rozpraskané dřevěné obložení, oprýskaný lak. Polovypuštěné zteřelé pneumatiky drží celou zátěž z posledních sil. Komedianti by ji snad nechtěli ani zadarmo. A Míťa sám vypadá, že svým vzhledem s exteriérem domova na kolečkách přesně koresponduje. Ovšem uvnitř, to je jiné kafe. Má to tam od posledně hodně vylepšené. Připadám si jako v Orient expresu. Leštěný nábytek z masivu, kožené čalounění, sprchový kout i chemický záchod, miniaturní kuchyňka. Míťa mi podává ruku, o poznání srdečněji, než bych čekala:

„Tak to je moje království, Bo. Však víš…“ dodává víceméně zbytečně a ukazuje rukou na vše, co je k vidění. „Všechno jsem si dělal sám. Přes zimu. To tady nikdo není, nikdo zbytečně nečumí. Znáš přece lidi,“ naráží na typické české vlastnosti – závist a nepřejícnost.

„Chápu, když moje kráva nedojí, ať sousedovi chcípne ta jeho, že?“ utínám úvodní zdvořilosti a přecházím rovnou k věci. „Říká ti něco tohle?“ otevírám dlaň, na které leží nábojnice, kterou jsem dnes vyšťárala ze škvíry u komína. Dívám se u toho Míťovi do očí, pátrám po nějakých emocích, ale nic tam není. Jen šedý pohled, pichlavý jako vždycky.

„Však kvůli tomu jsi přijela, ne? A proč sama? Kde je Říďa?“ vlastně mi hned zkraje odpovídá na vtíravou otázku, kdo to na mě dopoledne střílel. Umiňuji si, že o Říďovi a jeho kolapsu nebudu nic říkat, raději lehce zamlžím. Dál ho hypnotizuji pohledem:

„Říďa se potuluje tady kolem. Chce vědět, jestli je čistý vzduch, kryje mi záda, kdyby něco. A od tebe očekávám, že mi k tomu kurva všechno řekneš!“ nemůžu už to napětí vydržet, vybuchuji a šermuji mu prázdnou nábojnicí před nosem. Měla bych se asi víc ovládat. Jenže to ve mně zase vře jako v papiňáku.

„Nemohl jsem to udělat. Zkrátka nemohl. Je to poprvé, co jsem nesplnil úkol,“ suše konstatuje. Opět bez emocí. Nejraději bych mu prokopla koleno, aby s ním alespoň něco zacloumalo.

„A kdopak ti tak bohulibý úkol dal, milánku?“ skládám si ruce přes sebe a přenáším váhu na levou nohu. Můj hlas teď zní vyloženě něžně, zatímco špička pravé nohy buší do podlahy nervózní staccato. Zarytě mlčí, ale začíná očima těkat po místnosti. Aspoň něco z něho leze. Trochu nervozity. Patrně honem vymýšlí, co mi řekne. Musím ho ještě kousek popostrčit:

„Nesnaž se o nějaké šméčko. Měl jsi nás na mušce. Všechny. Jak říkáš, nemohl jsi to udělat. To tě šlechtí, kamaráde. Mě ale zajímá, za kým mám teď jít, abych mu vysvětlila, že po hodných holkách se nestřílí,“ chytám ho za ramena a pohledem zblízka mu propaluji zorničky. Jasně, má fyzickou převahu, mohl by se pokusit mě zpacifikovat. Jenže jeho přirozená submisivní povaha, neodporování autoritám a služebně výše postaveným hraje proti němu. Patrně si uvědomuje, že já jsem do civilu před dvaceti lety odcházela jako major, kdežto on je i dnes jenom kapitánem. Sedá si na židli a umožňuje mi, abych byla na chvíli o hlavu větší než on. Další známka toho, že svůj chabý odpor překvapivě brzy vzdal a něco z něho snad vyleze. Taky že ano. Odkašle si. Nechápu, proč si všichni chlapi, před tím než řeknou něco zásadního, musí odkašlat. Aby sami sebe utvrdili, že ještě stále zní jako chlapi?

„Bo, zkrátka, potřeboval jsem peníze…“ začíná blekotat, protože ho tíží svědomí. To chápu. Ale odklání se od tématu.

„Peníze si strč do prdele. Ptám se naposledy, KDO tě najal?“ dávám jednoznačně najevo svou rozmrzelost, že se to takhle protahuje. A navíc se mi začíná chtít čůrat, takže to budeme muset urychlit.

„Jestli si myslíš, že se mi legitimoval nebo tak něco, tak jsi vedle. Víš, jak to chodí. Přijde chlap, zadá práci, vysolí šedesát procent zálohu a čeká, až mu dám echo, že je úkol splněn.“ Vím, jak to chodí. Nemusí mě poučovat.

„OK,“ trochu zvolním, „tak z druhé strany. Kdy jsi ten úkol dostal? A jak vypadal ten, co ti ho zadal?“ tlačím na pilu, jak se dá. Kdyby nechtěl, nemusel by mi nic říct. Ale on chce, jenže asi neví, jak by začal.

„Bo, oni mě vydírají. Za toho Mrázka. Chtějí hodit všechno na mě. První pokus i ten dokončený druhý. S tím už nemám nic společného, fakt. Mají záměr udělat z toho po letech kauzu. Že policie nespí a tak dále, však víš, že je skoro nikdo nebere vážně,“ mává rukou, jako by se chtěl zbavit bodavého hmyzu.

„Kdo jsou ti tví tajemní ONI? Už začínáš mluvit v hádankách. Pomalu jako bych slyšela Karlose!“ vpálím mu najednou bez přípravy, až sebou při známém jménu lehce trhne. Bylo to do živého. Takže ten parchant v tom možná má taky prsty. Jenže bude pěkně mazaně zašitý. V závětří. Jako vždycky.

„Dnes v noci, mohlo být kolem půl třetí, za mnou byl na střelnici v Proskovicích chlap. Občas tam přespávám, však víš. Bušil na dveře a probudil mě. Byl jsem celý rozespalý, celou sobotu tady byly prověrky ze střelecké přípravy. Máš pravdu, nepředstavil se. A říkal něco v tom smyslu, jako že MY víme, že občas beru nějaký ten vedlejšák, MY víme, kdo poprvé střílel na Mrázka. MY můžeme dosáhnout toho, že do důchodu půjdu bez renty… Nechápal jsem, kam tím míří. Vypadal na něco kolem čtyřicítky, štíhlý, ve formě – to se pozná, špičaté boty, dokonalý flaušák, pod ním oblek, účes jak ze žurnálu, na očích Ray-Bany. Ani v té tmě si je nesundal. Že má pro mě další fušku a ani nebudu muset jezdit daleko. Záloha tři sta tisíc a mlčení jako hrob o mých přivýdělcích. Peníze na ruku. Mám je ještě pořád v bagu. No a zbytek už víš,“ skoro zašeptá poslední větu.

„Ty parchante, ty bys za mě chtěl inkasovat jen tři sta a doplatek? To jsi teda hodně klesl v ceně,“ syčím nenávistně jako kobra královská. Jenže naprosto stejně bych syčela, i kdyby dostal deset mega. „Chápu to správně tak, že jsi až na místě zjistil, koho máš na mušce?“ házím mu záchranné lano a vpravdě bych chtěla slyšet milosrdnou lež. Není mi to dopřáno.

„Bo, pochop, věděl jsem, do čeho jdu. Instrukce byly jasné a přesné. Včetně výběru stanoviště. Musel jsem to zahrát na obě strany. Chlap odešel spokojený a já jsem získal trochu času, abych si promyslel, jak tě neodprásknout.“ Moc mě tím neuspokojil, protože je jasné, že z Aloise Niedoby, mého nezištného pomocníka s odvozem na letiště, kdosi velmi rychle vytáhnul informace, kde jsme. Snad se to obešlo bez fyzické újmy. Musím v to doufat.

„No a teď sedíš tady, jako zajíček ve své jamce, a čekáš, co bude dál, že?“ mám toho všeho najednou plné zuby. Zase se mi rozpaluje obličej.

„No právě, o maringotce neví nikdo, kromě tebe a Řídi. Proto jsem napsal ten ZOO M. Tomu jste mohli porozumět jen vy dva. Nikdo jiný. Domů teď nemůžu, tam je horká půda, a na střelnici taky ne. Auto jsem nechal na parkovišti před supermarketem, skočil si do obchodu koupit jídlo a nějaké noviny, vytáhnul z kufru skládačku a bag s vintovkou a jsem tady. S těmi všemi bebechy na zádech jsem vypadal jako rybář bez úlovku. Nikdo si mě nevšímal.“

„Dobře, jenže stejně musíš počítat s tím, že tě tu, kromě mě, dříve nebo později objeví někdo další. Jak jsi chtěl jít zítra do práce? Co chceš dělat dál?“ dotírám na jeho bezbřehý smysl pro štábní disciplínu. Ta policejní korektnost ho jednou fakt zahubí, ale takový byl ostatně vždycky.

„Čekal jsem, že s Říďou přijedete a něco vymyslíme,“ přiznává bez obalu policejní kapitán. Kapitán proslulý tím, že odmítal komukoli velet. Kromě sebe. Na sebe přísný, v terénu spolehlivý. Přijímat rozkazy a plnit je. To je celý život našeho Míti. Však také všechna ta povýšení dostal za vynikající výsledky. Neviditelný samotář odstřelovač. I to je úděl člověka, kterému jeho zásluhy vlast nikdy nepřizná.

„Tak tys čekal. To je chvályhodné. A co si jako myslíš, že teď udělám? Že napíšu srdceryvný dopis ministrovi vnitra a ty ho pak jen podepíšeš? Nebo že tě tady zamknu, na dveře pověsím kartičku s nápisem TADY FAKT NIKDO NENÍ, a přijdu tě vyzvednout, až bude po všem? Kdepak, hochu. Pěkně pojedeš se mnou. Dobytek to tady bez tebe pár dní vydrží, buď bez obav. A po cestě teprve vymyslíme, co dál. Tak šup, šup, sbírej se!“ Tvářím se u toho jednoznačně, jenže sama nevím, jak to celé uchopit. Říďa je nepoužitelný kdesi na áru, tady ta hromádka neštěstí s černým svědomím je ráda, že dýchá a žije rok před penzí. Doma Aneta s Patrikem čekají, co udělám. Vlastně všichni čekají, že něco udělám. A já sama netuším co.

Zápis v deníku 28. 9. 1942

Před rokem bylo také svatého Václava, když jsem začal psát tento deník. Také tenkrát nastoupil jako úřadující říšský protektor generál SS Heydrich. Domnívám se, že v době nástupu ani zdaleka nečekal, že již poměrně brzy bude mu země lehká. Cítím, že napětí kolem jeho skonu o poznání polevilo. Panuje všeobecné přesvědčení, že zásluhu na zmírnění sankcí má právě státní president Hácha. Nemocemi stíhaný a sláb, přec se snaží nebýt loutkou v rukou Daluegeho a Franka.

Potoky krve nyní tečou hlavně na frontě. Očekává se mohutná ofenziva na Východě. Od Ostravy plánováno další zvýšení dodávek ocele, uhlí, koksu a umělého benzinu pro vedení války. Jak je to s výrobou a distribucí umělého benzinu, jsem pro podzemní hnutí zjistil poměrně snadno. Přes filmaře z ateliérů UFA. Jsa Herr starostou určený jako dohled při natáčení v chemičce, dal jsem se do řeči s vedoucím provozu, který zavázal mne mlčením. Tedy o všem, co jsem se dozvěděl, mlčím. Ale papíru vše svěřuji a předávám dále. Nad šálkem čaje pověděl mi o všech úskalích, která výroba má. A také že stavba potrubí do Polska již brzy bude ukončena. Není tedy času nazbyt, aby odboj mohl zakročiti dříve, než začne benzin téci. Pak by sabotáže ohrozily na životech mnoho nevinných lidí. Nejlépe by bylo, kdyby výroba sama fungovati ani nezačala.

Ve fabrikách ostatních také opět počaly se množiti různé akce ku zpomalování výroby. Tresty jsou stále nebývale přísné. Celá skupina, jež si říká NEMO, byla odhalena a rozprášena. Všichni pro výstrahu mučeni a zastřeleni. Našim dělníkům, o kterých jsem si myslel, že se protektorem dali koupit za vyšší mzdy a mimořádné příděly, však tímto jen přibylo odvahy. Prakticky není dne, aby některé z novin neinformovaly o mimořádných odstávkách hutních a strojních zařízení.

Stella se definitivně rozhodla nechat si dítě. Udo Hase tedy ode dneška ví, že bude otcem. Byl nadšen, neb snem každého národního socialisty jest mít dětí co nejvíce, samozřejmě s rasově čistou krví. Slíbil Stelle prsten s brilianty. Když mi Udo Hase říká „tatínku“, běhá mi mráz po zádech.

Karl se vrátil ze zdravotní dovolené, kterou trávil v Alpách. Utrpěl slabou mozkovou příhodu. Letní parné měsíce ubraly mu hodně sil. Nyní dohání se zpoždění výstavby pracovního tábora v Kunčicích. Mám zprávy, že skupina německého Abwehru chystá se již brzy ustanovit rezidenturu v Ostravě. V okolí působí tři krátkovlnné vysílačky, z nichž jednu, vysílající na vlnách 8,63 metru, máme i s radistou ukrytou na Slezské Ostravě, na Michálkovické ulici. Abwehr nyní jest vybaven novými, výkonnými goniometry, které dokážou lokalisovati velmi přesně místo vysílání. Proto chystá se plán na vybudování nejméně pěti tajných míst v Ostravě, odkud dalo by se vysílání realisovati. Organisace převozu vysílačky se ujme řidič pohřební služby, také člen hnutí odporu. Gestapo prý rakve nerado otevírá, jak mi poradil Anton Steif. O tom nejsem moc přesvědčen, po všem, co napáchali na Andělce, kolegyni Hlisnikovské a Janu Fuksovi.

Noha moje jest již plně zhojena, bolí hlavně při změně počasí. Pozítří jest svolán zbytek ještě židovského obyvatelstva Ostravy k poslednímu transportu do Terezína. Jedna celá rodina otrávila se plynem, aby nemusila opustiti svého domova. Přes Tamaru se podařilo uniknout většině Bachnerových – rodiny bývalého majitele obchodního domu v centru Ostravy, kam s oblibou chodili jsme před válkou na nákupy. Zvláštní věc, prchli přes podzemní štoly pod hranicemi do Polska. Doposud neměl jsem tušení, že v podzemí dá se překročiti hranic. Risiko veliké, výsledek nejistý. Jenže účastí v transportu jest výsledek jistý.

Kapitola 37

„Otoč se,“ říká Míťa. Zní to divně, ale tuším, co přijde. Někde tady má ukrytou svou zbraň a nechce, abych viděla kde. Nemůže ji nechat tady, což plně chápu. Je to jeho pracovní nástroj. Otáčím se směrem ke dveřím a slyším nějaké tiché zvuky, pak krátké cvaknutí. Špicuji uši, jestli se neděje něco, co by mě mohlo přijít draho.

„Už můžeš,“ slyším a obracím se nazpět. Míťa má Dragunova v ruce. Je to pozoruhodný dalekonosný přístroj i bez nasazené optiky. Pokud vím, tak už přes třicet let mu spolehlivě slouží. Další známka jeho konzervatismu. Možná bych měla mít obavy, jestli svůj „úkol“ nebude chtít splnit tady a teď. To ale v žádném případě není jeho styl. Navíc by se hlukem prozradil všetečným sousedům, a také ta rozprsklá krev a tkáně všude kolem na jeho přepečlivě vycíděném nábytku. Do toho by Míťa nešel. Proto se cítím vlastně docela bezpečně. Vidím, jak otevírá bag a opatrně ukládá do pelíšků z měkčeného polystyrenu všechny části. S puškou jedná jako s milenkou. Opatrně a něžně. Hned poté můžeme odejít z maringotky. V tu chvíli si všímám nedělních novin na pidi kuchyňské lince:

„Vezmi si s sebou i svou hodnotnou četbu, budeš ji potřebovat,“ hlásím a beru do ruky noviny, abych je Míťovi podala. Dva dny v informačním vakuu bez telefonu a internetu měly na mou duši očistný vliv, přesto však neodolám a alespoň očkem mrknu na potištěný papír. Nepřehlédnutelná, do očí bijící grafika nejčtenějšího bulvárního plátku mi dává najevo, s kým mám tu čest. Noviny jsou přeložené „kozama ven“, jak by řekl Říďa. Ten také právě z důvodu vyprsených krásek na zadní straně občas za tenhle shit utratil pár korun. Jen z povinnosti celý výtisk přetočím tak, aby nahoře byl název, nikoli lekce z anatomie. A hned mě do očí praští nápis „Brutální vražda v Jistebníku“ a pod tím anotace, že podle „zdroje“ stopy vedou do Ostravy. Honem přeletím celý článek, který, jen tak mimochodem, je mistrovskou ukázkou toho, jak uplést z hovna bič. Není tam nic víc, než co napsali v headlinu a anotaci. Ale už je venku, že se v bahně rybníka našlo znetvořené mužské tělo. A nějakému nedoceněnému policejnímu technikovi zase na účet možná už zítra přistane pár tisíc za „horký tip“. Jako bych to neznala. Náhle si připadám chycená do čelistí svěráku. Z jedné strany policie, z té druhé Čučič nebo nějaký jiný parchant. Uprostřed toho já a obě strany se snaží mě rozdrtit. Říďa mezitím někde na ARO nemusí ani dýchat, protože to za něj dělají mašiny. Hezký plán si, chlapec, sestavil.

„Tebe to nějak zaujalo,“ vytrhuje mě Míťa od písmenek. Vlastně už ani nečtu, jen civím na nadpis a myšlenky se mi zase samovolně rozbíhají všemi směry. „Všichni říkáte, že se takových novin štítíte, a stejně to pak zhltnete sakumprásk i s tiráží,“ pokračuje ve svém výkladu s lehce ironickým podtextem.

„Máte pravdu, pane kapitáne,“ odvětím napůl nepřítomně. Snad mu tím vezmu trochu větru z plachet. „Jestli jste nachystaný, podejte hlášení, a můžeme jet,“ trošinku to celé odlehčuji a zároveň mu dávám najevo, kdo tady teď vlastně velí, a podávám mu noviny. Obřadně, jako složenou státní vlajku. Vytrhne mi z ruky celý výtisk.

„Udělej si, prosím, místo vzadu,“ ještě uděluji poslední taktické pokyny, „hezky zalehni, aby tě nebylo vidět.“ Už nepodotýká nic dalšího, jeho subordinační postoj mu to nedovoluje. Pak honem na poslední chvíli schovává skládací kolo a zamyká. Dvakrát vše kontroluje. Konečně v ryku hummeřího motoru startujeme s Míťou v prenatální poloze na zadních sedadlech.

„Kde nabereme Říďu?“ slyším po pár stech metrech lehce ostýchavý dotaz. Celou zahrádkářskou kolonii máme již dávno za zády. Nebudu mu nic dalšího vysvětlovat. Ani nikomu jinému. Správný podřízený má znát jen tolik informací, kolik nezbytně nutně potřebuje. Všechno ostatní navíc ho může jen znervóznit, což v tuto chvíli nepotřebuji. Asi se ještě k tomu všemu velice brzy počůrám.

„Říďa se o sebe postará sám. Já mám za úkol tě dovézt k nám na Bunčák!“ odpovídám o poznání příkřeji, než bych chtěla, a zatínám veškerým úsilím svalstvo pánevního dna. Musím ještě pár minut vydržet. V zrcátkách neustále kontroluji, jestli se za námi někdo nedrží déle, než je zdrávo. Nic podezřelého nevidím, ale to ještě nemusí znamenat naprostou bezstarostnost. Až do Přívozu svorně mlčíme. S člověkem, který na mě střílel, si vlastně nemám moc co vykládat. I přes všechna ta společná léta, z nichž na mnohá vzpomínám velmi ráda. Ještě mu ale musím tu střelbu důrazně připomenout:

„Tebe fakt nenapadlo dát mi nějaké jiné, jemnější znamení než vystřelit a pak milostivě napsat vzkaz?“ uhodím na něj znenadání a doufám v moment překvapení.

„Bo, poprvé v životě jsem nesplnil úkol. Dokážeš to pochopit?“ zní odpověď prosťáčka. Dokážu si představit ten vnitřní boj, který se mu v jeho poměrně jednoduché policejní duši odehrával, zatímco na mě mířil. Tady vlastně nešlo o peníze. Ale o splnění úkolu. Peníze byly jen šlehačkou na dortu.

„Ne, nedokážu to pochopit. Škoda že nejsme osmdesát let nazpět. Byl by z tebe docela dobrý esesák. Možná bys měl nějaký post i v elitní Leibstandarte. Tam také jen plnili rozkazy, nebo, jak ty říkáš, úkoly. Nebo bys mohl být stejným poslušným Hauptsturmführerem jako nějaký Mengele z Osvětimi nebo, kurva, Barbie z Lyonu!“ stupňuju hlas a na konci už ječím tak, až plivu na volant, přístrojovku i čelní sklo. V kalhotkách mám mokro, jak jsem se přestala kontrolovat, a svěrač o chlup povolil. Doslova. Je mi to srdečně jedno. Míťa nečekal takový výlev emocí. Ale muselo to být. Třeba mu to dojde ve všech absurdních souvislostech. A pochopí, jaký je panák. Loutka. Člověk s názorem utvořeným názory jiných. Celý je nějaký schoulený, co nejdál ode mě, nalepený na dveřích. Ale není čas na psychoterapii, ačkoli je na ni akorát tak zralý:

„Tak podívej, ty vykonavateli rozkazů! Ty mistře balistiky, maskování a úniků. Od této chvíle jednoduše uděláš to, co ti řeknu já. Mám na to morální právo člověka, na kterého jsi střílel. A nebudeme o tom spolu diskutovat!“ Tak se stávám novým velícím důstojníkem svého bývalého kamaráda Míti. Po očku sleduji, co to s ním dělá. Narovnává se. Cítí autoritu a jistotu. Já ji sice necítím, ale zatím to na mně není vidět. Dvacet let v realitním podnikání mě naučilo alespoň někdy docela úspěšně klamat tělem. A musím začít hned:

„Kde máš telefon?“ vyzvídám a zní to spíše jako povel. Poslušně jej loví z kapsy. Odrbaný, starý tlačítkový, s jednořádkovým monochromatickým displejem.

„Baterka na jedno nabití vydrží až čtrnáct dní,“ chlubí se naprosto zbytečně. Absolutně mě nezajímá jakýkoli parametr jeho mobilu.

„Dobře, takže si ho vypni, vyndej baterku i SIMku. Tu si s dovolením vezmu,“ natahuji ruku pro SIM kartu, kterou Míťa bleskově extrahoval z přístroje. Sborka i rozborka mu vždycky šly skvěle, to vidím. Všechny části jeho telefonu ukládám do kastlíku, hned vedle balíčku se sto tisíci eur, kartu si dávám do kapsy. Vlastně tam mám i svou SIMku. Nedá se nic dělat, musím se co nejrychleji vyvenčit, nebo se stane neštěstí. Zastavuji u nejbližšího nákupního centra, co nejblíže vchodových dveří:

„Počkej tady, hezky lež, nikam nechoď, hned jsem zpátky!“ přikazuji Míťovi, zapomínajíc na kouzelné slůvko. Nechávám ho o samotě a zamykám auto. Takhle je to přece jen bezpečnější.

Na záchod se dostávám skutečně v hodině dvanácté. Ještě štěstí, že v dámské části není obligátní fronta na kabinky. To bych pak letěla mezi chlapy. Nebylo by to ostatně poprvé. Naposledy jsem byla čůrat ráno, a teď je hodně pozdní odpoledne. Skoro tma. Dnes jsem skoro nic nepila, a tak mám pocit, že to v míse bude místo šplouchání chrastit. Bohudík není tomu tak. Ale hustota je hezká, po všech těch kávách. Obdivuji ledviny, jak to zatím hezky zvládají. Gaťky sundávám a po cestě nazpět je odhazuji do koše. Stejně jsem si chtěla koupit nové. Pod kalhotami jsem teď „naostro“. Je to pocit k nezaplacení. Vyvolává to ve mně vzpomínky na pár dovolených, kdy jsem třeba čtrnáct dní v kuse nevěděla, co jsou to spoďáry. Ale honem nazpět do reality. Když už jsem v obchoďáku, rychle nakoupím něco k jídlu a další potřeby. Včetně kalhotek. Vybírám si sadu dvanácti bavlněných brazilek. V mé velikosti M mají poslední balení. Jako by tu na mě čekalo. Teď ještě něco hygienického. Procházím kolem regálu s vložkami a hledám něco pro starší paní, které mají problém s únikem moči. Raději být připravena než později nepříjemně překvapena. Vtom za sebou slyším mužský hlas:

„Slečno, promiňte, nechtěla byste se mnou jít za pět až sedm dní na hezkou večeři?“ Otáčím se a za zády mám plešatějícího chlápka s povadlým obličejem. Je zahalen do dlouhého kabátu okrové barvy. Vypadá to na drahý materiál. Pán v něm je možná tak mého věku. Když mi vidí do tváře, hned poznává, že léta slečny mám za sebou už hodně dávno.

„Cože?“ hraji nechápavou. „Proč za pět až sedm dní? Akorát tady teď hledám vložky na inkontinenci. O menstruaci už naštěstí nevím dobře pět let. Máte radost?“ uzemňuji ho slovem i pohledem. S rukama v bok čekám na nějakou reakci. Jeho zájem o „večeři“ se očividně rychle vytrácí. Pohrdavě se těm nezdařeným námluvám ušklíbám.

„Promiňte, madam, na shledanou,“ blekotá, rychle se otáčí a odchází. Zbabělec. A to ani neví, že pod kalhotami už nic nemám. Možná by pak pádil pryč ještě rychleji.

„Haló, pane,“ ještě za ním volám. „Co to pozvání? Můžu hned!“ Ale ani se neotočí a světle hnědý baloňák je poslední, co z něj vidím, než definitivně zmizí v další uličce. Jsem i tak ráda za chvilku zpestření dnešního dne. No co, aspoň budu mít klid na nákup rohlíků, šunky, másla a rajčat k večeři.

S plnou igelitkou svištím k parkovišti. Náladu mám z bodu mrazu kousek v plusu. Nevím, jestli za to může ten chlívák od vložek nebo prachobyčejný chvilkový kontakt s normální konzumní civilizací. Každopádně na Míťu už budu také hodnější, umiňuji si v duchu. Sama jsem zvědavá, jak dlouho mi tohle předsevzetí vydrží.

Zápis v deníku 7. 10. 1942

Výroba umělého benzinu v chemičce stojí. Objevila se nespecifikovaná závada ve vodíkovém potrubí. Patrně netěsnosti, únik média. Panují všeobecné obavy z možnosti explose nebývalých rozměrů. Proto experti, přivolaní až z Německa, budou několikero dní bádati, jak zjednati nápravy bez risika. Uhlí, vhodné ku výrobě umělého benzinu, těžíme u nás dosti. Ovšem takzvaný syngas a jeho výroba jest na Ostravsku stále ještě v plenkách. Musíme se tady o ty plenky důkladně postarati, aby vydržely co nejdéle. Takový je náš úkol pro nejbližší měsíce.

Na území velké Ostravy nyní operují již jen dvě vysílačky. Jednu Abwehr objevil a přesně lokalisoval. V Mariánských Horách, na Hulváckém kopci. Tam, z podkroví činžovního domu, vysílaly se zprávy pro Londýn. Vysílačka byla velká, nedala se tak jednoduše stěhovati jako zbylé dvě, kufříkové, z Ruska. Proto také radista vybaven ampulí s kyanidem, kterou během zatýkání rozkousnul. Ještě před tím však stihnul spáliti zápis relace a rozbít vysílačku. O této události jsem zpraven díky oběžníku, který nesl jsem ke stolu Herr starosty. V novinách ni zmínky.

Od Andělky dostali jsme včera pohlednici s datem 10. 10. 1942. Píše, že v Rakousku se jí daří dobře, sice těžce pracuje, ale nestěžuje si. Strava prostá, dostačující. Balíčků s jídlem zasílati netřeba. Písmo jest evidentně její, ale den tohoto data teprve nastane. Mám hluboké obavy o holý život své drahé a statečné dívky. Rmoutí mne její osud velmi. Vznesl jsem ohledně toho dotaz pomocí našeho člověka ze spisovny. Anton Steif poté potvrdil, že podobných praktik s pohlednicemi se používá běžně a slouží k posílení naděje pozůstalých. Andělčin počin zasluhuje uznání, podařilo se jí ošáliti censuru a díky pozměněnému datu dát nám znamení, že mnohé není tak, jak se tváří.

Večer poslouchal jsem relaci z Londýna na zakázaných vlnách. Zprávy z Warszawy jsou rozporuplné. Židovské ghetto povstalo. Lidé odmítají deportace, raději téměř holýma rukama bojují proti přesile. Dobrý příklad pro nás.

Večer jsem zašel za Karlem na drink před spaním. Informoval mě, že výroba tajné zbraně A4 v Peenemünde postoupila do fáze ostrých testů. Von Braun mu poslal tajnou depeši ohledně přípravy hromadné výroby několika součástí u nás v Kunčicích. Výroba musí tudíž být maximálně pozdržena.

Kapitola 38

Do auta k Míťovi nasedám jako vyměněná. Vyprávím mu o chlapovi ve vložkové uličce a společně se smějeme. Cesta na Bunčák je pak už dílem okamžiku. Projíždíme bránou na pozemek, Míťa stále leží na zadních sedadlech. Kdyby se tady někde povaloval pozorovatel s brýlemi na noční vidění, uvidí pouze jednu siluetu. Což by mohl být jeden nepatrný plusový bod pro nás.

Náhle mě zaráží jedna věc. Celý Říďův dům je ponořen do tmy. Ani známka nějakého záblesku světla pod staženými žaluziemi. Znervózním. Chvíle dobrého rozmaru je opět pohřbena v nenávratnu. Jakmile vjedeme do garáže, vypínám světla a zhasínám motor. Vzápětí se vrata za námi neprodyšně uzavřou. Nastává tma jako v pytli. Beru si z kastlíku baterku a Míťovi dávám další úkol:

„Půjdu se mrknout nahoru, prosím tě, vystup si, ale zůstaň tady, v garáži. Pro jistotu. Zavolám, kdyby něco.“ Jsem ráda, že nenásledují zbytečné otázky. Prostě je třeba splnit a pak se ptát. Jako za starých časů.

Paprsek modrého LED světla z baterky navozuje hřbitovní atmosféru hollywoodských filmů. Ještě chybí umělá mlha a armáda zombie, která opouští hroby. Míťův obličej v přízračném světle je také plný napětí. Jinak je potichu jako pěna. Opatrně otevírám dveře a vydávám se do útrob ztichlého domu. Našlapuji přes špičky, aby podpatky nenadělaly moc hluku. I tak ale moje kroky lehce ruší dokonalé ticho. V uších mi zní jen šumění krve, která pod další dávkou adrenalinu ožívá. Pár kroků přes chodbu z garáže, a jsem vedle kuchyně. Rychle nakukuji, jestli je tam vše v pořádku. Neshledávám nic zvláštního. Nádobí z oběda je umyto, uvědomuji si s povděkem. V tuto chvíli mě zajímá, co je s Anetou a Patrikem. Odpoledne leželi v pokoji pro hosty a koukali na pohádku. Tentokrát to vypadá, že televize nehraje, neslyším žádný zvuk. Dům je opuštěný. Nebo se mi to jen zdá? Co když jen usnuli? To je málo pravděpodobné. Spíše se přikláním k první alternativě. Jenže pokud je stavení prázdné, jak se to mohlo stát? Bylo přece zamčeno a oni neměli klíče…

Pomalu postupuji do patra podél zdi po dřevěných leštěných schodech z ořešáku. Vyhýbám se třetímu a pátému stupni, o kterých vím, že vržou. Když se přiblížím k posledním pěti schodům, zakryji prsty paprsek baterky a propouštím jen úzký proužek. Skoro nedýchám. Jsem nahoře. Ke dveřím do apartmánu mám přes chodbu nějaké tři metry. Posunuji se hezky centimetr po centimetru. Světlo plně zakrývám dlaní, která zčervenala podsvícením. Říkám tomu pro sebe reliktní záření. I těch pár fotonů, které přece jen unikají přes bariéru, mi stačí, abych alespoň trochu viděla kolem sebe. Lvice ve tmě.

Sotva slyšitelné vrznutí dveří napravo ode mě mi málem způsobí srdeční zástavu. Myslím, že jedna – ta Říďova – dneska bohatě stačila. Zmrazím pohyb v polovině a otáčím se ve směru zvuku. Mohl to být lehký průvan nebo materiál přirozeným způsobem pracuje. Nebo také něco naprosto jiného. V těchto místech je kumbál pro nejrůznější bebechy jako vysavač, kýble a mopy, nářadí, dva bicykly a několik Říďových jednoruček, na které usedá prach. Zvuk se opakuje. O něco slaběji. Také už slyším, jak někdo dýchá a snaží se to utajit. Vím s jistotou, že kousek ode mě někdo nebo něco je. Nahrbím se v zádech jako luk s nataženou tětivou. Tak jsem se to celý svůj služební život učila, připravena na všechno.

Náhlá záplava světla mě oslní. Divoký křik a střelba jako ze zbraně s tlumičem mě donutí instinktivně uskočit za roh na schodiště. Chytám baterku jako ruční granát, když vtom se zpoza rohu vynoří Patrikova rozježená zrzavá hlava:

„Bo, já jsem hodný Američan a já tady chráním mamku!“ volá na mě a míří mi na komoru násadou od smetáku, pardon, vlastně speciální útočnou puškou. Patrně to není nic jiného než osvědčený Heckler & Koch. Maně podklesávám v kolenou. Náhlá úleva způsobí, že místo kloubů a svalů cítím jen huspeninu:

„Fuj, tys mi dal! Už jsem si myslela, že se vám něco stalo,“ snažím se vypadat vyrovnaně. „Kde máš maminku, hodný Američane?“ vyzvídám a pak uvidím i Anetu, jak přichází Patrikovi v zádech:

„Patrik se tady už nudil, televize ho přestala bavit. A tak jsme si spolu hráli. Na schovku a podobně. Pak se tady Patrik,“ pohladí ho ve vlasech, „rozhodl, že se na chvíli stane hodným Američanem, který všechny chrání. Teda hlavně mě,“ usměje se Aneta. „Slyšeli jsme, jak přijíždíte. Honem jsme tady na chodbě zhasli a schovali se do kumbálu. Doufali jsme, že nás tady objevíte. No a zbytek už víš,“ trochu zvážní, protože má také v živé paměti dnešní překotný přesun ze Sadové na Bunčák.

„A já si říkám, po kom tohle dítě je!“ objevuji Ameriku. „Jestli jste svítili jen v chodbě, tak je jasné, že jsme zvenku nic neviděli,“ říkám si tak trochu pro sebe. Patrik je z úspěšného výpadu pořád jak z divokých vajec:

„Bo, kde je strejda Říďa?“ poskakuje kolem mě a tváře mu hoří vzrušením.

„Synku, kdybys takhle jako mě vystrašil Říďu, kdo ví, jak by to dopadlo,“ vysvětluji mu pro něj trochu nesrozumitelně. „Je tady se mnou jiný strejda. Strejda Míťa. Říďa musel odjet pryč a vrátí se až za pár dní,“ připravuji obě děti na jiného člověka, který se tady brzy objeví. Jen pro něj musím do garáže.

„Míťo!“ volám už z chodby, ať nemusím až k autu. „Pojď nahoru, všechno je v pořádku!“ Očekávám, že mě slyší.

„Tady je takového křiku, že mám dobrý přehled o celé situaci,“ hlásí se okamžitě. Jasně, musel nás slyšet, jak se bavíme, a šel hned dál. Přece jen se umí rozhodnout i sám za sebe. Překvapil!

„Tak tenhle chlápek, děti moje, je strejda Míťa,“ seznamuji oba svoje čerstvé Ostravany se skutečným střelcem. Že už nás dnes měl na mušce, ale nikomu z nich vykládat nebudu. Míťa vypadá rozpačitě. Očima těká z jednoho na druhého, podávaje ruku nejdříve Anetě a pak Patrikovi. Jeho ošlehaná tvář, sluncem, větrem i mrazem vyšisovaná do tuhosti nevyčiněné kožky, trochu roztává. Rozpaky ze setkání se rozplývají. Patrik je všechno, jen ne ostýchavé dítě a okamžitě chytá příležitost za pačesy:

„Míťo, budeš si se mnou chvíli hrát na Američany a teroristy?“ odhaluje svou dětsky militantní představu o rozdělení dobra a zla, nic mezi tím. Schovávám hlavu do dlaní, tohle by mě nenapadlo ani v nejdivočejším snu. Nicméně je mi jasné, že od teď budou chlapi s chlapama a holky s holkama.

„Když já si umím hrát jenom na partyzány a Němce,“ napálí to Míťa hned z první. Patrik na něj kouká jako na oživlou fosilii pravěkého dinosaura. Aneta raději odchází chystat něco k večeři.

„Vysvětlíš mi, co je to partyzán? Pak si klíďo můžeme hrát i na to,“ doráží Patrik a mi je jasné, že si ti dva kápli do noty. Míťovy rozpaky jsou definitivně ty tam. I já si dovolím je na chvíli opustit:

„Tak si, kluci, hrajte, jdu s maminkou udělat večeři,“ opouštím bojiště. „Pak vás zavolám,“ ještě cestou dolů připomínám, aby si nechystali nějaké sáhodlouhé taktické plány. „A ne že tady z toho Říďovi vyrobíte druhý Stalingrad,“ ukládám na srdce víceméně Míťovi. Oba se na mě otáčejí a oči jim klukovsky září. Patrik možná podvědomě tuší, že když vyhrožuji Stalingradem, musí to být něco hrozného. Jenže to mu evidentně ani zbla nevadí. Kroutím nevěřícně hlavou a raději jdu do auta pro nákup.

V kuchyni se už vaří voda na čaj, Aneta mezitím dělá inventuru v ledničce a mrazáku, co by se pro večeři dalo použít. Pokládám igelitku s poživatinami na stůl a beru si jen balík kalhotek a vložek pro starší paní. Dostává se mi za to nechápavého pohledu, ale mávám rukou:

„Toho si nevšímej. V tašce máš něco čerstvějšího, můžeš z toho cosi vykouzlit pro nás všechny?“ usedám na židli v náhlém vyčerpání po celém dlouhém dni. Dávám i najevo, že se mnou dnes nic nebude, co se týká prací v kuchyni. Shora se ozývá pár povelů, rozeznávám „Hände hoch!“ a pak zvukovou imitaci střelby a bolesti po zásahu. Divím se, že toho Míťa nemá za ty roky plné zuby. Z úvah mě naštěstí vyruší Anetin ustaraný hlas:

„Mami, proboha, cos to přivedla domů za člověka?“ opatrně se ptá a já v tom slyším podtón, ve kterém se sama sebe ptá, jestli to s návratem ke kořenům neuspěchala. „Tos ho našla někde u popelnic? Nebo je to nějaká relikvie z druhé světové? Podívej se, co má na sobě. Vytahané triko, maskáčové gatě na šrakách, ponožky s dírou na palci,“ vypočítává všechny nepodstatné věci. Odkládám sklenici s vodou, protože po celém dni bez pořádného doušku se nějak nemůžu dopít.

„Pozorovací talent máš teda fakt dobrý, holčičko,“ uznale přikyvuji hlavou. „A všimla sis taky, že si s Patrikem dokáže najít společnou řeč? Že když už něco řekne, tak mluví hezky, víceméně spisovně? Že to, až na pracovní oblečení, není žádný hejhula?“ musím trochu přibrzdit její povrchní posouzení.

„A je fakt hodně zpocený!“ trumfuje Aneta. Zdánlivě trumfuje. Netuší, že nejvyšší kartu mám v rukávu schovanou já.

„Tak teď ti něco řeknu,“ vstávám ze židle, protože pohár přetekl. Abych dodala svým slovům patřičnou váhu, beru ji za ramena a zblízka se jí dívám do očí. Pak polohlasem, ale docela důrazně pronáším:

„Tak tenhle zpocený strejda Míťa, Anetko, ten strejda, který má díru na ponožkách a nosí i v neděli vytahané bavlněné triko, je kapitán. Policejní kapitán. Kromě toho je to můj dlouholetý kamarád. A ještě navíc kromě toho, je to taky tvůj otec!“

Zápis v deníku 17. 10. 1942

Udo Hase propadá alkoholu. Prakticky není dne, aby se nevrátil domů s červenýma očima podlitýma kmínkou. Jak začal oslavovat novinu očekávání narození svého potomka, doposud nepřestal. Dnešek, sobota večer, nebyl výjimkou. Ani já a ani Stella netušíme, kam se svými kumpány po večerech chodí a co dělají. Nijak nám nevadí být doma víceméně o samotě. Jedna věc je na té jeho nové vášni pozitivní. Rozvázala mu jazyk. Blábolí páté přes deváté, ale někdy zaslechnu pár souvislých slov, jako obrazy, sbírka umění či poklad. Jednou mi dokonce vyhrožoval, že mne udá, když mu okamžitě neřeknu, kde to schovávám. Stella ho rychle odklidila do ložnice, kde se obvykle vyspí do protivné kocoviny. Také jsme se se Stellou domluvili, že ani v tomto případě nelze popustiti otěže ostražitosti. Udo Hase jest nebezpečný i opilý. V práci své povinnosti však nezanedbává, jak zjišťuji. Horlivost, s jakou plní všechny úkoly jemu svěřené, pranic nechápu.

Vítkovické hutě přijaly objednávku na výrobu penetračních projektilů. Hovořil jsem o tom s Karlem během jeho návštěvy na radnici. Má velké starosti s dodávkami surovin, zejména wolframu. Tohle vysoce specialisované střelivo má se také vyráběti v nových provozech v Kunčicích. Tankové a dělostřelecké náboje, vybavené tímto typem projektilů, mají si bez problémů poraditi s pancířem či betonovým opevněním. Hromadná výroba má se rozběhnout co nejdříve, jenže pracovní tábor stále není hotov. Podal jsem o tomto zjištění zprávu Antonu Steifovi. Naše korespondence doposud bezchybně funguje. Nyní ale máme k disposici jen jednu vysílačku. Pro závadu na vysílací elektronce je jedna mimo provoz. Elektronka tato musí býti vyměněna, zatím ale sehnat ji jest nad naše možnosti.

V novinách četl jsem prohlášení Vůdce, který za prioritu podzimního tažení na Východě stanovil dobytí Stalingradu ještě do začátku zimy. Nyní se již bojuje na předměstí Stalingradu, v ocelárnách Rudý říjen a ve fabrice na traktory. Podobně to hlásila i Moskva a Londýn na dnešní relaci. Situace na frontě zdá se býti pro obránce kritická. Také ropná pole na Krymu by již měla být v německých rukou. S tím si nyní ale hlavu nelámu, důležité je, že umělý benzin z Ostravy do Polska stále neproudí. Zadrhla se jak výroba, tak přeprava. Každé zdržení jest nyní dobré.

V Polsku se nyní dějí věci. Jak jsem Poláky za jejich územní nároky a bojůvky na Těšínsku i Karvinsku nemohl ještě před třemi lety ani cítit, tak nyní jich lituji. Londýn hlásil masové vybíjení obyvatel bývalého Polska, zejména židů. K názvu KLAU ještě přibyla jména Belzec a Treblinka. Nemohu vyhledati na mapě, kde se tyto nachází. Podle zpráv dějí se tam ohavnosti nesmírného rozsahu. Mstí se snad Říše za to, že Ježíš Kristus byl žid? Vzpomínám na rozhovory s Andělkou. Právě ta se o tom několikráte zmínila. Též o prastarém židovském učení a moudrosti. Tito takzvaní podlidé měli vlastní kulturu už v dobách, kdy germánské kmeny tvořili divocí mužové s oštěpy.

O Andělce nemáme bohužel žádných zpráv. Ani Anton Steif není schopen zjistiti cokoli dalšího. Neustále zpytuji svědomí, zdali udělal jsem pro její záchranu vše. Vina za její utrpení padá i na má bedra.

Skupina mladíků z bývalého Sokola v Moravské Ostravě o minulém víkendu navázala na odkaz Jana Žižky. Vyrobili tajně kovovou konstrukci praku zvíci obří vidličky. Tuto po soumraku zabodli v parku kousek od řeky do země, natáhli gumovou tětivu, vyrobenou z duše pneumatiky traktoru, a stříleli cihlami na budovu komandatury SD na Sadové 3. Podařilo se jim rozbíti pár oken a poškoditi střechu. Načapal je u toho český četník, který je nechal utéci, pále z pušky do vzduchu. Pondělní noviny, zejména Telegraf, informovaly o odsouzeníhodném teroristickém útoku na činitele zastupující Říši. Četníka toho znám a podařilo se mi jej během týdne přiměti, aby pravdu mi sdělil. Oba jsme se navzájem zavázali mlčením.

Kapitola 39

A je to venku. Po více než třiceti letech. Tajemství, které jsem střežila celé ty roky. Nikdo nevěděl, kdo je otcem Anety. Ani sám Míťa. Možná něco tušil, ale v tom případě si to nechal pro sebe. Nikdy jsme o tom nemluvili a já jsem se ze všech sil snažila oddělit svůj malý rodinný ostrůvek a práci. V matrice je každopádně uvedeno – otec neznámý. Tak to má Aneta zapsáno i v rodném listu.

„Si děláš srandu, ne?“ ujede Anetě a vyčítavě se na mě podívá s kuchyňským nožem výhružně v ruce. „Já nechci žádného otce. Kdysi možná ano, ale teď už ne!“ dupne si jako vzpurné děcko. Ještě by sebou mohla začít vzteky mlátit o zem, a iluze by byla dokonalá.

„Nikdy jsem to nikomu neřekla. Ani Míťovi, chápeš?“ snažím se napravit rozsah škod. „On si teď nahoře hraje s Patrikem jako kamarád, ale ne jako jeho děda. A budu ráda, když to tak zůstane!“ naléhám na ještě stále vyjevenou dceru.

„Mami, proč jsi nikdy nic neřekla?“ snaží se Aneta vydolovat aspoň trochu více informací. „A kde máš jistotu, že mě máš právě s Míťou?“ začíná dorážet, jako by najednou nevěřila, že by Míťa byl něčeho takového schopen.

„Hele, nikdy jsem ti za nic nedala facku. Hodněkrát sis ji zasloužila, ale pokaždé jsem se ovládla. Tak se nesnaž, aby se to akorát teď stalo!“ vyjedu na ni jako vzteklý pes z boudy. „Už jsi dávno dospělá ženská, tak bys mohla vědět, že zkrátka vím, s kým jsem něco měla. Že v práci byli kolem mě samí chlapi, neznamená, že jsem spala s každým. Což je koneckonců dnes už stejně jedno. A tím uzavírám diskuzi o tvém početí!“ musím dát jednoznačně najevo, že víc ze mě už nedostane.

K čemu by jí bylo, kdyby věděla, že se žádná romantická noc plná vášní nekonala. Pouze jediný úlet během plnění úkolu na severu Polska. Kdy mi byla zima, byla jsem promočená, protože už hezkých pár dní lilo jako z konve. Měli jsme s Míťou hlídat úsek lesa. Vlastně jednu rovnou cestu. Jednoduché zadání. Střídali jsme se u dalekohledu po dvou hodinách. A jednou to zkrátka na nás přišlo. Spontánně. Mizerné dvě minuty nejbližšího lidského tepla na ztracené vartě. Krátké porušení předpisů. Copak mě tehdy napadlo, že existuje nějaká ovulace? Nebo že bych si to měla umět spočítat? Kdepak. No a co čert nechtěl, akorát jsme se trefili doprostřed cyklu. Možná to tak příroda akorát chtěla. Každopádně nikdy se s Míťou už nic neopakovalo. Je mi jasné, že už při večeři bude Míťa pod rentgenovým pohledem Anety a možná mu to bude i nepříjemné. Vycházím na chodbu a volám na oba partyzány. Ať už to mám za sebou:

„Chlapííí, večeřéééééé,“ snažím se moc neječet, aby se Patrik nezaseknul.

„Už jdeme, jenom ho ještě zatknu a popravím,“ odpoví mi pisklavý dětský hlásek. Naskakuje mi husí kůže. Kdyby tak věděl, co říká. Naštěstí si jen hraje a nemusí mít občas ve snech před očima hromady skutečných, ještě teplých mrtvol z Bosny. Jako mám já. Nemusí zažívat ten prazvláštní pocit, mít na mušce živého člověka, odjištěnou zbraň a ostré střelivo v nábojové komoře. Byť na vzdálenost třeba přes tisíc metrů. Ten pocit, když prst jemně tiskne lučík a zpětný náraz po výstřelu oznamuje, že už se nic nedá vrátit. To s jedním také zacloumá, i když ten lovený je bezohledný parchant. Naučila jsem se jednu fintu. Nikdy nemířím na hlavu. Vždycky na srdce. V optice tak vidím jen anonymní trup a pak díru do něj. Žádný obličej se žalujícíma očima, který by mě pak pronásledoval i za bílého dne. Ušetřilo mi to pár nehezkých pohledů na rozervané lebky a rozprsklé mozky. Samozřejmě, v několika případech jsem věděla, že ten člověk má vestu. Pak nebylo zbytí…

Jediný, s kým si o tom můžu povídat, je vlastně Míťa. Jenže kdo by to chtěl jitřit. Ne, raději si všechno pěkně uschovám v sobě, ve své třinácté komnatě. Tam už nikoho nepustím. Ani psychiatra, kdyby na to přišlo. Říďa má vlastně pravdu. Jsem také sociopat.

Konečně se všichni scházíme v kuchyni. Zvláštní atmosféra. Poprvé v životě, a asi i naposledy, jsme kompletní rodina. Uvědomuji si sílu okamžiku a na zlomek vteřiny ustávám v soustředěném žvýkání jednoho sousta za druhým. Zvláštní věc. V běžných rodinách je společné jídlo něco tak samozřejmého, až pozbývá na hodnotě. Člověk si takové bohatství uvědomí, až když o něj nějakým způsobem přijde. Konec filozofie. Večeře je jednoduše skvělá. Bílý rohlík s máslem a voňavou šunkou nikdy nezklame. Ještě je tady i pár rajčat, která Říďovi jinak nesmí do domu. Hlavně když je toho hodně. Chlapi se cpou, až mají boule za ušima, a mi také chutná. Jen Aneta se v jídle nimrá. Jako by byla těhotná nebo co.

„Nějak ti to nejede…“ konstatuji. Uhýbá pohledem.

„Nemám chuť a ani hlad,“ vymlouvá se a soustředěně si míchá čaj s medem, jako by to byla nejdůležitější činnost na světě. Nemůžu jí to mít za zlé. Po všech těch letech vědět, kdo je jejím otcem, a ještě ho mít takhle nablízku. A chudák Míťa nic netuší.

„Mami,“ dere se ke slovu Patrik s plnou pusou, „už vím, kdo je partyzán. Něco jako Robin Hood přece. Ale má sapík a telefon. A může chodit spát v botách!“ prezentuje své čerstvě nabyté informace. Míťa se rozpačitě usmívá:

„Nevěděl jsem, jak mu to mám lépe vysvětlit,“ slyším v jeho hlase omluvu.

„No, hlavně abychom doma neměli o jednoho partyzána více,“ sarkasticky se ozve Aneta, kterou musím urychleně zpražit pohledem. Jenže to jak na potvoru nějak nezabírá. „Byla bych raději, kdyby tady s námi večeřel hodný Američan,“ uzavírá svůj proslov, po kterém následuje ticho. Vidím, jak Patrik přemýšlí:

„Mami, tak já budu raději hodný Američan, když si to přeješ,“ usmívá se na všechny a je mu srdečně jedno, že mu z pusy padají na stůl kousky jídla. Všechny nás tím rozhodnutím dokonale uklidnil.

„Dá si někdo kafe?“ stáčím pohled k Říďovu kávovaru, který se doslova nabízí k přípravě lahodného nápoje. Aneta dělá posunek, jako že jí z kávy natahuje. Tohle gesto si klidně mohla odpustit. Zato Míťovi zajiskří oči.

„Takže to máme dvě kávy před spaním,“ rekapituluji objednávku jako zkušená servírka, a už chystám vše potřebné. Dopřávám si doppio, kdežto Míťovi stačí normální espreso. Blíží se osmá večerní. Patrik asi půjde brzy spát a mě, jak to tak vypadá, čeká noční šichta. Ještě se ale musím na všem domluvit s Míťou.

Zápis v deníku 26. 10. 1942

Nové Vítkovice. Tak se jmenuje areál, kde v Kunčicích bude státi na půdě sedláků chystaná fabrika. Nikoli na zelené louce, nýbrž na úrodných polích. Dne 20. t. m. provedl Karl slavnostní výkop za účasti Herr starosty a dalších důležitých lidí z města. Při té příležitosti podařilo se mi vlastním aparátem Zeiss Ikon poříditi snímek zachycující důležitost okamžiku. Toho dne také pracovní tábor dokončen, oplocen a zabezpečen. S prvními těžkými vločkami sněhu započaly zemní práce. Těžkou techniku nahradila síla paží arestovaných mužů. Pravda, velmi se v dalších dnech ochladilo. Ranní mrazík spálil poslední zbytky listí, jež rychle hnědne a padá. Dnes cestou do práce byly chodníky pokryté zmrzlou rosou a velice to klouzalo. Musel jsem dobře vážiti každého kroku. Vlastně tak to v životě dělám již dlouho. Opatrnosti není nikdy nazbyt, zvláště v těchto vykloubených časech.

Na Nádražní ulici srazila se lokálka s vojenským autem. Auto se převrátilo, tramvajový vůz vykolejil. Čtrnácte lidí bylo zraněno. Minulý týden na jámě Jindřich došlo k utržení lana s těžní klecí. Naštěstí v ní byly jen vozy s uhlím, žádní lidé. Odstranění škod si dle báňského úřadu vyžádá výluku v těžbě minimálně 6 dní. Pátrám, zdali se jedná o náhodu, či dobře organisovanou akci. Sázím spíše na druhou možnost. V nedalekých Beskydách dává o sobě vědět odbojová partyzánská skupina. Protitankovými minami v obci Raškovice vyhodili do povětří čelní vůz vojenské kolony a přesnou střelbou usmrtili na dvanáct vojáků. Na jejich hlavy byla vypsána odměna dvacet tisíc říšských marek. Takhle to dnes bylo v rozhlase na povolených vlnách. Od Antona Steifa mám informaci, že celá skupina jest hojně podporována místním obyvatelstvem, a tudíž nepředpokládá se vyplacení odměny. Gestapo z Místku plánuje nasazení oddílu horských myslivců proti těmto lidem z hor. Varovná zpráva o chystané akci přes jedinou naši vysílačku již odeslána.

Dnešního dne opět po delší době zkřížil mi cestu Josef Kohutek ve svém dlouhém koženém haveloku. Vpravdě jsem na něj poslední dobou vůbec nemyslel. Potloukal se kolem radnice v době, kdy jsem se ubíral z úřadu domů. Nebylo lze si jej s někým jiným splésti. Vyčkal jsem chvíli, částečně ukryt za nedalekými stromy, pozoruje, co bude dělat. Kupodivu k němu připojil se můj zeť Udo Hase, opouštěje úřad necelou čtvrthodinu po mně. Pozdravili se podáním ruky a spolu pak v družném hovoru odkráčeli směrem opačným, než jsem stál já. Nedalo mi to a pomalým krokem vydal jsem se za nimi. Došli až do kavárny Opera, naproti Deutsches Theater, kde za předválečných časů scházívala se vyhlášená ostravská smetánka. Dnes si ji oblíbili zejména nadlidé, jakož i blazeovaní váleční šmelináři, v jádru však hrubého zrna. Slušný člověk se takovým místům vyhýbá. Dále již nevím ničeho dalšího. Mi stačí, že mám nyní jasno, kdo se vetřel mému zeti do přízně. Z toho nekouká nic dobrého. Již jsem o tom informoval Stellu, jenže ta je ráda, že manžela mívá doma stále méně.

Dnešního večera také se udál historický okamžik. Požádal jsem Stellu, zdali by nevymyslela nějaká cvičení pro mou stále slabou levou nohu. Odběhla do knihovny a přinesla Breviář prostocviků, vydaný Sokolem v roce 1937. Podle této brožury snažil jsem se dobrati několika sekvencí hlubokých dřepů v stoji spatném s předpažením, nehrbě zad. Dále pak následovalo kroužení trupem. Vše zakončeno dvěma minutami žertovných poskoků za absence švihadla. Stella chutě cvičila se mnou, nehledíc na svůj požehnaný stav. Odůvodnila mi to tím, že já nacházím se v požehnaném věku, tudíž není mezi námi rozdílu. Nyní cítím usazující se bolest zejména ve stehnech a také svalech sedacích, leč zároveň značně povznesen na duchu. Zajímavou tuto zkušenost máme v plánu opakovati několikráte v týdnu, vždy večer, když Udo Hase svou přítomností oblažovati bude jiných prostor.

Kapitola 40

Aneta odešla s Patrikem do hajan. Slíbila jsem, že jim ještě přijdu dát pusu. My s Míťou myjeme nádobí po večeři. Není toho moc, takže máme více rozptýlení než práce. Nedá se nic dělat, musím Míťovi alespoň v hrubých rysech nastínit situaci:

„Potřebuji teď ještě odejít,“ obracím se na něj s utěrkou v ruce. „Chci tě požádat, jestli bys mohl zůstat tady. Ustel si, kde chceš, jenom dohlédni na ty dva nahoře,“ vysvětluji mu jeho jednoduchý úkol.

„OK, ale nezapomeň, že zítra v sedm musím být v práci. Na střelnici. Přijede pár nováčků na výcvik,“ už mě zase prudí těmi svými povinnostmi. Já také musím být ráno v práci, mám schůzku s Adamem Goldbergem ohledně podpisu smlouvy bytovek na Palackého ulici. Ve hře je deset milionů. A také nevím, jak to udělám, když po mně někdo pase. A připomínám to snad někomu?

„Buď v klidu, nejpozději hodinu po půlnoci jsem nazpět. Prostě počkáš, až se vrátím, a pak tě ze svých služeb dočasně propustím, může být?“ zakončuji řečnickou otázkou, ačkoli vlastně jinou alternativu nepřipouštím. Také to tak chápe, co mu vlastně jiného zbývá. Proto jen cosi zahučí na odpověď. Nerozumím přesně, co říká, snad je to souhlas. Někteří chlapi jsou všichni stejní.

„Ani nevíš, jak jsem ráda, že se na tebe můžu spolehnout,“ zavazuji si ho pochvalou, což beru jako další důkaz své sociopatie. V hlavě už mi zatím zraje plán, co všechno musím udělat. Nejdříve ze všeho se ještě pořádně pomuckám se svými dětmi. Pak už budu zase jen sama za sebe.

„Ťuky ťuk, děťátka kůzlátka, otevřete vrátka, vaše maminka mlíčko vám nese,“ klepám na dveře apartmánu v prvním patře. Chvíli trvá, než se zevnitř ozve:

„Ty nejsi moje maminka, ty jsi Bo!“ slyším rozhodný dětský hlas. „Ale nechoď pryč, prosím!“ Zase mám černé svědomí. Větu „Nechoď pryč, prosím“ jsem kdysi slýchávala od Anety častěji, než by bylo zdrávo. Někdy jsem musela být ve službě jen přes noc, jindy akce zabrala pár dní. Dneska mě dávné časy dohánějí v podobě Patrikova škemrání. Drásají mi duši ocelovými drápy. Mám pocit, že jsem si vůbec neužila vůně vykoupaného děcka, s vlhkými vlasy a obličejem zrůžovělým teplou lázní. Teď mi to všechno naráz nesmírně chybí. Tluče se ve mně dilema – na všechno se vykašlat a zůstat, dokud neusne, nebo jen dát dobrou noc a odejít, v zádech žalující odlesk ve vykulených očích. Vítězí racio. Jako už kdysi. Nakopala bych si za to. Opatrně otevírám dveře:

„Kdopak mi to tady loupá perníček!!!“ hraji etudu, jako by se nic nedělo.

„Ty jsi ale popleta, Bo,“ volá nadšeně můj sladký vnuk z lůžka, „to je přece úplně jiná pohádka!“ V hlase má radost, že mě nachytal, jak plantám dva příběhy do jednoho.

Jdu k němu a nedá mi to. Musím si k jeho vlasům a obličeji přivonět. Přesně jak jsem čekala. Jsem tak blízko, až mě jeho dlouhé řasy šimrají po tváři.

„Přišla jsem dát hodnému Američanovi pusu na dobrou noc,“ hladím ho ve vlasech, které jsou silné jako měděné drátky. „Ať se ti něco hezkého a plyšového zdá. Zítra ti na večer přinesu medvěda,“ slibuji, až se hory zelenají, abych přehlušila dávné vzpomínky.

„Živého?“ zatleská si Patrik pro radost. „Prosím, živého, živého!“ začíná skandovat, což už se mi moc nezamlouvá. Od manipulací jsem tady přece byla odjakživa já. Zjišťuji, že mám zdatného následovníka. Naštěstí se z koupelny vrací také Aneta. Mokré vlasy sčesané dozadu, odlíčené oči, ošetřená pleť. I v dlouhé noční košili vypadá krásně.

„Už zase někam jdeš, mami?“ je hodně věcná. Jako ten, jenž se skoro nikdy nedočkal vyslyšení proseb o pár chvil před usnutím. Nechápu, jak mohla poznat, že mám ještě práci… Kouzlo okamžiku mizí. Hanbou bych se propadla.

„Jo, dobrou noc,“ skřípe mi hlas přes knedlík v krku, „ráno se uvidíme. Krásné sny,“ honem dávám každému jeden rychlý polibek. Vzápětí letím pryč, aby nebylo vidět, že mám zase na krajíčku. Stará bréca, a dojímá se jedním večerním usínáním, to tady už dlouho nebylo. Musím sama sebe přesvědčit, že to, jak jsem se teď rozhodla, je správné. Docela se mi cestou po schodech dolů daří nabýt ztracené rovnováhy a začínám se soustředit na nadcházející hodiny.

Vaříme si v kuchyni s Míťou ještě jedno kafe, moc nemluvíme. Jeho úkol je jasný, není třeba to dále rozvádět. Oblékám se a na chvíli všude zhasínám. Ze tmy otevírám vstříc temné noci zadní dveře do zahrady. Nerada bych, aby kužel světla z chodby obkreslil mou siluetu případnému nebezpečí. Na tuhle stranu dopadají jen stíny odrazů pouličního osvětlení, čehož využívám, abych udělala pár rychlých kroků přes trávník k plotu. Ještě slyším, jak za mnou Míťa zavírá dveře. Přelezení kousku zarezlého ohrazení je dílem okamžiku, pak se ztrácím v mlází opuštěné zahrady, která s Říďou sousedí. Nikdo na mě nestřílí. Zatím. Jak to tak vypadá, teď, kolem půl desáté v neděli večer, je kolem zvláštní klid. Většina místních obyvatel využívá posledních hodin víkendu k nabírání sil na začátek nového týdne. Pro ně začne běžný „human race“ až za osm hodin, kdežto můj zápas o přežití právě odstartoval.

Zjišťuji, že nohy mě nějak samy vedou směrem k firmě. Zvědavost mi nedá, abych alespoň z povzdálí nezjistila, jestli se už náhodou František nevrátil. Po chvíli zvažování všech pro a proti se od tohoto nápadu částečně odvracím. Přece jen je tam spousta nekrytého prostoru a stovky kandel z veřejných sodíkových výbojek. Dost času pro dobře postaveného útočníka, aby se mnou zúčtoval jednou provždy. Využívám stínů a neosvětlených uliček, abych jen z dálky zahlédla střechu našeho realitního společenství. V tuhle chvíli mi stačí, že skrz střešní okna Františkovy kanceláře neprosvítá žádná záře. Nic. Náš útlý génius se pravděpodobně nachází někde mimo objekt. To je docela nadělení, jenže tuhle hádanku teď nevyřeším. Mířím proto do centra a domů. Připadá mi, že jsem tam nebyla snad sto let. Jsem oproštěna od předchozích náznaků domácí pohody, všechny smysly opět fungují na maximum. Zvíře v temnotě. Neslyšné a neviditelné.

Cestou přemýšlím, co by asi nějaký manipulant na šachovnici, kde jsem já pěšák, předpokládal, že udělám. Předvídatelný subjekt – tedy já – by se patrně snažil dostat domů na Poštovní, eventuálně k autu, případně do vily na Sadové. Z různých důvodů. Směrem k první alternativě mě také nohy samy nesou. Na všech třech místech může kdosi čekat. Takhle mě má zaškatulkovanou? Patrně ano. Pokud skrytě pozoroval vjezd do Říďovy vily, pak v autě zaregistroval mě. Samotnou. Míťova přítomnost v Říďově rezidenci je snad ještě utajená. Co tedy dál? Chce se mi být předvídatelným subjektem? V žádném případě. Dobrá, pojďme na to z druhé strany. Co se velmi pravděpodobně nepředpokládá, že teď udělám? Třeba to, že bych se v nejbližších minutách vrátila na Bunčák. Posunovač pěšců po šachovnici si logicky může myslet, že má cestu za mými dětmi volnou. Pokud se nějak zmocnil Františka a dostal z něj přístupová data, je Říďova pevnost otevřena dokořán. Uvnitř mám své nejbližší. Dvě bezbranné osoby. To by byla hodně silná páka k mému ovládnutí. Zatím neznámý loutkovodič dobře ví, že každý rodič by pro své děti raději zemřel. V tomhle směru nejsem výjimka. Tady logicky vidí mé slabé místo… Další věc je ta, že s vniknutím do vily mohl čekat, až všichni bezpečně usneme. Teď je díky mému odchodu cesta dovnitř zdánlivě volná mnohem dříve. Je mi jasné, že všechno jsou to úvahy v teoretické rovině, jenže do sebe až příliš dobře zapadají. Rozhodnutí přijímám okamžitě. Vracím se. Dvacet minut poté, co za mnou zapadly dveře zadního vchodu. Velkým obloukem odzadu. A spěchám, co mi terén dovolí.

Zápis v deníku 28. 10. 1942

Před osmadvaceti lety se poklidně rozdělilo Rakousko-Uhersko. Také se Stellou slavíme vznik republiky. My, občané na Volksliste. Nebýt prozíravého Klause Kubiczka, kdo ví, kde by nám byl dnes konec. Takhle díky němu zdánlivě poklidně žijeme v honosné čtvrti Ostravy, v jeho vile, smířeni s budoucností, ať již bude jakákoli. Stella nachystala opulentní večeři z toho, co bylo k disposici. Bratwurst opékaný na pánvi, kyselé zelí a bramborový knedlík. Udo Hase, vzácně dnešního večera doma, najedl se též vydatně, nemaje tuchy, proč takovou krmi máme. Uchovali jsme před ním tajemství, protože byl by schopen nás udat. Začínám tomu věřit, že ano. Po odhalení jeho kamarádíčkování s Josefem Kohutkem to ani nemůže být jinak. Vrána k vráně sedla si.

Včera na londýnské relaci slyšeli jsme zprávy z fronty. Rommelovi se v Africe nedostává paliva a ani čerstvých vojáků. Z toho usuzuji, že Osa dostává na frak. V Rusku začala již zima, Volha zamrzá a u Stalingradu začínají míti navrch bolševici. Přece jen, jsou na mrazy zvyklí a jistě lépe připraveni. V relaci také slyšel jsem v souvislosti s KL zvláštní slovo. Židovské. Znělo to jako „šoa“. Výraz tento označuje cosi jako genocidu. Prý jsou v Polsku v provozu obrovská krematoria, kde se tisíce lidí denně mění v popel. Nechce se mi věřiti, že tohle je možné. Anton Steif poslal mi zprávu, že lidé v KL zpravidla umírají na srdeční slabost. Tak to stojí v úmrtních listech. Ovšem příčinou slabosti srdeční jest přece jen plyn neznámého složení. Bez něho by srdce nezkolabovalo. Kolegyně Hlisnikovská také zemřela na srdeční slabost. Vzpomínám, jak v létě potkal jsem její matku. Opět myslím v této souvislosti hlavně na Andělku. Kus života dal bych, aby tady opět s námi mohla býti. Trápím se tím s divným tušením, že slabost srdeční zažiji brzy i bez plynu.

Cvičení se Stellou se dostalo do kolejí pravidelnosti. Pozoruji zlepšení výkonů v oněch dřepech i všech druzích výkroků. Pochroumaná noha znatelně zesílila. Filosoficky vzato, nebýt kopnutí gestapáka, dnes neměl bych zkušeností s blahodárným účinkem cvičení fysických na tělo i ducha.

O víkendu jsem se na malé procházce v parku potkal s Karlem. Daleko od všech lidí, korsujíce mezi keři, prodiskutovali jsme zejména projekt fabriky v Kunčicích. Stavbu Nových Vítkovic již nic nemůže zastaviti a ani významně ohroziti. Výkopy pokračují, jestli se v listopadu oteplí a bude pár dní nad nulou, provedena bude první betonáž. Vznesl jsem dotaz, jak postaráno jest o vězně, na výkopech pracující. Dostalo se mi odpovědi, že hladem nikdo netrpí. Tvrdá práce zocelí. V této nápravné pracovní káznici dávají všanc své síly obyčejní vězni za drobné krádeže nebo ti, již práci pro Říši vykonávali sporadicky nebo lajdácky. Z tohoto důvodu jest to tábor převýchovný, byl jsem ujištěn.

Anton Steif dokázal získati náhradu za vadnou vysílací elektronku. Obě vysílačky již opět v provozu. Několikráte jsem v městě zahlédnul skupinu mužů s rozevřenými deštníky, i když nepršelo. Jedná se prý o pátrače z Abwehru. Mají za úkol zjistiti směr vysílání a do přesných map pak zakresliti pelengační linie. V průsečíku těchto mělo by býti zachyceno stanoviště vysílačky. Naši radisté již o této skutečnosti informováni a jejich úkol jest – nevysílat více než dvakráte z jednoho místa. Pendl vozu pohřební služby po městě zatím funguje jako dobrý pomocník.

Kapitola 41

Čím víc se blížím nazpět k Říďově pevnosti, tím více musím být obezřetná. Vsadila jsem díky logickým úvahám a intuici vše na jednu kartu. Snažím se nedělat moc hluku, jenže občas přece jen bota zašustí v trávě nebo pod ní zapraská suchá větvička. Naprosto bezhlesně to umí snad jen indiáni v románech Karla Maye. Přicházím velkým obloukem z čelní strany. Ulice svítí, ale dům a zahrada tonou ve tmě. Nezúčastněný pozorovatel by si mohl myslet, že uvnitř nikdo není. Opak je pravdou. Rozhlížím se bedlivě kolem sebe. Každá čiva napjatá k prasknutí. Začínají se mi ježit vlasy na zátylku. To v mém případě obvykle bývá znamení, že nablízku je někdo, kdo nechce být spatřen. Do hlubokých stínů ani se svýma kočičíma očima nevidím. Tam je absolutní tma. Nyní lituji, že jsem si nevzala Říďovy brýle na noční vidění. Právě teď by se mi docela hodily.

Procházím mezi stromy a keři asi sto metrů od příjezdové cesty. Rychlost není velká, jeden krok, pak dvě vteřiny klidu a pátrání po okolí. Už vidím masivní ocelová vrata a také branku se bzučákem a širokoúhlou kamerou. Kolem přejelo jedno auto s ostravskou značkou, černý Mercedes S600. V těchto končinách něco tak běžného jako parkující škodovky na sídlištích. Nevěnuji tomu pozornost, zejména když vůz nezastavuje, ale jede dál. Ještě chvíli ho slyším, pak se kolem zase rozhostí naprosté ticho.

„Čekal jsem tě trochu dřív, ty děvko,“ ozve se mi náhle za zády dutý, nezúčastněný mužský hlas. Absolutně bez emocí. Tohle vždycky bývá předzvěst hodně velkého průseru. Moment překvapení sehrál své. Celá dřevěním. „Dokonale předvídatelná, ještě pořád naživu,“ vysmívá se mi. Pokusím se za hlasem otočit, ale úsečně přikazuje: „Ani se nehni, nemluv!“ Pak pokračuje: „Mám tě dobře na mušce. Speciálně pro tebe jsem si upravil náboje. Každý projektil má uřezanou špičku a v ní náplň z gallia a olova. Nemáš šanci!“

Samozřejmě vím, co to znamená. Při zásahu takovou střelou bych byla okamžitě vyřízená. Oficiálně taková úprava povolená není, ale jisté kruhy zkrátka nerespektují obecně platné úmluvy. Že jsem si já kráva nevzala Říďovu taktickou vestu. Sice má hodně kil navíc, pohyblivý v ní člověk moc není, ale z hlediska sebevědomí je neocenitelná. Jenže co už teď. Nehýbu se, mlčím, jak mi hlas přikázal. Čekám, co udělá. Zatím slyším jen šustění trávy. Přibližuje se. Vzápětí je tady jeho tlumený dech. Vypadá to, že dýchá přes kuklu. Odhaduji vzdálenost mezi námi tak na metr, metr a půl. Uvažuji bleskově alespoň o nějakém východisku. Kdyby mě chtěl zabít, udělal by to okamžitě a bez řečí. Znamená snad tahle darovaná chvíle, že mě potřebuje živou? V tom případě by mě měl nějak spoutat. Jenže to by musel odložit zbraň a přišel by o výhodu. Takže buď použije paralyzér, nebo mě nějak uspí. Obojí je špatně. Pro mě. Ale musím jednat. Doufám, že odhad vzdálenosti je správný, na tom teď závisí mé bytí a nebytí. Adrenalin mi zase kape z uší. Zrychlený dech ale slyším i za sebou, přece jen nějaká známka vzruchu také na druhé straně. Míří mi na hlavu, nebo doprostřed zad? To neumím odhadnout. Já bych každopádně na hlavu nemířila, tam má člověk mnohem vyšší pravděpodobnost, že mine, když se cíl pohne. Dobře. Takže mi míří na záda. V jedné ruce má pistoli, ve druhé paralyzér nebo stříkačku. Pravděpodobně paralyzér. Pokud je to zkušený útočník, obě věci umí používat dokonale a rychle. Teď, anebo nikdy.

Z místa bez přípravy uskakuji napravo mezi břízky. Koutkem oka vidím temnou siluetu. Slyším slabé plivnutí, které mi vzadu rozvlní bundu. To bylo o vlásek. Nemůžu zůstat na místě. Teď už není na přemýšlení čas. Instinktivně konám. Vrhám se v podřepu zpět, doufajíc, že i střelec se přemístil o kousek blíže. Nad hlavou mi zašumí další střela. Neočekával, že budu tak nízko. Třetí výstřel už nepřichází. V pozici, jako bych chtěla tančit kozáčka, mu dobře mířeným low-kickem pod koleno ruším rovnováhu. Hned jsem na nohou, chytám obě zápěstí se zbraněmi a vytáčím je naučeným pohybem směrem nahoru a ven. Teď už nestihne nic, protože při dalším vytočení zápěstí to mezi kůstkami metakarpu významně zapraská, slyším tlumené zaúpění, a pistole i s paralyzérem jsou na zemi. Krátkým úderem levé pěsti pěkně šikmo shora dolů pod solar vyrážím útočníkovi dech. Než ho nabere zpět, mám v ruce taser a posílám mu do těla dávku pár tisíc voltů. Je dobojováno. Cítím bolest v koleni a také záda proti rychlým pohybům protestují. Věk nezastavíš, jak říká Jarda Jágr. Plně ho chápu. Nicméně muž v černém chrčí na zádech na zemi. Brýle na noční vidění mu spadly z hlavy.

„Kdo je u tebe děvka, ty zkurvysyne,“ sípu mu do ksichtu a vydýchávám kyslíkový dluh. Jednou nohou stojím na hrudi útočníka a snažím se sundat kuklu z jeho obličeje. Podaří se mi dolní konec dostat pod bradu. Nevidím však skoro nic, rysy nelze rozeznat. Jen jakýsi bledý, světlý ovál se rýsuje na temném pozadí. To je málo. Můžu teď použít jeho noktovizor. Jenže nevím, co bude dál, a zatím potřebuji obě ruce v plné pohotovosti.

„Jsi tady sám?“ je první věc, která mě zajímá. Nestojím o někoho dalšího, kdo je doposud schovaný někde za bukem a v příhodné chvíli mě majzne po hlavě zauzlovanou kolejnicí. Cítím pokývání hlavou a lehký setrvalý třas.

„Jestli mi lžeš nebo uděláš jeden divný pohyb, ucítíš hezký šok na čele. To je přímá cesta rovnou do mozku. Slyšel jsi někdy něco o lobotomii?“ straším ho a mávám mu před očima paralyzérem. Vím, že ani takový výboj do čela o lobotomii není. Ale lehkou psychologickou převahu získávám. Třas sílí. „Udělám z tebe živoucí fyziologický preparát a budeš sloužit jako výuková pomůcka na nové ostravské fakultě medicíny,“ pokračuji ve výhrůžkách, když cítím, že to poprvé zabralo. Chytám ho v podpaží a táhnu směrem k místu, kde je přece jen více světla. Nějakých deset metrů. Vzdálenost je kritická, protože jestli blafoval a je tady ještě s někým, budu dobrým terčem. Během přesunu funím jak pytel ježků. Tělo je zkrátka bezvládně těžké. Konečně jsme na místě. Dávám si paralyzér do kapsy a konečně nasazuji jeho noční brýle. Svět kolem zezelená a kontury vystoupí z temnot. Nic pohyblivého kolem sebe na první pohled nevidím. Zatímco skenuji pohledem okolí, stojím mu podpatkem na ohryzku. Jsem si jistá, že jediným přitlačením mu rozdrtím průdušnici. Také si toho je zřejmě vědom, protože je vláčný a odevzdaný jako čerstvá mrtvola. Pak konečně pohlédnu dolů. Ten ksicht znám, ale nemohu si vybavit odkud. Rychlým pohybem mu přetahuji vršek kukly z hlavy dolů a napružená patka vlasů mi pomáhá osvěžit paměť. Teď je mi jasné, že svou převahu nedokázal využít. Toho navoněného seladona a neohrabaného packala přece znám! Teď jeho oči v zoufalé beznaději těkají z místa na místo. Má strach. A oprávněný. Chlap, kterého jsem před chvílí zpacifikovala, je Kamil Hagger!

Zápis v deníku 6. 11. 1942

Pročítám si minulý zápis, kde jsem uvedl, že tvrdá práce zocelí. Jsou to slova Karla. Nyní již vím, co za tím stojí. Pracovní tábory mají jednotné heslo „Arbeit macht frei“. I ty naše, v Přívoze a nyní i v Kunčicích. Viděl jsem to na vlastní oči během inspekce s Herr starostou. Kunčice to mají bílým vápnem namalováno přímo na zdech baráků, aby každý z vězňů měl připomínku rovnou na očích mnohokráte denně. V Přívoze jest tento nápis vpraven důmyslně svařovanými prvky rovnou do vrat brány.

Bytostně souhlasím s myšlenkou, že během odpykávání zločinu musí arestovaný tvrdě pracovati. To ani jinak nelze. Co ovšem s takovými, kteří provinili se toliko svým původem, a přec v takových táborech musí pobývati? Nemohu se nikdy smířiti s filosofií rasových zákonů a jejich naplňování.

Udo Hase dostal z domova telegram, že jeho mladší bratr, Uli Hase, který narukoval k Waffen SS, padnul jako člen Einsatzgruppe D na Krymu. Pamatuji si toho urostlého mladíka ze svatby. Udo Hase v mladším vydání, jako mnoho jiných frontových vojáků předčasně dospělý. V obličeji sotva připravený pro každodenní holení, ale s očima starého již, unaveného člověka. Kdo ví, jakých hrůz se účastnil. Udo Hase vyl bolestí v duši, sliboval bolševikům pomsty a sesílal na ně pomstu veškerého germánského božstva. Přiznávám, že ačkoli byl ukončen jeden mladý život, ani jednoho z bratrů mi líto kupodivu není. Uli nyní jest pohřben v cizí zemi, daleko od rodiny. Vybral si sám, položit život za Vůdce. Stella i se svým manželem musela včera odjet do Bochumi, kde právě dnes koná se symbolický pohřeb s prázdnou rakví a vojenskými poctami. Ve vile jsem na pár dní osaměl.

Život všední zde v Ostravě plyne zdánlivě jednotvárně. Pro pozorovatele zvenčí. Mezi Antonem Steifem a celou skupinou Tamara vládne čilá spolupráce, kterou pomáhám zprostředkovati svými informacemi takříkajíc z první ruky. Abwehru nepodařilo se lokalisovati naši vysílačku. Muži s deštníky, potulující se ulicemi, záhadně zmizeli. Nejvíce obav měl jsem na Dušičky, v pondělí. Lidé s věnci proudili na hřbitovy, četnické hlídky v ulicích byly zesíleny o patroly SS a prohledávalo se téměř každé auto. Chtěli kontrolovat i našeho pohřebního zřízence, který měl v rakvi zatlučenou vysílačku. Vysvětlil jim, že veze nebožtíka, který byl nalezen v křoví u řeky a ležel tam asi měsíc, není prý na něj hezký pohled. Fabulace tato slavila úspěch, ačkoli v pohřebním řidiči by se krve nedořezal. Čta tuto šifrovanou zprávu, také se začínám třásti. Tak blízko nám od doby, co odvedli Andělku, ještě nebyli.

Na zahradu vily SD na Sadové 3 kdosi v noci vhodil podříznutou slepici s připevněnou cedulkou – Než abych ti vejce dala, radši jsem si život vzala. Stálo to v oběžníku, který s razítkem „geheim halten“ byl určen k rukám Herr starosty Beiera. Nikdo netuší, kdo je tajemný zabiják slepic a nepřítel tajné služby. Odpověď nezná ani Anton Steif, který se netají averzí k SD. Zdá se mi, že obecně gestapo a SD se navzájem nesnášejí. Důležité ale je, že touto slepicí vyjádřili lidé další projev nevole vůči našim protektorům. Možná to byla stejná skupina mladíků, kteří stříleli před časem cihlami. Odhaduji na mladíky, neboť z nás starších by si na tak riskantní akci netroufnul nikdo.

Kapitola 42

„Tak my jsme si začali tykat, že?“ snažím se za celkovou neschopnost ponížit Kamila Haggera. „Nemáš tady telefon? Já jen, že bychom si spolu mohli udělat selfie,“ pokračuji v trendu zadupání protivníka do země. Neříká nic, jen čumí. Vyjeveně čumí a zjevně ještě pořád nechápe, co se zvrtlo, když měl přece tak jednoznačně navrch. Slyším, jak se mu dech zklidňuje, možná už kuje nějaké pikle:

„Kamaráde, začínáš se zase dostávat do formy, takže tě ještě na chvíli uklidním,“ vytahuji paralyzér a pouštím mu do těla zase pár voltů. Než se stačí rozkoukat, vracím se na místo ataku a nacházím jeho pistoli. Standardní pětačtyřicítka Glock, vynikající mašina. Přicházím k vykulenému Kamilovi, vytahuji zásobník a kontroluji střelivo:

„Tak tys mi nelhal,“ trochu hraji překvapení, „tady za tohle bych tě tím měla střelit mezi oči!“ Tiším hlas a zní to tak výhružně, že bych to možná mohla myslet i vážně. Kdyby mě s touhle ráží a úpravou zasáhnul do zad, měla bych tam malou dírku. Ovšem uvnitř by byla taková paseka, že by se ani Igor na prosektuře nestačil divit. Nehledě na to, že takový projektil na výstupu způsobí doslova kráter. Masakr. Zkrátka bez šance na přežití. Další upotřebený kočičí život si mohu v klidu odepsat. Ještě mi zbývají dva.

Podle zvětšující se tmavé skvrny v oblasti Kamilova podbřišku tuším, co se asi stalo. Během mého proslovu si patrně pořádně cvrnknul do kalhot. Možná za chvíli ucítím i horší katastrofu. Nedivila bych se, vždyť už ve čtvrtek ve vile jsem ho tipovala na poseru. Ovšem díky tomu ještě žiji. Má evidentně nahnáno. Právem:

„Máš dvě minuty. Během nich mi pěkně povíš, proč jsi tady na mě tak hezky číhal!“ přikazuji mu jednoznačně, současně se zacvaknutím zásobníku nazpět do pažby. Vím, že třetí náboj je v komoře, připravený k výstřelu. Je odjištěno. Jen stisknout spoušť. Kamil to určitě také ví. Z jeho strany slyším jen dech a jinak nic. Na můj vkus trochu moc trapné ticho:

„Běží ti čas, pospěš si!“ snažím se ho popohnat k větší sdílnosti. Ošívá se velice a nakonec ze sebe přece jen cosi vytlačí:

„Nejsem Kamil Hagger. Ten mě ani nezná. Jen jsem si na chvíli půjčil jeho identitu. Jsem tady, abych dostal milion. Vlastně teď už jen sedm set tisíc,“ leze to z něho jako z chlupaté deky. Dvě minuty brzy uběhnou, musím ho přinutit, aby pokračoval:

„Milion?“ hraji naivku z nepodařené soap opery. „Za co?“

„Za to, že získám přístup do vily a pak tě zabiju,“ je to najednou venku. V hlase slyším úlevu a smíření s osudem. Soudíc podle světa, ve kterém se pohybuje, ani s ničím jiným nemůže počítat.

„Nějak jsi to popletl. Tykám ti já. Ty mi pěkně budeš vykat a říkat ‚paní‘, jasné?“ poukazuji na svou převahu. Polkne nasucho a pokračuje:

„Tak teda, že vás zabiju. Já totiž nutně potřebuju prachy. Abych tady mohl dát sbohem všem daním, poplatkům, exekutorům, vymahačům, alimentům. Všechno mě tady sere. Člověka si nikdo neváží. Žádné uznání ani pořádný výdělek…“ pokračuje ve výčtu své sebelítosti a životní ukřivděnosti. Ale to mě nezajímá:

„Zabrzdi, milánku. Pokud jde o mě, znám jenom jedno místo, kde nejsou žádné daně, poplatky ani exekuce. Dva metry pod zemí, když budeš mít štěstí,“ nalévám mu čistého vína. „Takže buď tak benevolentní a ušetři mě svých divokých vizí a zmatených představ. Mě teď zajímá, kdo tě najal. To je priorita. Tak mluv!“ vyštěknu jako při výslechu a je mi jedno, jestli to někdo další uslyší. Přes hradby honosných rezidencí se nedostane všednodenní realita, natož nějaký výkřik ve tmě. Můžu být klidná. Trhne sebou:

„To je normální byznys…,“ snaží se mi vysvětlit, že je jen najatým člověkem.

„Chápu,“ přerušuji mu tok myšlenek, „jestli jsi i předchozí kšefty pohnojil tak jako tento, pak se nediv, že jsi v prdeli. Takže za tím, kdo na mě dnes ráno střílel, jsi přišel ty?“ doluji informace, dokud je ještě trochu sdílný.

„Jo, ale na toho jsem dostal tip. Normálně bych o něm vůbec nevěděl,“ začíná se kroutit jako had. Asi cítí naději, že z toho přece jen nějak vyvázne. Ovšem velmi se plete.

„Tak dozvím se už konečně, KDO si tě objednal?“ jdu k meritu, protože to mě jediné zajímá. Žádná zdržovací omáčka kolem.

„Jak to mám vědět? Já toho člověka neznám. Nikdy jsem ho neviděl. Volal mi ze skrytého čísla. A poslal zálohu. Tři sta. V hotovosti, v zalepené obálce přes kurýra. Ještě během toho telefonátu. Byly tam i přesné instrukce. Včetně kontaktu na střelce…“ taktak ze sebe vysouká, protože se mu rty lepí k sobě. Nedivím se mu, je v hodně nepříjemné situaci.

„Takže když ještě pořád žiju, rozhodnul ses to vzít do rukou sám?“ trochu mu pomáhám držet myšlenkový směr, a zároveň se snažím moc nedat najevo, že už ztrácím trpělivost.

„Volal mi. Dneska odpoledne. Že se to zvrtlo a že jste tady. I s dcerou a vnukem. Prý určitě budeš večer pátrat. Dostal jsem ultimátum, do půlnoci tě – vlastně vás – chytit…“ slyším totální rezignaci v poslední větě. „Teď už je to stejně jedno,“ ujišťuje mě, že z jeho strany nic dalšího nehrozí.

„Jak jsi mě chtěl chytit?“ zajímá mě postup, který měl jistě pečlivě připraven.

„Prostě jsem to posral. Místo abych vás bez řečí paralyzoval a uspal, tak jsem se neudržel. Musel jsem mluvit, ani nevím proč. Hodně to tak je ve filmech…“ vlastně přiznává, jaký je debil. Nemůžu pochopit, jak někdo s IQ dnešního data může fušovat do řemesla skutečným profíkům. Že by i do podsvětí dorazil trend všeobecného osekávání nákladů a zadávání úkolů těm nejlevnějším z nejlevnějších? Nebo snad je moje likvidace placená z evropských fondů a bude nutno doložit výsledky tendru? Netuším.

„Čím jsi mě chtěl poslat do hajan?“ vyzvídám dále. „Povídej a přeháněj,“ o poznání bodřeji pobízím člověka, který je už stejně na devadesát devět procent ztracený. Vlastně mě ani nezajímá, odkud je a jak se jmenuje pravým jménem.

„Nevím, mám tady tohle. Prý je to silné, jak pro koně,“ vydechne a loví rukou v kapse. Pak vytáhne šedý plastový váleček, kapku větší než bombička do sifonu. Opravdu to vypadá jako veterinární přípravek. „Stačí to přiložit na tělo, i přes oblečení, vystřelí jehla a do dvaceti sekund má být po všem.“

„Pěkně tu ampuli polož tady na zem, abych na to viděla,“ nepřestávám mířit na jeho hlavu v obavách z posledního zoufalého pokusu o zázrak z jeho strany. Ve svém zeleném světě přes noční brýle vidím, že mě poslechnul. Teprve pak se sehnu a beru tu věc do rukou. Dá se tam přečíst dokonce i nápis. Něco jako Rometar nebo tak nějak. S podobným zařízením, jako je toto, umím zacházet. Ampule se hodně podobá antidotům proti bojovým chemickým látkám. Ovšem název mi nic neříká.

„Takže co s tebou dál, příteli?“ pokládám řečnickou otázku, během níž si dřepnu. Vypadá to, že se chci dostat do bližšího očního kontaktu. „Zdá se mi, že jsi chtěl chcát do vysoko postaveného pisoáru, aniž by sis uvědomil, že na to nemáš výbavu. Ale aspoň ses pokusil…“ Než se však ten bláznivý packal vzpamatuje, aplikuji mu půlku dávky uspávacího prostředku do stehna. Je to překvapivě rychlé. Ani nestihne protestovat, jen ještě vystřihne překvapený obličej. Po pár vteřinách celý zvláční a rysy kolem úst a očí se mu uvolní. Vítej v království divokých snů, ty koni.

Zápis v deníku 12. 11. 1942

První sníh dnes pomalinku roztál. Zima je již za dveřmi a soudě podle mraků, jež se ženou od severu, brzy další šedé vločky dopadnou na zem a vydrží až do jara.

Myšlenkami jsem nyní kdesi v KLM, u Andělky. Zdalipak to děvče moje ještě žije? Není žádných zpráv. Představuji si úděsnou kombinaci krutého hladu, vysilující práce a třeskuté zimy. Je vůbec v lidských silách takové podmínky přežít? Kolují zvěsti o kamenolomu v KLM, kde 186 schodů rozhoduje o životě a smrti Häftlingů. Kojím se nadějí, že slabé ženy jsou takové nelidské námahy ušetřeny.

Vězňové v Přívoze a Kunčicích mají vyzáblé obličeje, ale postaráno o ně je, pokud vím, přesně podle předpisů. Herr starosta vydal nařízení, že práce přerušovány nebudou výměnou za teplejší oblečení a hutnější stravu. Také kruté zacházení s vězněnými jest zapovězeno. Býkovec presentován doposud jen pro výstrahu. Zatím hlášeno jedno úmrtí v Kunčicích na podchlazení – vězeň v noci usnul na latrině a umrznul. V Přívoze jsou to dvě úmrtí vlivem úrazu při práci. SS komanda se brání, když je Herr starosta nutí k raportu, ovšem není zbytí.

Stella se s Udo Hasem navrátila předvčírem z Bochumi. Již bříško vzdouvající se mladým životem jest na ní viděti. Ovšem pohled její postrádá jakoukoli jiskru. Vnitřně se trápí a chce mě toho ušetřiti. Jenže jsem dobrým pozorovatelem. Ani mé znatelné pokroky na poli tělocvičném jí kupodivu nálady nepřidaly. Nemusí proto nic říkat, a sám vím.

Strojírny ve Vítkovicích vyrobily prvních dvacet zalomených hřídelí pro novou ponorkovou flotilu. Karl zmínil se o datu odjezdu celého nákladu směrem na západ. Již zítra, v pátek třináctého, ve 4.30 ráno, vyjede dlouhý vlak směrem ku Praze. Hnutí odporu již zpraveno, akce na odstavení železničního nákladu naplánována. Vyhození do povětří se plánuje na trase mezi Zábřehem na Moravě a Českou Třebovou, aby pozornost vyšetřovatelů neupínala se zbytečně ku Ostravě. Je mi líto, že část pečlivé a přesné práce našich dělníků přijde vniveč. Jenže cokoli, co může zkrátit válku o jediný okamžik, jest dobré.

Zprávy oficiálních relací hovoří, že výsledky námořní bitvy o Atlantik přiklánějí se nyní k Německu, zatímco Londýn dokládá trend obracející se karty. Proto také asi doky ve Francii nutně potřebují zalomené hřídele.

Josef Kohutek je v nemocnici. Málem ve svém bytě uhořel. Kdosi polil dveře jeho bytu benzinem a zapálil. Kohutek se probudil, až když byla předsíň v plamenech, a ze druhého patra vyskočil přes okno dolů. Zlomil si nohu a ztratil vědomí, ve svém lehkém pyjama se velmi na ledové zemi podchladil. Takto ho až za hodnou chvíli nalezl jeden z dobrovolných hasičů. Gestapo nachází se ve stavu zuřivého vytržení, mám o tom podrobnou zprávu od Antona Steifa. Všichni obyvatelé ulice, kde Kohutek bydlí, byli u výslechu. Devatenácte lidí zatčených, zpravidla pro poslech nedovolených frekvencí nebo přechovávání takového množství potravin, které nelze za lístky poříditi. Viník požáru však stále neodhalen. Udo Hase nehnul ni brvou, když tuhle zprávu četl v Mährisch-schlesische Landeszeitung.

Velitelství SD přišlo o svého velitele, SS-Sturmbannführer Alfred Heinrich ze zdravotních důvodů ukončil kariéru. Nyní čeká se na nástupce jeho.

Stella přinesla z pekárny zvěst, že počínají přicházeti dopisy ostravských židů z Terezína. Prostor jest zahuštěn nově příchozími, vládne hlad a nemoci. Z Terezína odjíždějí transporty na Východ. Bohužel tuším, co tam na ně čeká. Žádná nově osidlovaná oblast. Jenže pro jejich záchranu ze své posice již nic udělati nemohu. Píchá mě z toho u srdce a medicíny není. Na tohle nikoli.

Kapitola 43

Usnul. Ještě kontroluji, jestli dýchá. Ne že by mi na tom nějak zvlášť záleželo. Jenže co s ním teď? Takový člověk mi už vlastně k ničemu není. Možná tak jeho pistole s upravenými náboji a vypilovaným výrobním číslem, jak zjišťuji. Což zavání dalším průserem. Pistole se budu muset co nejdříve bezpečně zbavit. Koukám, jestli nemá u sebe něco dalšího, co bych mohla použít. Kromě paralyzéru, pistole a poloprázdné ampule na uspávání koní nic dalšího už nemá. Na noční brýle bych zapomněla, ty mám stále na očích. Jinak žádné klíče od auta, natož pak nějaký doklad nebo snad telefon. Je to zvláštní, protože dnešní parchanti bez auta nedají ani ránu. Tím pádem je reálná možnost, že přece jen není sám a kdosi další na něj čeká.

Odtáhnu s vypětím velkého množství sil jeho bezduchou postavu v černé běžecké teplákovce s odpáranými reflexními prvky do stínu a přes obličej mu přetáhnu jeho kuklu. Pistoli zajistím a bezpečně ukládám do vnitřní kapsy bundy k paralyzéru. Ampuli se zbytkem uspávadla pečlivě otřu rukávem trička a pro jistotu ještě otisknu na plast palec a ukazováček spícího. Pak to pěkně uchopím přes rukáv bundy a s rozmachem hážu daleko do křoví. Jedna fáze ukončena. Další už nezvládnu sama. Musím pro Míťu, aby mi pomohl.

Oklikou se po pár minutách prodírání mlázím dostávám k plotu, který se dá přes zpustlou sousední zahradu přelézt. Přes něj jsem před necelou hodinou lezla ven. Kryta ve stínech se díky brýlím rozhlížím, jestli přece jen někdo nečeká poblíž, když už mě „Kamil“ vyškolil v předvídatelnosti. Nic se neděje, jen dva předčasně probuzení ježci se potulují zahradou a hledají něco k snědku.

Bytelné zadní dveře mají z venkovní strany kouli, takže se nedají otevřít. Musím zaťukat. Ťukám, klepu, a nakonec ani bušení pěstí nepřináší žádný výsledek. Vypadá to, že dříve proberu k ostražitosti sousedy než někoho v domě. Obcházím vilu dokola, je ponořená ve tmě. U hlavních dveří rezignovaně zazvoním jako obyčejný podomní prodavač. Slyším zevnitř hlas drozda, tak si Říďa zvuk zvonku naprogramoval. Slyšet tenhle zpěv v noci je hodně zvláštní. Jenže tohle je celý Říďa. Trochu magor. Ptačí trylky utichnou a zase se nic neděje. Doslova cítím, jak mi začínají téct nervy. Ještě chvíli, a budu snad stát v louži. Pak se konečně bez varování otevřou dveře a Míťa mě pouští dovnitř:

„No konečně,“ vychrlím místo pozdravu hned v chodbě, jen co zámek zaklapne bezpečně na místo. „Musíš mi pomoct. Venku leží chlap, uspala jsem ho přípravkem pro koně…“ zarazím se, když vidím jeho překvapený výraz. Proto už nic nevysvětluji, jen si strhávám ukořistěný noktovizor.

„Prostě se obuj, půjdeme kousek za cestu a společně ho přemístíme do vily. Zbytek ti dopovím pak,“ přicházím o poslední rezervu trpělivosti.

Každá vteřina se mi zdá jako rok, zatímco Míťa pečlivě šněruje boty a zapíná tmavou bundu. Konečně hlásí připravenost. Je mi jasné, že roky jsou tady, ovšem takhle se zpomalit, to by snad nemohl dělat ani krmiče lenochodů v zoo. Všichni by mu utekli. Zdá se mi, že s „Kamilem“ na zádech bych během jeho zavazování tkaniček stihla obejít celý Bunčák minimálně dvakrát. Sláva, zhasínáme, nasazuji si brýle a vydáváme se vstříc noční temnotě. Ještě kontroluji, jestli máme klíče, abychom se náhodou nezabouchli. To bych těžce rozdýchávala.

Nemluvíme, jdu napřed, abych co nejrychleji našla místo s vyspávajícím „Kamilem“. Pár vteřin v záři pouliční lampy si připadám jako živý terč na střelnici. Pak už se zase nacházíme v hlubších stínech. Jsme na místě. Zdá se mi to, nebo se prostě jen špatně orientuji?

„Buď jsem pitomá, nebo nevím,“ šeptem sama sebe hodnotím, „přece tady u toho stromu, tady to muselo být!“ Chodím dokola ve svém nočním zeleném světě a vím, že se nemůžu mýlit. Sporé trsy loňské trávy ještě nesou stopy nedávného zatížení. „Kamil“ však zmizel. Naskakuje mi husí kůže. Míťa mi sáhne na rameno, až málem vyskočím úlekem:

„Bo, jsi si jistá, že jsme správně?“ ptá se, aby měl jistotu.

„Naprosto! Přesně z toho místa bylo vidět na Říďovu vilu a příjezdovou cestu. Tady jsem ho uspala,“ tvrdohlavě trvám na svém. „Takže buď se probral a odešel po svých – což za tak krátkou dobu vylučuji, nebo ho kdosi jednoduše odnesl!“

Na chvíli se zaposloucháme, jestli neuslyšíme praskání větviček nebo jiný náznak pohybu. Nic jiného než šustění mírného vánku v holých větvích dostupné není. Rozhlížím se pozorně kolem, jenže na úpatí haldy Ema, kde teď stojíme, je pořád stejně mrtvo.

„Balíme to, jdeme domů,“ rozhoduji se náhle. Zelený Míťa přikyvuje, sbíháme tedy k příjezdové cestě k vile a pak honem dovnitř. Nikdo po nás kupodivu nestřílí. Nejsem přesvědčena, jestli taková skutečnost je opravdová výhra.

Zápis v deníku 18. 11. 1942

Železniční náklad se zalomenými hřídelemi projel bez problémů až ku Praze a dál. Destrukční akce bohužel odhalena. Konfident gestapa kdesi na Jesenicku prozradil šifrovací klíče. Vysílání tedy odposlechnuto, dekódováno, celá buňka hnutí odporu gestapem rozprášena. SD zuří, měli v plánu pomocí falešného vysílání odhaliti další navázané organisace. Do Ostravy nicméně pořád vedou stopy, naplánován čtrnáctidenní rádiový klid.

Opět utápím se v obavách, zdali smyčka kolem naší vily nepočíná se utahovati. Jediný, komu mohu se nyní svěřiti, jest Stella. Tu ovšem nepoznávám. Jako by definitivně z ní vyprchalo mládí a energie veškerá. Dává si za vinu, že rozhodla se přivést dítě do tohoto krutého světa. Její manžel Udo Hase počal se chovati vzorně, od doby, co Josef Kohutek po atentátu leží v městském špitále.

Anton Steif přinesl zjištění, že hnutí Bílá lvice a Masarykovy gardy opět zformována s novými lidmi.

Dnes jsem měl vážný pohovor s Herr starostou. Mezi čtyřma očima. Vyjádřil vážné obavy o mé zdraví. Přitom nikdy jsem na nic si nestěžoval nikomu. Ke konci hovoru nabídnul mi možnost odchodu do penze. Vím, kolik je mi let, a také vím, že jiní mohli by se třást na mou posici. Třeba takový Udo Hase. Penězi jest vystlán bohatě, ovšem na další žebříček moci by chtěl postoupiti. Jenže – jakou já mám moc. První úředník. Representativní a hlavně přesný a výkonný člověk. Dokonalá pravá ruka starosty. Nerozhoduji o ničem, nicméně připouštím, že jistou prestiží tato funkce může býti lákavá. Nebýt na Volksliste, již dávno by se se mnou Herr starosta nebavil. Takhle přec jen jsem měl ponechán jistý vyjednávací prostor. Domluveno, že ještě jeden rok zůstanu v úřadě. Do Silvestra 1943. Mezitím od půlky roku budu připravovati nástupce svého, jehož si osobně vybere Herr starosta. Dokáži si představiti, jaký boj o starostovu přízeň se rozpoutá, až jeho rozhodnutí zveřejněno bude. Nuže uvidíme, já zatím mlčím jako hrob, ani Stellu nezpravil jsem o tomto chystaném kroku.

Přes Antona Steifa dozvěděl jsem se, že novým velitelem SD v Ostravě má býti v brzké době ustanoven jakýsi SS-Sturmbannführer Rudolf Rettberg. Prý mladý, energický, všehoschopný člověk. Se zkušenostmi z východní fronty. Domnívám se, že se máme na co těšiti.

Včera večer, v relaci Volá Londýn, pronesl Jan Masaryk důležité poselství k národu v protektorátu. Příprava otevření druhé fronty je prý již uskutečňována. Národ musí držeti při sobě. Pevná víra ve vítězství spojenců jest rovněž nutností. Oceněni zejména českoslovenští piloti RAF, kteří bojují za Anglii nad Belgií a Francií.

Oficiální rozhlas opět zesílil varování před židobolševickou hrozbou. Žádného bolševika jsem nikdy neměl tu čest potkati, ale z obyvatel Ostravy židovského původu měl jsem mnoho dobrých přátel. Nemohu uvěřiti, že tito lidé, jak chudobní, tak velmi bohatí, by mohli býti hrozbou.

Kapitola 44

Jsem k smrti unavená. Na můj vkus toho dnes bylo až moc. Blíží se půlnoc, v kuchyni však s Míťou u neomezeného zdroje kávy ještě kujeme pikle, co udělat dál:

„Potřebuješ se vyspat, Bo,“ má Míťa nějakou přehnanou starost o můj odpočinek.

„To vypadám tak příšerně? Vyblitě?“ probudil na chvíli mou zvědavost.

„Víš, že to myslím dobře,“ chlácholí mě naprosto zbytečně. Kdyby to se mnou myslel dobře, vyrazil by s „Kamilem“ v noci dveře, a nemusel by po mně střílet. Má to u mě schované jako v trezoru. Na druhé straně mu v bagu s puškou leží tři sta tisíc, a to také na nějaký ten týden k živobytí stačí.

„O svých dobrých úmyslech vyprávěj někomu jinému, buď tak laskav,“ ještě ze sebe dokážu přes vyčerpání dostat, ale už to nemá ten správný břink. „Raději mi pověz, co hodláš udělat dál? Komu budeš skládat účty za moji hlavu?“

„To kdybych věděl,“ povzdechne si. „Zkrátka teď si vezmu taxíka a pojedu na parkoviště pro auto. Přenocuju v zoo a ráno odjedu do práce, musím tam být v sedm, máme nováčky na střelby. V tomhle mám jasno,“ usrkne z dalšího šálku Říďovy vynikající arabiky. Pak sebere svých pět švestek a bez dalších řečí se ubírá k zadnímu vchodu. V chvatu za chůze nazpět ještě lovím z kapsy jeho SIM kartu a podávám mu ji.

„Dík“ je poslední slovo, které od něho slyším, pak zhasínám, vrznou dveře, a jsem zase sama. Míťa mizí v noci. Přehnaně odpovědný Míťa, kterého se celou dobu bezvýsledně snažím pochopit. Pečlivě zamykám, ještě jdu překontrolovat hlavní vchod a také se přesvědčit, že Aneta s Patrikem klidně vyspávají. Pak konečně beru do ruky Říďův zapomenutý telefon. Volám na informace a získávám číslo na fakultní nemocnici v Porubě. Musím vědět, co s mým obrovitým souputníkem provádí osud a doktoři.

Po několikerém přepojení konečně získávám informovanou osobu, která mi sděluje, že pan Kareš je po operaci srdce v umělém spánku. Má trojnásobný bypass a bude živ. Snad. Zítra odpoledne ho můžu přijít na chvíli navštívit. Ulevuje se mi natolik, že si jen opláchnu tu zašedlou masku, která je při troše dobré vůle mým obličejem. Ihned poté, tak jak jsem, se hroutím na Říďovu velkorysou koženou prošívanou bordó pohovku Chesterfield. Ještě si akorát stihnu skopnout botky a vzápětí usínám hlubokým, bezesným spánkem.

Zápis v deníku 27. 11. 1942

Přituhuje. Nemyslím tím počasí, které také ovšem přineslo sníh, patrně již trvalý. Přituhuje co do naší samotné existence. Chytili a odvedli našeho kolegu ze spisovny – Stanislava Gavendu. Trestuhodným omylem jednomu člověku předal ve složce zprávu nachystanou již pro mě. Člověk tento nelenil a s vidinou odměny pospíchal na Senný trh, kde vše gestapu nahlásil. Přes Antona Steifa a neobjevenou dosud mrtvou schránku u řeky vím, že tímto přičinlivým občanem byl zaměstnanec magistrátu z majetkového referátu Prokop Hotowy. Jest zcela určitě jeden z mnoha, kteří našim protektorům zalíbiti by se chtěli.

Anton Steif přítomen výslechu kolegy Gavendy ještě s Wagnerem a Kampfem. Nedokáži sobě ani ve fantazii nejbujnější představiti, jak Gavenda se Steifem, již dobře se znají, museli předstírati nenávist. Zcela jistě Steif přispěl také k mučení Gavendy, neboť jinak by u svých zběsilých soukmenovců upadl též v podezření. Co asi odehrávalo se v myslích obou, nad kterými se vznášela hrozba smrti? Jak hleděli sobě do očí? Gavenda neprozradil ničeho, ani když drtili mu varlata kovářskými kleštěmi, topili v kbelíku s vodou, pálili cigaretami, bičovali žhavým drátem a věšeli hlavou dolů. Díky statečnosti člověka Gavendy ještě mohu psáti tyto řádky a moje zášť k tomuto sviňskému režimu jest prohloubena na míru nejvyšší. Steif podává mi zprávu, že další mučení pokračovati bude v následujících deseti dnech. Rodina Gavendova sledována jest nyní lidmi z gestapa velmi bedlivě. Nelze se přiblížiti k nim s nabídkou jakékoli pomoci. Vpravdě čekám, kdy i u nás zazvoní gestapo a odvede mě. Bude to dnes v noci? Nebo zítra v úřadě, před očima všech kolegů?

Jsem připraven nést oběť nejvyšší. Smrti kolem jest nyní tolik, že mne již neděsí. Noční můrou však zůstává mučení. Nedokáži snášeti bolesti tělesné. Zlomená noha, když odváděli Andělku, představovala pro mne vrchol utrpení. Jaký bych to ale byl charakter lidský, kdyby dokázali mne zlomit, zatímco jiní vytrvali? Moje malá Andělka, kolegyně Hlisnikovská, nyní statečný Gavenda. A nesmím zapomenouti na kolegu drahého Jana Fuksu, který ničím se neprovinil, a tudíž k ničemu doznati se nemohl. Nyní odhodlán jsem v případě zatčení nemluviti, byť by bolest z mučení přesahovala mého prahu odolnosti.

Stella svěřila se mi se zjištěním svým. Nyní již přesně vím, proč celou dobu po příjezdu z Bochumi zachovávala neveselý výraz v obličeji. Prostou náhodou, hledajíc v kufru svých propriet, nalezla rozepsaný milostný dopis, který Udo Hase z Německa psal do Ostravy. Nebyl určen jí, nýbrž Josefu Kohutkovi. Takže nyní již plně chápu pozdní návraty Udo Hase v opojení kmínkou. Jsa zaměření homosexuelního, musel utajiti svých sklonů. Vztah mezi osobami stejného pohlaví jest nadlidmi stejně zběsile potírán jako příslušnost k židovské či romské rase. Není tedy divu u těchto utajujících manévrů Udo Hase. Patrně nedávno objevil duši spřízněnou v Josefu Kohutkovi, a vykvetla láska. Dohání mne tucha, že právě proto zámožná rodina Hase snažila se zabrániti nástupu syna na vojnu. Mezi muži by se jeho orientace jistě těžce tajila. Proto jej rodina raději v tichosti uklidila do Ostravy. Z prosté obavy ze skandálního odhalení. Mimikry tyto posichroval si Udo Hase námluvami a sňatkem se Stellou. Zplození společného dítěte, jak se mi svěřila, bylo jediným jejich intimním kontaktem. Jinak již k ničemu podobnému nedošlo. Kroutím nyní nevěřícně hlavou, jak někdy život vezdejší zašmodrchává se díky lásce i v dobách válečných. Podezíral jsem Udo Hase ohledně pletich s gestapem, a skutečnost byla prosaicky jiná. Pak ovšem za atentátem na Josefa Kohutka pomocí hořících dveří může býti rovněž zhrzený předchozí milenec. Tuto svou hypotézu však nechávám si pro sebe. Nic z toho ovšem Kohutka nevyvazuje z odpovědnosti za několik let udávání lidí a smrt mnoha z nich.

Kapitola 45

„Bo, vstávej, ptáčci už dávno zpívají a venku svítí sluníčko,“ třepe se mnou Patrik.

„Co mě budíš, akorát jsem si lehla,“ otáčím se na druhý bok, aby neviděl, jak mi z pootevřených úst teče slina.

„Na hodinách je právě osmička, trojka a pětka,“ nedá se odbýt ten malý nezbeda. Jenže mě nějaká osmička nemůže rozhodit. V žádném případě. Počkat, osmička? Trojka a pětka? Půl deváté a pět minut? Do prdele! V devět mám v Přívoze schůzku s Adamem Goldbergem.

„Běž vzbudit maminku, hodný Američane, ano?“ ukládám mu důležitý úkol. „Ať mi prosím půjčí nějaké čisté triko a kalhoty,“ plácnu ho přátelsky po zadku na důkaz naléhavosti. Vzápětí sleduji, jak bosé nožky pleskají o chladné dlaždice na podlaze. Zažívám zlomek vteřiny nezkaleného štěstí. Bude mi to muset vystačit až do pozdního odpoledne.

Okamžitě jsem celá rozbřesklá. Aspoň co se mozkových závitů týká. Tělo naopak cítí, jako bych snad projela drtičem průmyslového odpadu. Nicméně doufám, že i tento pocit rychle zmizí. Letím si pro čisté gaťky z nové sady, pak pod ledovou sprchu. Ještě ve spěchu vykloktat zubní pastu, sepnout mokré vlasy do mrcku. Náhle stojí ve dveřích do koupelny rozespalá Aneta:

„Co tady vyvádíš, mami?“ klade mi naprosto stupidní otázku a škrábe se ve slepených vlasech. Takto by nás chlapi snad ani neměli vidět, myslím si a vidím hlavně sebe, majíc doposud v obličeji vytlačený vzorek pohovky.

„Kde máš to oblečení?“ odmítám odpovídat a dívám se koutkem oka na velký displej hodin, které ukazují už 8.46. „V devět mám schůzku, spěchám,“ trochu upustím z komisního tónu.

Náhle se rozezpívá drozd. Lekám se, že něco vletělo otevřeným oknem dovnitř, ale pak mě zatemnělá mysl pustí do dalších zákoutí, kde jsou uloženy informace o zvuku Říďova přiblblého zvonku. Někdo stojí u dveří a domáhá se naší pozornosti! Dochází mi to s plnou vahou pondělního rána. Jestli právě tohle nevzbudilo Patrika. Možná proto mi říkal, že ptáčci už zpívají.

Mám na sobě jen podprsenku a gaťky. Jestli by mě takhle viděl třeba pošťák, mohl by z toho mít buď smrt, nebo srandu na několik dní dopředu. Honem si na sebe oblékám alespoň svůj béžový kabátek, který mi zakrývá akorát tak půlku mé rozložité zadnice. Vypadám v tom jako pozůstatek z pěkně zvrhlé noční party, ale co už. Otevírám dveře.

Nikdo za nimi nestojí, a ani nemůže. Zahrada je až na kus rezavého plotu vzadu prakticky nedobytná. Udělám pár kroků na verandu, abych viděla, kdo ruší můj ranní chvat. Policie. S polepeným služebním autem, ale chlap u zvonku je v civilu. To nevěstí nic dobrého.

„Co se děje?“ volám z verandy a nehodlám jít ani o krok blíže k ochránci pořádku.

„Hledáme pana Kareše, je doma?“ snaží se neřvat orgán, jenže se mu to daří pramálo. Nedá se nic dělat, oželím drahocenné vteřiny a jdu kousek ven. Bosky. Vidím, jak v momentě ztuhnul.

„Není tady, co mu chcete?“ natrčuji drze bradu místo pozdravu. Prohlédne si mě odshora dolů, pak ještě jednou v opačném pořadí. Ohryzek mu poskakuje na krku, nesoucím šrámy po spěšné snaze oholit se.

„Poručík Sittek,“ neobtěžuje se ani natáhnout ruku k pozdravu. „A vy jste kdo?“ pokračuje v dialogu složeném z tázacích vět. Konečně si ho můžu trochu prohlédnout. Rozložitý, stejně široký v hrudi jako v pase, šedivé vlnité vlasy, které už asi dva měsíce volají po holiči, rozpláclý nos a jeden koutek úst podstatně výš než druhý. Vyčpělý cigaretový odér se mu doslova odpařuje z každého kožního póru. Ten člověk jako kompenzaci stresu zvládne odhadem šedesátku denně. Zkrátka jeden z těch utahaných poldů, co nemají nikdy hotovo.

„Vy jste kdo?“ opakuje otázku, když z mé strany neslyší odpověď.

„Společnice,“ je jediné, co mě v tuto chvíli napadá. Policajt se ušklíbá, což působí, jako že by podle něj snad Říďa při své vysoké životní úrovni mohl mít na něco lepšího. Honem to musím uvést na pravou míru:

„Tedy, abyste tomu dobře rozuměl, společnice ve firmě. Jen jsem tady přespala, to je všechno. Pan Kareš doma opravdu není,“ vytahuji z kapsy občanku a podávám mu ji přes umělecky kovaný ocelový plot. Prohlíží si to, jako bych svůj doklad snad měla padělaný. Sahá do kapsy pro jakýsi papír a porovnává jeho obsah s údaji v mé občance.

„Paní Roberta…“ ukazuje, že umí číst i nahlas. Dál ho s memorováním nepustím:

„Všichni mi říkají Bo, tak v tom také prosím pokračujte,“ vyzývám ho. „Co se vlastně děje, dozvím se to už konečně?“ snažím se působit sebejistě, jenže chlad a policejní koženost mi nepřidají.

„Vy jste spolumajitelkou firmy Flat & House?“ vyzvídá, a stejně už dopředu ví, že jsem. Netuším, proč si tyhle blbé zdržovací kecy nemůže odpustit.

„Ano, jsem spolumajitelkou. A co má být?“ vypálím nervózně, protože už mě tahle okukovaná přestává bavit.

„Vila na ulici Sadová, číslo 41, patří do majetku vaší firmy, že?“ pokračuje ve hře na kočku a na myš.

„Tak jest,“ odpovídám, jak nejklidněji můžu, a křížím chladem nohy. Evidentně se mu to líbí. Je konec března a podobné zjevy se na ulicích zatím nevidí. Konečně mu pohled skočil o level nahoru a dívá se mi do očí. Nasazuje masku člověka prostého všech světských potěšení:

„Pak byste měla vědět, že na pozemku této vily, respektive vaší vily, byla dnes v 6.42 ráno objevena mrtvola muže středního věku. Evidentně zemřel násilnou smrtí!“

Zápis v deníku 5. 12. 1942

Stanislav Gavenda již není mezi živými. Vědom si skutečnosti, že hrozná mučení by jej ku konci zlomila, předvčírem v noci vyskočil na cele z posledních sil s rukama za zády kousek nad zem a dopadem na hlavu zlámal sobě vaz. Již bez života jej nalezla hlídka, která každých patnácte minut má za povinnost kontrolovati uvězněné na celách. Nit, vedoucí gestapo přes Gavendu k dalším lidem, jest přetržena. Nemohu říci, že jsem si oddechl, a ani to takto necítím. Zůstalo ve mně veliké prázdno. Obrovský smutek z dalšího zničeného lidského života. Jméno Stanislava Gavendy a jeho hrdinství nesmí býti nikdy zapomenuto.

Josef Kohutek propuštěn ze špitálu do domácího léčení. Krom zlomené nohy má ještě popáleniny na ramenou a jedné paži, hojení jest zdlouhavé a patrně hodně nepříjemné. Přeji mu ten zlomek bolesti, kterou musely jeho oběti zažít během výslechů.

Udo Hase, netuše, že známe jeho skryté tajemství, pokračuje v roli vzorného manžela a vynikajícího úředníka. Kmínky ani anýzovky nedotkl se dobře deset dní. Stella kulatí se hezky a začíná se na dítě těšiti. Opět občas spolu pro potěchu ducha i těla cvičíme, nelze ale dodržovati přesné termíny, když Udo Hase nyní častěji doma.

Anton Steif doručil mi písemný materiál z Polska. Opět vyskytuje se v něm slovo Treblinka a likvidace lidí výfukovým plynem z motorů. Materiál tento sepsal jeden židovský vězeň ze Sonderkommanda. Propašování listu přes stráže bylo nesmírně obtížné, neboť vězňové ze Sonderkommanda nesmějí se s nikým stýkati. Nakonec se to podle Antona Steifa podařilo přilepiti zespodu na kotel s polévkou během večerního apelu. Přes kuchaře a další spolupracující důvěryhodné vězně nakonec s nesmírným rizikem pro všechny přece jen dostal se ven. Nyní mým úkolem jest rozluštiti a přeložiti dokument z polštiny a předat dál. Po zběžném přečtení běhá mi mráz po zádech. Dle data sepsání listu odhaduji, že pisatel Malach Feigel již zřejmě také zavražděn. Pouhé tři měsíce trvá služba, pak celé Kommando usmrceno, spáleno a nahrazeno novým. Nemá býti svědků. Proto nechť alespoň v tomto deníku žije Malach Feigel dál. V Polsku, jež máme za humny, dějí se mnohem hrůzostrašnější věci, než bych dokázal si představiti. Zabrániti jim z mého pohledu není možno, snad jen díky zásadnímu obratu ve válce, což nepředpokládám. Ačkoli, soudě podle zamrzlé fronty u Stalingradu, mohu v tomto směru býti mírným optimistou. Současně měl bych se jako správný občan na Volksliste říditi zásadou Herr starosty – pracovati, jak nejlépe lze, a nestarati se. Pracuji, ale zároveň nemohu nestarati se.

Zítra v odpoledních hodinách vysílána má býti další relace, do té doby musím dokument přeložiti a předati do mrtvé schránky. Tamara využívá podzemních tunelů pod polskou hranicí nejen k průchodu lidí, nýbrž i k pašování důležité komodity – tytonu. Kdo má dnes tabák, je král. Za tabák směnit lze jak zbraně, tak i součástky pro vysílačku. Nedávno, v nyní již ostravské obci Radvanice, četníci odhalili šmelináře s celou půl tunou tabákových listů z Polska. Tisk, zastupující hlas národa, požadoval nejtěžší tresty pro škůdce. Soud udělil tresty smrti. Tyto vykonány dnes v šest hodin ráno oběšením, zabavený tabák oficielně odeslán na východní frontu hrdinům v předních liniích. Tunely pod hranicí zatím neprozrazeny.

V Nových Vítkovicích vybetonovány základy první haly. Výroba umělého benzinu v chemičce opět stojí. Dodávky strategických surovin mimo naše uhlí postrádají pravidelnosti.

Kapitola 46

Nádherné pondělní ráno. Mrtvola v zahradě vily. To nám ještě scházelo. Docela bych si tipla, kdo tím mrtvým asi bude. Škoda že sázkové kanceláře nestihly vypsat sázky. Otáčím tázavý pohled směrem k poručíku Sittkovi, u kterého mě nejvíce zajímá, kde v kariéře udělal chybu, že je ve svém věku pořád ještě poručíkem:

„S čím vám tedy mám pomoct?“ pokračuji v oblíbené hře na překvapeného.

„Rádi bychom ověřili, co jste dělala od půlnoci do zhruba půl čtvrté ráno,“ nasazuje hned zkraje těžký kalibr. Mi je na druhé straně jasné, že musím pokud možno hned něco udělat s ukořistěným Glockem a paralyzérem. Dočista jsem zapomněla na tyto kompromitující předměty, které mám v předsíni v kabelce. Hraji nyní o čas a vzdávám schůzku v Přívoze. Adam Goldberg se svým nablýskaným touaregem se dnes asi nedočká:

„Jen si na sebe něco hodím, a jsem vám k dispozici,“ trošku omluvně si povytahuji kabátek a starorůžová barva kalhotek vyžene mladorůžový nádech do tváře poručíka Sittka. Na nic nečekám, otáčím se jako na obrtlíku a mažu do zdánlivého bezpečí Říďovy pevnosti.

Během oblékání odrážím vyděšené pohledy Anety:

„Nic se neděje, nemusíš mě tak hypnotizovat,“ úsečně odpovídám na hromadu nevyslovených otázek. „Jenom tady ještě budete muset chvíli počkat, než se vrátím. Jen podám vysvětlení, a jsem nazpět,“ soukám se do Anetiných fortelných manšestráků. Jsou mi trochu malé, hlavně přes boky, ale nakonec přece jen zapínám všechny knoflíky. Jsem ráda, že nejsou na zip, ten by se určitě při pokusu o usednutí nenávratně rozjel. Co ale nechápu, je, proč mi k jednání s policií podává vytahané okrové tričko s nápisem FUCK ME BABY v dekadentním fontu:

„Nic lepšího tam nemáš?“ zaujímám jednoznačně odmítavý postoj k proklamovanému poselství.

„Tohle je jediné čisté, zbytek jsem nechala v Dublinu. Mám plný kufr Patrikových věcí,“ bezradně rozhazuje rukama. „Prostě si za žádnou cenu nesmíš sundat kabátek, no,“ radí a mi to všechno začíná být jedno. Oblékám si tričko a vlastně rezignuji:

„Víš, jaký je rozdíl mezi tímto tričkem a mým mládím?“ snažím se odvést debatu na jinou kolej. „My jsme nemuseli nosit napsané na hrudi to, čím jsme žili,“ významně si poklepu na čelo a myslím si, že debata je u konce. Jenže není:

„No jo, mami, tenkrát těsně po válce se to asi bralo jinak,“ vyloženě se mi vysmívá, což chápu jako dobré znamení. Trochu zapomněla, že venku netrpělivě přešlapuje zamrzlý poručík Sittek.

„Co se bralo jinak?“ vyzvídá Patrik, který celou dobu poslouchal za dveřmi. Teď se, holomek, prozradil. Doplatil na svou zvědavost. Obě se začneme chechtat a on s námi, ačkoli netuší proč. Je dobře, že mám takovou fajn rodinu.

„Budeš zase hlídat maminku, ano?“ zavazuji hodného Američana bojovým úkolem. Malá zrzavá hlava horlivě přikyvuje:

„Jasná facka, Bo!“ pisklavě přísahá a salutuje jako seržant z West Pointu.

„Říká se – jasné jako facka, ty trumbero,“ opravuje Aneta jeho jediný nedostatek, načež ho chytne do náruče a zvedne nahoru. Tři páry našich očí jsou v jedné rovině. V tu chvíli se cítím nesmírně bohatá.

„Tak děcka, já letím,“ dávám každému z nich pusu. „Buďte tady hodní a nikomu neotevírejte!“ beru si z botníku kabelku, jejíž váha mi opět prozrazuje, že ještě musím něco udělat s příruční artilerií. Honem do garáže. Tam na pracovním stole kusem pucvolu otřu vše nutné a předměty doličné uložím do spodní přihrádky, pěkně pod zaprášené nářadí. Nyní jsem čistá a můžu jít.

„To vám to ale trvalo,“ vítá mě poručík Sittek ironicky. Patrně si myslí, že marnivé ženské to nemají v životě lehké. A to ještě neviděl troufalý nápis na tričku. Jestli si ho přečte, patrně mi vezme občanku a zbaví mě svéprávnosti. Usedám na zadní sedadlo policejní oktávky, všechny švy a knoflíky manšestráků statečně drží. Jedna malá, bezvýznamná výhra.

„Kam máme namířeno?“ pokouším se konverzovat, ale narážím na hradbu mlčení. Policie je všude stejná. Nemluvná. Jako bych to neznala. Ale přistupuji na jejich hru. Cesta nás vede nahoru na Slezskou a pak kolem Bazalů dolů do centra. Na křižovatce Českobratrské a Sokolské odbočujeme doprava. Je mi jasné, že naším cílem je vila na Sadové 41.

O chvíli později přijíždíme na místo, kde se toho v poslední době tolik událo. Je vidět, že zatím tady vládne nebývale čilý ruch. Blikající majáčky, vše obehnané policejní páskou, černá dodávka. Šprušle plotu zakrývá šedá, neprůhledná fólie proti nežádoucím zrakům. Samozřejmá přesilovka čumilů, toužících nahlédnout do dění na zahradě. Poručík Sittek dělá místo, abychom mohli projít. Vidím rozbitý zámek na brance. Někudy se dovnitř museli dostat, to je jasné. Pak jsou tady technici. Pilní jako včelky. Fotograf akorát balí. Pod plachtou leží tělo. Podle obrysů lze určit, že leží na boku. Vím, co přijde. Ukážou mi mrtvého a bedlivě budou zkoumat, jak zareaguji. O nic jiného se nejedná. V duchu se už na to připravuji. Chudák „Kamil“. Nesplnil úkol a dostal za to od svého chlebodárce očekávanou odměnu. Možná ani netušil, že již tak brzy se bude nacházet ve stavu, ve kterém nejsou žádné daně, poplatky, alimenty ani exekuce.

Začíná mě trochu zábst. Na setkání se smrtí bych měla být připravena, ale nejsem. Vzpomínám, jak jsem kdysi na koupališti v Radvanicích viděla prvního mrtvého. To mi bylo asi šestnáct. Starší pán si šel zaplavat a dostal srdeční zástavu. Našli ho v hloubce neprůhledně zelené vody až odpoledne. Ležel pak na trávníku, celý fialový, kolem něj hlouček lidí, plavčík chodil nervózně kolem a pokuřoval. Než přijela sanitka a auto pohřební služby, mrtvý pán v podvečerním větříku hezky oschnul. Zpočátku zplihlé šedé vlasy mu začaly vlát a kudrnaté chlupy na hrudi se také rozvlnily. Jen dech v plicích už dávno ustal. Představovala jsem si, jak se ještě ráno holil, chystal si svačinu, plavky a opalovací krém. Teď tady leží, nic ze světských radostí se ho již netýká. A nenašel se nikdo, kdo by jej alespoň z piety zakryl… Zaplaším dávný zážitek tím, že si mimoděk přitáhnu kabátek více k tělu. Tričko s krátkým rukávem pod ním dvakrát nehřeje. Cítím husí kůži na obličeji a zježené vlasy vzadu na hlavě. Poručík Sittek je vážnost sama:

„Připravena?“ kleká si do míst, kde je hlava mrtvého. Nepřestává se na mě dívat, když jedním škubnutím strhne plachtu.

Přestávám dýchat. Neovladatelné gesto mi v přívalu děsu vystřeluje ruce nahoru. Zakrývám svá otevřená, leč němá ústa. Kdepak „Kamil“. Pod plachtou leží Míťa.

Zápis v deníku 12. 12. 1942

Ochořel jsem silnými horečkami. Venku adventní čas, za humny válka a já tři dny a noci s hořícím tělem a zimnicí pod peřinou. Celou tu dobu stála Stella u mého lůžka s aspirinem, čajem a chladivými obklady na čelo. Již již chtěla volati lékaře, aby vyloučil možnost zápalu mozkových blan, jenže to jsem akoráte poprvé vycítil, jak horkost pomalu ustupuje.

V horečkách zpočátku blouznil jsem a viděl Helgu Kubiczkovou, kterak vychází ze sklepa, celá průhledná a krásná. Nezavadila pohledem o nic, jen šla dál do patra, kam nemohl jsem ji následovati. Vše se opakovalo v mnoha podobných obrazech, nikdy jsem ji nemohl dohoniti, maje nohy nemohoucí, jako zalité v betonu. Z její postavy ještě vycházel zvuk, snad nějaké jméno. Marion deBlau. Ještě nyní, když píši tyto řádky, resonuje mi zmučenou hlavou. Marion deBlau. Co mi tím chtěla sděliti? Nebo to snad byl následek neblahého působení horečky? Raději se s tím Stelle nesvěřuji, aby neměla mě za starého blázna.

Sotva udržím v ruce tužku, jak jsem sláb, nicméně napsat to dnes již musím. A také hlad veliký dostihnul mne dnes odpoledne, jednoznačná známka toho, že nemoc již na ústupu. Snědl jsem dva talíře zelné polévky s chlebem. Učiněná dobrota! Dnes je sobota večer, zítra se ještě zotavím a v pondělí opět nastoupím do úřadu.

Doufám, že až přijdu do práce, nebude míti Herr starosta výhrad ohledně naší dohody o odchodu do penze. Úlohu oznámení nemoci svěřil jsem raději Stelle, která přes telefon hovořila přímo s Herr starostou. Úkol tento nenaložil bych nikdy na Udo Hase v souvislosti s jeho vychytralým tažením za kariérou. Kdo ví, co by si jako správný Parteigenosse navymýšlel, jen abych již tento rok zůstal doma na penzi. Nevěřím tomuto člověku ani slova, a přec sdílíme jednu střechu nad hlavou. Neslýchaná věc.

Leže na lůžku, poslouchal jsem v chvílích bdělosti oficiálních rozhlasových relací. Bolševici na Volze obkličují wehrmacht u Stalingradu, dnes však započata Mansteinova vyprošťovací operace, od které jest slibován průlom. Spíše bych ale věřil tomu, že silné mrazy více pomohou bolševikům a průlom na frontě zůstane spíše přáním. Stella, vidíc, jakých nepravostí se dopouštím, pokaždé mi rozhlas vypnula. Prý se nemám zabývati a rozptylovati ničím jiným než jak být co nejdříve zase v plném zdraví. Také čtení novin mi zakázala, neboť tam jest rovněž mnoho duševního hnoje.

Od Stelly dozvěděl jsem se, že budeme míti psa. Štěně německého ovčáka. Jest to ostatně nyní velice populární rasa. Již víme, že to je fenka, sice bez řádného rodokmenu, neboť čtvrtá v pořadí vrhu, jenže údajně chytrá. Raději se neptám, kde Stella k této myšlence – míti psa – přišla. Napadlo mě, že tímto psem, jenž bude dalším členem rodiny, průběžně doplníme celou rasovou linii obyvatel tohoto domu. Přesně dle oficiálně hlásané skutečnosti – nejdříve jsou germánští nadlidé, pak němečtí ovčáci, poté Slované, židé, bolševici a další podlidé. Možná bych měl správně popsati lidi v úrovni pod německými ovčáky jako „podpsy“. Chudák Helga, ta se dole ve sklepě v dřevěné rakvi jistě obrací.

V této chvíli dostal jsem nápad. Až přijde ten pravý čas a štěně poprvé se ohlásí u nás doma, navrhnu, aby se jmenovalo honosně – Marion deBlau.

Kapitola 47

Tohle není možné. Nemůžu uvěřit tomu, co vidím. Před pár hodinami jsme s Míťou na sebe házeli zoufalé, unavené úsměvy. V duchu jsem si dělala legraci z jeho pečlivé a rozvážné pomalosti. Z jeho želvího kariérního postupu. Omlouvám se mu za tohle všechno alespoň nyní. Zvedni se, vstaň, buď klidně desetkrát pomalejší, ale žij, chce se mi řvát na celé kolo. Co bych za to dala, kdyby najednou mrknul a řekl, že je v pohodě, jen si z nás všech dělal celou dobu srandu. Ale to se nestane. Teď tady leží, chladne a nikdy se už nedozví, jakou že má úžasnou dceru a vlastně i vnuka. Jeho pichlavý pohled mi už nikdy zkoumavě nepronikne až daleko za sítnici. Tohle kurva není fér. Poručík Sittek, zdá se, dosáhnul svého. Bedlivě pozoruje, jak se mnou cloumají všechny emoce:

„Znáte ho?“ ptá se naprosto zbytečně, když to stejně už dávno dokázal vyčíst ze všech mých pohybů a mimiky.

„Samozřejmě. Míťa,“ vydechnu a zapátrám v paměti, jak že se vlastně Míťa jmenuje ve skutečnosti. Po chvíli mám jasno. „Pan kapitán Michal Rhodovský,“ upřesňuji poručíkovi. Ten přikyvuje, že je to tak. Pak Míťovi přes hlavu přetahuje cíp plachty. Už je zase jen tělo, které leží přikryté na zemi.

Zvedám se. Dva zřízenci, nachystaní s nosítky, netrpělivě přešlapují opodál. Poručík jim po krátkém ujištění ze strany techniků dává pokyn. Naložení je dílem okamžiku. Na polehlé, neduživé trávě zůstává temně rudá skvrna.

„Co se mu stalo?“ konečně ze sebe vysoukám, když slyším startovat dodávku. Určitě odveze Míťu k Igorovi na prosekturu. Poručík se vrtá špičkou boty v trávě a patrně přemýšlí, kolik informací si může dovolit pustit:

„Čistý průstřel v oblasti srdce. Smrt musela nastat okamžitě. Jenže ne tady. Někdo ho pak přivezl a hodil přes plot. Kapky krve jsou i na chodníku…“ zarazí se, jako by si najednou uvědomil, že mi toho prozradil až příliš. Doufám, že neupadnu v podezření, to by mi tak ještě scházelo. Jenže u těchto policejních poručíků jeden nikdy neví. Třeba bude chtít mít případ co nejdříve uzavřený, aby se mohl blýsknout před médii a svými nadřízenými. Takhle povrchní snad přece jen nebude.

„Pojedete s námi. Na 30. dubna. Sepíšeme protokol a můžete jít,“ je najednou strašně věcný. Tuším, o co jde. V bezpečí své kanceláře mě bude grilovat, chytat za slova, páčit ze mě další a další informace. Jsem rozhodnuta pro Míťu vše podstoupit, nezbývá mi ostatně ani nic jiného. V případě, že se ocitnu v úzkých, zkrátka jen sundám kabátek a odhalím nápis na tričku. Ženské zbraně jsou hodně mocné, dokonce natolik, že mohou ze stopy odvést i ostravského policajta.

„Dobře, pojedu s vámi. Ale pak mě zavezete tam, odkud jste mě sebrali,“ nedám jinak. Vysloužím si za to kyselé ušklíbnutí a patrně i nelichotivou přezdívku na téma „herdek baba“. Snad tímto vypadám všemožně, jen ne jako pachatelka.

Místo u vily se vylidňuje. Docela rychle. Jakmile zmizela dodávka s Míťovým tělem, už to tady pro čumily není atraktivní. Tak to bývá ostatně vždy. Zajímavá věc, že si nikdo z techniků nevšimnul díry po včerejším vstřelu do omítky. Možná jen ohledávali nejbližší okolí a podle balistických odhadů je nenapadlo zabrousit kousek výš, na verandu. V tom případě bych musela hrát mrtvého brouka.

Nasedám opět na tvrdou zadní lavici služební oktávky. Slunko svítí, kosi a vrabci štěbetají, sobotní mlha je zapomenuta, příroda se probouzí a právě zemřel člověk. Jeden z mých blízkých, sakra. Mám akorát tak pár minut na to, abych si promyslela, co všechno do protokolu řeknu. Nemohu uvést vše, to by mě rovnou odvezli na Masnou, do cely předběžného zadržení.

Takže – rekapituluji – „Kamil“ zmizel. Míťa nežije. Obojí bude mít na svědomí jeden člověk nebo jeden mozek, který za tím vším stojí. Ale kdo to je? Že by sám Čučič? Co když si tenhle akt násilí někdo spojí se sobotním nálezem v Jistebníku? Jenže Míťa měl obě oči. Ruce jsem neviděla, ale pochybuji, že by mu je někdo škvařil. Hlavně se nesmím nijak podříct, že něco o Jistebníku vím. Pak je tady Říďa. Ten může být rád, že zatím vůbec žije. Pokud se již stačil probrat z narkózy, tak pochybuji, že v nejbližších dnech opustí lůžko. Říďa mi tím pádem bude houby platný. Teď, babo, raď. Jak mám hledat někoho anonymního? Nebo mám jen vyčkat, až si on najde mě? Nebude pak už pozdě na nějakou obranu? Vlastně se kolem mě udělalo místo. Zůstala jsem pěkně sama, odkázaná jen na své schopnosti. Ani František mi nepomůže… Počkat! František! Ten by se ze svých kamerových záběrů mohl alespoň pokusit něco zjistit. Jenže já vlastně ani nevím, jestli je dnes František v práci a kde se smykal přes neděli. A kdo ví, kdy se k pořádné práci dostanu i já. Adam Goldberg se mi určitě nedovolal, když jsem tak trestuhodně zazdila schůzku. Možná mě zkoušel zastihnout přes pevnou linku na firmě. Tam také ještě nikdo netuší, co se děje. A to je asi tak všechno. V naší branži stačí zklamat důvěru klienta jenom jednou, a zpravidla uteče k jiné společnosti…

Z úvah mě vytrhne až komisní hlas poručíka Sittka:

„Tak vážená, jsme na místě, vystupovat!“ Hned se nadurdím, protože slovo „vážená“ zavání despektem na sto honů. Patrně mě slovutný pan poručík pořád vidí v mém růžovém negližé. V jeho fantazii klidně mohu zaujímat pozici přestárlé konkubíny. Zdá se jako učiněný mravokárce, ten pan poručík Sittek. Jenže mi před několika hodinami kdosi zastřelil kamaráda. Jsem si jista, že čmuchat kolem mých záležitostí pana poručíka nepustím. Nedozvíš se nic navíc, vážený!

Zápis v deníku 17. 12. 1942

Blíží se Štědrý den. Probírám se záznamy, co se o tomto čase dělo vloni, a vzpomínám na šťastnější chvíle adventní mnoho let nazpět. Letos nemám nejmenší chuti zdobiti jehličí a dojímati se u večeře. Stelle zakoupil jsem již v listopadu teplý šál. Udo Hase dostane krabici doutníků.

V úřadu po mé nemoci spousta práce. Ještě s přicházejícím koncem roku násobící se. Jako by lidé na poslední chvíli toužili uskutečniti ve svých životech změny. Setrvávám nyní v kanceláři dvanácte hodin denně.

V závodě Oderka v úterý razie četnictva. Zadrženo čtrnácte lidí s falešnými dokumenty, vesměs se jednalo o pracovní knížky. Všichni vyslýcháni gestapem. Dokáži si představiti, co všechno se na Senném trhu muselo odehrávati.

Železárny i všechny šachty neustále vytíženy snad i přes hranici kapacity. Nenasytná válka žádá si dalších přísunů oceli. Sám Vůdce v nedávném projevu Ostravu postavil do role klíčového partnera východního tažení. Všichni státní úředníci postaveni v účasti na utrpení vojáků v ruské zimě před důležitý úkol. Zříci se požívání alkoholických nápojů. Křečovité gesto hodně napovídá o svízelné situaci u Stalingradu. Abych neupadnul v podezření, věnoval jsem za naši rodinu na Winterhilfe pro bojující vojáky na Východě jeden tisíc korun. Není to o moc více než běžný průměr. Ani podezřele hodně a ani podezřele málo. I Stella tuto úlitbu bere jako nezbytný ochranný nátěr.

Více než s vojáky soucítím s vězněnými lidmi v lágrech. Oděni v hadry, těžce zkoušeni krutou zimou, hladoví. Též chudák Andělka, o které krom té jedné podzimní pohlednice nemáme žádných zpráv. Vězněným v KL ovšem nelze nijak pomoci, okamžitě bychom měli za zády SD nebo gestapo.

Anonymně poslal jsem rodině vlastní rukou zemřelého Stanislava Gavendy poštou v dopisní obálce ušetřený arch potravinových lístků. Netuším, zdali zásilka dorazila v pořádku.

Kontakty s Antonem Steifem přerušeny, mrtvá schránka u řeky stále prázdná. Karl na svátky odjel do Říše k rodině. Nemít Stelly, zůstal bych v těchto dnech naprosto sám, uprostřed lidí. V kinech promítány úsměvné české filmy, plné bezstarostnosti. Plakáty na nárožích zvou k návštěvě. Necítím potřebu umělé zábavy. Skutečný, opravdový smích jsem ale neslyšel snad již sto let. Ten mi chybí velmi. Město jest plné vážných lidí. Sám jsem jeden z nich.

Zítra Stella přivede domů našeho prvního psa. Již jsme probírali pojmenování, můj návrh se ujal. Z fenky bez rodokmenu uděláme naráz šlechtičnu Marion deBlau. Stella se v rozhodném okamžiku vyjádřila, že jí bude říkat Mařka. Nepokládám za nutné se v tomto směru příti, zbytečné všechny protesty.

Kapitola 48

Zvedá se mi žaludek z těch všech policejních prostor, kde se čas zastavil. Stísněná atmosféra a nejrůznějšími osudy přeplněný duch všech místností a chodeb. Jediné, co neslyším, je vytrvalý klapot psacích strojů. Přece jen nějaký pokrok. Žádné průklepy, ale elektronické formuláře. Nebýt nešťastného Míťova osudu, naplňovalo by mě štěstím jen to, že v tomhle se už nemusím angažovat.

Kancelář šedivého poručíka Sittka je ve druhém patře. Vybavená je laciným šedivým dýhovaným nábytkem a šedivým zátěžovým kobercem. Židle, kterou mi nabízí, je – jak jinak – rovněž šedivá. Snažím se udržet v klidu oči, ruce i nohy, aby z řeči těla nebylo poznat, jak moc jsem z toho všeho nervózní. Ke všemu se mi zase chce čůrat a mám hlad. Typické ženské problémy.

Poručík překvapivě nenabízí šedivou kávu nebo čaj, ale navrhuje moderní metodu. Náš rozhovor si nahraje na diktafon, písařka to předatluje do počítače, vytiskne a já to pak jen zítra přijdu podepsat. Pomalu jsem se už smiřovala s minimálně dvěma hodinami, kdy pan poručík bude během hovoru ťukat dvěma prsty do klávesnice a pracně hledat jednotlivá písmenka. No sláva, alespoň něco.

Nakonec je z toho jedna hodina. Hodina otázek – odkud jste se znali?, nenapadá vás, proč právě na zahradě vily?, kdy jste se spolu viděli naposledy?, jaký byl váš vzájemný vztah?. Odpovídám jako vždy – celou větou. O celém dobrodružném víkendu nepadne ani slovo, ovšem když přijde řeč na Říďu, jakožto nepřítomného spolumajitele firmy, musím s jeho srdečním kolapsem s pravdou ven. Jinak by zbytečně upadnul v podezření. Ve skutečnosti se už nemohu dočkat, až odsud vystřelím. A v hlavě mi přitom straší otázka, proč se někdo mermomocí snaží dostat do vily a co tam chce hledat? Samozřejmě. Obrazy. Obrovské lákadlo. Ale je to všechno? Něco mi tady nesedí.

Konečně si mohu s panem poručíkem podat ruku, slíbit mu, že se zítra dostavím k podpisu protokolu. O nějakém odvozu na Bunčák ale nemůže být ani řeči. Co by na to daňový poplatník řekl. Policie funguje jen jako jednosměrný taxík. Víceméně jsem to čekala. Jenže prioritu má v tu chvíli něco jiného. Již hodnou chvíli křížím nohy, až si připadám propletená jako velikonoční karabáč. Policejními záchody ze zásady pohrdnu, a jakmile jsem venku, letím na nejbližší veřejné, přes cestu na magistrát.

Blíží se poledne, v žulové aule rezonují podpatky úřednic s obligátními peněženkami pod paží, spěchajícími na oběd za stravenky. Nikde jinde ve světě jsem neviděla takovou veřejnou demonstraci byrokratické důležitosti. Mám také hlad, ale potřeba obojích stran během posezení na záchodě je mnohem silnější. Dámy jsou samozřejmě nepatrně dál než muži, až za rohem. Je tady liduprázdno. Skvělé. Nemám ráda, když někdo cizí slyší zvuky, které ze mě spodem vycházejí. V terénu je to něco jiného, tam není zbytí. Ovšem civilizace, ta si vyžaduje delikátní soukromí. Tak to máme my starší holky rády. Usedám v poslední chvíli a oboustranná úleva se dostavuje vzápětí. Ve stejný okamžik vrznou dveře. Zarazím, co započalo, a snažím se odhadnout, jestli se blíží nebezpečí v čase, kdy jsem doslova bezbranná. Naštěstí šoupavé kroky míří do vedlejší kabinky. Slyším vzdychání, hekání a dlouhotrvající tlačení. Docela nechutné. Proto rychle dokončím, co jsem začala, jenže ouha, není papír. V tom kvaltu mi nedošlo, že se nacházím na českém veřejném místě, kde i čerstvá rolička papíru zmizí během pár minut, jen aby někdo doma ušetřil. Nic naplat, hygienicky použiji své ještě stále poměrně čisté růžové gaťky. Znamená to sundat si boty i kalhoty a nakonec spoďáry. Je jasné, že tohle všechno se nedá dělat naprosto potichu, a osoba vedle jistě bedlivě poslouchá. Splachuji a doufám, že se neucpe mísa. Pak už jen rychle se umýt, a honem pryč. Ještě než to stihnu, ozývá se šumění proudu vody z vedlejší kabinky. Pak vychází paní neurčitého věku, obalená v zajetelených hadrech, které na sobě měla zřejmě od října. Předloňského. Zvědavě ke mně otočí pokrčený, předčasně zestárlý obličej s hlubokými vráskami:

„Ty asi nejsi na ulici dlouho, co?“

Zápis v deníku 27. 12. 1942

Klid zbraní neexistoval ani o Štědrém dni. Zprávy z fronty v rozhlase informovaly, že vrháme všechny síly na další postup. U nás doma ozdobeno jehličí, mísa s jablky a ořechy, hrachová polévka a kus ryby. Nevím ani, jaký druh to byl, Stella vše nachystala. Zpívali jsme Stille Nacht a O Tannenbaum. Pak Půjdem spolu do Betléma, kterou již Udo Hase neznal, neb česky odmítá se naučiti.

Stella v pátém měsíci těhotenství náhle rozkvetla. Ze zádumčivé dívky průsvitného obličeje stala se ze dne na den růžolící paní plných tvarů. Takovou ji pamatuji naposledy v létě, kdy s Andělkou chodila na plovárnu. Každým dnem jsem čekal, kdy se taková proměna uskuteční, a o Vánocích dočkal jsem se. To jest ten nejhezčí dárek, který osobně bych si mohl přáti.

Nesmírně se těším na vnouče. Věřím, že než se narodí, válka bude u konce a jeho život poplyne svobodně, bez zatížení partajničením, příděly, špiclováním, vězením a exekucemi. Že si dětství i dospělý život vychutná v slastných časech globální harmonie.

Také máme doma již psa. Není to tak úplně ještě celý pes, nýbrž malinké, ňafající sedmitýdenní štěně. Psa v tomto nepatrném stvoření lze zatím spíše jen tušiti. Naše fenka, lépe možno napsati – naše Mařka, si již stihla ochočit nás všechny. Jest medové barvy s černýma ušima, čumákem i tlapami. Co na ní ale obdivuji, jest chytrý její pohled. Doslova lidský. Odzbrojující ve své nevinnosti. Dokonce i Udo Hase vydrží si s ní hráti celé hodiny. Házíme jí pucku ze starých ponožek, na kterou se na svých vratkých nožkách chutě vrhá. V těchto chvílích dokáži na okamžik i zapomenouti svízelí válečných. Poté si uvědomím, že mnoho podobných štěňat lze časem vycvičiti, aby se v dospělosti se stejnou chutí a vervou vrhala také na lidi. Vlastně na podlidi a nekalé živly. U naší Mařky nic podobného nedovolím. Hodlám z ní vychovati hodného domácího pejska, ochránce rodiny.

Dnes byl jsem na procházce kolem řeky, v mrazivém podvečeru, kdy už je více noc než den. Pod mostem přes řeku, kontroluje jako vždy mrtvou schránku, konečně našel jsem zprávu. Anton Steif informoval mě, že na Silvestra chystá se přechod tří utečenců z KL. Mám pro ně připraviti nějakého teplého oblečení a na pár dní jim poskytnouti asyl. V našem sklepě jest možno ukrýti tuto trojici lidí. Velice těžké bude, aby se dokázali po přechodu hranice v tom mrazu nepozorovaně přemístiti až do Ostravy. Pohřebního kurýra využíti nelze, bdělým sousedům by to mohlo býti podezřelé. Tento poslední den v roce již Měsíc hodně na ústupu. Doufám ve velmi temnou noc. Předpokládají se ulice liduprázdné, neb oslavy příchodu nového roku skromné a vesměs privátní. Posíleny četnické hlídky, ovšem tohle dá se načasovati. Svěřil jsem se Stelle, že pro uprchlé potřebuji nachystati něco teplého oblečení a jídla. Smála se, že to bude naše Winterhilfe číslo dvě. Pak domluveno, že s Udo Hasem odjedou stráviti Silvestra do Alp. Rodina Hase tam má ve vesnici Eldbach zbudované prázdninové sídlo. Nebude tudíž nechtěných svědků našeho konání.

Kapitola 49

Bo na ulici. Tak to mě fakt dostalo. Jestli už to s tou nenápadností nepřeháním… V odpověď podivné paní jen zavrtím hlavou. Ještě rychle kontroluji svůj vyčerpaný vzhled v zrcadle, uhlazuji si vlasy a doslova prchám pryč. Trochu uklidněna přemýšlím, co teď. Nabízí se hned tři možnosti. Buď domů na Poštovní, kde bych mohla být do pěti minut. Tam se můžu v klidu převléknout a vzít si další nezbytné věci. Nebo sběhnout po lávce přes Ostravici na Slezskou. Byla bych rovnou na firmě a mohla zjistit, co se děje s Františkem. Další alternativa pak je Bunčák a domluvit se s dětmi, co dál. Nemám komu zavolat. S nikým se nemůžu poradit. Osamělá lvice, která musí přežít a chránit mladé. Bije se ve mně matka, manažerka i pomstychtivá bytost. Vzhledem k tomu, že s Adamem Goldbergem už je to asi pasé, mohla bych stihnout všechno. Zajít si domů, pak rychle na firmu a k dětem. Rozhodnuto. Jdu domů.

Vycházím z magistrátu bočním vchodem. Pro jistotu. S očima na stopkách upaluji po Českobratrské až k Husovu sadu. Venku je docela provoz. Pondělní poledne. Není se co divit. Těžký opar zalehnul město jako bílý kůň na Martina. Všechny kontury vypadají rozostřené a málo kontrastní. Žlutá, rozplizlá sluneční skvrna je něco kolem svého jarního zenitu. Udivuje mě, že potkávám dva běžce v teplákovce, mířící opačným směrem než já – do parku. Takový běh je skutečně o zdraví. Jejich problém. Přestávám se tím zabývat a hledím si svého. Doslova. Pokud vím, nic zvláštního se kolem mě zatím neděje. Skupinka studentů se chystá něco slupnout k obědu na lavičkách v parčíku, auta na sebe troubí skrz každou blbinu, pár kravaťáků kamsi pospíchá, cikáni pořvávají, jako by jim to tady všechno patřilo. Běžný obraz všedního dne. Snažím se maximálně splynout s davem.

Přecházím Českobratrskou, domů to mám již jen pár kroků přes park. Zastavuje mě evidentně zanedbané individuum v odřené modré bundě a s usmolenou baseballovou čepičkou na mastné hlavě:

„Dobrý den, jsem číšník bez práce, pokud chcete, můžete mi i teď dát spropitné,“ žadoní krásně znělým hlasem, který k tomu tělu snad ani nemůže patřit. Docela originální záminka k získání alespoň pár drobných. Nemám však u sebe žádné mince a pohotovostní tisícovku přece jen mohu využít i jinak. Proto se jen usměji:

„Díky, určitě se příště domluvíme, dneska to fakt nejde,“ omluvně přidávám zpátky do kroku.

„K vašim službám,“ ještě slyším za sebou, ale to už mám zase v hlavě svou zamotanou story z posledních tří dnů. Sotva udělám pár dalších kroků, vidím, jak se na mě řítí chlupatá koule. To nemůže být nic jiného než Tequila.

Nikdy jindy jsem neslyšela, že by se hlasově projevovala tak jako teď. Lidé se otáčejí, kroutí hlavami, někteří se usmívají. A pes se může zbláznit. Vyskakuje, ňafá, piští radostí a strká mi čumák do klína. Jakmile si neomylným čichem potvrzuje mou identitu, lehá si na záda a nechá si drbat hrudník. Čím víc, tím lépe. Mám radost, že ji zase vidím, ačkoli moje splynutí s davem v tu chvíli vzalo za své. Přibíhá zadýchaný Honzik, člověk, v jehož světě je všechno v naprostém pořádku:

„Bo, ona tě vycítila dřív, než jsem tě uviděl,“ omlouvá se. „Musel jsem ji na chvíli pustit z vodítka,“ rozhlíží se, jestli se kolem nevyskytuje bdělé oko zákona v podobě urostlých městských strážníků. Za pohyb psa bez vodítka a náhubku by byla hezká pokutička, to si dokážu představit. Zatím máme štěstí, proto Tequile, která již zvládla první nápor blaženství a přestává pištět, zacvakává karabinu vodítka. V mžiku je z ní vzorný pejsek, který jen špičkou neposedného chvostu dává najevo svou dobrou náladu.

Teprve teď mám možnost si Honzika prohlédnout. Je pondělí, jediný den v týdnu, kdy si dělá volno, a je to znát. Bezvadně udělaný jemný melír, nové džíny Armani, tenisky Lacoste a hlavně lehký svetřík z Gantu.

„Skvělý svetřík, ten jsem na tobě ještě neviděla,“ chválím, co se do něj vejde, a uznale zvedám palec nahoru.

„Dík, to je čerstvý dárek,“ tajemně mhouří jedno oko Honzik. „Tuším, že jsem se ti minule zmínil o své nové známosti…“ Pak ale přejde k tématu, které zajímá zase jeho:

„Kde jsi celou dobu byla? Už jsem tě neviděl snad tři dny.“ V hlase mu zní jemná výčitka, že o mě mohl mít i trochu obavy. „Volal jsem ti, ale máš to vypnuté.“

„Však se dočkáš, brzy ti povykládám,“ dávám jednoznačně najevo, že teď na zdlouhavá vysvětlování není čas. Pak mě něco ještě rychle napadne: „Nepotřebuješ číšníka? Právě po mně jeden takový nevyužitý loudil tringelt,“ ukazuji na chlapíka v baseballce.

Honzik se usmívá, nic neříká. Proto beru aktivitu do svých rukou a volám na číšníka:

„Haló, pane vrchní, mám pro vás práci!“ Chlapík se otáčí nechápavě, jestli opravdu myslím jeho. „Už zítra můžete nastoupit na plac, tohle je váš nový zaměstnavatel,“ ukazuji na Honzika. Reakce „pana vrchního“ je přesně taková, jakou jsem předpokládala. Ukazuje mi vztyčený prostředníček a odchází. Za chvíli mi mizí z dohledu mezi lidmi u trolejbusové zastávky. Honzik vysvětluje:

„Toho znám. Ten je nezaměstnatelný. Ale spropitné by loudil, otrapa jeden!“ Nevěřícně kroutím hlavou, ale pak už číšníka pouštím ze zřetele a zase přemýšlím pragmaticky:

„Jdete už domů, nebo jste akorát teprve vyšli?“ vyzvídám a doufám, že se se mnou vrátí. Nějak se mi chce tvářit se bezstarostně a v družném hovoru se bez problémů dostat do bytu. Štěstí mi stojí za zády:

„Už jsme venku asi půl hodiny, je nejvyšší čas na oběd a kafe,“ zní mi Honzikova slova jako mana nebeská.

Kráčíme přes park, Tequila na vodítku dva kroky před námi. Rozepínám si kabátek a rozpustile ukazuji Honzikovi grafiku na půjčeném tričku. Během toho mě ofoukne čerstvý větřík, na což okamžitě zareaguje moje přirozená ženská výbava pod nápisem FUCK ME BABY. Honzikovi znachoví tvář a mi je najednou tak trochu trapně. Ale opravdu jen trochu.

Přicházíme domů. Otevírám přetékající poštovní schránku. Mezi pozvánkami na prodejní prezentace zadarmo a letáky z obchodních domů je jen lístek za inkaso. Takže nic důležitého. Letáky vyhazuji, lístek si zmuchlám do kapsy, abych ho pak také někde mohla vyhodit.

Do bytu vcházíme spodním, Honzikovým vchodem. Mám ráda jeho bezvadný úklid, podlahu bez jediného smítka či prachu, dřez, který vypadá, že v něm nádobí snad nikdy nebylo, a dveře, které nejsou nikde uťapané. Závidím mu tu jeho trpělivost, se kterou si domácnost udržuje. Podobná dokonalost mi opravdu nehrozí.

„Co dělá JURA?“ týká se moje první otázka funkčnosti kávovaru, ačkoli se mi hlady protáčejí panenky.

„JURA je vždy připraven!“ směje se Honzik a staví dva šálečky na nahřívací podložku. „Co si dáme k obědu? Mám sekanou se šťouchanými bramborami, včera jsem tak trochu kuchtil,“ chlubí se můj drahý spolubydlící. Při slově „sekaná“ Tequila zastříhá ušima jako velikonoční králík. Kdybych to uměla, také zastříhám, protože sliny se mi sbíhají už jen při představě té dobroty.

„Sekaná, na pondělní oběd jako dělaná,“ zanotuji na souhlas, že se může dát do trouby ohřívat, a jdu se k sobě nahoru rychle převléknout do něčeho normálního. Čas běží jako šílený a na Bunčáku čekají děti.

Tričko a manšestráky letí rovnou do pračky. Až na podprsenku jsem náhle tak, jak mě příroda stvořila. Stihnu ještě teplou sprchu? Stihnu. Během minuty je hotovo. Chvála civilizaci za tuto vymoženost. S vlasy neudělám už nic zajímavého, jeden mrcek vzadu to jistí, a rázem mám hladký, omlazující účes. Oblékám si volnější a pohodlné džíny, na košilku nasazuji lehkou grafenovou vestu a zakrývám ji fortelnou károvanou košilí od Wrangleru. Obouvám vyzkoušené martensky, které netlačí. Začíná mi být horko. Ještě nezbytný vypasovaný lněný kabát, a vypadám jak kovboj ze Zkrocené hory ztracený v čase. Honzikovi by se taková kreace mohla líbit.

Ještě honem zkontrolovat ledničku, jestli se tam nenajde něco, čím bych mohla přispět k obědu. Třeba nějaké zatoulané rajče nebo něco podobného. V chvatu otevírám dvířka té vysoké, nerezové nádhery. Krev se mi náhle v cévách mění v substanci konzistence zubní pasty. Přestává proudit a mám pocit, že srdce musí vynaložit veškeré úsilí, aby ji protlačilo potrubím. Na tácku ve střední přihrádce leží lidská hlava. Už jsem viděla mnoho mrtvých a je mi jasné, že tohle není žádný kanadský žertík z latexu. Navíc Honzik by na nic podobného ani nepomyslel, na to je moc velký gentleman. Jakmile se v příští setině sekundy trochu proberu ze šoku, cítím husí kůži hrůzy po celém těle. Tato hlava patří člověku, který si ještě dnes v noci nechal říkat Kamil Hagger.

Zápis v deníku 1. 1. 1943

Trojice mužů tvoří po necelém roce další obyvatele našeho sklepa. Tři živoucí kostry s velkýma, lesklýma očima přivedl mi neznámý člověk, vyklepav na dveře smluvené znamení. Hned poté se vzdálil, jako by tma jej pohltila. První noci jsem jim poskytnul koupel, všechno oblečení, co nachystala Stella, a teplé jídlo. Slepice naše nyní téměř nenesou, ale i tak podařilo se mi za těch pár dní nashromážditi deseti vajec. Dívali se na to jako na zázrak. Dříve než jídla však chtělo se jim tytonu. Toho se ovšem nedočkali, až na jeden doutník Udo Hase, který jsem našel v krabici. Vykouřili ho obřadně a labužnicky, šlukujíce vše na plné plíce. Takto dychtivé lidi ještě nikdy neměl jsem možnost spatřiti. Nikdo z nich zpočátku neměl potřebu hovořiti, jen opatrně pokukovali po mém partajním odznaku, jejž za všech okolností nosím na klopě saka i kabátu. Musí tak býti, přec jen člen strany jest osobou co do vyšetřování bezpečnostními složkami poměrně důvěryhodnou. Mám pocit, že bývalí vězňové stále ještě nevěří, že mohou býti v bezpečí. Pak si jeden z nich počal hráti s Mařkou, která následuje mne, kamkoli se doma hnu. Ledy tímto prolomeny. Mařka pečlivě očichala si každého z nich, vrtíc vesele ohonem. Možná vyčkávala, kdo z nich hodí jí hračku, kterou by mohla s radostí rozcupovati. Leč tentokráte se nedočkala.

Všichni hubení mužové mluví polsky, rozumím jim velmi dobře. Vyprávěli, že utíkají z východu přes celý jih Polska. Z lágru jménem Belzec, kam soustřeďováni a systematicky zabíjeni zejména domácí židé. KL tento v provozu jen něco kolem roku, nyní jest již zrušen, neb nemá zůstati po něm ni stopy. Tito lidé zachráněni zázrakem tak, že jednu noc nepozorovaně zalezli pod obrovskou hromadu mrtvol. Tak přečkali dva dni a noci, v prosincovém mrazu. Mezitím příslušníky SS vybiti všichni živí ještě obyvatelé tábora. Ostraha po likvidaci všech již nebyla zapotřebí, místo hlídáno jedním strážným a bez psů. Druhé noci, když k ránu počalo silně sněžiti, s vypětím sil vylezli skrz zmrzlé spoluvězně a utekli do blízkého lesa. Stopy jejich zaváty sněhem, nikdo nehledal utečenců. V lese pod stříškou z jehličí přečkali den, zabaleni v hadrech, které získali od mrtvých. Během dne slyší zřetelně buldozery, kterak boří tábor a zahrabávají mrtvé. Po setmění pak v pokračující vánici ušli asi deset kilometrů, než v noci náhodou nalezli u jednoho hospodářství kravín. V čerstvých kravincích zahřívali sobě mrazem zčernalé nohy a pak překvapil je sedlák s puškou. Když viděl, že nemá u krav zloděje, ale lidi na hranici života a smrti, daroval jim oblečení i starých bot, nakrmil chlebem a nechal přespati na slámě. Další den zorganisoval pro ně převoz valníkem pod hromadou hnoje. Více jsem se dnes již nedozvěděl, neb všichni tři po jídle vyčerpáním v sklepě usnuli. Mohu je zde míti ještě další dvě noci, pak se Udo Hase se Stellou navrátí z Alp. Snad mezitím naberou další trochy sil, aby pokračovati mohli v útěku. Kam mají namířeno dál, to netuším. Anton Steif nechce, aby se vědělo více, než bezpodmínečně nutno. Nyní, když ve sklepě spí tři důkazy toho, co v Polsku se děje, přemítám, zdali židé nevlastní monopol na utrpení. Sebrali jim majetky, postavení i čest. Nikde nejsou vítáni, teď jim berou životy. Jen doufám, že můj přítel Klaus Kubiczek se svými syny zdárně přešel hranic do Švýcar, kam směřovali.

Nyní také zapadá do souvislostí mnoho útržků hovorů, které vyslechnul jsem čirou náhodou v úřadě. Za všechny ty roky jsem naučil se býti velice dobrým posluchačem a nesmírně opatrným vypravěčem. Moje definitivní zjištění jest takovéto – naši lidé za odsunuté židy vesměs nijak netruchlí. Prostě židé byli a nyní nejsou. Fertig. Noví majitelé užívají si jejich domů i dalších majetků ve víře, že původní majitelé nikdy se již nepřihlásí. Co bych dal já za to, kdyby Kubiczkovic rodina živa a zdráva přibyla do Ostravy. Nejlépe i s Andělkou. Jenže Helga již rok odpočívá ve svém sklepním hrobě a Andělky již s velkou určitostí také není mezi živými.

V rozhlase dnes naslouchal jsem unavenému novoročnímu projevu státního presidenta Háchy. Muž ten, jenž nese na bedrech obrovské břímě a tlak Říše a její samozvané ochrany, do svých frásí nemohl propašovati ničeho pro národ optimistického. Popřál v závěru všem pevného zdraví, to se ještě u nás smí. Kdyby tak tušil, že jeho přání pevného zdraví směřuje i k třem uprchlým z Belzecu, možná prožil by malé, privátní radosti.

Kapitola 50

Máš to za sebou, Kamile. Je mi to sice líto, ale už se stejně nedá nic změnit. Jsi ve světě bez daní, výživného a dalších poplatků. Jaké to tam asi je? Takhle uvažuji, zatímco zavírám dveře lednice. Jako u Igora. Jenže u něj je to celé takové oficiální. Tady jsem na vyzvracení. Zvedá se mi prázdný žaludek a v krku na mandlích cítím hořkost šťáv. Ještě že jsem nic nejedla. Špatně mi není z pohledu na mrtvolu, nýbrž z toho, že kdosi je mi nablízku více, než bych si byla ochotna připustit. Přestávám se třást, musím hned něco vymyslet. Chtěla bych se probudit z toho zlého snu. Bohužel vím, že se mi nic z toho nezdá.

Co teď s tím? Možná bych asi měla konečně zavolat unaveného poručíka Sittka a plně ho uvést do problému. Tak by to asi udělal každý rozumný člověk. Jenže mě v tu chvíli ještě napadá jedna věc, abych chvíli mohla dál pokračovat v započaté hře na kočku a myš, ve které začínám tušit, že jsem myš. Odstraním „Kamila“ z lednice, protože kdyby čirou náhodou Honzik chtěl půjčit třeba máslo a otevřel dvířka, měl by z toho při svém jemnocitu možná smrt. Nedá se nic dělat, Kamile. Půjdeš do mrazáku. Vytahuji velkou igelitku, do které zsinalou hlavu přendám i s táckem. Překvapuje mě, jak je taková hlava sama o sobě těžká, a to se říká, že někteří v ní nic nemají. Honem z mrazáku vyndám všechny ty pytlíky s hráškem, kukuřicí a svíčkovou zeleninou. Vida, mám tady i pět mražených citronů, které občas na jemném struhadle strouhám do různých pokrmů. A jako poslední je tu také koule mraženého těsta na nudle, můj neúspěšný pokus o echt italskou kuchyni. Igelitku s „Kamilem“ dávám úplně dozadu – k ledu. Pak ho zahážu veškerou zeleninou, nakonec naaranžuji těsto a citrony. Poměrně nechutná kombinace, která může prvoplánově odradit nechtěného zvědavce od pokusu odkrýt hradbu zeleninových pytlíků.

Sbíhám dolů. Honzik zatím netuší zhola nic. Chystá talíře a vypadá hodně spokojeně. Řekla bych až zamilovaně. Tohle není výraz člověka, který ví o existenci uříznuté lidské hlavy o patro výš. Z trouby to začíná hezky vonět:

„Bo, co se stalo? Jsi nějaká bledá, špičatá a třesou se ti ruce!“ jsou první Honzikova slova, sotva na mě pohlédne. Potvrzuje tak svou pověst velmi vnímavé bytosti.

„Nic, jen mi je najednou nějak blbě. Asi je nízký tlak,“ snažím se odpoutat pozornost od výrazu přílišného vyděšení v obličeji. „Nebudu jíst, promiň,“ beru si z JURY jen šálek kávy a na jeden zátah zlikviduji jeho příjemně horký a lahodně hořký obsah.

„Nechceš si vzít aspoň kousek s sebou? Nakrájím ti k tomu chleba,“ stará se Honzik a ukazuje na troubu, ze které stoupá omamná vůně pečené dobroty. Nemůžu si pomoci, ale vypadá to, že jemu bylo skoro šedesát a mi se v pětadvaceti zapalují lýtka. Vyloudí mi tou opravdovou péčí lehký úsměv na tváři.

„Jsi hodný, už musím jít,“ pohladím po hlavě dychtivou Tequilu. „Dík za kafe, další je na mě!“ loučím se s posledním ostrůvkem bezpečí. Pak jen tiše zaklapnu dveře a ocitám se na pavlači. Kdo ví, kdy se tady zase budu moci objevit. Jsem docela sama. Po cestě zkontroluji své odstavené mondeo. Stojí na místě, kde jsem ho v sobotu odpoledne zanechala, střepy z rozšlápnutého telefonu má stále na podlaze. Nic se zdánlivě neděje. Jen já vím, že tomu tak není. Sled událostí se jako smyčky hladové krajty zatahuje kolem mě. Zdá se mi, že je jen otázkou času, kdy se v pevném sevření nadechnu naposledy. Obrazně i ve skutečnosti.

Zápis v deníku 7. 1. 1943

Naše přestupní stanice za svobodou již jest opět prázdná. Všichni tři muži si trochu odpočinuli, nastřádali nových sil a pokračují směrem na jih. Ostrava není v tuto chvíli dosti bezpečným místem na dlouhodobé ukrývání. Myslím tím zejména všetečného Udo Hase a nevyzpytatelného Josefa Kohutka. I mi se ulevilo. Stella dostala za úkol střežiti svého manžela v ložnici celou noc, zatímco já jsem pod záminkou přiložení do pece sestoupil do sklepa a v tichosti naprosté vyvedl tři utečence do mrazu ven. Nemají u sebe zatím žádných papírů, nelze tedy cestovati vlakem. Každopádně jejich cesta vede nyní až na Hanou do obce Seloutky. Tam se jich má ujmout majitel statku, nějaký pan Šťastný. Spolupracuje s podzemním hnutím již dlouho, snad jim poskytne bezpečný úkryt. Ale v první řadě je nutno, aby se k němu v pořádku dostali. Jak to Anton Steif zařídil, to již nemám zdání. Přesuny by měly býti pouze v noci, den pak sloužiti by měl k úkrytu u různých spolehlivých lidí.

Každopádně nyní sepisuji pro Londýn i Moskvu podrobné informace, co se v Polsku děje. Jsem k tomuto již skeptický, jedna depeše z Londýna obsahovala vyjádření o pochybnostech k předchozím upozorněním. Prý je vše nafouknuto bolševickou propagandou a není třeba to brát moc vážně. Moskva k tomuhle záhadně mlčí.

Bohužel jsem měl tu čest vidět tyto jediné tři přeživší lidi na vlastní oči. Jejich příběh je mnohem více tragický, než si dokážeme představiti. Selekce, zplynování stovek lidí v utěsněné komoře pomocí dýmu z leteckého motoru. Trhání zlatých zubů, shromažďování šperků, cenností i peněz. Hromadné hroby, pak exhumace a pálení těl. Drcení zbylých ostatků buldozerem. Všudypřítomný puch smrti a spáleného masa. Skvrnitý tyfus, žlutá zimnice a otrávené studny. Sadismus vyztužený ideologií. Tři odvážní pod hromadou čerstvých mrtvých, pod všemi tělesnými tekutinami, z nich vytékajícími. Jest možno zažíti více děsu? Chaim, Jacek a Rudolf za tiché pomoci příslušníka SS Kurta Gersteina všechno přežili. Měl jsem možnost s nimi hovořiti. Každý z nich napsal mi na kus papíru to možné, co napsati bylo lze. Není záhodno někomu se dnes s tímto svěřiti. Do pár hodin byl bych předveden na gestapo, vyslýchán a mučen.

Dnes večer, sám a v noční košili, vyšel jsem na zahradu a v sněhu, leže na zádech, udělal jsem andělíčky. Celkem tři. Za tyto tři vězně, aby ochranu na všech cestách měli alespoň symbolickou. Během těchto pár minut venku prochladnul jsem na kost. Jest absolutně nepochopitelné, jak může člověk vydržet takto dva dny i noci bez pohybu, hladov, nedostatečně oděn. Nabyl jsem jistoty, že v případě uvěznění v podobném KL byl bych mezi prvními mrtvými, patrně zemřel bych hrůzou. Jak rád odešel jsem domů, do tepla, kde pod pořádnou přikrývkou třásl jsem se chladem i hrůzou další hodinu. Naše Mařka dožadovala se hlasitě také nějakého tepla, vzal jsem ji k sobě do peřin. Ráno, ještě před zvukem budíku, mě probudila olizováním obličeje. Pravda, hodně zvláštní to druh osobní hygieny.

Před Stellou jsem vše hrdinsky zamlčel. Již na ní stále více poznati budoucí mateřství. Život se jí pod sukněmi vzdouvá, přemýšlím, jakého jména dát mému vnoučeti. Co třeba Josef? Krásné židovské jméno, proti kterému nikdo nemůže nic míti, neb Ostrava jest plná Josefů a i sám říšský ministr propagandy Goebbels křestním jménem Josefem. Můj vnuk by tedy mohl býti Josef Hase. Zvukomalebné. Navrhnu to Stelle hned příštího dne ráno.

Také jsem měl možnost na pár minut hovořiti s Karlem. Práce v Kunčicích pokračují velmi žalostným tempem. Půda jest zmrzlá na kámen, krompáče odskakují, námaha to nesmírně vysilující. Mnoho úrazů, poranění očí zejména. Také zamrzly vagony s uhlím rovnou u šachet. Jen na koksovně za humny jest teplo, ovšem sirných výparů inhalace zdraví neprospívá.

Kapitola 51

„Bo!“ slyším kdesi nad sebou. Zastavuji se, zvedám hlavu a vidím v okně Honzika, jak na mě mává. Ve tváři má ustaraný výraz, který ostře kontrastuje s jeho upraveným obočím a dokonale střiženým účesem. To nevěstí nic dobrého.

„Pojď ještě aspoň na chodbu,“ snaží se moc nekřičet, ale i tak pár lidí zvedá hlavu. Jakmile zjistí, že se o nic vážného nejedná, zájem v jejich očích opět opadá a vytrácí se do prázdnoty.

Přikyvuji, že se ještě na chvíli vrátím, ale významně si poklepávám na zápěstí, kde bych měla mít hodinky. Jenže je nemám. Nicméně jednoznačné gesto, že času nemám nazbyt, je lehce čitelné. Vcházím do chodby a zároveň slyším dusot. Honzik sbíhá, bere to ob tři schody. Naléhavost z toho všeho jen srší.

„Bo, podívej se!“ vydýchává se Honzik a ukazuje mi obrazovku svého tabletu. Skláníme se nad lesklou plochu společně, až z Honzikovy kůže cítím lehkou vůni samoopalovacího krému. Na titulní straně bulvárního deníku je v trojrozměrné grafice vyveden headline – DALŠÍ VRAŽDA V OSTRAVĚ. A hned pod tím další výrazná anotace – „Poznáváte tuto ženu?“ Samozřejmě vedle je moje fotka s poručíkem Sittkem na zahradě vily, jak odcházíme od mrtvého Míti. No paráda. To bude v práci pozdvižení. A co teprve u klientů… Fotograf měl dobré oko. Vypadám tam věrně. Ani jsem si nevšimla, že by nás někdo fotil. Určitě mě cvaknul na dlouhé sklo z větší dálky. Každopádně je jasné, že policie zatím nevydala žádné prohlášení, kterým by uvedla na pravou míru, že jsem byla na místě jen kvůli identifikaci a nikoli jako podezřelá.

Honzik rozbaluje stránky dalších webových deníků. Až na jeden, který se nějak opozdil, je vždy na prvním místě vražda u naší vily. Dokážu si představit, jaká lavina se nyní spustí. Zítra bude vše propíráno v tištěných denících. Poklidná Ostrava, a další vražda. Navíc v klidné čtvrti, které se kdysi právem říkalo „ostravské Vinohrady“.

„Díky, Honzi,“ unaveným hlasem vyjadřuji svůj vděk za jeho starostlivé upozornění. „Dneska dopoledne jsem byla potvrdit, že toho mrtvého člověka znám. To je celé. Nedělej si s tím starosti. A ani nemusíš volat do redakce, že spolu bydlíme,“ pokouším se o mdlý úsměv. Nějak se mi nedaří. „Moc to nečti, budou tam jen nepodložené spekulace,“ ještě rychle dodávám a mám se k odchodu.

„Dávej na sebe pozor, Bo!“ slyším ještě jemný hlas s roztomile vyslovovanými sykavkami. Otáčím se a jdu Honzika, svou nejlepší kamarádku, pořádně obejmout.

Cestou na Slezskou míjím spoustu lidí. Pár mladých tváří, bez vrásek, vypolstrovaných telecím tukem. Mají ještě stále týž dychtivý pohled s touhou dobýt svět. Přemýšlím, kde se nachází ta věková hranice, kdy se telecí tuk změní na lůj a z dychtivého pohledu zůstane jen chtivý. Pak je v ulicích mnohem více starších, utahaných obličejů s prvními známkami rezignace. Usmívající se, spokojené obyvatele bych dnes spočítala na prstech jedné ruky. Zaplať pánbůh za ně! Mnohem více je těch, u kterých zaznamenávám absenci zájmu o cokoli. Patrně ještě neviděli čerstvou webovou bulvární výzvu. Oči mi během chůze těkají ze strany na stranu. Pídím se po někom, kdo zpovzdálí vyhodnocuje každý můj krok. Nikoho zvláštního však nevidím ani v odrazech výkladů.

Zatímco se oči dívají, šedá kůra mozková horlivě pracuje. Děsí mě, jak se někdo mohl dostat nepozorovaně až do mého bytu, aniž by Tequila spustila povyk? Vlastně takové možnosti jsou jen dvě – buď se tam dostal v okamžiku, kdy byl Honzik Tequilu vyvenčit, nebo tam ten člověk byl oficiálně a využil Honzikovy bezelstnosti. V prvním případě by musel překonat tři bezpečnostní zámky, což by pozornosti pavlačových sousedů neuniklo. Nutně se u toho musí natropit spousta hluku. Pak by mohl být oficiální cestou vpuštěn do bytu třeba jako falešný kontrolor plynu. Jenže to by mi Honzik určitě řekl. Vylučuji tedy obě eventuality. Nabízí se ještě něco třetího? Nemohl se do bytu dostat třeba jako Honzikův host? Vlastně se Honzik zmiňoval, že má novou známost… Tohle je tedy pěkně přitažené za vlasy. Jenže nic dalšího mě už fakt nenapadá. Ať je to, jak chce, v konečném důsledku mám cizí hlavu ve svém mrazáku. Když už jsem u té hlavy – bylo na ní něco překvapivě zajímavého? Bouchám se při poznání do čela, až to zaduní. Samo provedení dekapitace! S absolutní chirurgickou přesností. Žádné pižlání. Řez něčím pekelně ostrým, pěkně mezi obratli. Žádná známka animozity. Chladná účelnost! Jednou jsem viděla dělení velkých žulových bloků vodním paprskem. Tohle vypadalo hodně podobně, jen jsem si to v prvotním šoku neuvědomila. Že bych kápla alespoň na něco? Řezník musel přesně vědět, co dělá. Ruka se mu během práce rozhodně nechvěla. Dokonalé košer dílo zkázy. Jaký z toho všeho cítím dojem? Mrazivý. Mám co dělat s bezcitným, chladným člověkem, o kterém ani netuším, jak vypadá. Všudypřítomný slídil je mi kdesi v patách, ale proč? Proč? Tohle je tak neodbytná otázka, až mě z ní rozbolí hlava a bolest v návalech pulzuje. Připadá mi, že mám mozek náhle o dvě čísla větší než lebku.

Zatímco vyhodnocuji a přehodnocuji všechny alternativy, přicházím na Keltičkovu ulici. Vlastně ani nevím, jak ta cesta uběhla. Podvědomí řídí nohy, vědomá část mozku se zaobírá podstatnějšími věcmi. Sluneční skvrna za šedivou clonou mraků již je mírně za zenitem a rozptýlené světlo nezanechává žádné stíny. Hladké dlažební kostky ulice se matně lesknou. Zdánlivý klid a mír vládne okolí. Nyní se nacházím na nejtěžším úseku cesty. Kolem ani noha, zato dokonalý výhled všemi směry. Možná mi na zádech tancuje pověstná a zlověstná červená tečka laserového zaměřovače. Jenže to nemám možnost vidět. Mohu jen tušit. Už jen ta představa se mi propaluje do vnitřností a vyvolává nahořklou, žlučovitou příchuť strachu na horním patře, navzdory odolné grafenové vestě. Velmi se snažím, aby moje kroky pro skrytého pozorovatele vypadaly naprosto normálně. Asi jako když se alkoholik v opojení pokouší o perfektní artikulaci. Zkrátka musím s tím vším předstíráním působit hodně směšně. Ještě mi k bytelným dveřím na firmě zbývá necelých sto metrů. Pak padesát, dvacet. Chytám se venkovní koule na dveřích. Nic se neděje. Zatím žiji.

Dveře jsou pevně zavřeny. Nikde žádné auto. Že by všichni byli vzorně v terénu? A co František? Zběsile zvoním. Každá vteřina se táhne jako přišlápnutá žvýkačka za podrážkou během letního, parného dne. Šílený sled obrazů, od prostřelených kolen až k rozprsknutému mozku na dveřích, mi zčistajasna přeruší bzučák elektronického vrátného. Nejlahodnější zvuk na světě. Vstupuji do chodby a až teď si uvědomuji, že mám v kabelce klíče a mohla jsem si sama v klidu odemknout. Babino, babino, co se to s tebou děje?

Zápis v deníku 16. 1. 1943

Opatrná rétorika zpráv od Stalingradu. Situace zdá se býti kritickou, noviny píší o hrdinství našich vojáků. Kdo umí číst mezi řádky, musí poznat, že na Volze již v této zimě zvítěziti nemůžeme. Dozvěděl jsem se, že útěk tří vězňů z tábora Belzec se komplikuje. Anton Steif chycen a spolu s ním muž jménem Jacek. Steif požil jedu a Jacek se raději zastřelil. Gestapo jest opět ve slepé uličce. Další dva, Chaim a Rudolf, zatím pořád ještě kdesi žijí. Doufám, že se jim brzy podaří dostat se do bezpečného úkrytu, kde počkají, až se vše přežene.

Kdosi neznámý z Tamary zanechal zprávu o tomto v mrtvé schránce pod mostem. Zdá se mi, že zase jsme až na zahraniční rozhlas naprosto odříznuti od všeho dění. Steif byl až doposud jediným naším spojencem. Stella říká, že si nás znovu najdou. Z toho mám hrůzu, neb nevím, kdo si nás najde. Jen aby to byli ti praví.

Krutá zima i u nás pokračuje. Uhlí málo a okolní lesy již dávno bez spadaných větví. Umrzlo pár stařečků v hrušovském chudobinci, pět vězňů v Přívoze a také dva, kteří utekli z Kunčic. Nezběhli daleko. Chyceni byli v Žabni a přivedeni nazpět. Karl říkal, že svlečení jen v jégrovkách stáli svázaní u brány s cedulkou na krku. Tam stál nápis – Haló, už jsem zase zpátky! Kolem chodili ostatní vězňové z roboty a museli se na ně dívati. Stáli tam celou noc a stráže jim každou hodinu polévaly nohy studenou vodou. Ledový okov sahal jim prý až do půli lýtek. Ráno z nich byli dva zhroucení zmrzlí. Sám Herr starosta u Lagerführera osobně protestoval, že není možno takto zacházeti s uvězněnými. Neoficiálně se mi pak svěřil, že lépe takové zběhy okamžitě zastřeliti než mučením trýzniti, ovšem nezakrýval přínos očistného výchovného účinku na ostatní vězně. Přiznám se, že v jeho řeči neshledal jsem ani náznak ironie. Vše myšleno vážně.

Udo Hase sám od sebe odhalil, že jeho poměr s Josefem Kohutkem jest opravdový. Nemůže prý žíti dále s takovým břemenem. Stella i já jsme zavázáni mlčením, což dodržujeme. Papíru svěřiti se ale neodolám, protože až někdo tyhle řádky bude čísti, dávno i můj nenarozený ještě vnuk bude obrácen v prach.

Navenek vše se tváří jako spokojená rodina. Těším se velmi na vnuka, jehož narození čekáme v polovině dubna. To již zcela jistě kaštany v parku nasadí do květu a včelí bzukot bude vynikajícím uspávacím prostředkem, zejména malému miminku. Dočkati se nemohu, až poprvé jako hrdý dědeček vyjedu s kočárkem za slunného nedělního odpoledne na procházku. Ještě asi tři měsíce si počkám. Každý den se díky tomu neskutečně vleče. Když měla se naroditi Stella, zdaleka jsem nebyl tak netrpěliv, což si nyní zpětně uvědomuji.

Mařka začala štěkat. Již neňafá, nýbrž vrčí a štěká, jako dospělý pes. Velmi obtížně jest nyní sehnat pro ni žrádlo. Známý řezník nám pro ni vždy schová trochu vepřových kůží, které pomlety na mlýnku a povařeny s krupicí zasytí malé štěně dvakráte denně. Na normální maso, krom občasné koniny a přídělových konzerv, musíme si počkat i my, lidé i nadlidé, až se válka přežene.

Na příští týden plánována pravidelná schůze strany v Německém domě. Okresní velitel Heinze, podepsaný pod pozvánkou, apeloval na plnou účast a předestřel poselství k ještě větší semknutosti, nutnosti tvrdého boje proti židobolševismu. Nic nového za tu dobu ještě nevymyslel. Znám tohoto horlivého člověka osobně. Pošilhává po vyšších funkcích, chodí jako právě spolknuvší pravítko, memoruje předžvýkané berlínské fráze, leč intelektu selského dopátrati se u něj stále nemohu. Ovšem na schůzi musím, je to první v letošním roce, omluvy se nepřijímají. Zajímalo by mě, zdali i takový Heinze tuší, co odehrává se na severovýchod od nás, v Polsku. Jak vlastně v praxi vypadá boj proti takzvaným nepřátelům Říše. Měli by jej poslati na důkladnou inspekci, aby na vlastní oči zhlédnul, co jeho bujná fantazie není schopna představiti si. Možná by se z takové inspekce vrátil s pozvracenou uniformou.

Kapitola 52

Říďova „babina“ mi najednou hrozně chybí. Jeden den ho neslyším hartusit na firmě, a už se to projevuje. Jsou okamžiky, kdy mu nemůžu přijít na jméno a přirovnávám ho ke kytovcům nebo všežravcům, jak se to hodí. Následně si uvědomím, že s Říďou za ty roky vždycky vím, na čem jsem. Vlastně – věděla jsem. Až co mě v pátek zatáhnul do té divné habaďůry s Karlosem, vilou a Čučičem. Do té doby bylo všechno naprosto v pořádku. Teď je na firmě zvláštní klid. Nic podobného jsem tady ještě nezažila. Vždycky, když zde bylo ticho, cítila jsem mírné napětí, protože Říďa mohl kdykoli vejít a jako velká voda udělat pořádky. Napětí zmizelo, a to se mi nelíbí. Nezbývá než se ujmout sama otěží:

„Ahoj všichni,“ halasím, co to jde. Odpovědí je mi jeden nesmělý hlas od sekretu. Patří naší spolehlivé asistentce Karle:

„Dobrý den, Bo, už víte, co se děje?“ vyzvídá tónem, který špatně kamufluje kmitočty nervozity. Zároveň mě sjíždí nesouhlasným pohledem odshora dolů přes celý můj džínový outfit až k martenskám a zase zpět. Místo na firmě si tak připadám jako pod rentgenem na letišti. Zajímalo by mě, co tam Karla vidí.

„Měnová reforma? Státní převrat? Rusové zase přišli s mírovými úmysly? Vystoupili jsme z Evropské unie?“ vcházím sebejistě na sekret a vidím za přepážkou Karlin vyděšený obličej. Ovšem je mi jasné, že musela vidět webové zpravodajství. Všechno z toho – podle svého – správně předpochopila. Co je psáno, to je dáno. Zkrátka ji poplašil celý ten nafouklý obchod s uměle vyvolanými fámami a dalšími nesmysly.

„Byla tady policie,“ skoro natahuje. „Chtěli vědět, kde bydlí pan Kareš. Prý se cosi stalo u vily na Sadové!“ žaluje ublíženě jako školačka první třídy, které kdosi v dobrém rozmaru pokreslil křídou penál. Pro tuto svou vlastnost zůstane na věky věků pouhou spolehlivou asistentkou. Amen.

„No a co? Však policie nám pomáhá a chrání nás,“ usmívám se nad tou bezbřehou ironií. Karle se očividně ulevilo, zase má nad sebou autoritu, bez které se nehne. „Vlastně jsem s poručíkem Sittkem celou dobu byla, takže pro nás se nic nemění. Fungujeme dál. Jen na zahradě naší vily nám nějakým záhadným způsobem přistál mrtvý člověk. Toť vše,“ uzavírám diskusi na téma Míťa. Nemusím Karle složitě vysvětlovat, kdo tím mrtvým je. Ještě bych zavdala téma pro další spekulace, a postranní šuškanda na firmě není nic, co by nám mohlo prospět. Konečně se doberu k podstatě:

„Je tady František?“ kladu otázku jakoby nic, ovšem uvnitř celá hořím v očekávání kladné odpovědi. Bože můj, ve kterého nevěřím, ať je ta odpověď kladná! Karla si dává načas. Důležitě cosi ťuká do klávesnice a dělá, že mě přeslechla. Patrně mě tím trestá za to, že jsem s ní neslepičila o podrobnostech. Uběhly asi dvě nekonečné vteřiny ticha po pěšině. Takové jednání nesnáším:

„Tak do prdele, je tady František?!“ ujíždí mi nervy a Karla sebou konečně cukne. Takhle důrazně mě ještě nezažila. Možná si i cvrnkla do gatěk, jenže to je mi jedno. Kdyby spatřila odborně ufiknutou hlavu v lednici, možná by v tu chvíli měla vedle cvrnknutí i bláto na hřišti.

„Je nahoře u sebe, jako vždycky,“ pípne s takovou servilní pokorou, až by si to zasloužilo jednu zprava a druhou zleva. Neděkuji za tuhle bleskovou zprávu, otáčím se a peláším do podkroví. V zádech cítím uražený pohled. Cítím ho jako červenou tančící tečku laserového zaměřovače. V tu chvíli vím, že Karla v duchu mačká spoušť, ačkoli navenek by hájila opak až do roztrhání těla.

„Servus, Bo, to máme při pondělku rušno, co?“ vítá mě ze svého kutlochu František, aniž by spustil oči ze střev jakéhosi compu, ve kterých se s vervou vrtá. Možná mě slyšel zdola, proto je v tak dobrém rozpoložení. Neviděla jsem ho dva dny a připadá mi ještě o cosi útlejší a průsvitnější než naposledy.

„Kde jsi včera byl, ty holomku?“ dávám důraz na veselý tón, aby holomka nebral tak moc vážně. Jeden uražený ješita o patro níže mi pro dnešek bohatě stačí. Povedlo se. Pomněnkový, bezelstný pohled se ke mně konečně otáčí.

„Byla neděle, krásný den,“ napíná mě a dobře si je toho vědom. „Říkal jsem si, proč bych měl sedět tady, když můžu být jinde…“ směje se od ucha k uchu. Teď na mě vybalí, že měl rande, a to bude fungovat jako nejlepší pilulka proti zácpě. Nevím, jestli jsem na tohle připravena.

„Neuhádneš, kde jsem byl. Konečně práce pro mě!“ mrká šibalsky a hned pokračuje, protože nervozita ze mě viditelně crčí jako přes nudlový cedník. „Volal mi kamarád. Že je průser v trezorové místnosti v bývalé Moravia bance. Víš, kde to je, ne?“ ptá se jen tak, zbytečnou řečnickou otázkou. Bývalý Dům potravin a později Moravia banka na ulici 28. října číslo 45. Dnes kavárna. S obrovským trezorem v suterénu, jehož pancéřování by odolalo i střednímu atomovému výbuchu. Mě nemusí nikdo poučovat.

„Tak si představ, Bo,“ pokračuje František, registruje mé přitakání, „že jeden chlapík si ten trezor chtěl pronajmout. Na uložení sbírky obrazů. Radimský, Slavíček, Kupka, pár kousků od Chitussiho. Dokonce jeden Degas. Přivezl si to v dodávce pěkně v neděli ráno, kdy v okolí není ani noha. Odnesl to do trezoru, změnil si kód, aby to věděl jen on, pečlivě si vše zapsal a papírek s kódem uložil do aktovky. Ještě mě stíháš sledovat?“ znovu se ptá, jak je u mě zvyklý. Patrně zapomněl, že mi nevysvětluje nic kolem zapouzdření aplikačních dat na vrstvách protokolu TCP/IP. Moje trpělivost je na hraně, jenže vyslechnout to musím, protože mi stejně nic jiného nezbývá. I géniové mají své dny. František nečeká na odpověď a pokračuje:

„Patrně od radosti, že jeho obrazy budou v bezpečí a může zase klidně spát, odešel z trezorové místnosti a hezky za sebou zacvaknul dveře. Takové ty bytelné, víš? Pak si uvědomil, že aktovka s papírem a zapsaným kódem zůstala uvnitř,“ významně na mě pohlédne a mi začíná svítat, kde se náš exaktní mozek celou dobu lajdal. Proto se snažím zkrátit rozvleklé vyprávění:

„No a tak volal tebe, abys mu pomohl,“ dedukuji a podle spokojeného výrazu jeho obličeje vidím, že správně.

„Trošku tě opravím, Bo,“ zase to natahuje František. „Nejdříve zkoušel sám. Lovil v paměti, ale nedařilo se. Pak zavolal nějakého známého a dopadlo to tak, že u trezoru se sešlo konzilium jako v nemocnici. Jeden větší odborník než druhý, ale nikdo s tím nehnul. Pak kdosi zavolal mě…“ zarazí se, když ho useknu uprostřed věty.

„… a ty jsi naklusal jako spasitel, jeden z blanických rytířů, mávnul jsi kouzelnou hůlkou, a Sezam se otevřel,“ opět usiluji o co nejrychlejší ukončení celého příběhu. Je mi jasné, co teď František chce. Pochvalu. Ocenění, jaký je skvělý a brilantní a jak můžeme být rádi, že ho máme. Tohle nedělá moc často, ale když už si něco vymíní, také toho dosáhne.

„No právě,“ nedá se. „Ani mi se nedařilo. Ta pevnost je fakt nedobytná, něco jako ve Fort Knox. Nakonec jsme se rozhodli vyvrtat tam díru. Padesát vrtáků jsme zničili. Naštěstí se to povedlo a pak, jako v nemocnici, laparoskopicky, jsem vytáhl papír s kódem pomocí speciálního robotka, kterého jsem navrhnul, přes ten otvor. Naštěstí aktovka nebyla zamčená. Trvalo to celou noc, dorazil jsem na firmu až dnes kolem osmé hodiny ráno!“ náramně si užívá pocit naprostého vítězství. Teď se konečně můžu dostat k jeho ocenění, a když budou okolnosti příznivé, snad i k tomu, co od něj chci slyšet:

„Jsi největší frajer ze všech frajerů a zasloužíš si pořádný jablečný závin a k tomu horu šlehačky,“ mažu mu med kolem úst, protože zaplaceno určitě dostal od šťastného sběratele. Jablečný závin zabral. Poznám to podle toho, jak František nasucho polknul. Právě došlo ke střetu logického génia a obyčejné ženské vychytralosti. Jenže je tady ještě jedno překvapení:

„Závin je super změna, po všech těch sendvičích, co jsem navíc dostal jako výslužku,“ zvedá se ze židle a zpoza rohu vytahuje velkou plastovou přepravku, do poloviny zaplněnou lákavě vypadajícími obloženými chleby a bagetami se známým logem na obale. Takže šťastný majitel zachráněné sbírky impresionistů je pověstný ostravský sendvičový král Simon Dostalík. Už jsem o něm cosi slyšela. No vida, jak se dá zbohatnout na chuti k jídlu. Že bych se vykašlala na reality?

„Rozdal jsem to tady ráno lidem a tohle zbylo,“ pokračuje František. „Také už nemůžu, musíš mi s tím pomoct, nebo se to zkazí,“ slaví svůj triumf nad ženskou vychytralostí a dokonale si jej vychutnává. Když si uvědomím, že jsem dnes ještě nic nejedla a za chvíli budou dvě hodiny po poledni, vzmůžu se jen na jedno:

„Hoď to sem, ty zvíře,“ sápu se po nejbližším kousku, co vypadá na uzenou šunku, majonézu a rukolu mezi bílými krajíčky něčeho, co vzdáleně připomíná italskou brusketu. Uvědomuji si, že by mi ani moc nevadilo, kdyby všechno leželo rozbalené v jedné hromadě na holé zemi. Stejně bych to snědla. Hlad je sviňa.

Zápis v deníku 21. 1. 1943

Divoký čtvrtek dnes. Za účasti SS-Gruppenführera a protektorova tajemníka Franka. Výroční schůzi strany se ještě před jejím započetím snažil narušit jeden zoufalý člověk, patrně komunista. Vyzbrojen pouze pistolí hrdinně šel si pro smrt. Než svou malou zbraň stačil použít, dostihla jej dávka ze samopalu hlídkujících SS. S prostřelenou hlavou ležel na ledové zemi a horká, temná krev se rozlévala kolem. Krvavá kaluž mi v hasnoucím dni připomínala mapu současné Evropy. I s jedním čerstvým otiskem důstojnické holínky.

My, řádní Parteigenossen, jsme procházeli kolem a utvrzovali se, že s luzou je třeba pořádně zatočiti. Pokoušely se o mě mrákoty. Musel jsem se snažit, seč mi síly stačily, aby nebylo poznat, že trápí mne osud neznámého, statečného muže. Přec jen, musel to být něčí syn, možná bratr, manžel nebo i otec. Doma se jej už nikdy nedočkají. Doufám, že přes někoho z Tamary se dopídím, kdo a kým byl.

Nyní sedím již doma a přemítám, kdo mohl být cílem útoku. Ke kostnatému a všeobecně nenáviděnému Gauleiterovi Frankovi se dostati nemohl, kolem něj po celou dobu neprodyšná hradba osobní stráže. Herr starosta jest Ostravany poměrně tolerován, navíc jeho odstraněním by atentátník ničehož nedocílil. Pak je zde aktuelní šéf gestapa Alfred Jost. Tento vzhledem nenápadný Hauptsturmführer vydobyl si za půlrok ve funkci mezi obyvatelstvem mnoho smrtelných nepřátel. Nyní dává mi k dnešnímu incidentu trochu souvislosti Jostův předvčerejší příkaz k transportu vězňů z „ochranné vazby“ pracovního tábora v Přívozu do různých KL v Říši. Nutně se mi na toto téma vkrádá otázka – takto radikálně, však bezúčelně zatím na veškeré násilí reaguje podzemní hnutí? Vidím v dnešním pokusu mnohé z podobenství o stéble, kterého se chytá tonoucí. Příště je třeba lépe plánovati. Jenže co když všechny ty taktické mozky již dávno odstraněny? Zůstal tady krom mladých anarchistů ještě někdo s chladně logickým uvažováním, kdosi neviditelný, a přitom důležitý?

Steif již po smrti. Tamara mlčí. Nemám žádných informací o vysílačkách. Ještě fungují, nebo již Abwehr jejich působení odhalil? To bychom se dočetli určitě v novinách. Jenže mne zajímají věci, o kterých noviny psáti nemohou. Nezbývá tedy než v potemnělé Ostravě znovu vyčkávati, obrniti se proti nejistotě.

Ještě že mám doma Stellu a veselou Mařku. S nimi člověk na chvíli zapomene na válčení, mučení a smrt. Stella jen kvete. V obličeji i bocích nabyla objemu, jak se tělo chystá na nadcházející příchod nového života. Udo Hase nyní stará se o ni velmi, všude ji doprovází a dává pozor, aby v mrazech venku neuklouzla. Vypadá to, že bude velice pečlivý otec, když manžel je jen naoko. Nyní mezi námi vše vyjasněno, dokonce i v úřadě naše vztahy nabyly maximální korektnosti. Necítím z jeho strany žádný tlak, patrně díky sdílenému tajemství o jeho sexuelní orientaci. Josef Kohutek nadále spolupracovníkem gestapa, vydobyv si mezi udavači v Ostravě neotřesitelného postavení.

Karl mi dnes cestou z velké schůze strany za křupání sněhu pod botami sdělil, že dorazila další objednávka na 30 kusů zalomených hřídelí pro ponorky. Potrvá nejméně tři měsíce, než vše bude nachystáno k odeslání. Dělníci budou míti hodně napilno, což je v tuto chvíli důležité.

Londýn hlásil, že námořní převaha v Atlantiku je již v rukou Angličanů, konvoje s torpédoborci velmi ztížily lov německých ponorek. Z toho usuzuji, že anexe britských ostrovů jest již jen v oblasti fantazie a nové ponorky mají nahradit ty potopené. Hodně se mluví o chystané Vůdcově nové zbrani, na kterou wehrmacht spoléhá. Nemám o tom dostatek informací. Dle toho, co nastínil Karl, by se mělo jednati o jakýsi mechanický samolet, uzpůsobený k ničení cílů na veliké vzdálenosti. Hodně nebezpečné, pokud se von Braunovi podaří tento záměr uskutečniti. Jenže naše továrna v Kunčicích, kde mají se některé součásti vyráběti, ještě ani nemá vykopaných základů. Což celý tajný projekt A4 naštěstí posouvá dále v čase.

Kapitola 53

Po prvních divokých soustech se trochu uklidňuji. Probleskne mi hlavou kus instruktáže, jaké provádějí letušky lidem v dopravních letounech před startem. V případě nouze si nasadí masku nejdříve dospělí a až pak ji pomohou nasadit dětem. Zkrátka malý axiom k přežití. Tímto zaplaším neklidné svědomí z toho, že se tady nezřízeně cpu a u Řídi na Bunčáku obě děti možná marně pátrají po nějakém soustu. František se nestačí divit:

„Teda Bo, ty máš ale apetit!“ uznale pokyvuje a zvedá své pondělní tričko barvy holubičí šedi, aby mi ukázal propadlé břicho s vystupujícími pánevními kostmi. Jen taktak, že mu obratle neprosvítají pod kůží i zepředu. A to je, prosím pěkně, přejedený, jak říká. Utírám si z brady ubrouskem majonézu a konečně se dostávám k tomu, co bych sama chtěla vyřešit:

„Ty můj urostlý génie, včera jsme tě s Říďou nutně potřebovali. Pamatuješ, jak tě nabádal, že nemáš vytahovat paty z firmy?“ nedám si hned tak odvést pozornost od hlavního tématu. „Jo, a prosím tě, najdi mi záběry z kamery u vily z dnešní noci. Počítám tak od třetí hodiny ráno,“ vychrlím na jeden zátah, nečekám na odpověď a znovu si urafnu kus obložené dobroty. Útrobami se mi náhle rozlévá pocit slasti a stoupá hezky nahoru, jako tlak za slunného počasí. Nervozita a nesnesitelná tenze pod přívalem kalorií také trochu povolí. Pozoruji Františkovy štíhlé prsty, jak létají po klávesnici, a snažím se o lehkou konverzaci:

„Tak mi něco pověz o tom ranním pozdvižení tady na firmě,“ vybízím ho k multitaskingu v naději, že to hravě zvládne.

„Co by, přišli policajti, sháněli se po někom z vedení. Volali jsme vám, ale ty jsi nedostupná a pan Kareš má jen schránku. Pak se na nějaké bulvární stránce objevila zpráva s příčinou. Přišla s tím Karla, protože já to nesleduji, víš?“ obrací pomněnkové oči na chvíli směrem ke mně. „Vesměs z toho totiž nebývá nic jiného než kontaminace racionálních myšlenek. Nic pro mě. Pustil jsem to z hlavy, mám tady práce až až. Však vidíš…“ končí svůj nebývale dlouhý proslov právě v okamžiku, kdy se na obrazovce objevuje černobílý obraz s časovým údajem 3.00 AM. Pak se rozběhne zrychlené přehrávání. Dychtivě se přisunu blíže a z přepravky vylovím čtvrtý sendvič.

„Stop!“ zavelím, jakmile se klidný obraz naruší příjezdem starého, otřískaného Fordu Transit. Časový údaj ukazuje 4.52. Těsně před kuropěním. Napětím přestávám na chvíli žvýkat sousta a majonéza mi kape na džíny. Nevěnuji tomu moc pozornosti.

„Teď to, prosím, pusť normálně,“ říkám docela zbytečně, protože obraz se dává trhaně do pohybu. Jedno políčko, jedna sekunda. Více ani není potřeba. Nejsme v multiplexu. Vidím, že auto zastavuje, ale z výfuku se kouří. Otevírají se zadní křídlové dveře a z nich vystupuje chlápek v mikině s velkou kapucí, která mu zakrývá obličej. Nahoru, směrem ke kameře, se ani jednou nepodívá. Vzápětí vystupuje ještě jeden, podle postavy vlastně jedna. Také v mikině s kapucí. Spolu pak vytahují nějaký velký svitek, vypadá to na linoleum. Každopádně se to neprohýbá, i když něco to váží. Menší postava má s uchopením problémy. Větší přebírá iniciativu a společnými silami přemisťují svitek na vrcholek plotové zídky, pak oba chytají volný konec a nechají obsah vlastní vahou překulit do zahrady. Linoleum se zbaví nákladu a okamžitě se poslušně zase samo sroluje. Buď je hodně staré, nebo bylo vyrobeno z paměťového materiálu. To v tuto chvíli ale není podstatné. Větší z postav hází docela lehce dozadu, do úložného prostoru vozu, náhle odlehčený svitek. Oba pak naskakují do auta, které se rozjíždí, ještě ani nemá pořádně zavřené dveře. Dívám se na čas, neuběhlo ani 25 vteřin, a prostranství před vilou je zase prázdné. Jen Míťa již leží v trávě na zahradě a jeho krev se mísí s kapkami ranní rosy na zažloutlých, loňských stéblech. Zamrkám, abych potlačila slzy, jejichž tok náhle nemám pod kontrolou.

Zápis v deníku 29. 1. 1943

Mrazy nepolevují, ovšem dnešní den byl výjimečný. Přec jen jsem se ke konci týdne něčeho malého dočkal. Ve vysílání Volá Londýn hlášena velká sabotážní akce v německém Schweinfurtu. Ohromný výbuch v hale na výrobu ložisek v období střídání směn. Oprava díky mrazům potrvá dlouho. Vzpomínám, kdy Stella přišla na nápad, že bez ložisek nepohne se žádná vojenská technika. Listuji zpětně deníkem, leč nalézti toho data nedaří se mi. Avšak utěšuji se, že možná naše jediná relace ohledně ložisek dostala se k podzemnímu hnutí a to začalo jednati. Již jsem tuto novinu rovněž Stelle sdělil.

Také Andělka měla by velkou radost, že se něco podařilo. Dnes, když Antona Steifa již není, nemáme žádné možnosti dozvěděti se, co se s tou odvážnou dívkou stalo. Ačkoli těžké to přiznati, s největší pravděpodobností sdílí některý z hromadných hrobů. Jak rád bych se v tomto mýlil a s jakým úsměvem bych tento omyl přiznal. Moje žena-nežena Andělka. Nikdy na ni nemohu zapomenouti.

Ve středu v podvečer málem mě po cestě z úřadu srazilo velké černé auto. Uskočil jsem v poslední chvíli do závěje, netuše, co se děje. Již již volal jsem četnictvo, když vtom poznati se nechal zřízenec pohřební služby, jenž s nasazením života převážel v rakvích vysílačky. Hlasitě se mi omlouval a pak potichu vyřídil mi pozdrav od mého přítele Mořice Bachnera, kterého pomohl dostat podzemními štolami do Polska. Poznal jsem v tom kdysi smluvené znamení. Nasednul jsem k němu do vozu, využívaje nabídky na svezení domů, prý za utrpěnou újmu. Nevím, jak se ten člověk jmenuje, mám mu říkat Vašek. Tento Vašek mi posléze vyjevil, že díky dalším lidem navázal spojení se skupinou Bílá lvice. Gestapo rozprášilo jednu její buňku kdesi u Hostýna a zbytek se stáhnul severněji. Ku Ostravě. Nyní plánuje větší akce na železnici, směřující k narušení zásobování vojsk na frontě. Prozradil jsem mu, že asi za tři měsíce vyjede z Witkowitz Werke zásilka vyrobených zalomených hřídelí. Domluvili jsme se, že budeme se pravidelně informovati, nejlépe přes mrtvou schránku, tentokráte na hřbitově v Mariánských Horách. Jest tam pohřbena moje první žena a často jezdím na hrob s kytkami. Nikomu nebude nic nápadné a Vašek po hřbitovech jezdí díky svému povolání. Dokonalé. Rozpálen zjištěním, že ještě stále jsem ve hře, nemohu usnouti a plánuji. Přemítám, kterak zatopím Josefu Kohutkovi, Wagnerovi, Sivé, Jostovi a dalším zrůdám s krvavýma rukama.

Vydal jsem se dnes v podvečer na vycházku do parku a vzal s sebou naši Mařku. Byla již tma a město v ní bezmocně leželo jako kňour v bažině. Nebýt světlého sněhu a svitu srpku měsíce, lehce by člověk i ve známém prostředí ztratil orientaci. Mařka dováděla v závějích a ani teploty blízké dvaceti stupňům pod nulou nevzaly jí chuti ke skokům v hlubokém sněhu. Přistihnul jsem se, že tomu nevinnému zvířeti závidím jeho bezstarostnost. V tu chvíli vyskočil mi před očima obraz, který živě líčili tři vězni z Belzecu. Hlad, zima, zuřiví psi, plyn, smrt. Krematorium. Prožiji ve svém životě byť jeden den, kdy bych na kruté zacházení s lidmi nepomyslil? Není to již možné.

Večer měli jsme se Stellou malou špitanou, jak ona tomu říká. Když byla ještě malou holčinou, svěřovala se ona mi. V tyto dny je to obráceně. Jí jediné mohu prozraditi, jaké obrazy zhouby mi létají myslí, až si někdy uvědomuji, že v tom je cosi silně nezdravého. Dostalo se mi malé útěchy, že nemusím brát veškerou odpovědnost za lidské utrpení na sebe. Přes to všechno je mi jasné, že v brzké době budeme všichni pykati za všechna ta jatka, jež jsme dopustili. Vzpomínám, jak mi před válkou věštívala z ruky stará cikánka z Koblova. Dnes není cikánů v Ostravě, o židech nemluvě. Dělnictvu zacpala se ústa penězi a týdenní bezplatnou zotavenou, málokterý proti tomu protestuje.

V tisku objevil jsem jméno Eduard Liska. V souvislosti s lidovým soudem. Párkráte jsme měli s doktorem Liskou možnost se osobně setkati. Působil na mě dojmem solidního, akurátního člověka. Možná jím i zůstal. Budu muset se za ním vypraviti. Čedičová ulice za Ostravicí, hezky v kopci, s překrásným výhledem na celou Ostravu. Ještě neměl jsem možnost podívati se do jeho obydlí, které mnozí velebí. Ob jeden dům pak stojí obávaná ubytovna mužstva gestapa, kam Andělka v létě z prosté recese přinesla svatební výslužku. Však také za to krutě zaplatila. Odvděčili se jí za ty dobré koláče – vězením a deportací do KL. Kdyby tak se dal ten zlověstný dům gestapa vyhoditi do povětří i s veškerým osazenstvem. To je věc, nad kterou v souvislosti s Eduardem Liskou usilovně hloubám.

Kapitola 54

Záběry na monitoru mě dokonale znehybňují. Tohle je nepokrytá demonstrace síly a převahy.

„Pojďme si to projít ještě zpomaleně,“ šeptám přiškrceným hlasem. František se na mě naštěstí nedívá a na nic se neptá. Poslušně vrací celou sekvenci na počátek. Vše, co jsme doposud viděli, se odehrává ve velmi ospalém rytmu ještě jednou. A pak znova a znova. Dohromady asi osmkrát. Přeji si přiblížit espézetku, jenže ta je šikovně zamazaná čímsi, co vypadá jako bahno. Patrně z jistebnického rybníka. Z toho nevyčtu nic. A do obličejů nikoho z vystoupivších není vidět ani v maximálním zoomu. Dokonalé z jejich strany. Tady by ani ctihodný pan poručík Sittek nezjistil nic.

„Co z toho všeho můžeme vyčíst?“ říkám si tak pro sebe polohlasem. František to bere jako další pokyn pro rozběh svých mozkových závitů. Nebráním mu.

„Je mi jasné, že v tom autě museli být nejméně tři lidé. Řidič, který byl určitě nachystán co nejdříve vystartovat, a tihle dva s balíkem,“ mne si zamyšleně bradu a ještě jednou kouká na sekvenci zpomalených záběrů. „Menší z těch dvou by opravdu mohla být ženská. Už jenom podle toho, jak těžce to nese,“ naráží na skutečnost, že pod její mikinou se žádná ňadra nerýsují. Tohle mi bylo jasné hned, ženský zadek i při absenci prsou je jednoznačný ukazatel.

„Mrkni jim na boty,“ ještě mě napadá snad poslední možnost, jak něco zjistit. Přiblížení detailů je bleskové, ale bez výsledku. Oba mají na botách něco jako nemocniční návleky.

„Co nám to říká?“ pro změnu zase mi František klade otázku. Slyším v jeho hlase jiskru poznání, jenže i já jsem si jistá.

„Říká nám to, že byli na všechno dobře připraveni. Nic neponechali náhodě. Ani otisk podrážky v prachu u cesty,“ vzdychnu si. Smutné je, že na takovou dobrou organizovanost doplatil právě Míťa. Podvědomě cítím, že je tady ještě něco. Něco, co mi uniká. Že by to byl pohybový vzorec toho většího člověka? Jak klade při chůzi nohy… Kde já jsem to už viděla. Tady bude klíč k celé záhadě. Jenže ze zkušenosti vím, že čím víc na tohle budu myslet, tím později se mi kontakty souvislostí sepnou. Proto vše ukládám do pozadí a soustředění upínám k další důležité věci. Musím zjistit, jestli už je Říďa aspoň trochu při vědomí.

„Prosím tě, abych nezapomněla, najdi mi záznamy na fakultce v Porubě. Včera tam Říďu odvezli s infarktem. Operovali ho, má trojitý bypass. Pokus se zjistit, jak na tom teď je, ještě skočím na chvíli dolů a hned jsem nazpět,“ zachycuji jeho hodně udivený pohled a dávám si prst před rty, což znamená, že vše, co se tady teď odehrálo, je jen mezi námi dvěma.

Ještě chvíli stojím ve dveřích a bez dechu sleduji, jak se kadence jednotlivých úhozů do kláves stupňuje, aniž by František spustil oči z monitoru. Jaký to rozdíl oproti mému psaní na počítači. Na rozdíl od něj obvykle nespustím oči z klávesnice a pak se nestačím divit, co za paskvil jsem díky překlepům vytvořila. Z myšlenek mě vytrhne až Františkovo vítězné wow! Podařilo se mu dostat do nemocničního registru. Odhadem mu to trvalo tak jednu minutu. Je to zkrátka chlapík, jak má být!

Nechávám ho, aby se dále prokousal do správných složek, a jdu za naší fotobuňkou Karlou:

„Nesháněl se dnes po mně kromě policie ještě někdo?“ volám už z chodby cestou na sekret. Za šustění papírů na stole přicházím až k velitelskému stanovišti naší paní recepční, která v mezičase nabyla ztracenou rovnováhu.

„Volal akorát pan Goldberg, že jste měli v devět hodin schůzku. Mám jen vzkázat, abyste se co nejdříve ozvala,“ slyším lehce komisní hlas s velkou snahou oprostit se od nahromaděných emocí.

„Díky,“ zamyšleně odcházím do své kanceláře a ještě ve dveřích se obracím na náhle pilnou sekretářku:

„Karlo, prosím vás, všeho teď nechte a přeložte všechny moje schůzky z tohoto týdne na jiné termíny. Nějaký důvod si už vymyslete,“ zavírám za sebou dveře a nechávám vyjevenou Karlu na pospas nové výzvě. Chystám se totiž v nepřehledném chaosu na svém stole vyhledat vizitku Adama Goldberga. Svou náročností a rozsahem to zhruba odpovídá Františkovu úkolu prosévání záznamů ve fakultní nemocnici.

Zápis v deníku 5. 2. 1943

Jest již hotovo. Na Volze u Stalingradu definitivně vítězí Rusové. Z Moskvy to předvčírem hlásili na zakázaných frekvencích. Počátek taktického zkracování linií, jak píše Der Stürmer, nyní nemůže býti podle mého nic jiného než ústup. Alespoň do té doby, než mráz poleví. Jenže bolševik nebude čekati, až doplníme záloh a nastane jaro. Požene nás pryč ze země, a kdo ví, kde až se zastaví. Stella reaguje radostně, že snad již válka brzy bude u konce a malý její Josef bude míti klidného dětství. Také se těším, ačkoli ve věci rychlého ukončení války jsem spíše skeptikem.

Napsal jsem Vaškovi přes schránku na hřbitově první svou ideu, kterak vyhoditi do povětří dům gestapa na slezské straně Ostravy. Nedostalo se mi ujištění o správnosti mého plánu. Prý by přišli jiní, mnohem třeba horší, a nastal by zbytečný nyní teror mezi obyvatelstvem. Prý mě potřebují dlouho, neb informací z magistrátu ohledně zásobování obyvatelstva, práce pro Říši, veřejného mínění a tak podobně mohu v dlouhodobém horizontu trvale přinášeti. Uznávám, že v tom případě nezbývá než obrniti se svatou trpělivostí – po kolikáté již? – a nadále pečlivě pracovati a zejména naslouchati i pozorovati, co se kolem děje.

Důležité bude zorganisovati opětovných vysílacích relací. Mám v záloze dva tipy na úschovu radisty i s přístroji. Jeden v Radvanicích a druhý v Michálkovicích. Včera mi tyto tipy předal předchozí pan starosta, doktor Hinner, se kterým jsem se potkal čirou náhodou na Brunoplatzu. V Hinnerovi podle všeho doposud přetrval onen starý, solidní člověk, který nyní oprášil svou advokátní praxi. Nuže od tohoto vpravdě důvěryhodného člověka dozvěděl jsem se, že radvanický Franz Cimmer jest údajně posledním pozůstalým ze zaniklého Slezského odboje. A jakýsi pan Krejčí z Michálkovic zabývá se sběrem zpravodajských informací pro Londýn a Moskvu, leč odesílati nyní nemá jak.

Přemítám, kterak se celá skládanka zase uceluje. Ještě nedávno, po smrti Steifa, byl jsem odkázán sám na sebe, neschopen čehokoli. Snad brzy celé snažení přinese výsledků. Však Stella říkala, že oni si nás najdou. Nečekal jsem, že tomu bude tak brzy.

Celý týden neviděl jsem se s Karlem, až dnes večer, kdy zastavil se u nás doma s lahví koňaku. Naprosto jsem zapomněl na své narozeniny. Dnes mi bylo 59 let. Udo Hase doma dnes nebyl, vymluvil se na naléhavou schůzku. Nikomu nechyběl, a tak jsme mohli společně pobesedovati. Ukázal jsem Karlovi v mírném již opojení několik prostocviků, které doposud pravidelně dělám na posílení svalstva zlomené nohy. Nyní již není žádné známky předchozího poranění, mimo nezhojené jizvy v duši ohledně zatčení Andělky a hluboké zášti vůči Wagnerovi a jeho kumpánům z gestapa.

Karl pobaven velmi naším společným úsilím pro posílení schránky tělesné. Prý u něj doma, na Sadové 29, nic jej samotného nebaví. Ve velkých místnostech prodlévá po večerech sám, nemaje u sebe rodiny. Věnuje se tedy četbě, má tam krásnou knihovnu s mnoha svazky. A možná začne dělati i dřepů, aby rozproudil sedlou mízu, jak tomu říká. O jeho práci v huti tentokráte nepadlo ni slova a ani projekt Nových Vítkovic nepřetřásli jsme. Byla s námi celou dobu Stella a Karl ve své akurátnosti nerad hovoří před nezasvěcenými lidmi o tom, co by mělo býti utajeno. Jen jednou neodpustil si narážku, že lidé v pracovním táboře v Kunčicích mají nyní hodně vysokou kondici, jsouce nuceni dvanácte hodin každý den oháněti se krumpáči, dolujíce zmrzlý jíl. V tu ránu zmrznul mi na líci úsměv, ačkoli Karl nevztahoval to nijak k mé osobě. Jen stín malého podezření zůstal.

Když nastala hodina, kdy pohybovati se na ulici není radno a četníci hlídají, zvedl se Karl k odchodu, když na podsínku zjistil, že naše Mařka rozkousala mu jednu z těžkých kožených zimních bot s kožíškem. Vlastně celou dobu návštěvy bylo mi divné, kdepak asi to štěně odpočívá, když normálně vůbec neposedí. A ejhle, z ostudy máme náhle kabát. Karl to ale nijak tragicky nebral, patrně pod vlivem dvacetiletého koňaku, který na patře zanechává ještě i teď zpropadeně krásnou, hladkou dochuť. Slíbil jsem mu, že v brzké době zakoupím mu v obchodním domě RIX nový pár bot v jeho velikosti. Rukou dáním jsme zpečetili přetrvávající naše dobré přátelství. Drzé štěně si mezitím odtáhlo do bezpečného úkrytu pod sofa v hale cucky zničené obuvi a na pokusy o odebrání reagovalo výstražným vrčením. Tak tomu se tedy říká skutečně dobrá výchova.

Kapitola 55

Konečně. Mám vizitku a na ní Goldbergovo mobilní telefonní číslo. Třikrát jsem musela překopat haldu papírů, až na jednom byla vizitka přilepená vespod kapkou marmelády. Jasně si teď vzpomínám, že jsem měla ke svačině dva dobré koblížky, když jsem se vrátila z první schůzky s ním. To bylo nějak před čtrnácti dny. Ten čas ale letí. A meruňková marmeláda pořád spolehlivě lepí.

Karla říkala – ozvat se Goldbergovi. Co mu mám říct? Že do toho naráz házím vidle? Nebo ho mám přesměrovat na nějakého jiného kolegu, ať mám čistou hlavu na životně důležité věci? Kšeft za deset milionů a z toho provize šest procent. Škoda toho nevyužít, když jsme před podepsáním smlouvy. Peníze se vždy hodí. Jenže na Bunčáku mám dvě bezprizorní osoby, které mě potřebují nejvíce ze všeho na světě. No nic, zavolám Adamovi a řeknu mu, jaká je situace, třeba se to nějak vyvrbí. Jenže k tomu ještě musím pod přemístěnou hromadou papírů najít ten pitomý telefon, s archaickou pevnou linkou. Vlastě ani nevím, proč jsme to s Říďou už dávno nezrušili. Sentiment v tom není, možná jen trocha lenosti k jednání s napomádovanými panáky z telekomu.

Vytáčím Adamovo mobilní číslo. Jedno zazvonění, dvě, tři. Možná právě učí a telefon nechal v ředitelně. V okamžiku, když už to chci vzdát, se ze sluchátka ozve cvaknutí přijatého hovoru a opatrné „Ano?“

„Dobrý den, dovolala jsem se na pana Goldberga?“ anonymně odpovídám na anonymní úvodní hlášku. Mimochodem nejpitomější ze všech ohlášení, co znám.

„To jste vy, Bo?“ zní Adamův hlas trochu zaskočeně. Jako by mě čekal z jiného, patrně mobilního čísla. „Dneska v devět jsem byl na Palackého, přesně jak jsme se domluvili…,“ začíná mít postupně intonaci sebejistého Goldberga, kterou poznávám. Kdo ví, kde a u čeho jsem ho překvapila. Raději to snad ani nechci vědět.

„Stala se mi taková nepříjemná věc,“ nasazuji omluvný tón. „Nemám u sebe telefon a seběhlo se toho trochu více, než bych očekávala. Volám okamžitě, jak jen je to možné, a hned zkraje se chci zeptat, jestli tahle moje minela bude mít vliv na náš vztah?“ vychrlím na jedno nadechnutí něco, co snad odlehčí celou situaci. Zpravidla to zabírá a i tady slyším něco jako úsměvný povzdech.

„Že jste to vy, Bo,“ zaznívá mi do ucha lehká ležérnost, která by mohla zavánět i flirtem, kdybych nevěděla, jaký je mezi námi věkový rozdíl. Huš, babo! „Tak kdy to dotáhneme? V září už naši studenti musejí bydlet,“ přeskočí Adam do věcnějšího tónu. Úplně si ho dokážu představit, jak mi při tom do sluchátka hrozí prstem.

„Ještě tady musím něco zařídit a tak za dvě hodiny bych byla k dispozici,“ kuju železo, dokud je žhavé. „Přijedete ještě na Palackého, nebo si nad tím sedneme tady u nás, na firmě?“ vyzvídám a záměrně kladu takovou otázku, aby jakákoli odpověď byla vždy ano.

„Neptala jste se mě, jestli já můžu,“ evidentně můj laciný fígl prokouknul, a i když mě nemůže vidět, celá zrudnu. Ostuda mě fackuje z obou stran, takže je z mé strany chvíli ticho.

„Bo?“ slyším Adama z druhého konce. Možná má obavu, jestli ještě žiju. Když mi bylo tolik co jemu, připadali mi všichni přespadesátníci jednou nohou v hrobě.

„A můžete?“ pípnu přiškrceným hlasem. Přeji si, aby mi řekl, že může. A on ví, že si to přeji. A já vím, že on to ví. Panebože, tak se už, chlape, vymáčkni. Napíná mě až moc.

„Na Palackého. Přesně v šestnáct třicet,“ ještě slyším a pak už jen cvaknutí bez rozloučení. Telefon oněmí. Dává mi to teda hezky sežrat, jen co je pravda. Ani jsem nezpozorovala, že původně jsem chtěla všechno zrušit. Tak kdo koho vlastně manipuloval?

Honem koukám na hodinky. Je minuta po půl třetí. Mám necelé dvě hodiny, abych na Bunčák donesla dětem něco k jídlu a promyslela si, co dál. A teď hop-šup nahoru za Františkem, ať zjistím, jak se daří Říďovi. Holomek Říďa si klidně leží, nechá se obskakovat sestřičkama, a já abych se tady zbláznila. Ale vlastně, raději se zbláznit, než mít srdce v prdeli. To je tedy fakt. Letím se zblázňovat.

Neřízená střela. Tak si nyní připadám, když schody do podkroví beru ob tři stupně. Ráno jsem nebyla běhat, aspoň mám nějaký pohyb. To nám babičkám dělá dobře.

„Tak co, máš cosi?“ vpadnu k Františkovi jako velká voda. Jenže ten je tak zabrán do práce, že mě snad ani nevnímá.

„Poslal jsem ti to na tiskárnu,“ utrousí jen tak mimochodem náš génius a dál mě sveřepě ignoruje. Jenže holenek to dnes se mnou nebude mít tak lehké.

„Říkal jsi, že by se ty sendviče mohly v tom teple zkazit?“ mám najednou jasno, co budou Aneta s Patrikem obědvat i večeřet.

„Vezmi si třeba všechno. Mi je z toho už špatně. A nezapomeň zítra na ten štrúdl!“ konečně František přeruší jakýsi tvůrčí proces a na chvíli mě poctí svým vše propalujícím pohledem. Tohle nemůžu odmítnout.

„Spolehni se!“ volám současně s přískokem k přepravce se zbytkem vynikajících obložených dobrot. Odhadem je tam asi deset kousků, to by jim, chuďátkám mým hladovým a strádajícím, mohlo stačit. Vypadá to, že i Karlu poctím jedním šunkovým na udobřenou.

„Díky, máš to u mě jak na gumě,“ posílám Františkovi vzdušný polibek a dusám zase dolů na sekret, kde máme naši velkou síťovou tiskárnu. Musím si pospíšit, aby fotobuňka Karla nepřečetla, co o Říďovu zdravotním stavu píší v jeho dokumentaci ošetřující lékaři. Přece existuje nějaké lékařské tajemství. Nebo ne?

„Malá svačinka!“ volám na Karlu a pokládám před ni největší sendvič. Odsunuje ho rukou na kraj stolu, neboť právě telefonuje, zapisuje si data a časy a evidentně plní úkol, který jsem jí dala. Přehazuje schůzky na jiné termíny. Na to je fakt dobrá. Až na tu svoji všetečnou zvědavost a občasnou ješitnost nedoceněného člověka je vlastně velmi výkonný pracovník. Možná z ní přece jen za čas udělám makléře. Ale ještě se poradím s Říďou. Aha. Říďa. Jeho výsledky. Docela bych zapomněla, že hlavně pro tohle jsem tady vlastně ještě šla. Honem sahám do zásobníku v tiskárně, kde leží jediný list A4. Celá jedna jeho strana je potištěná ve fontu Courier.

Opírám se o zeď a ve zvukové kulise Karlina švitoření se hroužím do textu. A rychle jsem zase venku. Nerozumím tam vůbec ničemu, jen dnešnímu datu, Říďovu jménu a poslední větě, která přes všechny ty latinské názvy a různé zkratky zní docela hezky: „Stav pac. stabil.“ Že je pod tím vším podepsán MUDr. Edmund Kijonka, to už ani moc nevnímám.

No sláva, jeden pořádný šutr se z mého srdce právě odvalil. Dozvídám se, co potřebuji, a Říďa žije. To je hlavní. Vše ostatní mi připadá podružné a lékařské tajemství zároveň zůstává zachováno.

Papír zamyšleně skládám do kapsy a pěkně per partes řeším další rébus. Jak jen se asi tak odsud můžu nepozorovaně dostat na Bunčák?

Zápis v deníku 11. 2. 1943

Mrtvá schránka na hřbitově – samo o sobě již zvláštní – vydala první důležitý úkol. Zajištění úkrytu pro parašutistu z Ruska. Měl by to býti snad nějaký zkušený radista. Úkryt není třeba budovati, ten tady je. Klaus Kubiczek jej vyprojektoval i nechal postaviti. Jen mě děsí, že začíná se v mnoha kruzích tušiti cosi o tomto úkrytu. Krom Stelly a mě nikdo jiný o něm oficiálně neví, pokud Andělka během krutých jistě výslechů neřekla, co mělo zůstati utajeno. Jenže to by tady již dávno slídilo gestapo, ti jdou dnes po sebemenším náznaku konspirace jako hladový pes po uzeném.

Odsouhlasil jsem přípravy na zajištění úkrytu pro radistu. Jenže vysílati odtud stejně nemůže. Velice nápadným byl by tento dům s vyvedenou dlouhou anténou na střeše. To bychom mohli rovnou na dveře umístiti ceduli, že z tohoto místa prováděna jest činnost protistátní. Vaškovi také jsem to ve zprávě podrobně zdůvodnil, zatím není odezvy. Patrně hledá se nyní horečně vhodné místo, odkud by vysílací relace mohly probíhati. Napadá mě kopec Kajlovec, což jsem rovněž ve zprávě uvedl.

Josefu Kohutkovi povedl se majstrštyk. Udal další dva keťase, kteří pašovali z polských farem máslo, sádlo a med. I přes ceny vpravdě nehorázné měli tady v Ostravě dobrý odbyt. Tři dny výslechu, a přiznali i to, co nespáchali. Patrně je v brzké době čeká soud. Pak, budou-li míti štěstí, pracovní tábor, v opačném případě KL. Tohle vše nám dnes večer prozradil Udo Hase a jeho hlas zněl patřičně hrdě, že potíráni jsou všichni, kdož maří úsilí válečné. Podívali jsme se se Stellou na sebe, vědouce, že jeho hrdost jest víceméně směřována na neohroženého Josefa Kohutka. Dostali jsme i krátkou přednášku, že nelze s takovými keťasi či lichváři míti slitování, neb každý správný národní socialista ví, že přirozená slabost lidská bývá zejména v těchto dnech pokládána za zločin.

Také již zakoupil jsem Karlovi nový pár zimních bot. Padla na to půlka mého měsíčního příjmu. Vidím to jako daň za nezvedené zvíře, chované doma. Však i četník na procházce mne upozorňoval, že může rasově čistý pes, ač bez rodokmenu, býti v brzké době zkonfiskován pro armádu, ať prý jsem opatrný. Podle četníka se takoví psi podrobují náročnému výcviku pro likvidování nepřátelských tanků. Jeden pes, jeden tank. Výcvik spočívá v tom, že zvíře se učí chodit pro žrádlo pod cvičný tank. Jakmile ví, že jenom pod tankem dostane misku s masem, výcvik prakticky ukončen. Pak pes odvelen na frontu, kde jej nechají silně hladověti. V okamžiku, kdy odhaleno stání nepřátelských tanků, připevní se mu kol trupu opasek s výbušninou a malou trčící anténkou. Následně pes vypuštěn. Běží přímo pod tank, kde vždy nacházívá žrádlo. Jakmile anténka brnkne o pancíř, spuštěn rádiový impuls, a vše i se psem vybuchne.

Nedokáži si představiti naši Mařku, kterak naprosto bezelstně běží pod tank v naději na žrádlo a vzápětí ji exploze rozmetá na kusy. Za necelé dva měsíce se stala dalším členem rodiny, ačkoli zatím velmi úspěšně likviduje zejména drahou obuv. Navíc jest to šlechtična, Marion deBlau, takoví psi poznají lstivost lidskou a nenechají se ošáliti. Představuji si, jak na jaře narodí se malý Josef a Mařka bude jej u kočárku žárlivě střežiti jako druhá jeho matka. Zdali to takto bude doopravdy, to netuším, však nyní oddávám se krátkodobému přepychu neomezených, krásných představ.

Karl mi sdělil, že výroba sady zalomených hřídelí pro ponorky již zahájena. Pro ústrojí pohonu ponorky zapotřebí speciální odolné oceli, pak hrubého umění kovářského a nakonec jemné mistrnosti soustružnické. Slíbil mi, že na dokončovací práce prvního kusu bude pro zhlédnutí pozvána delegace z radnice. Herr starosta svou účast, i přes velké své zaneprázdnění, přislíbil. Tím pádem budu moci se exkurse této rovněž účastniti. Již nyní učím se žíti s pocitem, že obdiv pro mistry řemesla bude vystřídán vyzrazením doby expedice a přípravami pro likvidaci zásilky mezi obcemi Studénka a Suchdol nad Odrou. Kolik lidské práce takto během jediného okamžení přijde vniveč? A kolik lidských životů se tímto zachrání? To opravdu nyní nejsem schopen vyčísliti, proto se zabývám jen tím, že vše uvedu do chodu, až budu míti sdostatek relevantních informací.

Kapitola 56

Jak já to jen udělám? Bednu se sendviči tahat nemusím, vezmu si na to nějakou tašku. A co dál? Moje paranoia už dostoupila takového bodu, že za každým oknem, za každým rohem tuším někoho, kdo mě chce připravit o život. Začíná mi navíc být pěkně horko. Grafenová skořepina sice dobře chrání, ale nedýchá. Otázka je, jak dlouho budu ještě dýchat já. Najednou cítím lehké vibrace. Že by mi až tak cukaly nervy? Tomu nevěřím, ve výcviku jsem kdysi měla naměřenou nejmenší odezvu na stresové situace ze všech. Jenže kolik od té doby uběhlo let? Pětatřicet? Raději nevzpomínat.

Vibrace neustávají. Vzápětí se mi uleví. Zdroj chvění pochází z kabelky. Tam jsem si uložila Říďův telefon Vertu. Přístroj tak drahý, že by za něj Karla mohla mít slušné živobytí na celý rok. Ještě že o něčem takovém nemá naše přičinlivá asistentka ani tuchy. Zalovím rukou v hlubinách a vytahuji ten zázrak na světlo boží. Vibrace ohlašují nutnost nabití baterie. Nikdo nevolá, Říďa to má přesměrováno na schránku, jak říkal František. Už vím, co udělám. Svěřím Františkovi telefon do péče, u něj je alespoň v bezpečí. Kdo ví, co bych s ním provedla já v nějakém nestřeženém okamžiku. Jenže – nepopsatelné dilema – zase jít po schodech nahoru a předávat Františkovi instrukce? Už mě to nějak táhne jinam, další vteřiny bych snad ani nevydržela. Kašlu na to. Ať už to mám za sebou.

„Ahoj zase brzy!“ jen houknu na Karlu a doufám, že i František nahoře to zaslechl. Žádná odezva ani z jednoho místa nepřichází, proto se nadechuji a rázně otevírám dveře. Fantazie, že se okamžitě odněkud snese déšť projektilů a odnese mě kamsi do jiné dimenze za Míťou, dostává na frak. Nic se neděje. Venku svět mírumilovně pokračuje v bytí. Dokonce se tradiční pondělní opar začal trochu rozpouštět. Však už také bylo na čase. Je akorát za pět minut tři čtvrtě na tři. Přitahuji si kabelku více k tělu a tašku se sendviči sevřu o něco pevněji. S hlasitým zabouchnutím se odstřihuji od bezpečného přístavu na firmě. Nepochybuji o tom, že jsem nyní v zorném poli Františkových kamer, a že pokud to půjde, bude mě mít na monitoru.

Přímo před sebou mám kolmou ulici Na Františkově. Hezký název. Ta vede po úhlopříčce směrem k Bunčáku. Vydám se po ní, nic jiného mi nezbývá. Po pár krocích, které snad vypadají sebevědomě, slyším z levé strany příjezd auta. Tmavě modrá oktávka bravurně zatáčí na firemní parkoviště a ještě během jízdy stahuje okénko:

„Zdravím mediální hvězdu!“ halasí kolega makléř Marek Gabzdyl. Opálený obličej, skrytý za zrcadlovkami jako z Top Gunu, a přísný vojenský sestřih. To je celý on. Jeden z těch lidí, kteří upřednostňují zevnějšek před pracovními výsledky. Ale jen maličko.

Neváhám a naskakuji k němu do auta v okamžitém návalu inspirace:

„Marku, zavezeš mě k Říďovi domů?“ dávám si záležet, aby naléhavost nepřevážila normální běžnou konverzaci.

„Nemám moc času, Bo,“ mizí mu bělostný úsměv, díky kterému má na firmě přezdívku Ken. „Ale že jsi to ty a pan Kareš bydlí kousek, tak jo,“ samolibě pronáší, jako by mi prokazoval bůhvíjakou milost. Vlastně prokazuje, ale nemá o tom tušení.

„Vezmi to vrchem, kolem Bezruče, prosím,“ ještě udílím instrukce, zatímco předokolka hezky prohrábne a vystřelí vzhůru do kopce. Pokud mě tady někdo pozoruje, mám několikaprocentní šanci, že ho alespoň trochu zmatu. Nechci jet na Bunčák přímo. Navíc Ken není zdaleka tak zaneprázdněn, jak prezentuje. To bych ho nesměla nějaký ten pátek znát. Interiér jeho auta je bezvadně upraven, ačkoli vanilková vůně z gelového odpařovače je na můj vkus přece jen trochu silná. Kdybych měla srovnat Míťu a Marka, tak Míťu svazovala jeho sebekázeň, díky níž měl vše jako nové. Zato Marek hraje na efekt. Vsadila bych se, že pod naleštěnými botkami má na ponožce alespoň jednu díru.

„Co se to dnes u vily stalo?“ vyzvídá a přeruší mi tok srovnávacích myšlenek, zatímco řadí trojku. Zběsile a zbytečně vytáčí motor, na mě tím dojem neudělá. Tady už akorát chybí itinerář navigátora v rallye. Raději bych na něj vypálila „Horizont full!“ než se zpovídat ohledně Míťovy smrti.

„Toho si nevšímej, jenom taková pitomá lapálie, kterou zbytečně nafoukli novináři,“ lituji okamžitě svých slov, neboť Ken se ke mně významně natočí. Je jasné, že tomu přikládá naprosto opačný význam, než jak bylo řečeno. Jsem to ale kráva. Naštěstí jsme už u Bezruče, kde z bývalé šachty zbyl polorozbořený areál a čerstvě natřená dvojitá těžní věž, kulturní památka.

„Otoč to, pojedeme dolů, odboč na Kmetskou a pak k Říďovi,“ snažím se poměrně průhledným manévrem odvrátit jak konverzační téma, tak i pozornost případného útočníka. Lepší než nic.

Frčíme hezky z kopce, stáčíme se doleva a za dalších pár vteřin už brázdíme ostravské Beverly Hills v Trojickém údolí. Normální snobárna, vzbuzující závist u občanů s menší finanční bonitou. V ostrém kontrastu pak míjíme polorozpadlé řady garáží, kde nacházejí útulek občané bez jakékoli bonity. Zvláštní symbióza, která mě většinou zavede do různých hladin kontemplace. Dnes ovšem nikoli. Mám jiné starosti. Také existenční.

Ken brzdí na fleku před Říďovou rezidencí. Opravdu efektní. Na to si můj chvilkový řidič potrpí. Vše musí dělat dojem. Plácnu ho pochvalně po koleni:

„Díky, Marku. Budu tvé služby všude doporučovat!“ a v kabelce mačkám dálkové ovládání brány. Ta se okamžitě dá poslušně do pohybu. Spiklenecky mrkám na Kena a díky zrcadlovkám netuším, jestli mi oplatil stejným. Vlastně o to ani nestojím. Tak trochu čekám, že mu to ještě o trochu více zapálí a řekne jen „Služebníček, Výsosti“, ale na to je přece jen moc zahleděný do sebe. Ve skutečnosti jeho „Ahoj, Bo!“ napůl zanikne v bouchnutí dveří. Pak následuje frajerské prohrábnutí kol a naleštěná oktávka mizí ze scény i se svým řidičem. Tou dobou jsem už u dveří, hledám na svazku správný klíč a tepovka mi leze nebezpečně vysoko při představě červené tečky tančící po zádech. Jako z velké dálky mimoděk slyším pojezd železné brány, pak to cvakne a zahrada je opět uzavřena. Konečně nacházím ten správný klíč a doslova se vlámu do Říďovy rezidence. Studený pot mi stéká pod vestou kamsi dolů, do hlubin. Šimrá to tam. V nastalém tichu pomalu vydýchávám nahromaděné napětí a těším se, až zase ty své dva nedobrovolné vězně spatřím:

„Haló, je někdo doma?“ volám jako na lesy a odpovědí je mi další ticho. Nechci uvěřit, že by nahoře zase spali. Na polední klid je již pozdě a oba z něj jistě vyrostli. Tedy Aneta určitě.

Co se to tady děje? Nic z toho nechápu. Tašku se sendviči nechávám na botníku u dveří a letím po schodech nahoru. Martensky dělají na dřevěných stupních takový hluk, že by už dávno každý hodný Američan musel být v pohotovosti. Jenže tentokrát se nekoná žádné napadení ze zálohy. Procházím horní patro s pokoji pro hosty, nikoho nevidím. Jen rozbalený kufr leží na Anetině lůžku jakoby nic. Prostupuje mě divná tucha. Ještě nahlížím do kumbálu s nářadím, kde je také prázdno, a zmatena tím vším sbíhám zase dolů. Na stole v kuchyni leží kus papíru, vytržený z nějakého bloku, a na něm je Anetiným rukopisem napsáno:

„Ahoj mami, přijela tady paní Libuška. Odjeli jsme všichni spolu něco nakoupit – k jídlu a tak. Patrik se už stejně nudil. Přijedeme brzy. Pusu. Aneta a Patrik“

Pod tím je dětskou rukou nakreslené sluníčko s křivými paprsky a roztřeseným úsměvem. Malý malíř to určitě pečlivě mastil se špičkou jazyka soustředěně mezi zuby. Kresba mě hřeje u srdce, musím jí dát taky pusu. Zároveň do hry vstoupily další proměnné, jako by jich už tak nebylo až nad hlavu. Nevím, kdy odjeli. Nevím, čím odjeli. Nevím, kam odjeli. Klidně to mohlo být do Krakova, jak nedávno prozradil Říďa. Na velebenou, ochotnou Libušku a její pondělní příjezd, což vlastně můj zavalitý kamarád avizoval ještě o víkendu, jsem naprosto zapomněla. Do prdele!

Zápis v deníku 16. 2. 1943

Po velmi dlouhé době byli jsme se Stellou zase v kině, dávali zajímavý kus s názvem „Valentin Dobrotivý“. Hanu Vítovou mohu viděti kdykoli, svým melancholickým pohledem mi připomíná zesnulou, mou přísně tajnou a neopětovanou lásku, Helgu Kubiczkovou. Co však bylo všemi diváky mnohem bedlivěji sledováno, byl filmový týdeník. Obrázky z fronty, kde na Východě v mrazech bojují udatná německá vojska. Pomrzlí koně, zmrzlé mrtvoly lidí, pobořená města. Úděsné dílo zkázy, dílo člověka. Vše presentováno jako taktické manévry v očekávané jarní ofensivě. Při slovech o jarní ofensivě ozýval se z temného hlediště hlasitý anonymní smích. Smích, ze kterého mne mráz také obešel hned několikráte. Smích výhružný a zbaběle ukrytý v tmách. Od tohoto okamžiku začínám se děsiti konce války, až všichni ti dnešní zbabělci vylezou a budou hrdinně účtovati. V okamžiku, kdy smích z hlediště zazníval, objevil se na plátně titulek: „Prosíme vážené publikum, aby zdrželo se veškerých hlasitých projevů!“ Režisér týdeníku musel již ve střižně počítati s takovouto odezvou. Zkrátka, naši ochránci myslí skutečně na vše. Pro dobro lidu a válečného úsilí. Vlastně v opačném pořadí. Dokazují tím, že docela obstojně znají české povahy.

Také včera zažili jsme první letecký poplach. Nebylo shozeno žádných pum, leč hukot letounů a křižování pátracích světlometů po indigové obloze za soumraku byl veskrze imposantní. Protivzdušná obrana u Odry cosi vypálila, snad aby se neřeklo. Zatím Ostrava, zdá se, nebyla cílem bombardovacího svazu. Spatřil jsem pár granátů, rozprsklých na obloze. Další náznak toho, že fronta nás dříve nebo později nemine. Na letadla Luftwaffe jsme již přivykli, létají nám nad hlavami každou chvíli. Dnes ale poprvé byli to „ti druzí“ a z dáli duněla střelba. Možná příště nebudeme mít takové štěstí a náklad pum se vysype na Ostravu. Co bude se mnou, je již nepodstatné, ovšem jsou zde potřebnější životy, mnohem mladší či ještě nenarozené. Hlavně ať se Stella s malým Josífkem v pořádku dožijí konce vojny. To si nyní ze všeho nejvíce přeji.

Za poplachu šla Stella a Udo Hase do sklepa, já vydal jsem se do zahrady naháněti Mařku, která akorát skotačila ve sněhu, když sirény spustily. Pro citlivé psí uši musel to býti nesmírný nápor. Však také kňučela velmi a běhala zahradou jako smyslů zbavená, hledajíc úkryt. Do kurníku nemohla, slepice již tou dobou zavřeny. Musel jsem ji vzíti do náruče a odnésti domů, do sklepa, kde se trochu uklidnila s čumákem pod sukní Stelly. Seděli jsme u horké pece na hromadě starých novin a čekali, než bude ohlášen konec poplachu. Namátkou vzal jsem jeden výtisk Telegrafu a začetl se do popisu válečných událostí z loňského listopadu. V tom tísnivém tichu měl jsem trochu času na přemýšlení. Došlo mi, velice pozdě, ale přece, jak se smrt ve válce mění v cosi abstraktního. Jeden člověk s prostřelenou hlavou na ulici jest pro našince hrozná podívaná, zatímco tisíce mrtvých kdesi na Východě člověkem ani nehnou. Což jsme už všichni tak otupělí? Snad ano, když slovo „humanita“ zní najednou tak velice cize a vzdáleně. Musím si o tom promluvit se Stellou, až Udo Hase bude zase kdesi mimo domov s Josefem Kohutkem.

Vašek tohoto týdne se ještě neozval, a to kontroluji schránku na hřbitově dvakráte do týdne. Jsou dvě možnosti. Buď se cosi chystá, nebo již padnul do rukou gestapa. V tom případě budu muset dávati ještě bedlivější pozor po cestě hřbitovem. Slyšel jsem, že jedna židovská rodina z Michálkovic se otrávila jakýmsi prudkým jedem, než aby potupně byla odsunuta do Terezína. Přiznávám, že na takový jed v nejkrajnějším řešení stále častěji myslím, protože mít jej u sebe, pozbudu strachu ze zatčení a bolesti z mučení. Jenže nevím, kde se dá něco takového obstarati, a nechci tímto zatěžovati Stellu, i když vím, že by vše s rozumem pochopila. Přípravy na smrt jsou hrozná věc.

Kapitola 57

To je tedy hezké. Výslovně jsem Anetě říkala, že se s Patrikem nemají nikam vzdalovat. Když jsem myslela nikam, tak nikam. Ani s Libuškou, byť by byla prezentována jako sebevětší anděl. Ještě jsem ji ani neviděla, a začínám ji nesnášet. Však jí to také hezky vytmavím, ať má důvod nesnášet zase ona mě. Blíží se třetí hodina. Mám ještě devadesát minut čas. Uvařím si kafe z Říďových zásob, zajdu na záchod, a co pak? Nejlepší by bylo zajet do nemocnice za Říďou. Hummer by měl být v garáži, klíče od něj mám stále v kabelce. Snad už bude při vědomí, když je jeho stav stabilizovaný. A jeho telefon nechám tady. Hotovo, žádné další okolky. Hezky pěkně do nabíječky, a mám klid. Ještě mě napadá spásná myšlenka. Co kdybych z Říďova telefonu zavolala Libušce? Jen tak, pro jistotu, ať mám klid. Určitě tam někde bude mít její číslo. Celou věčnost mi trvá, než objevím zámek displeje. Pitomý Vertu! Teď se ještě dostat do telefonního seznamu. Libuška je hezky pod L, to má štěstí. Přitlačím prst na zelený telefonek a číslo se začne vytáčet. Bohužel, volaný účastník je dočasně nedostupný, jak mi vzápětí hlásí debilní robotický hlas operátora. Hovno, hovno a ještě jednou hovno! Celá slavná Libuška, odpudivě prolezlá altruismem, mi může vlézt na záda. Kdyby tak s ní aspoň nebyly obě děti, to by mi mohla být svrchovaně ukradená. Žaludek se mi svírá úzkostí. Nikdo z nich netuší, co všechno by je mohlo venku potkat. Někdo to s námi myslí setsakra smrtelně vážně, jako že mám doma v mrazáku „Kamilovu“ hlavu a Míťa je u Igora v chlaďáku.

Je mi jasné, že na ně nemůžu čekat už ani minutu. Protože bych se tady napětím zbláznila. Potřebuji činnost. Je definitivně rozhodnuto. Jedu do nemocnice. Poslední věc, kterou musím ještě před odjezdem udělat, je napsat dětem vzkaz. Hezky ostře, aby věděly, že maminka a babička v jednom se musí za určitých okolností poslouchat na slovo. Na druhou stranu jejich listu tedy píši:

„Milé děti, jistě znáte pohádku o neposlušných kůzlátkách. Když jsem vám jasně (dvakrát červeně podtrhávám) řekla, že nemáte nikam chodit, myslela jsem to vážně. Dokonce velmi vážně. Jakmile přijdete domů, už se odtud nehnete. Tohle není přání, ale rozkaz. Jakmile se věci vyřeší – snad v řádu hodin nebo dní, bude zase dobře. Vaše maminka a babička Bo.“

Ještě si to po sobě jednou přečtu, protože civilisté nemají rádi rozkazy. Uvědomuji si, že již dvacet let jsem sama civilista, zaplať pánbůh. Některých návyků se nelze zbavit. Mávám nad tím rukou a jdu konečně do garáže.

Červené monstrum vypadá jako býk těsně před vypuštěním z arény. Po nasednutí si uvědomuji, že musím vykonat ještě jeden veskrze pragmatický úkon. Balík ještě nezasloužených europeněz z kastlíku přesunu do zásuvky pod nářadí ke „Kamilově“ pistoli bez výrobního čísla. Kdo ví, co se může vyvrbit. Třeba mi auto někdo ukradne přímo z parkoviště před nemocnicí a měl by k němu další příjemný bonus. Přece jen jsem v České republice, v zemi neomezených možností, hlavně pro nenechavé ruce.

Další drahocenné minuty plynou, už je pět minut po třetí, když konečně mačkám tlačítko „start“ a bestie se probouzí. V garáži je okamžitě jako v plynové komoře. Dálkově otevírám vrata, s malým zpožděním se automaticky dá do pohybu i kovaná brána. Vycouvávám tak rychle, jak jen to lze, zase jeden kritický okamžik. Kolikátý dnes? Konečně jsem venku, dávám přímý chod a napětí mizí v soustředění na jízdu. Cítím pod sebou sílu, kterou můžu ovládat, krotit. Docela uklidňující poznání. Přestávám se potit a přemýšlím, kam do obchodu mohla s Libuškou odjet děcka. Protože to už teď nevyřeším, snažím se z hlavy vypustit vše, kromě myšlenek na bezprostřední události. Dvě okolnosti mě docela matou. Jak je možné, že ještě pořád žiju? Co se mnou zamýšlí ten tajemný někdo, dávající mi najevo svou převahu? Že je to v souvislosti s vilou, je víceméně jasné. Ale proč, kurva, proč?

Dopravní předpisy cestou jakž takž dodržuji. Fakt je ten, že pořádné auto umožňuje vidět vše z patřičného nadhledu, a nepatří k tomu jen aktuální dopravní situace. Cestou mě předjede pár pitomců ve sportovně vyhlížejících vozech. Vždy na mé úrovni zpomalí, mrknou, kdo sedí za volantem, a když spatří postarší dámu, rázně dupnou na plyn, až se jim růženec, zavěšený na zpětném zrcátku, povážlivě rozkmitá. Dopřeji si chvilkovou rozmařilost a zamyslím se, proč je taková móda mít v silné káře pověšený růženec? Představuji si to v barvách. Řidič sám nemá o svých jízdních dovednostech moc veliké mínění. Navíc jeho auto umí jezdit mnohem rychleji, než je speed limit na našich silnicích, takže nezbývá než osud vložit do rukou všemocného. Nic lepšího mě nenapadá, protože si nedokážu představit, že by kterýkoli z takových nadutých pakoňů dokázal na každý kamínek růžence pronést krátkou modlitbu. Následující, málo pravděpodobná alternativa může být, že mám tu čest potkat vysokého duchovního hodnostáře v civilu. Pak by ovšem pětina Ostravy musela být složena právě z takovýchto lidí. Pěkná blbost.

Mezitím co nechám mysl odpočívat nad smyslem sakrálních předmětů v kokpitech cestovních aut, přijíždím po Rudné do Poruby k fakultce. V náhlé inspirační lavině mě napadá, že nemusím parkovat na běžném parkovišti, kde červený hummer bude do dáli svítit jako bájný maják na ostrově Faru. Odbočuji z ulice 17. listopadu doleva nahoru, kolem krevního centra, k Igorovu patologickému království. Tady je takový krásný kus zdi, za který se mohu postavit, auto z cesty nebude vidět. Za tuto strategii si připisuji pár bezvýznamných plusových bodů. Za zídkou parkuje pár menších aut, Igorovu kobylózní Q7 tady ale nikde nevidím. To je pro můj plán, který se mi právě líhne v hlavě, dost zásadní překážka. Při pohledu na hodinky se navíc zděsím. Už je skoro půl čtvrté, mám tedy na Říďu slabých třicet minut i s cestou přes labyrint chodeb ke koronární jednotce. Čas se ve své relativitě náhle zbláznil a mydlí vpřed rychlostí pořádně nasraného divočáka.

Zvoním u Igora, protože hodlám do živé části nemocnice projít podzemní spojnicí. Otevírá mi drobná brunetka s malinkým ksichtíkem, který před dvaceti lety mohl být i roztomilý. Osůbka je oděna v bílém plášti. Na přední kapse má vizitku, kde čtu: „Vilma Wojnarová, laborant“. Její monogram je VW, z toho by měl Adolf Hitler určitě radost. Však možná, za protektorátních časů, by Vilma mohla mít vizitku s pracovním zařazením „kolaborant“.

„Co si přejete?“ sjede mě Vilma pohledem, jako by mi uměla číst myšlenky. Snad by mi i ráda nabídla, že bych si tady mohla rovnou lehnout na nerezový stůl a dát se všanc vědeckému výzkumu. Prozaičtější vysvětlení její počáteční nevraživosti je, že na tomto oddělení tak málo přijdou do styku se živými lidmi, že zapomínají pozdravit.

„Jdu v osobní věci za panem primářem, paní Vilmo,“ záměrně také vynechávám zdvořilostní formality, které mi Vilma upřela. Na oslovení křestním jménem však reaguje lehkým pousmáním.

„Pan primář před chvílí odjel a vrátí se za půl hodiny, počkejte si na chodbě,“ pouští mě laskavě dovnitř a možná už mě vidí naloženou ve formalínu, alespoň tak soudím podle jejího opětovně nakyslého výrazu v obličeji. Vzápětí dělá čelem vzad a cupitá směrem ke svým spektrometrům a mikroskopům, až jí ortopedické korkové sandály hlasitě pleskají o nahá chodidla. Sotva slyším, jak za ní zaklaply dveře do prostor s nápisem VSTUP ZAKÁZÁN – pouze pro zaměstnance, vydávám se nechráněnou chodbou k příjemnějším pavilonům nemocnice. Už jsem tady přece jen několikrát byla a zhruba vím, kde se jaká cesta nachází. Vlastně jsem i ráda, že tady Igor právě není, časový pres by mi nedovolil nonšalantní konverzaci, na kterou si obvykle potrpí. Mrknu na hodinky a začínám zase lehce nervóznět.

Chodba je dlouhá a zvláštně tichá. Nazelenalé světlo výbojek dává kachličkám nepříjemný studený nádech. Jestli to byl záměr, tak architektovi dokonale vyšel. Tunel na cestě do věčnosti. V dáli vidím cíl své cesty, lítačky, a za nimi jistě najdu zase kus světa živých. Na malý okamžik si připadám, jako bych se drala proti proudu života. Běžní civilní smrtelníci se touto chodbou vezou vždy jen opačným směrem, k chlaďákům. Lítačky se náhle s velkým třesknutím rozevřou, jak do nich zvenčí narazí přední část vozíku s nehybnou osobou pod bílou plachtou. Zřízenec, který vozík tlačí, sebou v překvapeném úleku nepatrně škubne, když mě vidí. Kdo ví, čím se zabývá mysl pomocného personálu v dennodenním styku se zemřelými. Když se míjíme, pronesu jen obligátní „Dobrý den“ a dočkám se nezřetelného zamumlání a vyhýbavého pohledu v neoholené tváři. Patrně pod vlivem filmů s hororovými prvky zvědavě hledám v očích zřízence známky nepříčetnosti. Nic takového v nich ale nenacházím. Jen únavu a cosi lehce rezignujícího.

Ještě nějakých dvacet kroků, a jsem v hlavní budově nemocnice. Oddechla jsem si a rychle chvátám do třetího patra na JIP. Mačkám zvonek u dveří a po chvíli nervózního podupávání ve svých těžkých botách se konečně dočkám. Usměvavá sestra s neposednou kaštanovou čupřinkou pod čepečkem na mě vyjukne ve stylu čertíka z krabičky:

„Dobrý den, pojďte dál, ať nám nevynesete spaní. Koho hledáte?“ Její bezprostřední přístup mě hřeje u srdce. Čekala jsem komisní jednání. A kus humoru o nevyneseném spaní na místě, kde se to hemží jako v úle, odplavuje zbytky předsudků.

„Dobrý den, jdu za panem Karešem, měl by tady ležet. Po operaci. Takový mohutný, nepřehlédnutelný, neoholený, prostořeký,“ co nejvýstižněji charakterizuji cíl svého snažení. „Jsem jeho žena,“ dopouštím se malé lži v očekávání, že mě nebudou zbytečně lustrovat.

„Jenom na chvíli, je ještě dost slabý,“ vede mě sestra k místu úplně vzadu. Potkáváme samé chvátající osoby v bílém. Pípání přístrojů, které monitorují vitální funkce ležících, zní podobně jako starý Sputnik, když ještě kroužíval kolem země. Pak už pípání nevnímám, protože mám možnost spatřit Říďu v andělíčku. Navzdory vážnosti celé situace mám co dělat, abych nevyprskla smíchy jako malá holka. Statný gorilí samec, jak sám sebe s pýchou nazýval. Alfa samec! Tak tento nemohoucí chlap s hadičkami v nose a neoholitelnou bradou ke mně stočí pohled pod ztěžklými víčky. V očích se mu na chvíli zaleskne pár veselých jiskřiček. Sestra nás chvatně opouští, jakmile zjistí, že už si vystačíme sami:

„Těbůh Říďo,“ snažím se nasadit optimistický tón, když vidím, že jemu do smíchu moc není. „Chystáš se na přehlídku pro Pradu?“ pokračuji za zvuku jeho zafunění na pozdrav.

„Di s tím do prdele, Bo,“ sotva slyším jeho zasípání. „Raději mi sundej ten parní válec, co mi leží na hrudníku. Sotva dýchám,“ svěřuje se mi mezi několikerými marnými nádechy. Nebýt kyslíku z bomby, který mu hadičkami přes nos plyne rovnou do plic, byl by však v mnohem zoufalejší situaci.

„Co je nového?“ nedá mu zvědavost, protože mozek naštěstí zůstal čilý, i když tělo chvíli stávkuje. Mrknu na hodinky a vím, že není dost času. Přistoupím blíž a šeptám mu do ucha v kostce vše, co se od jeho kolapsu událo. Nechci mít žádného náhodného svědka, který by si třeba za měsíc mohl vzpomenout na cosi z nechtěně vyslechnutého rozhovoru a pelášit s tím na policii. Říďa poslouchá velice pozorně. Jakmile ze mě vypadne zmínka o Míťově smrti, hlasitě vydechne a na chvíli zavře oči.

„Tak trochu jsem něco podobného čekal,“ vyleze z něj s námahou, „nesplnění úkolu se v těchto kruzích netoleruje.“ Jediná věta ho tak vyčerpala, že musí viditelně nabrat síly pro další konverzaci. „Jen mě nenapadlo, že to přijde tak brzy,“ dostane ze sebe ještě a pak se zavřenýma očima vydýchává.

„Ale díky němu ještě žiju,“ málem se neubráním chvilkovému dojetí.

„To je sice hezké,“ oponuje Říďa po několikerém hlasitém nadechnutí a vydechnutí, „ale tady pán je mrtvý, Kamil to má také za sebou, Míťa jakbysmet. Oni se s ničím neserou. A my musíme plánovat, co dál.“ Následuje další pauza, během níž se střídavě s obavami dívám na Říďův obličej a na hodinky. Obojí mi dělá starosti tak, že na chvíli zapomínám i na obě děti s Libuškou. Asi jsem opravdu sociopat.

„Podívej, Bo,“ souká ze sebe už docela násilím Říďa, „že žiješ, je jen díky tomu, že někdo to tak chce. Předpokládám, že jakmile se dostanou do vily, přestaneš je zajímat…,“ nechává otevřený konec, ze kterého mě zase zamrazí. Jenže to vím i bez něho, akorát mi mou domněnku potvrdil. Objevuje se sestra a významně zvedá obočí. Moje nic neřešící audience je u konce. Abych dodala punc zdání ustarané manželky, naoko hlasitě kárám Říďovy prohřešky proti životosprávě:

„Tak, až tě odsud propustí, doma budeš mít hezky třikrát denně zeleninku, žádné klobásky, uzené a grilované flákoty,“ mrkám spiklenecky na sestru, která obrací oči v sloup. Říďa ale sestru v zorném poli nemá, tak nechápe:

„Bo, pamatuj si, že slovo vegetarián je synonymum pro člověka, který neumí lovit. Proto žere trávu. A my jsme lovci. Ty i já!“ přivírá Říďa únavou oči a také evidentně nemá náladu na nic dalšího. Ani na zeleninku. Pak si ještě na něco vzpomene:

„Máš u sebe ještě moje auto, doklady a peněženku, že?“ nečeká na přikývnutí, kterého se mu stejně vzápětí dostane. „Tak všechno použij, já teď nemůžu,“ zaboří se jeho sršatá hlava hlouběji do polštáře, jak krční svaly po velkém vypětí povolí. Sestře ve dveřích konečně dochází trpělivost, bere mě za loket a odvádí pryč. Jsem jí za tu ráznost vděčná. Teď stejně nemůžu nic dalšího dělat. Říďa se musí zvetit, a to bude trvat týdny. Je mimo hru. Zůstala jsem v tom až po uši sama. Nezbývá mi nic jiného než obezřetně čekat, ze které strany přijde úder, a snažit se mu čelit. Už cestou po labyrintu chodeb mi dojde to, co vlastně Říďa myslel ve své úvaze o vegetariánech. Jsem lovec! Tak se podle toho musím chovat.

Zápis v deníku 22. 2. 1943

Po slunné neděli dnes celý den sněží. Včera byly Beskydy viděti velice ostře a tak blízko, jako by byly za humny. Věděl jsem, že jest to signál na změnu. Teploty venku přes noc stoupaly k nule, obloha zamračená ztěžklými mraky. Nemohu se dočkati prvních známek jara, jež naštěstí nebere ohledy na politickou příslušnost.

V sousedním domě byla odpolední razie. Velký Opel Blitz zaparkoval před vraty, příslušníci SS vyskákali z korby a nahrnuli se do domu. Tak mi to říkala Stella, když jsem se navečer vrátil z úřadu. Kdo tomu velel, nepodařilo se jí zjistiti, neb balancovala na vratké stoličce za záclonou u malého okna verandy, aby ji nebylo možno spatřiti zvenčí. Ještě musela uhlídat ňafající Mařku, která prý velice hlasitě dávala najevo svou nelibost. Pochybuji, že by dokázala až takto reagovati na možné nebezpečí. Prý nepadnul žádný výstřel, jen vynesli do vozu jakési bedny a odvedli dva starousedlíky. Manželé Velebovi. On prosperující speditér, ona v domácnosti. Mám z toho všeho neblahé tušení. Zase se k nám cosi temného blíží. Cosi v perfektních černých uniformách z ateliéru Hugo Boss. Cosi, co bezvadně a důsledně umí dělat hrozné věci. Beru tento signál jako výstrahu, zvednutý ukazováček.

Od Vaška mám ze soboty zprávu. Konečně. Spojení není přerušeno. Mám jediný úkol. Zvěděti vše o chystané návštěvě protektorátního ministra propagandy Moravce v Ostravě. Že by se na tuhle národu odpornou postavu cosi chystalo? Osobně přiznávám, že jeho postoje před okupací byly mi velmi sympatické, vždyť choval se jako zapřisáhlý vlastenec. Chtěl jako jeden z mála brániti vlast se zbraní v ruce a hlasitě dával to najevo. O to větší překvapení pak byl jeho názorový obrat na obrtlíku. Skutečně nechápu, kde a kdy se jej podařilo zlomiti pro spolupráci s Němci. Vpravdě netušil jsem, že má na Ostravsko zavítati. Ze strany Herr starosty nepadla na dnešní dopolední poradě žádná zmínka. Nemohl jsem sděliti, že již od soboty cosi vím, dokáži si představiti palbu nepříjemných otázek na tohle téma. Musím proto vyčkávati, až co se dozvím později.

Karl se mi včera na odpolední procházce svěřil, že uvažuje o resignaci na post šéfa železáren. Prý toho tlaku ze všech stran jest již moc, zejména co se týče výstavby Nových Vítkovic v Kunčicích. Pracovní tábor není schopen naplniti plánovaných postupů v hloubení základů a nikoho nezajímá, že půda jest promrzlá do metrové hloubky. Také kapacita martinských pecí na ocelárně již dosáhla svého maxima a nelze ji překročiti, aniž by utrpěla jakost, jež je pro válku také životně důležitá. Požadavky na kvóty dodávek již nelze splniti. Také sabotáže, čím dál důmyslnější, znesnadňují jeho posici. Kdosi prý na finální operaci při řezání závitů vyměnil ozubené kolo na soustruhu. Vyměněné mělo o jeden zub více, což však zapříčinilo, že vyřezané závity docílily jiného stoupání. Velké vyšetřování nevedlo k ničemu, odpovědný soustružník odešel na půl roku pracovati do Kunčic a celá várka skončila ve šmelcu. Rozporuplné pocity jsem zažíval při tomto sdělení. Na jednu stranu obava o přítelovo zdraví, na druhou radost z neplánovaných prodlev v Kunčicích a Vítkovicích. Také zalomené hřídele pro ponorky budou míti minimálně třítýdenní zpoždění, rozbor vzorků objevil velké množství síry. Tohle vše musím Vaškovi napsati a zítra předati do schránky na hřbitově.

Udo Hase dnes večer nebyl doma, proto naladili jsme BBC a poslouchali, co nového na frontách. Na Východě stojíme na Volze, nyní to beru jako nejzazší bod, kam jsme se dostali. Možná na jaře řeku překročíme, ale cosi mi říká, že na to již není lidského materiálu. Do války povoláváni mladí chlapci, již od šestnácti let. Velmi dobře pamatuji tuhle situaci z první vojny. Není z čeho brát, Německo již brzy bude zcela vyčerpáno. Také rozhlas informoval o likvidačních táborech v Polsku. Panují tam prý nelidské podmínky. Stella vyslovila domněnku, že Říše nemá již prostředky držet lidi v ghettech při životě. Však ve Warszawě cosi se již děje, jak nezřetelně naznačil reportér v Londýně. Poláci odmítají odsuny do neznáma. V našem Terezíně zatím posloucháme na slovo a dodržujeme jízdní řády. Opět je mi z toho všeho úzko, původní vysídlování změnilo se ve změně priorit ve vyhlazení. Pamatuji, jak tehdejší pan starosta Hinner v říjnu 1939 osobně intervenoval u Gerharda Wagnera na gestapu za zastavení transportů ostravských židů do Niska. Tenkrát to byl zoufalý čin z nevědomosti. Dnes již jasno, že může hovořiti o velkém štěstí, že svou statečnost nezaplatil životem, gestapo krutostmi ještě dosti šetřilo. Však také brzy již byl odstaven z funkce a nahrazen současným Herr starostou, který plní, co se po něm požaduje, nemusí na frontu a pobírá dobrého platu. A já tomu všemu přihlížím, také pobírám dobrou mzdu, mnohem vyšší, než mají dělníci na pecích u Karla. Při vědomí vlastní malosti a svázán obavami o Stellu a jejího ještě nenarozeného synka zatím jen velice obezřetně zasahuji do samovolného běhu dějin a ze sebe samotného žaludek obrací se mi naruby.

Kapitola 58

Lovec. To zní docela dobře. Kdybych tak ale věděla, koho mám lovit, hned bych se podle toho zařídila. Nebýt pitomého Říďova a Karlosova nápadu nalákat na historický poklad ve vile „Kamila“, žila bych docela všední pracovní život a ve volných chvílích bych se proháněla po parku s Patrikem na bruslích. Snad se toho brzy dočkám. Teď musím spoléhat sama na sebe a na svou výbavu. Ta není malá. Koneckonců na půdě vily mám mimo několika drobnějších propriet svůj hlavní skvost. Trumf v rukávu, o kterém nikdo, kromě Řídi, neví. Hnusně vypadající, ale o to lépe střílející českou pušku Falcon OP 96 a k ní odpovídající zásobu munice. Takové to ošklivé káčátko, které člověk prostě nemůže mít nerad. Ve všech parametrech je lepší než letitý Míťův Dragunov. V současné situaci je mi ale na dvě věci. Na koho bych s ní asi tak mohla zamířit? Tohle je nejhorší. Nevědomost, tápání. Na Falcona můžu prozatím zapomenout.

Vlastně! Míťův Dragunov! Kde ten skončil? Zajistila ho policie, nebo se s ním do mě někdo tentokrát opravdu bude chtít trefit? Raději předpokládám druhou variantu, která mi vyvolává další mrazení v zátylku. Proto se rozhoduji, že podzemní chodbu tentokrát vypustím a půjdu k autu přes parkoviště. Blízkosti smrti bylo i na mne již dost.

V lehkém předklonu, oči ukryty za slunečními brýlemi, které narychlo vytahuji z kabelky, pospíchám přes velké parkoviště. Podle Říďových dedukcí bych zatím měla být v bezpečí, jenže to je hypotéza. V praxi může být vše jinak. Kontroluji na zápěstí čas. Ještě mi zbývá dvacet minut, abych přejela přes celou Ostravu do ghetta na Palackého, a k hummeru to mám nějakých dvě stě metrů. Běžet nemohu, to bych vzbudila nežádoucí pozornost. Slunko leze ven a grafenová skořepina pod košilí nedýchá. Potím se během chvilky jak kůň.

V jednom okamžiku, asi v půli cesty přes parkoviště, se musím zastavit a jen zírám. To, co vidím, je zkrátka neuvěřitelné. Toho člověka, který se tady najednou objevil jako vypadnuvší kostlivec ze skříně, bohužel hodně dobře znám. Nahrbený, věkem sešlý starý chlap, podle pohybu používá nějaké hole. Vidím jen horní polovinu těla, zbytek je ukryt za stojícími auty. Pomalu a trhaně se sune parkovištěm. Když se mi zjeví v celé své kráse, zjišťuji, že mu chybí jedna noha. Teď je mi to jasné. Proto ty hole. Teď vidím, že je to typ, kterým se bůhví proč říká francouzské. Člověka hypnotizuji pohledem. Můj ostříží zrak mě neklame, i když několikrát musím mrknout. Je to „taťka“. Ten hnusák, lidský zmetek a neskutečný parchant, který mě v šesti letech v orlovském děcáku prstem připravil o panenství a kdoví kolik mých tehdejších kamarádů o klidné dětství. Díky němu jsem tenkrát při útěku ve sněhu a mrazu málem umrzla na kostelních schodech. Věkem už notně sešel, rozhodně mu musí být přes osmdesát. Sklady hlubokých vrásek jeho obličeje nápadně připomínají kliváž. Na první pohled budí soucitné zdání stařečka jako věchýtek, že by jeden zaplakal. Určitě mu mnozí pomáhají přejít silnici přes přechod a v tramvaji ochotně uvolňují místo k sezení. Necelé půlstoletí se najednou smrsklo do nicotných vteřin. Jako by ani nebylo. Vztek mnou lomcuje stejně, jako když mi tenkrát došlo, co je to za lidskou zrůdu. Od kohosi jsem před mnoha lety zjistila, že onemocněl silnou cukrovkou. Jak je vidět, Boží mlýn se pomalu promlel až k „taťkovi“. Dobře mu tak, jen ať co nejpomaleji hnije zaživa. Možná proto je nyní bez nohy. Diabetes je v tomto případě hodně spravedlivý. Mnohem raději bych ho však viděla bez hlavy. Teď si to pomalu a mírumilovně šine sotva deset metrů kolem mě a nevnímá, že na něj civím. Sedět v autě, měla bych co dělat, abych ho nepřejela hned několikrát. Co taky s ním? Mladý úchyl zůstane i ve stáří úchylem. Stejně jako komouš komoušem, nácek náckem a policajt policajtem. To poslední můžu potvrdit z vlastní zkušenosti.

„Počkej, hajzle,“ říkám si v duchu, „na tebe taky dojde. Nejdříve si vyřeším to, co musím, a pak se vrátím, abych byla tvou noční můrou. Budeš litovat, že máš i druhou nohu, ruce a koule!“ dokončuji směsku virtuálních výhrůžek a trochu se mi uleví. Mohla bych mu aspoň podkopnout jednu z těch berlí, hned teď, na místě. Pozorovala bych, jak se skládá k zemi. Pravděpodobně bych si ale vysloužila hněv lidí, kteří nemají tušení, co je „taťka“ zač. Navíc už nemám času nazbyt, jak mi napovídá neúprosný pohyb ručiček na ciferníku hodinek.

„Těš se příště, ty hovado,“ posílám mu alespoň telepatický vzkaz, aby věděl. Aby aspoň tušil. Být na jeho místě Tequila, určitě by se silou té myšlenky začala třást strachy. Vlastně nechápu, že jsem se za ním na trestnou výpravu nevydala už dříve. Všechno bylo v podvědomí nějak zasuté a překryté jinými událostmi. Tyto chvíle osobního setkání a poznání naráz všechno změnily. Začínám se zlomyslně těšit, až Božímu mlýnu trochu pomůžu roztočit kolo.

Ještě pár vteřin pozoruji, jak pomalu prochází parkovištěm, a protentokrát ho nechávám být. Naše role s „taťkou“ se vyměnily. Dříve jsem já byla nevinná, nepopsaná, bezbranná, teď je tady on – vinný, pokaňkaný a bezbranný. Ničeho z jeho temného, blížícího se konce nebudu litovat.

Za takových myšlenek doslova přebíhám parkoviště a pak po krátkém chodníčku z kopce k patologii. Ještě mám patnáct minut a do Přívozu se z druhé strany města dostanu už jen za cenu porušení mnoha rychlostních limitů. Výhodou aut kategorie, jako je Říďovo luxusní monstrum, je, že nemusím hledat klíče. Stačí, když je mám u sebe, auto pozná, že se oprávněný člověk blíží, a odemkne se samo. Nasedám, startuji, probouzím spícího draka. Při couvání zahlédnu ve zpětném zrcátku, jak do dvora majestátně vjíždí další obluda. Igorova Q7 se samotným ctihodným a nepřehlédnutelným majitelem za volantem. To mi tak ještě scházelo – v okamžiku, kdy hraji o vteřiny. Ale pozdravit se s ním musím. Patrně bude chtít vysvětlení, co tady zase dělám. Však už je také na mé úrovni, v bezvadně nažehlené světle modré košili s fialovým akademickým motýlkem pod krkem, a srdečně mi mává. Spouštím okénko a mám možnost kromě garderoby obdivně pohledět na jeho hladce oholený obličej. Jako by si s veškerými vousy mistrně seškrábnul pokožku až na škáru. Plaším divoké představy a halekám docela hlasitě, abych pod tóny zastřela pravý důvod své návštěvy:

„Čekala jsem na tebe, skoro tak poslušně jako tvá klientela v lednicích. Vilma říkala, že se vrátíš za půl hodiny. Nevím, že vy patologové máte zcela posunuté vnímání času,“ usmívám se, jako že se nic neděje a moje nečekaná návštěva byla jen nějaká banalita. „Sorry, ale teď už musím jet,“ rychle se s omluvně povytaženým obočím snažím ukončit konvenční společenský taneček, jak vyžaduje Igorova etiketa. Není mi to však dopřáno tak lacino:

„Bo, co se děje?“ vyzvídá Igor a úsměv se mu nenápadně stahuje do vážné masky. „Předtím jsem tě neviděl snad rok, a teď už jsi tady podruhé za dva dny. A kde máš Říďu?“ neodbytně vyzvídá ten velký člověk s kulatým razítkem soudního znalce.

„Zavolám ti,“ doprovázím slova srozumitelným gestem ruky, kde palec a ukazováček vztyčené ze sevřené pěsti přiblížené na stranu obličeje podtrhují naléhavost okamžiku i slib, že se fakt ozvu. Na zápěstí druhé ruky mu ukazuji hodinky, což snad pochopí, že mě čas opravdu tlačí. Na to jen rezignovaně pokrčí rameny, odbrzdí a mizí mi ze zorného pole. Můžu si oddechnout, padesát drahocenných vteřin snad nějak nadeženu cestou.

Jízdu po dálnici s plynem na podlaze dvouapůltunového monstra snad ani nelze nazvat jízdou. Nízký let je příhodnější popis toho, co nyní dělám. Zvlněný povrch trestuhodně odfláknuté dálnice, postavené na něčem, co by se dalo přirovnat k tekutým pískům, působí v rychlosti kolem dvou set kilometrů v hodině jako neupravená sjezdovka s mnoha muldami. Do toho začala blikat kontrolka paliva. Palubní počítač ukazuje dojezd devadesát kilometrů. Hummer dostal žízeň. Tu já mám také, když se v duchu modlím, aby se kolem neproháněl nějaký dychtivý naháněč neukázněných řidičů v policejním passatu. Protentokrát mi to prošlo, babina si do Přívozu přiváží plný počet bodů a řidičák.

Je za dvě minuty půl páté, když opouštím dálnici a metelím si to k Palackého ulici, která je naštěstí poblíž. Také ten jediný semafor na křižovatce je mi nakloněn, když mě pozdraví zelenou šipkou pro odbočení doprava. Díky za tu shodu okolností. Palackého je hned za rohem, a nebýt několika cikáňat, která tady za houstnoucího soumraku čutají fotbal přímo uprostřed cesty, přijela bych včas. Musím nečekaně zastavit, když mi kopačák narazí do čelního skla. Nic bych nedala za to, že to bylo naschvál. Musím ty malé spratky trochu zchladit:

„Kde si myslíte, že kurva jste?“ křičím na drzou holotu přes stažené okénko. Vyčouhlý kapitán týmu, samá ruka, samá noha, jediný s rašícím knírkem pod nosem, sebevědomě obhlédne své početné publikum a při ujištění o své početní převaze se ujme moderování debaty s patřičným etnickým akcentem:

„Co ty pičo bila, dyk to tu je cele moje!“ rozhazuje rukama a okolí se dává jako na povel do smíchu. Silný teritoriální vztah k veřejnému majetku mají tito lidé pravděpodobně v genech. Další věc, kterou mají v genech, je zakořeněný strach ze silnějšího, z nepopiratelné autority. Proto zastavuji a vystupuji s běžícím motorem za zády, odhodlána nepopiratelně přebít jeho zdánlivou dominanci. Dřív než stačí zareagovat, chytám malého „hrdinu“ za hrozící pěst a jedním pohybem mu ji zkroutím tak, že mu nezbude nic jiného než si poslušně kleknout, aby předešel zlomení zápěstí. Celý fotbalový tým naráz ztichnul.

„Říkáš, že je to tady tvoje? Tahle cesta? Copak jsi potkan?“ syčím na něho přes zuby, nečekám na jeho odpověď a pouštím mu ruku. Sedá si doprostřed cesty na zadek a zjevně nechápe, co se tady stalo a co mu ta stará paní provedla.

„Teď zmizni, nebo tě přejedu!“ s hlasitou finální výhrůžkou nasedám do auta a sešlápnu plyn až k podlaze. Červené monstrum se nehne z místa, ale vydá takový zvuk, že Maradona z Přívozu je okamžitě na nohou a uhýbá do strany. Jeho suita ho následuje. Projíždím špalírem vyjevených děcek a jsem ráda, že nestihla zareagovat házením šutrů a voláním na dospělé. To by mi asi jen tak lehce neprošlo. Vzápětí lituji, že jsem se do něčeho podobného pouštěla, když vím, že po nějakých dvou stech metrech od incidentu budu muset auto nechat chvíli bez dozoru. Adam Goldberg zřejmě bude ještě jednou chtít mrknout do vybydlených bloků. Však jeho lahvově zelený touareg v dálce už vidím. Adam a jeho denervující dochvilnost. Také mohl přijet okázale pár minut po termínu. S radostí bych mu to tolerovala. Nedá se nic dělat, se sypáním popelu na hlavu můžu začít v okamžiku, kdy parkuji za jeho vozem a vypínám motor. V nastalém tichu se dvakrát zhluboka nadechnu a vydechnu, nasadím profesionální, nenucený úsměv a vystupuji ven.

Zápis v deníku 28. 2. 1943

Nádherná, jiskřivá neděle, poslední únorový den. Sníh dostal modrý nádech ze šmolkově modré oblohy, která se nad Ostravou po mnoha dnech rozprostřela. Stella ráno uvařila meltu s mlékem a napekla lívance. Jednu chvíli to vypadalo, že snad ani není žádné války okolo. Iluze míru byla dokonalá. Lituji, že těchto okamžiků není možno uložiti do konzerv na horší časy.

Během týdne seběhlo se mnoho, co nyní chci zde vepsati. V prvé řadě – státní ministr Moravec náhle ochořel a z jeho plánované, leč utajované cesty do Ostravy sešlo. Radiogram o tomto zaslal jeho kancléř. Musel jsem před Herr starostou sehráti komedii, že ničehož o jeho příjezdu nemám tušení. Ujistil mne, že v tom případě všechno splnilo účel. Další neblahá tucha mě obestřela z jeho slov, ale vše se v návalu běžné denní agendy vytratilo.

Tento týden podařilo se obnoviti provoz na výrobu umělého benzinu. Celých šest týdnů neprotekla do Polska ani kapka kvůli nepravidelným dodávkám uhlí z našich dolů a porušeným potrubím kdesi u Wodzislawi. Nyní již vše v pořádku, což navenek jako správný Volksdeutsche kvituji s povděkem. V hloubi duše přemýšlím, co by se dalo udělat, aby vše zase rozverně haprovalo. Nevím, neboť nyní všechny přístupové cesty k chemičce jsou neprodyšně střeženy a moje přítomnost byla by v těch místech nanejvýš podezřelá. Však jsem o tomto Vaškovi včera přes hřbitovní schránku podal obšírnou zprávu.

Ve středu navečer měl jsem neformální schůzku s pány z gestapa – Wagnerem a Kohutkem. Čekali na mě ve voze před úřadem a vybídli, abych k nim přisednul. Bylo již notně šero, ale přec jen manévr tento neušel pozornosti mnoha lidí. Odmítnutí ke svezení bylo zhola nemožné. Vpravdě myslel jsem, že mě vezou na Senný trh. Možná, že někdo z řetězu spojek podzemního hnutí promluvil. Jedině snad Vašek, protože nikoho jiného neznám. Ale Vašek nosí u sebe ampuli s jedem, ten by se dostat nenechal, to vím. Krve by se ve mně nedořezal, když nastupoval jsem k nim do mercedesu s plátěnou střechou. Wagner mě oslovoval familiérně – Johann – a tykal mi. Nemohu mu zapomenouti ponížení v jeho kanceláři, když mi o stěnu zlomil nos. A také den, kdy odvlekli Andělku a on mi pro změnu zlomil nohu. Wagner cítil převahu a choval se dle toho. To si Kohutek nedovolil, pro něj jsem byl Herr Proske. Patrně měl respekt ze sdíleného tajemství ohledně mého zetě Udo Hase a jejich prozrazeného vztahu. Pořád jsem přemítal, co po mně asi chtějí, a nakonec z nich vylezlo, že spolupráci. Prý na úřadě leccos zaslechnu. Mají eminentní zájem vyzvědět, jak v těchto dnech smýšlejí běžní občané, mimo členy strany. Neměl jsem daleko k mdlobám, protože vím, co se povídá. Uši mi slouží dobře. Není to lichotivé pro naše ochránce, mezi které mě také řadí, ačkoli již více než 40 let zde žiji a pracuji.

Vzal jsem si týden na rozmyšlenou a tím trochu oddálil verdikt nad sebou. Každopádně mi sdělili, že správný člen strany nemá se v tomto směru co rozhodovati. Nyní, když večer nemohu oka zamhouřiti, přemítám, že jakékoli rozhodnutí moje bude špatně. Odmítnutí znamená zvýšený dohled a restrikce, možná ztrátu vily a jejího tajemství. Souhlas značí krutý osud lidí, které budu muset vydat na milost a nemilost nelidským praktikám. Ještě mám dva dny, do úterního večera.

Se Stellou jsem o tom ještě nemluvil, však ona má nyní ve svém požehnaném stavu dost starostí sama se sebou. Ještě sedm nebo osm týdnů, a narodí se mi první vnuk. Nepochybuji, že to bude chlapec. Nevím, proč vlastně jsem si tak jist. V tuto chvíli jsem ochoten udělat cokoli, abych měl možnost jej spatřiti a potěšiti se s novým životem. Rozverná naše Mařka jako by tušila nadcházející příchod našeho rodinného přírůstku. Zatímco se mnou jest neposedné štěně, vyžadující pozornost a neustálé házení hračky, jakmile se objeví Stella, Mařka leží, jen oči jí těkají a špička čumáku neposedně nasává pachy okolí.

S Karlem nyní není moc řeči, zůstává dlouho do noci v železárnách a snaží se pokročiti v budování Nových Vítkovic. Nemám žádných informací k pokračujícím pracem a ani k postupu výroby zalomených hřídelí pro ponorky. Od Vaška však mám jeden dopis, který poslala vězenkyně z KLAU přes českého civilního zaměstnance tábora své matce. Musím to celé přepsati na stroji a kontaktovati jednoho typografa, jehož adresu a smluvená znamení mi Vašek zanechal. Záměrem jest šíření informací v ilegálním letáku o tom, co se v Polsku děje. Čtu tento list snad již po desáté a stále nemohu uvěřiti. Zde přepisuji podstatnou část:

Drahá máti,

jsou to již téměř dva roky, co jsme se naposledy viděly. Mám v paměti snad každý okamžik našeho klidného života na Zengrově ulici. Jen vzpomínka na obyčejné podzimní trhání jablek vhání mi slzy do očí. Slzy, kterých již nemám. Tady v Polsku, v lágru, kterému se říká Birkenau, jsem ztratila prakticky veškerou naději, že se někdy domů dostanu živá. Na šatech nosím červený vinkl, tím je můj osud zpečetěn. Vzpomínky na domov jsou nyní to jediné, co mi ještě zbylo. Vše ostatní mi vzali. Šaty, vlasy, důstojnost. Blahořečím Ti, že jsi mě dala do učení na krejčovou. Tohle mi zatím zachránilo život. Celé dny sedím u stroje a opravuji uniformy, přešívám vězeňské mundúry. Nemusím každého dne chodit na těžkou robotu ven, mimo tábor. Také jsem nyní více v teple. Dozorkyně SS, které na nás křičí německy a polsky, jsou nesmlouvavé, trestají tělesně za každý sebemenší prohřešek velmi krutě. Moje kamarádka Tereza, z Třebíče, která šije vedle na stroji, říká, že je to tady samý nadčlověk a podčlověk. Akorát normálního, obyčejného člověka nikdo už dlouho neviděl. V tom má svatou pravdu.

Nedaleko od našeho baráku nedávno vyrostla velká stavba s velkým, širokým komínem a další budou také brzy hotovy. Říkají, že jsou to pece na spalování lidí. Jedna taková, mnohem menší, již stojí snad tři kilometry odsud, v Osvětimi. Tam také měla jsem možnost vidět, co se děje. Hromady mrtvých lidí, pohřbené a znovu vyhrabané, určené ke spálení. Nesmírný puch a tyfus z otrávené vody. Mám informace, že celý proces usmrcení a spálení má nyní být tady, v Birkenau, doveden k dokonalosti. Velká fabrika na výrobu mrtvol. Usmrcení se děje pomocí nějakého plynu. Však celá naše dílna ví, že jakmile pro ně přestaneme být potřebné, půjdeme do plynu také. Za jeden leták, který jsem zvedla tenkrát u nás, v Zábřehu, ze země, přečetla si ho a pak dala kolovat v dílně – tak za tento jediný list papíru jsem nyní na své konečné stanici. Tím, že mám červený vinkl, je moje budoucnost jasně daná. V plynu.

Vím, že musí být pro Tebe hrozné tohle číst, jen věz, že smrt sama je tady věcí tak všední, že už se stala součástí našeho života tady, v tomto krutém lágru za dráty. Už o ní nesmýšlíme špatně, zvykly jsme si. Čím více se blíží, tím více každá z nás nenávidí celou tuto dokonalou vražednou hru. Kdybych se už nedožila dalších dní, než budu moci napsat další list, ráda bych Ti poděkovala. Za veškerou Tvou lásku, kterou jsem od Tebe dostala. Za všechny ty roky, od té doby, co táta zemřel a zůstaly jsme doma samy. Prosím, pozdravuj celou naši ulici i mého drahého Milana, o kterém nemám celou dobu žádné zprávy. Zdalipak si na mě pořád ještě myslí? Řekni mu, že se za něj i za Tebe každý den i noc modlím a velmi lituji, že nestihli jsme již uskutečnit svatbu, kterou pro nás plánoval.

Vroucně líbá Tvá dcera Jarka

Ještě při přepisu tohoto listu jest mi náhle jasno. Spolupráci s celým tímto vražedným bratrstvem nemohu za žádných okolností přijmouti. Nemohl bych se již nikdy podívati sám sobě do očí. Kladu si za vinu, že možná i díky své práci na úřadě a „neodporování“ našim samozvaným ochráncům nesu podílu na tom, že mi neznámá Jarka je teď v jakémsi Birkenau a za cenu svého života musí psáti matce takovýto dopis s příšerným obsahem.

Kapitola 59

Hlavně se neposrat. Tato tři slova mi víří v hlavě, když vím, že podobně vypjaté situace jsou perfektním lékem proti zácpě. Ze všech zbývajících duševních sil se snažím vyloudit slabé pousmání tváří v tvář Adamu Goldbergovi. Také již vystoupil ze svého auta, celý dokonalý, elegantní, uhlazený. V zeleném pulovru z jemné příze s malinkou značkou Gant na levé straně. Jak svetřík, tak tmavě hnědé manšestrové kalhoty s drobným proužkem a světlé šedé polobotky ladí jak k autu, tak hlavně k jeho pronikavým očím a ohnivým vlasům. Tak takhle vypadá mladý, úspěšný a sebevědomý člověk nové eurogenerace. Adam dnes budí dojem velice vážné osoby, navzdory ležérně přehozené kožené brašničce na dlouhém pásku na levém rameni. Takového jsem jej zatím neměla možnost vidět. Však také obchod za deset milionů člověk neuzavírá každý den. To je jasné. Čest mu dělá to, že se projevuje jako dokonalý gentleman a moje dvě minuty zpoždění nekomentuje žádnými významnými pohledy na hodinky. Takový Říďa by si podobný okamžik náležitě vychutnal, jak ho znám.

„Dobrý den, Adame,“ podávám mu ruku a mám cukání ohlédnout se dozadu, kde se asi pohybuje tlupa cikánských dětí, kterým jsem dala bezplatnou lekci ze slušného chování. U toho se pořád zvládám usmívat.

„Zdravím vás, Bo,“ tiskne mi Adam pevně ruku a zůstává klidný, na můj vkus až moc. Neprojevuje žádné emoce, je tím pádem obtížně čitelný, a z toho jsem lehce nervózní. Jeho zelený pohled na mě působí doslova hypnoticky. Řekla bych, že mnohem více než minule.

„Máte baterku?“ ptá se mě a z kapsy loví tenkou lesklou trubičku, která vypouští uzounký, ledově modrý LED paprsek. „Ta moje je slabší, viďte?“ konečně se mu zvednou koutky, ale oči zůstávají nehybné. Takhle nezúčastněně se snad umí dívat jen krokodýl nilský.

„S tím byste za protektorátu mohl svítit i při zatemnění,“ snažím se odlehčit situaci a zapínám svou strojovnu, kterou nosím neustále v kabelce spolu s parfémem, peněženkou, svazkem klíčů téměř od všeho a hromadou rozsypaných tužek na obočí a očních stínů. Moje baterka přece jen v porovnání s tou Adamovou kandelami nešetří.

„Jste po dnešku docela známá osoba, víte o tom?“ konečně se z Adamovy strany trochu prolamují ledy, zatímco se blížíme k zabarikádovaným dveřím v čísle popisném 93. Soumrak dále padá a pouliční lampy začínají pomrkávat. Tedy hlavně ty, které zatím přežily. Každá pátá mdle svítí na obité fasády, kde nahaté cihly zcela jednoznačně vítězí nad zbytky původní omítky.

„To víte,“ krčím rameny, jako by dnešní hektické ráno bylo jedno z mnoha podobných. „Někdy se to tak vyvrbí. Aspoň mám veřejné alibi, proč jsem zmeškala dopolední schůzku. Přiznávám, že potloukat se tady večer mě moc neláká. Dokážu si představit lepší zábavu,“ ukazuji volnou rukou na neutěšené okolí.

„Však proto to kupuju. Aby se konečně něco změnilo k lepšímu,“ jen tak mimochodem a jakoby pro sebe říká Adam. Tímto napětí citelně povoluje.

„I u vás se něco změnilo, jak pozoruji. V pátek jste měl na ruce snubní prsten a dnes ho nemáte,“ začínám být drzá a zase se míchám do věcí, po kterých mi nic není. Zároveň jsem hrdá na svůj pozorovací talent, který je směrem k prstenům a dalším šperkům vlastní každé normální ženské. Zároveň s těmito myšlenkami co nejrychleji hledám klíče od vchodu na těžkém svazku.

„To víte,“ paroduje mě ironicky Adam, „někdy se to tak vyvrbí.“ Tím také rázně utíná vlákno diskuse na téma jeho snubáku. Ale konečně z něj dostávám jakýs takýs projev emocí. Ale že to trvalo. Možná to bude hezký proutník namísto odpovědného otce od rodiny, jak se až doposud prezentoval.

Všechny zdvořilostní i méně zdvořilé věty jsou naráz zapomenuty, když se mi s baterkou v zubech podaří najít správný klíč a odemknout. Baterku svírám nyní už pevně v ruce, když dveře se skřípotem povolují a zevnitř se na nás vyvalí zatuchlina, smrad z kanálu, vlhkost, chlad a celková beznaděj. Zvláštní, že cítím beznaděj, když jsem tady s člověkem, který má plán udělat jako soukromý investor odvážný krok, ke kterému město marně hledalo sílu.

Jdu první a po cestě na schodech překračuji hromady haraburdí. Vypadá to, že se od pátku leccos změnilo. Chybí panenka s urvanou hlavou, přibyly nějaké krabice a také zbytky kuchyňské linky nebo něčeho podobného. Naopak zmizely hromady papíru, které kdosi patrně proměnil za pár drobných ve sběrně. V těchto končinách s unikátním biotopem všechno žije svým vlastním životem, bez ohledu na zámky, řetězy a zápis v listu vlastníka. Všetečné světlo baterky dává stínům kinetiku a kupy harampádí vypadají, že kráčejí po schodech v těsném závěsu za námi. Docela bizarní jev. V patře poznávám dovednou gynekologickou kresbu, ke které přes víkend přibyl sprejem podstatně primitivněji vyvedený mužský protějšek, zato však v nadživotní velikosti. Pod nohama ucítím chřoupání skla. Jak nyní blahořečím svým bytelným martenskám, které všechny nástrahy zdivočelých prostor hravě odfiltrovávají.

„Tak co byste si ještě potřeboval prohlédnout?“ otáčím se na Adama, protože opravdu netuším, co mu minule uniklo.

„Už jsem viděl dost,“ slyším dutě z jeho strany, načež mi bleskově přitiskne zezadu na krk elektrody paralyzéru. Než stihnu jakkoli zareagovat, před očima se mi rozvíří kolotoč jisker, všechny svaly povolí a jako ve snách se poslušně skládám k zemi, mezi střepy, zaschlou moč a plesnivé zbytky nějakých hader.

Zápis v deníku 4. 3. 1943

V úterý večer jsem musel absolvovati velice nepříjemný pohovor s Wagnerem. Místo Kohutka měl tentokráte s sebou tu lidskou svini Martu Sivou. Nevýslovně krásná žena, proslulá svými sadisticky vedenými výslechy, kterými zastiňuje i své mužské kolegy. Bylo na ní vidět, jak velice si zakládá na své dokonalé berlínské němčině, neméně dokonalém účesu, kostýmu a manikúře. Mě tím ale nepřelstí, již jsem v životě zažil dosti, abych zůstal vůči jejímu přízvuku a manýrám chladný. Naprosto mi stačila představa, jak těmi pěstěnými prsty zapichuje jehly pod nehty vyslýchaných. Můj zvěčnělý kolega Jan Fuksa mi tuto svou osobní zkušenost vloni popsal velice barvitě. Wagner si možná myslel, že na mne tímto zapůsobí, ale dočkal se jen opaku, mého hlubokého vnitřního opovržení. Sdělil jsem mu, že spolupráci s gestapem odmítám, a zároveň mu potvrdil, že své členství v partaji beru nadmíru vážně. Chvíli mě přemlouvali, pak vyhrožovali a nakonec doznali, že nechtějí, aby jim mě přetáhla na svou stranu SD! Prý mají o mě eminentní zájem. Neviditelná SD, a já mám pro ně cenu? Kdo by to byl řekl. Do jaké divoké hry se mě obě strany snaží zatáhnout? Možná ale něco vyčmuchali. Z toho ujištění mi opět buší srdce jako o závod. Nakonec jsem Wagnera se Sivou musel odkázat do patřičných mezí poukazem na mé korektní vztahy s Herr starostou, nositelem Železného kříže prvního stupně a majitelem Dýky cti. Také jsem je ujistil, že ani s SD má spolupráce nepřichází v úvahu.

Nejsem stran této věci natolik bláhový, abych se domníval, že nyní budu již míti od gestapa, potažmo SD, navždy klidu. Naopak, myslím, že nyní budou mě sledovati jako pod drobnohledem. Musím velice brzy vymysleti jiného kontaktu s Vaškem než pomocí hřbitovních schránek. Stellu jsem do svého problému s gestapem a tajnými doposud nezasvětil a budu se velice snažiti ji toho vyvarovati. Nejdůležitější ze všeho jest, aby ve zdraví donosila a porodila svého syna a mého vnuka.

U Stelly ještě chvíli zůstanu, protože se v parku na procházce potkala s bývalým panem starostou Hinnerem, který jí tlumočil pozdravení pro mne a také pozvání na nedělní odpolední setkání u pana doktora Lisky v jeho vile na ulici Čedičová. Prý se mi dostane možnosti seznámení se zajímavými lidmi. Na toto se těším velice a také zároveň, že ukojím svou prostou lidskou zvědavost a budu moci nahlédnouti do útrob tohoto moderního skvostu architektury, o kterém kolují fámy toliko v superlativech.

List Jarky její mamince jsem již přepsal na stroji a předal doporučenému typografovi. Nyní by měla provádět se takzvaná sazba, což nevím, jak se dělá, ale pak možno jest z toho tisknouti ve větších nákladech. Měl jsem díky tomuto listu v noci hrozný sen. Zdálo se mi, že obrovské komíny se daly do pohybu, obklopily mne ze všech stran a snažily se mě vcucnouti. U toho mluvily lidským hlasem a jeden z těch komínů měl hlas a dokonalou dikci Vůdce. Započal jsem se dusiti a v okamžiku resignace na veškerý pozemský život probral jsem se s hlavou v polštáři a celý zbrocen potem. Byly v tu dobu akorát tři hodiny zrána. Otevřel jsem okno a lačně lokal mrazivý vzduch, když v ten okamžik začal kdesi v parku zpívat kos. Po chvíli se k němu z druhé strany přidal další a pak ještě jeden. Jako by chtěli v těchto těžkých dnech povznést našeho ducha, aby neklesal a věřil v cosi lepšího, co teprve přijde. Přiznávám, že v tuto dojemnou chvíli cítil jsem nesmírnou sílu přírody, která tady pořád bude, zatímco my se již dávno obrátíme v prach a veškeré naše pinožení odsouzeno k zapomenutí.

Z Mařky se nám stává půlroční nezbedné psisko. Je tvrdohlavá a jediný, koho na slovo poslechne, jest Stella. Udo Hase ani já na ni nemáme pražádného vlivu. Hovořil jsem ve vzácné chvíli o tomto s Herr starostou, který sám také chová dva německé ovčáky. Dozvěděl jsem se, že Mařka bere Stellu jako vůdce smečky. Takové přirovnání mě zatím nenapadlo, ale cosi na tom bude. Nevím, co bych si bez Stelly počal. Vždy, když s něčím nevím si rady, jdu za ní. Nepamatuji, kdy by tomu bylo naopak. Že by takové štěně vycítilo instinktivně, kdo doma skutečně vládne?

Na šachtě Hlubina došlo v úterý k důmyslné sabotáži, když utrhlo se lano s vozíky s uhlím a celá těžní klec spadla dolů. V tu dobu nenacházel se v ní žádný člověk, tudíž životy hornické zůstaly ušetřeny. Veliké vyšetřování kolem toho, neplánovaná týdenní výluka a malý problém pro dodávky strategických surovin. Noviny píší o uvědomění ostravské výjimečnosti pro válečné úsilí celé Říše. Viděl jsem v úřadě jak plivání po tomto článku, tak projevy hrdosti, že můžeme Vůdci býti nápomocni v jeho úsilí. To by bylo sousto pro gestapo. Kdo plival, si ale nechám pro sebe a žádná Sivá se nikdy nedozví, kteří to byli.

Karl byl včera večer doma, zašel jsem k němu na chvíli. Ten člověk vůčihledně stárne. Bylo mi jej až líto, jak starosti mu stravují nitro. Něco podobného si o mně myslel asi i on, ale také to nedal najevo. Tak to mezi gentlemany chodí. Dozvěděl jsem se, že velení pracovního tábora v Kunčicích má převzít jakýsi Hauptsturmführer, říšský Němec. Berlín prý není spokojen s dosavadními výsledky. Cosi mi říká, že se naši uvěznění mají na co těšit. Ještě mám v živé paměti pracovní cestu do Swietochlowic, kde na vlastní oči viděl jsem, jaký tuhý režim tam vládne. Na jméno Kurt Benewitz také nezapomenu. Uvěznění v tomto případě byli naprostými bezcennými otroky, kteří po opotřebení posláni ještě více na východ, možná na speciální ošetření, jak se prý šetrně říká smrti v plynu. U nás plyn není a arestovaní přec jen mají zaručenu jistou lidskou důstojnost i přes velice těžkou a vyčerpávající práci. Ještě pořád je živí nějaká naděje a my všichni ostatní ji sdílíme s nimi.

Kapitola 60

První myšlenka, která ke mně přes mrákoty přichází bezprostředně po výboji, je naprosto nesmyslná. Napadá mě, jak jsou dnes ti mladí velice rychlí. Vlastně jsem nestihla zareagovat, ani leknout se, nic. Vůbec nic. Všechno se seběhlo tak překotně. Jako by mě sevřela žhavá ocelová obruč. Že by ten grafen byl mimo svou pevnost také vodič? Jestli budu mít ještě někdy příležitost, zeptám se na to Františka.

V takových blbých úvahách uplyne prvních pár vteřin. Baterka mi během ataku vypadla z ruky a její paprsek směřuje v prostorové úhlopříčce kamsi do protilehlého rohu chodby. Matný odraz od tmavých stěn ozařuje celou neutěšenou scénu. Nemohu pohnout ani palcem u nohy, jen cítím, že močový svěrač také povolil a klínem se mi šíří vlhké horko. To je v tuto chvíli ale to nejmenší. Očima sleduji, jak Adam ze své kožené brašny vytahuje injekci:

„Ještě tě potřebujeme, dostaneš malou včelku. Neboj, bolet to bude až mnohem později. Ale zato pořádně,“ na chvíli mu zasvítí ve tmě jeho nehybné zelené oči, když si pro sebe mumlá slova, ze kterých kape nenávist, hustá jako vyjetý olej. Nemohu se na něj přestat dívat, v prvních okamžicích nechápu, kde se v něm bere taková nálož skryté zloby. Už nemusí nic skrývat. Může se projevit naplno, stavidla přepečlivě utajovaných emocí se konečně protrhla.

Nechala jsem se oklamat jako malá holka. Nebo stará kráva. Každopádně teď už je to jedno. Očima kopíruji trajektorii hrotu tenké jehly tak daleko, až kam dohlédnu. Pak mi zmizí ze zorného pole a vzápětí cítím vpich. Do krku. Jsem ještě tak celá neschopná pohybu, že sebou nedokážu ani škubnout. Dvakrát napočítám do jednadvaceti, než se mi na patře objeví kovová chuť. Jako bych olízla chromovaný nárazník nějakého oldtimeru. Nemám ani čas pátrat, proč mě napadnul právě oldtimer. Pak se kontury rozostří a začnu cítit teplo, které se velice rychle mění na nesnesitelné vedro, šířící se od týla lavinovitě dolů. Po chvíli mi začínají brnět konečky prstů na nohou i rukách a doslova žhnout uši. Veškeré zvuky vnímám s ozvěnou a velice nezřetelně. Jsem naprosto bezmocná.

„Tak se hezky postavíme a ven spolu vyjdeme jako staří přátelé,“ cynicky mě Adam zvedá ze země. Musí mít velkou sílu, protože moje bezvládné tělo má konzistenci žoku tuhnoucí klovatiny. Podpírá mě a opravdu to vypadá, že se mi jen udělalo špatně. Na ulici se mezitím zcela jistě setmělo, myslím, že bohužel nikomu nebudeme nápadní. V hlavě mi sice třeští, ale mysl mám kupodivu čistou. Takže si uvědomuji, že moje baterka zůstala na místě a stále svítí. Představuji si, že ten její paprsek je spojen s mým životem a postupně bude slábnout, až potemní docela. Pokud si jej v dohledné době nevezme jako trofej kdosi jiný. Nadávám si do nejrůznějších lidských i zvířecích orgánů, ale na aktivizaci mobility to nějak nefunguje. Také mluvidla nechtějí vůbec poslouchat. Tak ráda bych mu od plic něco řekla, ale nejde to. Zvláštní stav, jaký jsem doposud nikdy nezažila. Co mi to jen píchnul? A není to už vlastně jedno?

Jsme venku. Čerstvý vzduch mi jen trochu ochladí čelo a plíce nasají nějaké promile kyslíku navíc, a to je asi tak všechno. Adam, nebo jak se vlastně ten člověk jmenuje, se ani neobtěžuje zamknout. Venku předstírá starostlivého člověka, jenž se v obavách chvěje o zdraví bližního:

„Pojďte, to bude jen chvilková nevolnost, někdy se to tak stává. Zavezu vás na pohotovost a oni vás prohlédnou,“ konejšivě na mě promlouvá a evidentně se snaží, aby to bylo dostatečně slyšet. Nechává si zadní vrátka pro případ, že by nás přece jen kdosi zpozoroval a o zvláštní dvojici projevil špetku zájmu. Levou rukou mi pevně svírá pas a vleče mě přes cestu jako hadrovou loutku. Špičky bot mi škrkají po drsném asfaltu. Je to jen pár kroků, ale i tak musím přiznat, že takovou sílu bych u něj v žádném případě nečekala. Pravačkou otevírá zadní dveře u svého touarega a nemilosrdně mě nacpe dovnitř. Tam se mě ujímají další cizí mocné chlapské paže a snaží se mi přikurtovat kolem těla popruh bezpečnostního pásu. Protože se jim to asi oproti předpokladům moc nedaří, normálně mě pustí dolů, na podlahu. Hlava mi během toho bezvládně létá ze strany na stranu, ale koutkem oka stačím zahlédnout, že ten druhý člověk je starší, neoholený a hodně tmavý, s baňatým nosem a očima blízko u sebe. Kdoví proč si také všimnu hrubě zvětšených pórů na pokožce jeho obličeje. Ještě než mě stačí napadnout, že by si s tím měl zajít na kosmetiku, přistanu bradou na hnědé kůži chlapových polobotek. Hned nato uslyším zabouchnutí mých dveří a téměř okamžité otevření těch na místě řidiče. Pak už jenom poslušné zabublání motoru a prudké otočení do protisměru. Hlava mi sjede na stranu a bolestivě se udeřím o cosi tvrdého, patrně kovového. Mozek ten úder však vnímá jako úder těžkým kladivem do peřiny. Vzápětí se dostavuje druhý úder. Pachový. Tomu chlapovi neskutečně smrdí nohy. To je fakt na poblití, a že jsem už za život ryla držkou v různých sračkách!

Říďův hummer zůstává na místě, jako memento mého únosu. Zdalipak poznal, že se blížím, když kabelku s klíči mám pořád přes rameno, a automaticky se odemknul? Usuzuji, že v původním stavu tady nepřežije noc. A já možná také ne.

Za jízdy je kromě zvuku dobře odhlučněného motoru celou dobu ticho, nikdo nepromluví ani slovo. Mí únosci mlčí záměrně, já nemám zatím tu možnost, chemický bič mě stále drží na uzdě. Zato cítím každý výmol v cestě, který tlumiče sice odpruží, ale moje bezvládné tělo nikoli. Po dvou nadskočeních se moje hlava ocitá zase na polobotkách, po kterých klouže dolů. Kůže v obličeji se mi napíná, jak tření vzdoruje gravitaci a deformuje mi obličej. Nemůžu s tím nic dělat. Mít tak u sebe mobil, aspoň bych si na památku udělala selfie fotku. Vlastně neudělala, když se nemůžu hýbat. Umiňuji si tedy, že jediné, co v tuto chvíli mohu dělat, je, že se pokusím alespoň trochu odhadnout směr a cíl cesty. Nikdo nezná Ostravu tak jako já, na to sázím. Jenže oni jako by to čekali. V první chvíli vím, že se odbočilo doprava, pak ještě jednou, pak doleva, to jsem ještě tušila, že se nacházím někde u Teslovy ulice pod přívozskou haldou. Několikeré couvání, kroužení a kličkování, když trvá asi dvacet minut, mě nakonec o jakoukoli orientaci připravuje. Nakonec to vzdávám. Horko po celém těle je tak nesmírně intenzivní, až mám pocit, že každou chvíli musím samovolně vzplanout. Z otevřených úst mi mezitím dolů na zemitě hnědou kůži smradlavých bot cizího chlapa stéká pramínek slin a nedá se zastavit.

Zápis v deníku 10. 3. 1943

Z nedělního setkání ve vile doktora Lisky jsem ještě nyní velmi nadšen. Osm mužů, mezi které jsem nyní dostal pozvánku, jsem vpravdě krom pánů Hinnera, Lisky a Machyrzyka neznal. Leo Machyrzyk jest majitelem velké autodílny, sídlící v ulici Na Hradbách, kam jezdí s auty jak Herr starosta, tak i wehrmacht a gestapo. Docela mne překvapilo, že toho člověka zde vidím. Pak jsem se seznámil s hoteliérem Sládečkem, majitelem hotelu Brioni. Dále pak zde byl velkopodnikatel dřevem a papírem Kozubek z Radvanic, závodní z dolu Anselm Przebinda. Jména dalších si již nepamatuji, jen vím, že jeden vlastní závod na výrobu lepenky, další má obchod elektrem a potřebami pro domácnost kdesi v Porubě, zbytek byli advokáti. Více o nich si nepamatuji již.

Tito veskrze vážení lidé se sešli, aby zvážili a rozhodli, zda má osoba jest důvěryhodná pro rozšíření jejich společenství, které má býti základem pro poválečný rozmach Ostravy. Vida, tady se již řeší stav po válce. Vítaná změna oproti současnému stavu. Mám pocit, že s mými postoji byli spokojeni, ačkoli jsem vyjadřoval se velice opatrně, přec jen jistou obezřetnost musí člověk zachovati. Nepadlo slovo o mém chatrném napojení na odboj přes pohřebáka Vaška a ani o důmyslném sklepním úkrytu ve vile Klause Kubiczka, kde nyní žiji a jejíž tajemství úzkostlivě střežím.

Samotný dům doktora Lisky mne však ohromil. Obrovská společenská hala s oblým tvarem a nádherným výhledem na celou Ostravu působící i přes svou velikost veskrze útulně. Zapadající slunce jiskřilo ve sklenicích starého koňaku a mi se na pár chvil vrátil pocit předválečného klidu a jistoty. V kuchyni mají Liskovi tentýž obrovský elektrický sporák, jako si domů pořídil Klaus Kubiczek – Brown Sigma Boweri. Ohromen jsem byl důmyslnými rozvody tepla a také posuvnými stěnami. Vše uvnitř působí dokonale samozřejmě a účelně. Do tohoto domu i místa jsem se zamiloval, mohu-li to s veškerou pokorou k naší dočasné vile tak říci. Pikantní jest, že skutečně kousek vedle nachází se ubytovna gestapa. Však ne nadarmo se říká, že pod svícnem bývá největší tma.

Dnes večer na BBC zpráva, že z Terezína nedávno odjel na východ k přesídlení transport českých židů. Reportér silně zapochyboval, že na vystěhovalce čekají panenské krajiny, které jsou připraveny nově příchozím. Také vím, že jest to všechno lež. A nechápu, jestli vidina aspoň trochu lidského zacházení nutí ty zástupy lidí jít poslušně k vlaku a pak na Sonderbehandlung, jak mi vloni na podzim prozradil Anton Steif. Možná, kdybych byl v jejich kůži, stejně pak bych udělal, co mi kdo poručí. Z tepla domova se obtížně hodnotí cizí situace. Cizí… Není cizí. Ta situace je naše. Má jména. Kupříkladu naši zmizelí sousedé z bývalého bydliště na Nádražní ulici – Slatnerovi. Pak Kubiczkovi. Nebýt prozřetelnosti Klause Kubiczka, celá jejich rodina by již byla na cestě na východ. Nemám již přes rok žádných zpráv o svém drahém příteli a celou dobu se živím nadějí, že kdesi na árijské papíry stále žije i se svými syny. Celá rodina Andělky, včetně jí samotné.

Cestou z úřadu domů potkávám neznámé muže. Už jsem je zaregistroval vícekráte. Věřím tomu, že jsem sledován. Proto také použil jsem nouzovou schránku na Fifejdách u židovského hřbitova, kam zprávu o mé svízelné situaci uložila Stella. Doufám, že Vašek si stihne zásilku vyzvednouti.

V novinách dnes psali, že pracovní tábor v Kunčicích bude změněn na zajatecký a na práci v něm posláni budou zejména ruští vojáci. Současní uvěznění poputují kamsi jinam, odhaduji KLM. Tam také pracovních sil jest zapotřebí. Již nyní těchto lidí lituji. Velitelem tábora bude SS-Hauptsturmführer Müncke, mi zcela neznámá osoba. Prý jej obchází pověst tvrdého velitele z východní fronty, kde velel pohotovostním skupinám. Takže nikoli z Polska, jak zněla původní informace o něm. Byl kdesi na Kubáni raněn a nyní není schopen již služby v poli, proto dostal lehčí úkol, vybudovati skutečný pracovní tábor. Včera ráno jsem jej možná i viděl cestou do úřadu. Byl ve společnosti SS-Sturmbannführera Rudolfa Rettberga, nového šéfa naší SD. Právě vystupovali z vozu u jejich sídla na Sadové 3. Takový jest můj odhad, neboť kdo jiný by to měl být než vysoký, štíhlý chlap s páskou přes oko, těžce napadající na jednu nohu, s výložkami Hauptsturmführera a Rytířským křížem Železného kříže s dubovou ratolestí? Také sám Herr starosta si pochvaloval, že město musí viděti hrdiny, aby mohlo ještě lépe sloužiti Říši, a kvitoval jeho příjezd s povděkem. Uvažuji, že takový válečný hrdina přec jen musí býti pro SD zajímavý úlovek. Docela jistě v rámci obecně známé rivality s gestapem nyní mají navrch. Ještě bych se rád dopídil, co takové pohotovostní jednotky na Východě mají na starosti.

Udo Hase odjel na týdenní návštěvu do Německa, prý urovnati jakýchsi rodinných záležitostí. Stella odmítla odcestovati s ním díky svému vysokému stupni těhotenství. Nyní tedy máme doma chvíle nerušeného klidu. Slepice začínají více nést, také již cítí příchod jara. Vajíčka máme pravidelně každý den a i Mařka dostává na přilepšenou vždy jedno celé do žrádla. Však má také díky tomu krásnou a lesknoucí se srst.

Kapitola 61

Kodrcání na podlaze „Adamova“ touaregu trvá nekonečně dlouho. Zdá se mi, jako by si vychutnával pocit vítězství. Jezdí tam a zpátky, hezky povolenou rychlostí, aby náhodou nevzbudil nežádoucí pozornost policie. I když, mezi námi, jak znám naše pappenheimské, ti stavějí většinou chudáky ve starých rachotinách, které mohou bez skrupulí buzeřit za cokoli. Honosná auta, až na světlé výjimky, zpravidla nechávají být. Je tomu tak i dnes. Cítím, že jedeme do kopce, pak několikrát zatáčíme, nakonec drkotáme z kopce, načež motor ztichne. Chlap se smradlavýma nohama mi nasazuje černou kuklu, která se silnou tkanicí uvazuje kolem krku. Docela to utáhnul, takže se okamžitě začínám dusit. Kyslíková dieta není nic pro mě. Zakašlu a zjišťuji, že se mi trochu vrací schopnost svalových kontrakcí. Lehce pohnu rukou, ale to už mě „Adam“ chytne za nohy a surově mě vyvleče z auta. Praštím sebou o zem hodně zprudka a bolest je ostřejší. Účinek drogy evidentně polevil.

„Kdopak se nám to tady pochcal?“ slyším na svůj účet jeho výsměšný hlas, který je tak diametrálně odlišný od předchozího kultivovaného projevu. Nejraději bych ho poslala do prdele a rozkopala mu tu nevymáchanou držku, nebo ještě lépe to stejné, ale v opačném pořadí. Není to ale dost dobře možné, protože ležící obličejem k zemi cítím, jak mi nějakou páskou váže kotníky k sobě a stejně tak ruce za zády. Chlap se smradlavýma botama mi celou dobu stojí jednou nohou na krku a jistí to. Moje kabelka zmizela kdoví kde, možná mi sjela z ramene už na chodbě na Palackého nebo zůstala na podlaze touaregu. Kdybyste mě zabili, tak nevím. Každopádně u sebe ji nemám.

Pak slyším jakési tlumené drmolení v cizí řeči, jak se domlouvají mezi sebou. Nerozumím z toho ani slovo. Alespoň podle přízvuku odhaduji, že by to mohl být některý z balkánských jazyků. No těbůh. Jestli je tady někdo v prdeli, tak jsem to já. Okamžitě mě napadá „Medvědí tlapka“, a pak to znamená, že moje chvíle jsou sečteny. Čučič je v jistých kruzích obávaný pro svou chladnou brutalitu. Jakmile ze mě dostanou to, co chtějí, mám po ptákách. To je v tuto chvíli pravděpodobnost hraničící s jistotou. Jeden z mých samozvaných společníků mě chytá pod paží, až se mi izolepa bolestivě zařízne do zápěstí, a vleče mě kamsi do nějakého objektu. Podle zvuku, který zanechávají na podlaze špičky mých bot, je to hrubá vrstva cementové stěrky. Pak prásknou dveře a ozvěna od stěn mi napovídá, že v místnosti jsou jen holé stěny. Pak už neslyším nic, ani zvuk zamykaného zámku, odcházejících kročejů a ani startujícího motoru auta. Možná zůstali venku a pozorují mě třeba okénkem, co udělám. Nebo se šli před mučením najíst, napít a vyčůrat. A také mohli zůstat se mnou v místnosti, vyvíjejí psychický tlak a zkoušejí mou odolnost. Nejhorší je třetí verze, takže s ní počítám. Předpokládám, že nikam nešli a číhají, jestli se budu chtít nějak dostat ze sevření pásky.

Zkouším pohnout prsty na nohou a daří se. V mých silných botách tohle vidět není, nicméně mi to dává jistotu, že tělo drogu odbourává docela svižně. Nebýt kukly, která mě u krku škrtí, ani bych se snad nepotila. Takhle ze mě doslova leje. Pot mi teče do očí, kde štípe. Potřebovala bych se poškrábat na zádech, tam to také nějak svědí. Mezi hustými vlákny kukly mi proniká pár fotonů, patrně se tady někde svítí. Dýchám sice ztěžka, ale snažím se dechem šetřit. To mě uklidňuje. Musím se soustředit pouze na dech, všechno ostatní vypouštím. Tak nás to kdysi učili na mnoha kempech pro přežití v kritických chvílích na Kavkaze. Když nemůžeš udělat nic jiného, dýchej zhluboka, zbytek se vyvrbí. To je základní pravidlo. Mi funguje dokonale. Mám náhle dost času. Takhle ležet tady můžu dlouho. To vydržím. Hluboký dech mi pomalu pomáhá oprostit se od fyzického nepohodlí. Výhoda je tedy na mé straně. Stejně tak si už nemusím dělat starosti s plným močovým měchýřem, a dokonce se nad touto myšlenkou potutelně pousměji. To je dobré znamení.

Jestli od okamžiku, kdy všechno kolem utichlo, uběhlo pět minut nebo půl hodiny, nedokážu odhadnout. Dilataci času rázně ukončuje silný kopanec do žeber špičkou boty. Jsem zase nazpět v realitě. Zatím mám na sobě ještě pořád lehoučkou grafenovou vestu, takže možná budu mít modřinu, ale zlomeného by nic být nemělo. Každopádně kopanec mě rychle přenese nazpět do reality a potvrzuje správnost odhadu třetí verze. Nestihnu se za ni ale pochválit, protože se na mě snese sprška úderů čímsi silným a těžkým. Starý dobrý policejní obušek s olověným jádrem chutnal svého času podobně. Ruce mám spojené za zády v oblasti ledvin, kam také dopadá největší množství ran. Po chvíli mám pocit, že zápěstí budu mít na kaši. Bití přestává tak rychle, jak začalo. Asi se už dobře rozcvičili a po předehře to přijde. Chystám se na nejhorší. Budu to muset vydržet jako můj nejmilejší Lovec jelenů ve vietnamském zajetí. Otáčejí mě na záda, ležím si na rozbolavělých rukou. Pak, stejně jako před dvaceti lety v obci Rajevo Selo, slyším dvojhlasé zvolání:

„Dezinfekcija!“ A dvojice proudů zlatého deště mi pokropí hlavu. Tekutina okamžitě proniká tenkou látkou kukly. Museli to držet hodně dlouho, protože o vydatnosti zdroje nemám pochyb. Žádné zvětšení prostaty, způsobující tenký nebo přerušovaný proud. Tito muži jsou co do svého močového ústrojí naprosto v pořádku. Bohužel. Zakouším dokonalý urinoboarding. Tohle ještě Američané nevymysleli. Musím jim to poradit, jestli se tady z té šlamastyky někdy dostanu. Chrchlám a prskám, chutná to neskutečně hnusně. Mám toho plný nos, oči a po chvíli i ústa, jak se v té záplavě snažím lapnout doušek vzduchu. Silný koncentrát slané a hořké zároveň, pak něco jako žluklý olej ze sardinek a do toho ta tělesná horkost. Určitě mají záměr mě tím pořádně ponížit, protože na umření to přes veškerou nechutnost zdaleka není. Na to mám ještě pořád sebevědomí silné.

Proud na jedné straně náhle slábne, chvíli po něm i druhý. Hezky vyladěné to mají, možná se kdysi byli podívat v Praze na Křižíkovu fontánu.

„Teď ještě pořádně otřepat a uschovat na pozdější použití,“ říkám si v duchu, že takhle nějak jsem to po vzoru tety říkala svým mladším spolubydlícím, když po mně na vycházce chtěli pomoct s vyčůráním. Zvláštní, že se právě takové zachraňující vzpomínky náhle noří z hlubin podvědomí. Prý se tak stává v blízkosti smrti, jak se mozek v ohrožení úporně chytá každého stébla. Přes látku kukly, nyní řádně nasáklé čímsi s dusivým odérem čpavku, se snažím pořád pomalu a hluboce dýchat v přípravě na nejhorší.

Nejhorší ale kupodivu nepřichází. Kdosi z nich mě chytá a zprudka zvedá. Snažím se předstírat, že ještě pořád nejsem schopna jakékoli kontrakce příčně pruhovaného svalstva.

„Přestaň hrát habaďůru, už jsi dávno v plné síle,“ slyším ze své levé strany a vzápětí odtamtud přichází úder stejným nástrojem jako na zemi. Migne mě s tím přes ucho, až mi mozkomíšní mok málem stříká očima i nosem.

„Chlape, tvoje dominantní ruka je levá. Jinak bys mě takhle nemohl majznout,“ uvažuji v duchu, zatímco se vzpamatovávám z ataku. Připadá mi, že najednou mám místo hlavy kýbl s maltou. Druhý exekutor zatím vyčkává. Mírný donucovací prostředek zafungoval, poslušně se držím na nohách. Sice vratce, ale držím.

Za okamžik mi někdo z nich přisune rozviklanou židli a silné ruce mě vtlačí do sedu. Pak už zase známá páska a motání kolem zápěstí. Když jsou si jisti, že je nijak neohrozím, rozvážou mi pod krkem tkanici a sundají kuklu. Mžourám do bledé, holé žárovky na stropě a před sebou vidím jen chlapa, který si nechal říkat Adam. Ten druhý je za mnou. Cítím v týle jeho dech a odspodu nohy.

„Neotáčej se!“ přikazuje „Adam“. „Jestli se otočíš, okamžitě ti rozrazím hlavu,“ vyhrožuje a potřásá kusem silného, izolovaného vysokonapěťového kabelu. Doširoka otevřu oči, aby to vypadalo, že uvnitř křičím hrůzou. Zatím si můžu takovou fabulaci dovolit, protože ještě pořád mě k čemusi potřebují. Nebýt toho, dávno bych už byla u Igora v lednici.

„Dvacet roků. Čekal jsem dvacet roků. Víš, co to je?“ nenávistně od sebe „Adam“ odsekává jednotlivá slova. „Celou tu dobu jsem přemýšlel, co bych udělal, kdybych tě dostal do rukou. Pitomá náhoda to tak chtěla, a teď tady sedíš. Bezmocná. Kde máš svou pušku s dalekohledem? Dneska se karta obrací. Můj otec, kterému jsi vzala život, se teď určitě raduje, protože bude mít konečně klid…“ stupňuje každou slabikou svou nenávist. Mě tím ale neohromí. Aspoň začínám chápat trochu souvislostí. Vzpomínám si, že tenkrát v Rajevo Selu jsem zastřelila chlapa. Ve staré rozbité továrně. Jako člen popravčí čety si to zasloužil. Nikdy mi ho nebylo líto. A ani jsem nepokládala za nutné zaobírat se myšlenkou, jestli takový parchant má nějakou rodinu.

„Jablko nepadlo daleko od stromu,“ jsou první slova, kterými jsem schopna skočit do toho proudu zloby. Vyžvýknutí té jediné věty mě stojí velké úsilí. Bojuji s duněním v hlavě a bolestí v levé čelisti. Můj hlas je sotva slyšitelný, něco tomu v hlasivkách brání.

„Řekni to ještě jednou?“ vyzývá mě „Adam“ a přibližuje se ke mně obličejem, jako by si z největší blízkosti chtěl poslechnout něco, čemu sám nemůže uvěřit. Místo odpovědi mu bez přípravy plivnu do ksichtu. Je to akt člověka, který nemá už co ztratit. Ale získat může mnoho. Třeba rychlou, bezbolestnou smrt jedním přesným úderem těžkého kabelu. Trefa to je dokonalá. Rovnou do pravého oka. Ani nestačí mrknout. Těžký, žízní, močí a horkem zhutněný chuchvalec zasahuje cíl. Hlava mu cuká dozadu o zlomek vteřiny později. Když už je pozdě. Rukávem drahého zeleného svetru si vytírá oko a záští syčí jako papiňák. Nevšimne si, že se slinou si z oka vyloupnul i zelenou kontaktní čočku. Proto mi pohled jeho očí připadal nepřirozený. Teď před mými zraky stojí psychicky vyšinutý člověk s jedním okem zeleným a druhým vyblitě hnědým.

„Jsi jenom ubohé hovno, ty mistře přes kontaktní čočky,“ vysmívám se mu v naději, že mi to tady na světě rychle ukončí. Podívá se na rukáv, kde se na mém hutném chrchlu uchytila jeho zelená čočka. Pravá ruka se mu užuž zvedá k úderu, až přivírám oči a loučím se v duchu s Anetou, Patrikem, Honzikem a Říďou.

„Sssssssssss!“ slyším za sebou a paže se smrtícím nástrojem se v půli cesty zastaví jako při nárazu do neviditelné překážky. Ten za mnou mi levou rukou chytí hlavu za čelo a přitiskne si ji pevně na břicho. Co se děje pak, se nedá ani popsat. Dlouhé prsty jeho druhé ruky mi zkušeně pronikají pod nadočnicový oblouk pravého oka a celou bulvu rázně vytahují ven! Pořádně to mlasklo, když tah překonal přirozený podtlak. Bolestí se koušu do jazyka a vydávám přidušené výkřiky. Z nosu mi teče vazká břečka. Neodvažuji se pohnout. Pramínek čehosi hustého a horkého z prázdného důlku proudí dolů po tváři. Okem stále vidím, i když je pár centimetrů od obličeje. Tajím dech, aby se křehké pavučinky nervů neporušily, ale nemám to pod kontrolou. V prstech mi ho natáčí tak, že si poprvé v životě napřímo vidím jedním okem do druhého. Ještě další otočka trackballem nahoru, a poprvé mu vidím obličej. Určitě to tak chce, protože se mu samolibý úsměv stáhne do sadistického šklebu. Pak mě bolest přemůže a konečně upadám do milosrdného bezvědomí.

Zápis v deníku 15. 3. 1943

Čtyři roky uběhly právě dnes. Československá suverenita zmizela, hnědý mor byl na vzestupu a právě v tu dobu jsem pořádně začal hrát svou roli, jakou pro mě Klaus Kubiczek vymyslel. Roli zapáleného příznivce příchodu ochránců národa. Nejprve myslel jsem, že to má býti cosi jako legrace, ale pak když Kubiczkovi předstírali útěk a zůstali ve sklepě svého domu, do kterého jsem se se Stellou mezitím nastěhoval, již to bylo vážné. Nyní vím, že strčil jsem hlavu dobrovolně do oprátky, leč cesty zpět již není. Jestliže Německo válku prohraje – a za takové uvažování bych mohl býti okamžitě zastřelen – lynč bude mou odměnou za pokus o záchranu rodiny Kubiczkovy. V případě vítězství Německa si mě dříve nebo později odvede gestapo. Záchranným kruhem jest zatím homosexuelní zaměření jejich elitního udavače Josefa Kohutka. Jeho vztah právě s naším Udo Hasem trochu drží na uzdě celou ostravskou smečku na krátkou distanci od nás. Ovšem mávnutím kouzelného proutku se může přihoditi, že do stoupy vhozen jak Udo Hase, tak Kohutek a i my dva se Stellou. Tato situace může nastati prakticky kdykoli.

Nový šéf Alfred Jost zatím Wagnerovi ukazuje, co znamená tvrdost. Podařilo se mu vypátrati skupinu dělníků, kteří provedli sabotáž na Hlubině. Pět jich bylo okamžitě posláno před popravčí četu. Také odhalil nelegální tiskárnu. Právě tu, kde se zcela nedávno tisknul leták s dopisem Jarky. Typograf zastřelen v poslední chvíli vlastní rukou. Statečný člověk, zachránil nás a mnohé ostatní od výslechů a mučení. Letáky tou dobou již zčásti mezi lidmi. Zaslechnul jsem na úřadě fragment vzrušené debaty o jejich obsahu, že tohle jest jen komunistická propaganda nevalné věrohodnosti, nic víc. Veliké úsilí mě stálo, abych se do hovoru nevložil. Jenže to by byl můj konec.

Dnes na úřadě malá oslava čtvrtého výročí. Herr starosta sezval na dvacet svých nejbližších spolupracovníků a každému osobně nalil malou skleničku s pravým champagne. Také jsem u toho byl. Herr starosta není krutý ani cynický člověk, jen po nás vyžaduje tvrdou, precisní práci a od lidí v ostravských fabrikách a dolech rovněž. Za ty tři roky, co zde působí, má již mnohem více stoupenců než na počátku.

Hrdina z Východu Müncke ujal se předvčírem velení tábora v Kunčicích. Posílena ostraha dalšími komandy SS se psy, současní uvěznění odvezeni kamsi do Říše, na jejich místo již přivezeni váleční zajatci z Ruska. Noviny o tomto nic nepíší, vše zvěděl jsem od Karla, který ulehnul se zápalem plic. Včera odvezen do fifejdského špitálu, kde jsem jej dnes v podvečer navštívil. Již se mu udělalo o poznání lépe, ale přec jen v pohublém obličeji nese velké známky vyčerpání. I s horečkou se vyptával na Stellu a Mařku. Bylo to od něj zdvořilostní gesto, jen jsem odpověděl, že Stella již vyhlíží termín k porodu a Mařka se snaží podhrabat pod plotem k slepicím do ohrady, a vůbec jest s ní doma veselo, neb sežvýkala mi pantofle a kus zánovní kožené aktovky Udo Hase.

Cestou ze špitálu jsem na Senném trhu narazil na Wagnerova adjutanta Willy Kampfa, který si mě měřil velice nedůvěřivým pohledem. Stelle jsem to hned zčerstva pověděl, jen se smála, že takoví lidé to mají v popisu práce. A co když takový Kampf něco ví i o naší nedělní schůzce ve vile doktora Lisky? Nedá mi to spáti. Kampf je lišák, musím o tomto svém nepodloženém podezření co nejdříve informovati doktora Hinnera.

Vašek si můj vzkaz v záložní schránce u židovského hřbitova zatím nevyzvednul. Stella ji kontrolovala a obsah jest netknutý. To vyvolává další jisté obavy a nejistoty. Úplně cítím, jak se mi začínají útroby svírati kleštěmi strachu. Hlavně o Stellu a její ještě nenarozené dítě.

Kapitola 62

Probouzím se z mrákot, až když mi kdosi chrstne proud ledové vody do obličeje. Chvilinku mi trvá, než si uvědomím, kde jsem a proč. Zdravým okem vidím, jak mi to druhé visí z důlku na smotku slizkých tkání, a kupodivu není ještě úplně slepé. Nějaké svaly se asi utrhly, ale nerv, ta nejcitlivější část, zatím drží. Připadám si jako číslo pět, které stále žije. Kromě toho, že ta bolest je naprosto spalující a žhavá, tak poraněným okem vidím vzorek na své košili jako přes brýle pomazané sádlem. Tím zdravým pak zaostřím na chlapa před sebou. Už má zase obě duhovky zelené a chladné jako plaz. Také evidentně našel ztracenou rovnováhu. Dobrá tedy, trochu ho popostrčím, aby více vyložil karty:

„Kolika orgasmů jsi u toho dosáhnul, ty úchyle?“ vyzvídám a jde mi jen o to, co nejvíce ho vydráždit. Nejlépe až k nepříčetnosti. Pak totiž může chca nechca vyrobit nějakou chybu. „Dělá vám to oběma dobře, troufnout si na jednu ženskou. Starou ženskou. Že?“ trefuji patrně do černého, protože zase začíná funět a hledá, čím by mě zklidnil.

„Tak co, kde máš svůj ukrutný šlauch, ty hrdino?“ popichuji ho dál a dál. Také v sobě stupňuji nenávist, což mi v tomto případě jde naprosto samo. Nemůžu ale nevidět jeho pohled směrem za mě, kde se pravděpodobně nachází jeho učitel a mentor. Asi od něj přichází uklidňující gesto, kterým dává najevo, že ještě není vše skončeno.

„Máš dvě možnosti. Buď umřeš docela důstojně a rychle, nebo zdechneš hrozně pomalu a v obrovských bolestech. Nic mezi tím,“ konstatuje „Adam“ a vypadá najednou docela rozhodně. Kdyby bylo na něm, určitě by volil druhou variantu a dost možná by se u toho s chutí i několikrát udělal.

„Naserte si oba. Ty i ten kokot se smradlavýma nohama za mnou,“ nedám se, protože mám na mysli třetí možnost, se kterou nepočítají. Zdechnou oni a já se z toho dostanu. Vlastně nemyslím na nic jiného. V bitvě dvou silných stran vyhraje vždy ten, kdo má silnější vizi vítězství. Jako bych slyšela Michaila Rjabka před drahnými lety. Od toho kokota se mi zezadu dostane silného škubnutí za můj stále ještě držící mrcek vlasů. Nečekám to a volné oko se povážlivě rozkmitá s přílivem další žhavé bolesti, která se propaluje až do hloubi mozku. Ujede mi jeden dlouhý sten, který potlačím tak rychle, jak jen to lze, abych nikomu nečinila potěšení z utrpení.

„Jak říkám. Prostě zítra o tomto čase už nebudeš. S tím se smiř. Eliminace. Je to prosté. Chápeš?“ s velkým přemáháním ke klidu ze sebe souká „Adam“. „Jeden z vás už to má za sebou. To byla rychlovka. Rovnou do srdce. Další je nemohoucí kdesi ve špitále. Toho si lehce podáme, sotva vyleze. Nikam nám mezitím neuteče,“ rekapituluje své dosavadní lovecké úspěchy. „Teď je jen na tobě, jestli do toho půjdeš sama za sebe, nebo s sebou vezmeš i Patrika s jeho drahou paní matkou,“ vytahuje „Adam“ poslední trumf. Tohle mnou otřese. Mají Patrika s Anetou? Nebo jenom blafují, aby mě zmátli? Všechno je možné.

„Patrika s Anetou do toho netahej. Všechno je jenom mezi námi, co tady jsme…“ ani nestačím dopovědět větu, když mi skočí do řeči.

„Ne, zlato. Ty je tady netahej. Ty držíš jejich život ve svých rukách. Protože my je máme pod svou ochranou na hooodně bezpečném místě,“ vykládá „Adam“ samolibě. Patrně je pyšný na to, jak mě dokázal přelstít a chytit.

„Náš člověk jen čeká na signál. A nebude se s tím párat, jako teď já a tady kolega,“ upřesňuje můj trýznitel a hází významný pohled kamsi směrem za mě. Patrně se mu dostalo souhlasného přikývnutí, jak prozrazuje obličej. Zřejmě moc touží po uznání právě od toho člověka, který mi smrdí za zády. Tady bude nějaká patologická závislost. Jenže zatím nevím, jak bych toho mohla využít a jestli bude vůbec čas něco vymyslet.

Náš člověk, říkám si v duchu. Kdo to jen může být? Možná dokonce i ta děvka Libuška, co mi byla kdovíproč protivná, ačkoli jsem ji znala jen z doslechu. Dávalo by to tím pádem celé smysl. Vylákala bezelstně moje děti, aby s ní jely nakupovat. Jakou úlisnost musela použít. Jak ji asi žralo, když jsem s Říďovým bavoráčkem dojela bez újmy na zdraví. Co za lidi se kolem nás pohybovali, aniž bychom si něčeho s Říďou všimli? Jasně, sbalit Říďu není pro mladou a pohlednou holku žádný problém. Ten hodněkrát repasovaný puboš nemá nikdy dost. Nebo je to celé ještě úplně jinak? Co je v tuto chvíli jisté, je, že já, kráva stará, jsem naletěla pohádkám o dobře fungující soukromé škole, která hledá místo pro studentskou kolej. No dobře, tak tedy vedou jedna nula. Zatím.

„Dobře,“ říkám rezignovaně, „nebudeme do toho tahat Anetu s Patrikem. Co po mně vlastně ještě chcete?“ sykám bolestí při každém slově a ze všech sil se snažím alespoň trochu vypadat hrdě.

„Bonus, zlato. Chceme bonus,“ blazeovaně mě doplňuje „Adam“. „Nejdříve jsem se těšil, jak tě osobně ugriluju. Teď za všechny ty roky bez otce chci ještě malinkou kompenzaci. Takovou drobnost,“ schválně natahuje svůj proslov, protože se jistě v duchu nemůže nabažit toho báječného pocitu naprosté převahy. „Ty obrazy, co máte ve vile,“ konečně ze sebe vymáčkne důvod, proč ještě pořád dýchám. „Pro tebe by to neměl být problém, že?“ uzavírá svůj monolog tak přeslazenou otázkou, až by z ní jeden získal cukrovku.

„Však jste mi vzali kabelku, tam máte klíče. Zajděte si je vyzvednout. Jsou vaše,“ bez otálení svoluji k výhodnému obchodu. Sice nemám žádnou záruku, že i potom Anetu s Patrikem pustí, ale aspoň je nějaká naděje. Navíc ty obrazy, jak kdysi ve slabé chvilce naznačil Říďa, by snad ani neměly být originály. Prý jsou to jen velice zdařilé kopie. Údajně je koncem války namaloval podle předlohy prostějovský malíř Vilém Topinka. Originály skončily kdoví kde. Za kopie mi srdce krvácet nebude a i originály nedozírné ceny bych okamžitě vyměnila za životy Anety s Patrikem.

„Tak lehké to nebudeš mít,“ vrací mě „Adam“ do reality. „Hezky pojedeš s námi a před tou vaší posranou kamerou se budeš tvářit, že se nic neděje. Taky nám vyťukáš kód, aby nějaká výjezdovka nepřijela dříve, než stačíme vejít do haly,“ má opět hlas jako čerstvý chleba s máslem a medem.

„Mám se tvářit, že to oko mi visí na vlásku jen tak, ze srandy?“ utrhuji se na „Adama“. „Že jsem si to udělala sama, z dlouhé chvíle?“ přes zatnuté zuby cedím jednotlivá slova a zase mám docela problém se udržet při vědomí. „Díky tvému dementnímu kolegovi teď tohle divadlo nezahraju,“ končím svůj proslov a je mi jasné, že teď oni mají problém. František zcela jasně pozná, že se něco děje, a cosi vymyslí. Jestli ovšem bude mít zrak přilepený k monitoru. Doufám, že tomu tak bude. Vlastně ani nevím, kolik je hodin. Mohlo by být něco kolem sedmi večer, ale rozptyl je tak velký, že bych za to ruku do ohně nedala. Patrně mi ji tam dříve nebo později někdo stejně dá i proti mé vůli. Zase mě začínají obestírat mrákoty a žaludek mám naráz naruby.

Zápis v deníku 26. 3. 1943

Celý týden jsem ztratil díky předběžnému slyšení na gestapu. Odvedli si mne v pondělí 22. března rovnou z úřadu, před zraky všech kolegů. Herr starosta byl tou dobou nepřítomen ve své kanceláři a Udo Hase po neděli, kdy se doma ani neukázal, za svým stolem ani nedutal. Jen poulil oči a určitě měl strachy plná kaťata. Odvedli mě Kampf a Sivá. Na Senném trhu už mě dostal do rukou Wagner. Pak odhalil, o co mu jde. Moje návštěva ve vile doktora Lisky. Prý si mě můžou nechat ve sklepě tak dlouho, dokud neřeknu, kdo přesně se účastnil setkání a co se projednávalo. Mám pocit, že samotný Wagner se mstil za to, že jsem tenkráte nesouhlasil se spoluprací. Nejprve mne začal rukou v kožené rukavici fackovati. U toho vehementně zdůrazňoval, že německý důstojník nikdy nikoho nebije. Zvlášť ne své soukmenovce. Mám si to prý pamatovati pro příště. Při vší té bídě jsem se musel v duchu pousmát. Wagner jest německý důstojník z Píště, jak o něm koluje všeobecné povědomí. Německý důstojník, který by mohl býti věkem mým synem a bezostyšně mi tyká. Vždyť to jeho „rodné Německo“ jest sotva pětadvacet kilometrů od Ostravy.

Popíjení koňaku a kvitování jedinečného výhledu na celou Ostravu Wagnera jako zdůvodnění neuspokojilo. Také jsem mu řekl, že krom doktora Lisky a bývalého starosty Hinnera, který mě pozval, nikoho jiného ze zúčastněných neznám. Pak zkoušel starou fintu, že už všechno vědí a jen čekají na moje potvrzení o tom, co se tam dělo. Lovil jsem z paměti technické detaily, jimiž má doktor Liska svou rezidenci vybavenu, a tyto jsem mu opakoval stále dokola. Již tím byl unaven, protože opravdu se mi podařilo vypadati tak zoufale, že mu se vším chci pomoci. Odvedli mě do suterénu, kde jsem bez jídla a vody vydržel do příštího dne, a následoval další výslech a konfrontace a facky a pár úderů do břicha tak, aby nic nebylo na první pohled viditelné. Sám jsem se divil, kde se v nich bere tolika ohleduplnosti. Dali mi napít, ale zase žádné jídlo. Pak mě přivázali ke kusu parovodní, horké trubky a dali kus chleba. Žádnou vodu. Takto jsem zůstal téměř celý jeden den, nikdo si mne nevšímal. Tupou bolestí a žízní jsem několikráte pozbyl vědomí. Probudily mě až výkřiky z chodby, když se vracel další podezřelý z výslechu. Muž, snad věku asi jako já. Potácel se hodně zeširoka a bos. Viděl jsem, jak měl nohy rozsekané býkovcem a držel se za rozkrok. Patrně mu také kopali do choulostivých míst. Boty s ocelovou špičkou dokáží nadělat z člověka sekanou, a vůbec nemusí jíti o varlata či jinou citlivou tělesnou část. Mi kupříkladu zlomily nohu, a není to tak dávno. Získávám pocit, že Wagner má veliké potěšení, když může týrati staré lidi. Jeho nový šéf, Alfred Jost, jehož jsem měl možnost vidět vždy jen v bílých rukavičkách, také nemá slitování. Ale osobně nikoho nebije a nemučí. Na to má Wagnera, Kampfa, Sivou a já ani nevím, jak se všichni ti jeho oddaní poskoci jmenují.

Tentokráte nedočkal jsem se žádné intervence ze strany Herr starosty. Ven mi pomohl Josef Kohutek, který Wagnera přesvědčil, že nejsem nic jiného než užitečný idiot, který opravdu o žádném chystaném komplotu neví a byl pozván jen jako zástěrka. Posledního dne k polednímu mne předvedli zase k Wagnerovi. Stál jsem tam, v jeho kanceláři, zatuchající a značně zanedbán na zevnějšku. Oba se mi smáli, ale nakonec mne pustili domů. Ještě jsem stihnul spatřiti, jak na mě Kohutek za zády Wagnera spiklenecky mrknul. Kdo by se to od takového člověka nadál. Ohavný charakter Kohutkův nemůže přebít ani tento hrdinský čin, jímž dozajista nesledoval nic jiného než odvrácení pozornosti Wagnera od své osoby a důvěrného vztahu s Udo Hasem. Mi pro tento okamžik nezbývá nic jiného než věřiti v prohnanost právnickou doktorů Hinnera a Lisky, a že se dokáží i ve chvílích těžkých nějak dostati mimo spáry všemocného gestapa.

Doma pak veliké vítání, dokonce i Mařka ňafala vesele kolem mých nohou a dožadovala se důkladného podrbání za ušima, u kterého kničela blahem. Stella mi říkala, že takové napětí, kdy nikdo nevěděl, zda se vrátím a co se mnou bude, již nikdy v životě nechce zažíti. Cosi se v ní tím nadcházejícím mateřstvím změnilo. Již není tak tvrdá, to pozoruji stále častěji. Musím na ni nyní více dohlédnouti. Udo Hase také projevil nepokrytou radost, když mne opět spatřil. Jistá intervence určitě byla přes Kohutka i z jeho strany, o tom nepochybuji. Změnil se ze samolibého floutka. Láska, rodina a odpovědnost dokáží zvláštní věci. Nicméně ale i já na sobě pozoruji změnu. Před rokem by návštěva na gestapu znamenala mou smrt. Smrt strachem. Nyní snad na tohle mám jistou toleranci a snad i odolnost, což bych zejména u sebe nikdy se nenadál.

Kapitola 63

Jsem upoutaná na židli a hlava mi visí bradou k hrudníku. V klíně se mi shromáždil hustý červený sliz, který pomalu vytekl z prázdného očního důlku a teď tam zasychá společně s obsahem žaludku. Františkovy záslužné bagety. Byly přece tak dobré… Odér z natráveného jídla, smíchaný s železitým pachem krve, je fakt na poblití. Znovu mě natahuje, ale naštěstí už nic dalšího. K tomu všemu mi v lebce třeští jako po týdenním tahu na Stodolní. Za sklenici vody bych dala snad cokoli. Mám obavu, jestli celou tu komedii s obrazy a vilou dokážu zahrát věrohodně, aniž bych někde zkolabovala. Vím, že šok z tak těžkého poranění ubírá hodně sil. Kdyby to bylo cokoli jiného, ale oko? Do prdele. Proč mě třeba neznásilnili? Nebo mi mohli vyrazit všechny zuby nebo polámat žebra, obrátit nehty naruby… To všechno už bych nějak přežila. Ale právě oko? Nebo vědí, že tohle je moje tajemství? Že ještě stále mám absolutně ostrý zrak, který vidí dobře i za hodně velké temnoty? Je jenom jediný člověk, od kterého by tohle mohli mít. Karlos! Ten slizký had s charakterem protoplazmy. Tak proto se zmiňovali jen o třech lidech, se kterými si musí vyřídit účty. Ale v Rajevo Selu jsme přece tenkrát byli čtyři. Říďa, Míťa, já a Karlos. Začínám nabývat přesvědčení, že Karlos nás hodil přes palubu. Kdo ví, jak bohatě se mu odměnili. Jeho shánčlivost byla pověstná už na škole. Teď si ke svým zprostředkovatelským provizím určitě bezostyšně připsal šest nul. To by mu bylo podobné. Takže i tohle zapadá do mé skládanky.

Na další úvahy nemám čas. Blíží se „Adam“ a v ruce má zase nějakou injekci. Už vidí, že zase přicházím k sobě, a chce udělat další krok ke svému cíli:

„Hele, mám Dolsin. Dvojitou dávku. To ti na chvíli udělá dobře,“ láká mě jako spadlá hruška vosu. „A další už pak nebude, na to se můžeš spolehnout!“ ještě stačí vyrobit lacinou výhrůžku, než mu do toho skočím:

„Seru ti na tvůj Dolsin,“ sbírám síly k další větě. „Píchni si ho sám. Nejlíp mezi oči!“ snažím se zvýšit hlas. „Třeba to i tobě udělá dobře, když musíš spolupracovat s takovým smraďochem, kterého mám celou dobu za sebou!“ poukazuji na skutečnost, že neznámý s páchnoucíma nohama o své přítomnosti dává silně vědět i přes moje vlastní zvratky.

„Že zrovna ty tady něco meleš o smraďochovi. Čichni si raději k sobě,“ nečeká „Adam“ už na nic dalšího a vrazí mi přes izolepu a džíny do stehna injekci. Septické prostředí mu těžkou hlavu nedělá, když už plánuje, že nejpozději zítra nebudu. Jako by mě bodnul sršeň. Hodně to pálí, když mi naráz a rychle pístem vtlačí obsah stříkačky do svalu. Nenadělám s tím nic. A za chvíli je mi opravdu docela fajn. Hrany světa se zaoblí a změkčí. Všechno je nějaké pomalejší. I řezání izolepy ostrým nožem, který vylovil z kapsy. Krev i zvratky vesměs zůstaly na vrstvách izolepy, která nyní jako stará kukla visí po stranách židle. Starý motýl se vyloupnul, ale žádný barevný svět už na něj nečeká.

Co to včera ráno říkal Igor? Že v krvi našeho mrtvého z jistebnického rybníka byl Dolsin, a dokonce letální dávka? Jak se ti parchanti dostali k Dolsinu? Ale co. Jsem volná. Jsem volná a je mi to docela fuk. Ruce i nohy mohu používat, jak je libo. S posledními zbytky čirého vědomí se snažím postavit, ale místo svalů a kostí mám snad molitan, nebo něco v hodně podobné konzistenci. Tělo neposlouchá. Takovou absolutní bezbrannost jsem ještě nezažila. Zezadu cítím, jak mě smraďoch chytá za hlavu a druhou rukou mi cpe visící oko zpátky. Chci mu říct, že by si před tím měl umýt ruce, ale nemám sílu. Želatinová koule něžně vklouzne zpátky na místo, teď už ale skrz ni vnímám jen trochu světla. Jinak nevidím nic. Kurva, kurva, kurva!

Z plastové flašky mi trochu omyjí obličej jakousi minerálkou, ale napít nedostávám. Mám tlumenou žízeň, celou oblou, a tím pádem snesitelnou. Smraďoch se poprvé odváží vstoupit do mého zorného pole. Vypadá zvláštně nejistě. Možná má v sobě také nějakou omamující včelku. Ze všech sil se snažím na něj nezírat zdravým okem. Možná se mi to i daří, když ani „Adam“ nic nezpozoroval. Chlap může mít tak něco kolem padesátky, je hodně opálený, až do olivové barvy. Dominantou jeho obličeje je velký, baňatý nos a chtivé, masité rty. Určitě bude ten typ milence, který si jde tvrdě za svým a na protějšek nehledí. Tmavé mastné vlasy mu visí přes uši a přes límec lněné košile s krátkým rukávem. Vypadá jako vyžilý rocker, který si na doby své největší slávy pamatuje jen matně. Jeho odřené džíny a záživně prosáklé polobotky už důvěrně znám. Nejzvláštnější na něm jsou silné, chlupaté pracky se silnými prsty a hlavně – jeho nepřítomný pohled. Po chvíli mi to dojde. Už tuším, proč nechtěli, abych měla možnost ho celého vidět. Odkryli by tím podstatnou část svých karet. Ten chlap je slepý!

Zápis v deníku 31. 3. 1943

Jakou hru to se mnou osud zase hraje? Večer nás navštívil doktor Hinner a mezi čtyřma očima nastínil pozadí mého zatčení. Indicie na gestapo skrz schůzku na Čedičové ulici přišly nikoli od některého z bdělých členů z blízké ubytovny, nýbrž od automechanika Machyrzyka. A to naprosto zištně – abych dokázal, že se ve vypjatých okamžicích nehroutím. Všichni ostatní o mé zkoušce věděli. Já jsem tedy musel podstoupit týdenní torturu na Senném trhu. Děkuji pěkně. Nyní také chápu přesný význam slov Kohutka, když Wagnerovi říkal, že nejsem ničím jiným nežli pouhým užitečným idiotem. Dozajista to bylo od něj myšleno v jiné souvislosti, ale tentokráte trefil do černého. Doktor Hinner mě tedy slavnostně dnes přijal do spolku prověřených lidí, kteří by mohli býti mozkem odboje. Já ale po tom všem naprosto zbytečném pětidenním fackování, bití a mučení žízní na gestapu nemám zájem. Rozešli jsme se tedy docela ve zlém a moje iluze vzaly za své. Doktor Hinner jal se mne ujišťovati, že šlo jen o důkladné prověření mé důvěryhodnosti. Já jsem ale svou důvěru v tyto lidi právě ztratil, což jsem mu také sdělil. Takže nyní stojí proti mně další skupina, na kterou si budu muset dávati pozor, protože jest velice pravděpodobné, že nyní, když mi zjevili svou pravou tvář, budou mě mít zájem definitivně umlčeti, abych nic o nich nemohl nikomu prozraditi.

Vezmu-li to z celé šíře, tak válka ještě zuří, vůbec není jisto, kdo nakonec bude míti navrch, a my se tady mezi sebou, těmi zbytky normálního rozumu, již škorpíme a prověřujeme. Nemám z toho dobrý pocit a připadám si jako améba, bezmocně unášená spodním proudem bez jakékoli možnosti korekce pohybu. Ještě že světské radosti v blížícím se narození mého vnuka mi dokážou vnésti do náhle unavených očí trochu života. Zbývá nějakých čtrnácte dní, a pak budu poprvé dědečkem. Děda Proske. Jak krásně to zní.

Měl jsem v kobce na gestapu celých pět dní času ku přemýšlení. Nejhorší byla první, nekonečná noc plná zoufalství. Pak už jsem si zvyknul na ubíjející monotónnost výslechu, kopanců, fackování, hladu a žízně, soustavného ponížení a připoutání k horké trubce. Výsledek této germánské školy života jest prostý. Vždy mi připadalo, že mé bytí se líně plouží jako zadýchaný sentinel, nyní, na jeho sklonku, vidím, jak velice rychle vše uběhlo. Konec může nastat kdykoli a v okamžení. Pochopil jsem, že všechny síly, které mám, a v čase, jenž mi ještě zbývá, musím věnovati na ochranu své rodiny. Na tom záleží ze všeho nejvíce.

Stella s velikým břichem sotva již chodí. Nakoupili jsme něco z výbavy pro malinkého Josífka, Udo Hase přivezl z Německa také spoustu hadříků pro svého syna a také krásnou, vyřezávanou kolébku, která pamatuje mnoho dětí rodiny Hase. Všichni doma jsme zvědavi, jak Mařka přijme nového člena rodiny. Nyní je z ní takový psí dorostenec, samá noha a tělo jak pružina.

Dnes, kdy patrně naposledy letos nasněžilo, jsme si byli večer před setměním v ulicích užít bílého ticha. Mařka běhala cik cak celou ulicí a čenichala kol pachových značek. Nechal jsem ji na volno, začala reagovati na určitý druh písknutí a vždy se poslušně přiblíží, jakmile ho zaslechne. Za okny okolních domů žádného světla nebylo lze spatřiti. Přízračná doba, kdy venku ani nohy a měkký sníh čvachtá pod nohama. Pouze z hlavního nádraží v Přívoze nesou se zvuky posunování vozů a skřípění náprav. Dlouhé vlaky s válečným materiálem jezdí bez ustání směrem kamsi na východ, přes Polsko. Stella tomu říká „export železa“ a má pravdu, protože v opačném směru se vracejí pouze unavení nebo ranění muži, rezavé a pokroucené železo na východě zůstává. Sám si kladu otázku, jak dlouho ještě Německo může takový zběsilý export ekonomicky zvládati?

Na londýnských rozhlasových vlnách byly další zprávy o bombardování velkých oceláren v okolí Dortmundu, což může znamenat jen jedno – že se dříve či později objeví bombardéry i nad Ostravou a Vítkovice promění v jedno velké šrotiště. Nevím, jestli Karl také uvažuje podobně, ale každopádně by se tímto měl zabývati, aby v případě ohrožení alespoň lidé zůstali ušetřeni. Ukládám si za úkol s ním o tomto pohovořiti, až bude vhodná chvíle. Ani za okny Karlovy vily navečer nebyla žádná známka života. Patrně ještě prodléval ve svém úřadě. Zjišťuji, že Karl nyní jest mým jediným přítelem, se kterým se nemusíme navzájem prověřovati. Alespoň tohle málo mne trochu uklidňuje a vlévá dávku optimismu do žil.

Z Vítkovic dnes odjel velký náklad hotových zalomených hřídelí pro ponorky. Herr starosta se o tom mezi řečí zmínil těsně před odchodem z kanceláře. Mne již tohle zjištění nechává klidným, neb s Vaškem spojení přerušeno a ani nikdo jiný z Tamary také se delší dobu neozval. Že by v tichosti zapracovala SD a pracně budované spojení se rozpadlo? Netuším, protože SD své úspěchy nechává si pro sebe, holedbání v novinách přenechává na gestapu. Tohle mě také děsí, protože jestli úvahy moje jsou správné, dříve či později kdosi z SD zazvoní u našich dveří a bude mne chtíti na podání vysvětlení. Prosím, nechte mi ještě pár dní času, ať mám možnost potěšiti se s vnukem. Pak mne třeba zabte.

Kapitola 64

Uvažuji tak bystře, jak jen mi to oblbnuté mozkové závity dovolí. Jeden mladý, v plné síle, fanatik. Druhý starší, slepý, ale také silný, nebezpečný a určitě mnohem zkušenější. Proti nim já sama. Nadopovaná Dolsinem, díky poškozenému oku se ztrátou prostorového vidění, domlácená, promočená a navzdory všemu dostatečně vzteklá. Měla bych proti nim nějakou šanci? Jak to vymyslet? I kdybych se jich nějak dokázala zbavit, co pak bude s Anetou a Patrikem? Uvidím je ještě někdy? Do prdele, to je situace! Proč já debil jsem se raději se vším nesvěřila šedivému poručíku Sittkovi. Určitě bych tady teď neseděla, vypolstrovaná zevnitř nějakým chemickým svinstvem, bez oka a se smrtelným strachem o děti. Nemám sice žádné bolesti, ale omámení ani přes značné úsilí nepolevuje. Upínám své soustředění na skutečnost, že mě ještě k něčemu potřebují. Osmimístný kód k alarmu bych jim mohla říct hned a klíče by si z kabelky také vzali. V šachu je zřejmě drží jen Františkovy kamery. Tím pádem je nutné, aby vše proběhlo nenápadně. Může být něco nenápadné, když je kolem tma a tři postavy se budou snažit dostat do opuštěné vily ve čtvrti, kde slovo „luxus“ je víceméně tristním pojmem? Nevím sice přesně, kolik je hodin, ale usuzuji, že doba už pokročila směrem k noci. To už na Sadové bude velice řídký provoz.

„Budeš celu dobu hodna, veškere cypoviny se vyslovně zakazuji!“ oznamuje mi „Adam“. Naschvál přehání ostravský přízvuk a přidává i typické slovo, které Ostravu proslavilo zejména směrem na západ. Svůj despekt dává najevo tak okázale, jak jen to lze, a obtáčí mi zápěstí nachlup stejnou izolepou jako předtím. Rozdíl je ten, že tentokrát mám ruce spoutané vepředu, abych venku nebudila moc pozornosti, kdyby na to přišlo. „Jestli se pokusíš o nějakou blbost, osobně se postarám, abys ty svoje zasrané děcka viděla už jenom per partes!“ varuje mě a zapomíná na lacinou imitaci akcentu. Stejně mu to moc nešlo. Jako stand-up komik by se neuživil.

„Jenom jestli, ty magore, vůbec víš, co je to per partes,“ zamumlám si tak trochu i pro sebe.

„Jak by ne,“ reaguje „Adam“ na slova, která ani nebyla určena jemu. „To by bylo, aby majitel soukromé školy nevěděl,“ triumfuje. „Přece hezky kus po kuse. Nejdříve očičko. Pak prstík, ouško, ručka. Nakonec hlavička…“ usmívá se zvláštním klidným způsobem, který nenechává na pochybách, že něčeho podobného je opravdu schopen. „To mám na mysli toho malého. S jeho maminkou to bude na trošku delší hru, plánuju nakoupit pivo, rozdělám oheň, pak něco ugrilujeme… A toho magora si příště odpusť, máš už jenom jedno oko!“ směje se teď už docela nahlas svému vtipu a slepý smraďoch vedle něj se zašklebí. Už jenom za tahle slova bych je byla schopna stáhnout z kůže za pomoci příborového nože. Ale zachovávám kamennou tvář, protože „Adam“ také docela dobře umí číst řeč těla.

Teď vidím, že má přes rameno moji kabelku. Tam je pět různých svazků klíčů, také peníze, Říďovy doklady, moje šminky a lahvička parfému. Všechno v jednom chumlu spolu s různými pokladními lístky, věrnostními kartami do různých obchodů, šňůrou nabíječky na telefon a rozsypanými lískovými ořechy v hořké čokoládě. Jen ať se tím pěkně prohrabe, než najde ten správný klíč od vily.

„Nevím, jestli je právě teď ten nejvhodnější okamžik k odchodu do vily,“ zahajuji vyčkávací taktiku a doufám v nějaký zázrak. „Ráno tam policajti cosi našli, ještě pořád se kolem může motat hodně čmuchalů,“ vysvětluji s takovou artikulací, jakou mi přemíra chemie v těle dovolí. „Navíc se mi zase chce na záchod,“ udělám provinilý obličej, povolím svěrače a trochu tomu lehce pomůžu přes břišní svalstvo. Teplo v klíně je mi odměnou za námahu a mokrá mapa na džínách vyvolá očekávanou odezvu.

„Ty děvko jedna pochcaná,“ rozkřikuje se „Adam“ a konečně mu nervy povolí. Rozpřáhne se svým kusem kabelu, a to je ten okamžik, o kterém jsem doufala, že přijde. V uvědomění své zpomalenosti vlivem drogy se vlastní vahou svezu ze židle. Kabel mi prosviští kolem hlavy a židle za mnou odletí se zapraštěním jako golfový míček po povedeném odpalu. Instinkt a skutečnost, že mi ještě nestihli svázat nohy, nyní využívám naplno. Také dobrá volba obuvi jde mému úsilí naproti. V pádu na zem trefuji těžkou špičkou své boty „Adamovi“ pravé koleno, na které úderem přenesl váhu. Kopanec nevypadá nijak hezky, ale účel splní. Dopadá z boku, ze strany. Koleno není stavěno na radiální zátěž, jak nás učili hned zkraje výcviku sebeobrany. Ani to „Adamovo“ přes jeho vysportované mládí nevydrží. S křupnutím se poddává, jeho majitel ztrácí oporu a se šíleným řevem padá. Jen tak tak se mu vyhnu, jinak by mě jeho tělo zavalilo. Přece jen je o dvě hlavy vyšší než já. Stíhám se zvednout akorát tak do kleku, když se dává do pohybu smraďoch. Na toho zapomenout nelze. Jde ve směru zvuku. Jako netopýr. Mezi ním a mnou je zmítající se a skučící „Adam“. Smraďoch se vrhá vpřed, zakopává o ležící tělo a padá přímo na mě. Masité prsty má doširoka roztažené a nevidomé oči poulí v marné snaze něco zahlédnout. Můžu udělat jen jedno. Spojenýma rukama, které mi stále pevně obepíná izolepa, dělám pohyb zdola nahoru, jako při volejbalu. Odborníci by jistě ocenili mé vytříbené odbití obouruč spodem. Vkládám do toho všechny zbytky sil, které ještě mám. Daří se mi švih dokončit právě ve chvíli, kdy smraďoch přepadává přes „Adama“. Schytá to rovnou pod bradu, takže mu hlava odskočí nazad do protipohybu. Takhle přesně bych to jen tak z hecu nikdy netrefila. Teď však mi jedinečný průsečík trajektorií zachraňuje život. Hybnost smraďochova těla je ale přes veškerou mou snahu tak velká, že na mě se žuchnutím dopadá. Díky Dolsinu a adrenalinu dohromady necítím žádnou bolest. Stresová analgezie nezklamala. Teď jen jestli nemám nic zlomeného. Jak to tak vypadá, nemám. Snažím se zbavit smraďochova bezvládného těla, když spatřím „Adama“, jak se rychle vzpamatovává z nejhoršího. Jednou rukou se snaží z kapsy něco vytáhnout. Možná pistoli, nebo paralyzér. To je jedno. Tou druhou mě chytá za kotník. Dlaň s dlouhými prsty se mi ovine kolem boty a nepouští. Připadám si jako upnutá ve sklíčidle soustruhu. Do toho všeho se line zvuková kulisa přidušeného sténání z bolesti. Kdyby se mu podařilo přitáhnout si mě, hrubou silou by mě určitě přemohl. Tady je moje nejslabší místo. Nemíním mu už nic dalšího dovolit. Zvedám patu volné nohy a z výšky nějakých dvaceti centimetrů ji nechám s dopomocí dopadnout na jeho poraněné koleno. Tentokrát to nezasahuji tak úplně přesně, ale účinek je okamžitý. Všechny myšlenky na moji likvidaci ho naráz přejdou, sevření povoluje a nelidský skřek se odráží od stěn garáže. Určitě je to slyšet i ven. Obracím se na všechny čtyři a vzápětí přichází ke slovu moje kabelka, která spadla na zem kousek vedle. Dlouhý řemínek mu omotám dvakrát kolem krku a utáhnu. Funí, chroptí, mává rukama a snaží se mi dostat nějak na tělo, ale snad ani anakonda by nedržela lépe. Vím, že už nepovolím. Dávám si pozor, aby mě znovu nechytil za nohu nebo nestihnul vytáhnout nějakou zbraň. Ale začíná ochabovat. Kyslíková dieta je hodně rychle účinný prostředek. A pak je najednou konec. „Adam“ zvadne jako karafiát na druhý den po zasedání ústředního výboru strany.

Zhluboka oddychuji, studený pot se ze mě jen leje a po zadku se sunu co nejdál od těch dvou. Připomínám nějakého mořského korýše, jehož jméno si nevybavuji. Jenže ještě není konec. Smraďoch to má asi za sebou, s takovou trefou jsem zdaleka nepočítala. Nedýchá. Na oživovací pokusy nemám sílu a ani náladu. Zlomenému vazu už nepomůže umělé dýchání ani Harbureta nebo studený obklad. Nechávám ho být a obracím se na druhého bastarda. „Adam“ je zatím jen v bezvědomí. Tak honem, než se trochu zvetí, musím zkontrolovat, co má v kapsách. Na třesoucích se nohách se za pomoci zdi pomalu zvedám. Nejde mi to přes předchozí vypětí moc snadno, ale cítím, že adrenalin přebíjí účinky dvojité injekce. I se stále spoutanýma rukama nacházím paralyzér, vyskakovací nůž s oboustrannou čepelí, měděný boxer, propisku, klíče od auta, vypnutý outdoorový telefon Caterpillar a v obálce štůsek pětitisícovek. Všechno si to nacpu do kabelky, která tím zcela ztrácí svůj původní tvar. Venku nechávám jen nůž, který si dávám střenkou mezi zuby a v předklonu si s funěním přeříznu pásku kolem zápěstí. V poškozeném oku mi začíná tepat silná bolest a zase se z něj spouští cosi slizce horkého. Už jsem se smířila s tím, že o oko přijdu. Zní to sice lapidárně, ale v tuto chvíli žiju, a to je hlavní. Zbytek mohu vyřešit posléze. S pomocí zubů a nože si strhávám izolepu a protřepávám ztuhlá zápěstí. Divím se, že vydržela všechny ty údery kabelem. Zítra to bude bolet jak čert, ale co. Už jsem zvládla ustát horší věci. Na zemi se povaluje špulka s páskou. Akorát tak na spoutání „Adamových“ zápěstí a kotníků. Otáčím ho na břicho a omotávám mu ruce za zády. Kotníky ani moc nemusím, s jednou nohou mimo provoz je víceméně neškodný. Za chvíli je hotovo i s posledním kouskem přes ústa. V tomto případě o ústech snad ani není možno hovořit. Takže tu svou drzou tlamu už také jen tak lehce neotevře.

„Hajzle, neměl jsi vyhrožovat mým dětem!“ nechávám volně proudit nenávist směrem k „Adamovi“, ze kterého teď už bude doživotní invalida. Zdalipak si stihnul platit úrazové pojištění? „Já tě naučím úctě ke starším,“ neodpustím si jedno mentorské ponaučení a bez slitování švihnu bezvládné tělo plnou silou stejným kusem kabelu přes spoutané paže. Teď teprve trochu cítím záchvěv zadostiučinění. Přemýšlím, jestli mám i jemu oplatit vyloupnutím oka, ale na to nemám žaludek.

A co smraďoch? Ten nemá s sebou nic? Prohledávám mu kapsy, ale kromě ještě většího balíku pětitisícovek je neozbrojený. A také žádné doklady. Prachy už nebude potřebovat, a proto je bez přemýšlení konfiskuji. Možná se v brzké době budou hodit.

Stojím nad těmi dvěma jako bůh pomsty a hlava se mi začíná motat v nastupující závrati. Přemýšlím, co teď. Jeden mrtvý a druhý zatím v bezvědomí. Když už tady odsud vyváznu, „Adama“ každopádně musím vzít s sebou. To je moje jediná naděje a cesta k dětem. Pak klesnu do rohu, opřu se zády o chladnou zeď a celá zmočená a páchnoucí zvracím hořké žaludeční šťávy.

Zápis v deníku 5. 4. 1943

V Africe je konec. Spojenci vyhráli na celé čáře. Dnes jsem večer poslouchal Londýn a mimo jiné tam zmínili i tuto významnou událost. Nyní jsem zvědav, jak oficiální říšská propaganda ohne porážku ve svůj prospěch.

Stella dnes poprvé říkala, že jí začíná tvrdnouti břicho. Co si pamatuji z dávných dob před jejím narozením, bývá to první posel blížícího se porodu. Udo Hase souhlasil s tím, že od příštího týdne zůstane s ní doma, kdyby slehla nečekaně. Nemohu riskovati, že se jí nedostane pomoci, když budeme v úřadě. A co si nalhávati do vlastní kapsy, Udo Hase jest chasník urostlý a silný, bude jistě platnějším než já. Herr starosta s takovouto organisací souhlasí, i když mi dal opět najevo, že se mnou počítá pouze do konce tohoto roku a pak již budu muset zůstati penzistou. Do té doby také musím vyšpekulovati, co bude s vilou. Určitě mě v ní nenechají, spousta závistivců si na ni brousí zuby.

Dnes jsem měl možnost na vlastní oči po delší době spatřiti skupinku Hitlerjugend. Dvanáctiletí ostravští hoši v uniformách a s odhodlanými výrazy v obličejích byli na audienci u Herr starosty. S nimi byl také sám jejich Kreisleiter Wilhelm Heinze. Tohoto člověka měl jsem možnost poznati na několika recepcích, ale slova jsme spolu nepromluvili. Jde o něm pověst, že krom mladých hitlerovců mnohem aktivněji angažuje se v hnutí Deutscher Mädel. Vilný pohled tohoto chtíčem zmítaného člověka dává tušiti, jak asi svou roli využívá. Celé setkání zvěčnil fotograf a sloupkař dosti čteného listu Mährisch-schlesische Landeszeitung. Herr starosta přijímá pouze redaktory těchto novin. Zaslechnul jsem toliko, že hovořilo se zejména o důkladné přípravě tělesné, o odolnosti a tvrdosti již od dětství. Zítra si osobně přečtu, co hezkého v redakci na toto téma vymysleli. Herr starosta bude v prvé řadě míti dobrou reklamu a jemu jde hlavně o to, aby byl vždy k vidění. Chlapci i se svou zdatností pro tuto chvíli posloužili zejména jako vynikající křoví. Zdalipak by mu stáli za pozornost na nosítkách, s ustřelenými údy, roztrženými břichy nebo spálenými obličeji? A co jejich rodiče? Jak ti nesou břímě svých nadšených synů? Zajímá tahle strana mince Herr starostu? U našeho Josífka v žádném případě nedopustím, aby se angažoval v nějaké pitoreskní militantní hře. Já pamatuji, že v první válce ke konci také rukovali hodně mladí chlapci. Ale to už bylo Německo na pokraji vyčerpání. Že by nyní již Vůdce neměl z čeho bráti? Zdá se mi to přec jen brzy. Nicméně díky za každý den, o který bude válka kratší. Kdybych měl tu moc, rodiče takových Jugend bych vlastnoručně vyplatil rákoskou. Děti mají býti ve škole a vstřebávati vědění a ne se kdesi v zákopech zdokonalovati v umění zabíjení.

Mařka dnes se zaběhla. Naše slečna Marion deBlau byla pár hodin nezvěstná. Využila nedovřených vrátek a neodolala volání jarních pachů venku. Kupodivu nejvíce zděšen jejím zmizením byl Udo Hase. U něj bych to naprosto nečekal. Tento vzrostlý muž s plochým obličejem, pomněnkovýma očima blízko sebe a hustými blond vlasy málem se zhroutil. Naprosto nečekaně. Asi i jemu hodně pracují nervy v těchto vypjatých dnech. Sám vydal se do potemnělých ulic a jeho volání a pískání na Mařku bylo slyšet zdaleka. Nakonec urousaná Mařka sama našla cestu domů, dokonce dříve než Udo Hase. Ten navrátil se až k ránu a divil se, že Mařka již nazpět. Patrně se svým schovancem Josefem Kohutkem špitali dlouho do noci a na Mařku pozapomněli.

Stella tyto jeho večerní útěky vítá, alespoň máme doma klid na vlastní věci. Uvařili jsme si navečer po jídle z posledních zásob lipového čaje s umělým medem a sacharinem a chvíli poslouchali rozhlasových zpráv. Oficiální relace z Prahy informovala o chystaném otevření paláce umění pod patronátem samotného Vůdce v Linci. Prý tam jeho dvorní architekt staví kolosální dílo, kde budou umístěny všechny umělecké skvosty Evropy. Stella se smála, že všechny skvosty nikoli, protože část z nich máme v důmyslném úkrytě sklepním. Na ta slova jsem se zvednul a šel přiložiti do pece notnou dávku uhlí, kdyby něco. Uhlí zatím máme dostatek.

Kapitola 65

Odpočinek mi trvá jen malou chvíli. Slyším, jak „Adam“ začíná těžce a hlasitě dýchat, patrně se mu navrací vědomí. Snažím se zaostřit na ciferník svých hodinek. Vida, není zas až tak pozdě. Teprve čtvrt na deset. Takže jdeme na to.

„Vítej v trýznivé realitě, ty dobytku!“ říkám si v duchu a sbírám ze země použitou stříkačku i s jehlou. Nenamáhám se ji otřít od hrubých nečistot, které se na ni po použití nalepily z podlahy. Mám dobrý nápad, jak udělám „Adamovi“ peklo na zemi. Vpravím mu jehlu rovnou do rozdrceného kolena. To bude mnohem účinnější než občasný elektrický výboj z paralyzéru.

„Budíček!“ volám na něj, když vidím, že pohyb řas prozrazuje jeho zpátky nabyté vědomí. Současně s tím mu do kolena zabodávám hrot jehly. Prostorové vidění mi notně chybí, a tak míjím kloubní štěrbinu a narážím na kost. Ještě přitlačím a jehla se láme. Kus jí zůstává uvězněn v rosolovité tkáni a připomíná neumělý pokus o akupunkturu. Táhlý sten, plný bolesti a nevybitého vzteku, hodně utlumený izolepou, je mi odměnou za dobře vykonanou práci. Tělo se nenapodobitelně prohne jako po zásahu třífázového proudu. Kdybych tímto mohla vrátit Míťovi život, s radostí bych změnila „Adama“ na ježka s kovovými bodlinami. Ale žádný trest není dostatečně velký, aby odestál to, co již nelze změnit. Zejména ne v podání našeho pseudohumanistického justičního systému. Nehodlám dopustit, aby si „Adam“ odseděl nějakých dvacet let v příjemně vybaveném vězení, u televize, s pravidelnou stravou a slušným zacházením. A možná i mě by soudili za já nevím co. Korektní poručík Sittek by na mě určitě pro státního zástupce něco vydoloval. Nic z toho se neuskuteční, protože paralelní spravedlnost made in Bo je připravena k akci.

„Jak to bude s tou grilovačkou? Ještě mě chceš pozvat?“ šeptám mu sladce do ucha. „Začínám mít totiž hlad, zlato!“ paroduji jeho slova, kterými mě chtěl duševně zdeptat. „Není radno podceňovat stařenky, že?“ vemlouvám se mu a přistrkuji mu do zorného pole jeho odolný mobil.

„Teď mi to pomůžeš zprovoznit a pak sám zavoláš, aby mi ten tvůj další společník přivezl děti. Jestli ne, můžeš mi rovnou nadiktovat závěť!“ přikazuji a lehce mu svou těžkou botou drcnu do kolena. Nabíhají mu hrubé svazky šlach a žil na krku, jak bojuje s další vlnou rostoucího utrpení, umocněného bezmocí. Čelo má pokryté krůpějemi potu, ačkoli beton podlahy je ledově chladný. Stejně tak i můj soucit s ním.

„Teď ti sundám náplast a pěkně mi nadiktuješ PIN, souhlas?“ snažím se konečně o nějakou racionální komunikaci. „Když budeš hodný, tak mi můžeš i sdělit, kde máš další Dolsin, a poskytnu ti chvilkovou úlevu. Taková jsem zase já, víš?“ lákám ho na cílovou odměnu.

Divoké pokývnutí mi je znamením, že souhlasí. Chystám si ještě pro každý případ paralyzér, který má na sobě azbukou tištěný název. Vida, jak ruský výrobek dokáže dokonce i fungovat. Vlastně, co se divím. Rusku vždy fungovaly zejména zbraně. S touto úvahou jediným trhem sundávám „Adamovi“ pásku z úst. Kdyby byl žena, na podobné zákroky by si jistě zvyknul, nyní jej však další záblesk ryzí bolesti znovu vyvede z míry. Pravděpodobně dokáže výtečně odolávat cizímu utrpení. Tomu vlastnímu už méně.

„Ty čubko smradlavá…“ jsou jeho první slova. Usmívám se tomu, navzdory bídě předchozích okamžiků.

„Teď smradlavé čubce nadiktuješ PIN a budeš mluvit až tehdy, když to dovolím. Jinak ti jen tak, z plezíru, pošlu pár voltů rovnou mezi oči!“ ukazuji mu připravený paralyzér.

„Osm – tři – pět – devět,“ namáhavě a hodně poslušně ze sebe souká. Hlavním tlačítkem přístroj probouzím k životu a vyťukávám PIN. Čísla souhlasí, telefon je připraven k použití. Rychle ještě projíždím seznam příchozích hovorů a nacházím tam číslo z naší kanceláře na Keltičkově ulici. To jsem mu volala z pevné linky, jejíž číslo v seznamu kontaktů neměl. Proto se mi ohlásil velmi obezřetně nic neříkajícím „Ano?“. Jako poslední přijatý hovor tam figuruje kdosi pod jménem Ama. Naposledy si volali v 15.58.

„Kdo je Ama?“ pokládám přímou otázku a významně koukám střídavě na „Adamovo“ zničené koleno, ze kterého stále trčí zbytek zlomené jehly, a paralyzér, jako bych si chtěla vybrat, s čím začnu dřív.

„Ama…,“ dýchá „Adam“ hodně zhluboka, což v mých očích vypadá, jako by se snažil získat čas. Urychlím jeho myšlenkový tok dloubnutím špičkou boty do kolena. „Ama… je člověk, který má ty děti,“ konečně se dobere k něčemu konkrétnímu.

„Pokračuj,“ vybízím ho k dalšímu nedobrovolnému vyprávění. „Tahle část mě začíná zajímat! Zatím máš obě oči zdravé, to se může rychle změnit,“ nezakrývám dál už svou netrpělivost. „I se zlomenou jehlou ti odsaju sklivec, to bys koukal. Vlastně nekoukal,“ usmívám se nad vlastním přiblblým fórem, který si nyní můžu dovolit, když už sama vidím jako národní desperát Jan Žižka. „Tak co máte v plánu dál, až budeš mít obrazy z vily?“ vyzvídám, protože tohle je pro další vývoj událostí klíčové.

„Opravdu jsme měli v úmyslu je pustit,“ mlží ten zmetek, když mu na ksichtu vidím, že to není celá pravda.

„Chci znát všechno, do detailu!“ vysílám jednoznačný signál přišlápnutím kolena. I pod silnou podrážkou cítím odpor jehly. Musí mu to způsobovat neskutečná muka. Začne nelidsky výt. Jestli je někdo venku, určitě to musí zaslechnout. Vlastně by mě zajímalo, kde že to asi tak jsme.

„Tady ta místnost se nachází kde?“ odbočuji od tématu.

„Nejsme daleko, kousek pod zoo. Na Slezské,“ vysvětluje přeochotně „Adam“ a přivírá oči. Už ubral na intenzitě skučení, což mu připisuje pár nepodstatných bodů k dobru. To mě sice moc neuspokojilo, ale aspoň mám přibližnou představu o poloze místa.

„No a teď spusť. Ne abys něco vynechal!“ upozorňuji na nulovou toleranci k jakýmkoli zastíracím manévrům. Začínám zase cítit bolest v oku. Účinek drogy odeznívá, řeže to jako žhavé uhlí a okolí řádně natéká. Bílé krvinky bojují s vetřelci a jedním z nich je nyní i moje bulva. Nasrat.

„Máme sraz o půl jedenácté vzadu, za chemičkou. Ostramo. To je všechno. Volat si máme, jen kdyby se něco stalo,“ vydává se „Adam“ z posledních sil. Jeho projev zní docela uvěřitelně, ale také mě už dnes napálil. Takže musím zabezpečit, aby měl možnost se řádně prospat.

„Hodný chlapec,“ chválím ho. „Kdepak máme další injekci?“

„V autě, v kufru pod věcma,“ odpovídá hodně rychle. Dokonce rychleji, než očekávám. To může mít dva důvody. Buď se nemůže dočkat úlevy od bolesti, nebo je tam nějaká další past. Proto si neodpustím ještě jednu důraznou poznámku:

„Jestli na mě něco zkoušíš, rozdrtím ti i druhé koleno a budu pokračovat směrem nahoru!“

Zápis v deníku 11. 4. 1943

Skvostnou jarní neděli nemohli jsme využíti lépe. Stella s dovádějící Mařkou po obědě vyšla na procházku do parku. Chvíli jsem se procházel s nimi, a když se k nám pak připojil nadcházející otec Udo Hase, aby převzal dozor nad svou ženou, která očekává porod každým okamžikem, odebral jsem se ještě špacírem po Johannyho třídě k šachtě Jindřich a pak vlevo po Nádražní až k divadlu. Jaro vůkol alespoň na chvíli poráželo chrlení vysokých komínů, ze kterých tmavý dým stoupal kolmo k šmolkové bezmračné obloze. Cítil jsem se naprosto volně, ve svém starém, šedivém redingotu, kterému Stella za zimních večerů přešila moderní fazonku. Obyčejný občan, tak jsem si na pár okamžiků připadal. Osvobozujících několik minut.

Zašel jsem si v dobrém rozmaru pod Lauby do Haberfeldovy hospody na jedno pivo. Chutnalo jako již dlouho ne. Jekot války se zdál nesmírně daleko se všemi svými hrůzami a utrpeními. Vzpomínal jsem na Andělku. Na její vystrašené oči, když se tenkrát útvar SS vevalil do vedlejšího lokálu a jako zázrakem se nám společně podařilo uniknouti. Od té doby jsem v tato místa nezavítal, až dnes. Nikoli ona mi, ale já jí musím býti navždy vděčen za těch pár měsíců radosti. Vzpomínky mne donesly až ke dni, kdy byla gestapem odvlečena, a zbytek piva již nebylo možno dopíti, kterak mi zhořknul. Ani nevím, jak jsem se dostal domů s očima plnýma slz starého již člověka. Slz bolesti, vzteku a beznaděje.

Ve své pracovně jsem se položil na kanape a asi i lehce zadřímnul, když mě probudila Mařka. Postavila se na zadní nohy, předníma se opřela o pelest a olizovala mi obličej, jako by mi chtěla naznačiti, že přílišné zaobírání se vzpomínkami není ku prospěchu. Stella mezitím se smíchem chystala nedělní bábovku a čaj. Silné stěny vily zdály se náhle býti nedobytným ostrovem jistoty. Tak rád bych se zde uzavřel až do konce války. Jenže tohle není možné. Zítra musím zase nazpět do úřadu ve své servilní roli pravé ruky Herr starosty.

Pozdě odpoledne, když Udo Hase zase odešel na svou pravidelnou schůzku s Josefem Kohutkem, jsme ze sklepa vytáhli rádio a vyladili zakázané krátké kmitočty. Spojenci hodlají pokračovati v náletech nad pevninskou Evropu, židovské transporty do KL z celé Evropy směřují do Polska, východní fronta ožívá a ruská armáda se dává do pohybu. Nevím, z čeho jsem měl větší strach. Jestli z vítězství Německa, nebo z toho, že je Rusové vytlačí nazpět a nezastaví se ani za Užgorodem. Oficiální relace donekonečna vysílala sáhodlouhé seznamy popravených v pankrácké věznici. Nemohl jsem to při vší úctě k těm mrtvým doposlouchati celé. V duši se mi opět usadila ta obrovská, bezbřehá marnost.

Navečer se stavil na kus řeči Karl. Už jsme se dlouho neviděli, vypadal dnes odpočinutě a docela energicky. Bylo mnohé o čem hovořiti při sklence dobrého koňaku, který přinesl. Koňak jest nejlepším lékem na veškerý splín, jak jsem zjistil. Dozvěděl jsem se, že Vítkovice přijaly úkol zhotoviti silné pancíře pro německé torpédoborce, operující v Severním moři. Karl vyslovil obavu, zdali kapacita hutí bude postačující. Také mostárna nyní má napilno, nýtují se konstrukční celky pro mosty, poškozené spojeneckým bombardováním. Shodli jsme se na tom, že jediným přínosem války pro Ostravu jest přínos ekonomický. Také sabotáží nyní ubylo, dělníci sami hlídají si své dílo a nehodlají přicházeti o výdělky. Také výstavba nového závodu v Kunčicích nyní postupuje mílovými kroky. Již vybetonovány základy a vězni nyní upravují další plochy pro výstavbu. Pod novým velitelem nic se nezadrhává, patrně má své osvědčené metody, jak udržet vysokou pracovní morálku.

Mařka celou dobu návštěvy ležela Karlovi u nohou a po očku ho pozorovala. Vzpomněl jsem si, jak mu v zimě rozhryzala zánovní boty, a také jsem to okamžitě dal k lepšímu. Oba jsme se tomu srdečně zasmáli a tímto neděle ukončena.

Kapitola 66

Pozoruji „Adama“, jak nenávistně těká očima. Kdyby pohled mohl zabíjet, už bych byla dávno na fašírku. Nápodobně! Teď už přece přede mnou nemusí ničeho ukrývat. Podobně jako on nyní se dokáže dívat jen krysa zahnaná do kouta. Nebezpečně a zlověstně.

Nesmí dostat sebemenší šanci, aby mě opět nějak přemohl, uvědomuji si. Kolena mám pořád jako z huspeniny a hlava se mi motá. Snažím se udržet pozornost a vypadat odhodlaně. Kdyby „Adam“ neměl pojistku v podobě mých dětí, s největší pravděpodobností bych mu už dávno kusem kabelu rozmlátila hlavu na kaši. Je si toho moc dobře vědom a šklebí se. Zlomyslně. Vědoucně. Jako by měl ještě něco potměšilého v záloze, na co mám skočit, aby se karta zase obrátila v jeho prospěch. Malá holčička ve mně náhle volá: „Mami, já chci domů!“ Ale žádná maminka není a ani nikdy nebyla. Jen teta z děcáku. Vnitřní hlas je jen stéblo tonoucího, od kterého se musím oprostit, aby mě netáhlo ke dnu. Jako už mnohokrát, musím se spolehnout jen a jen na sebe.

„Tak spusť, co tam venku můžu ještě čekat?“ ukazuji „Adamovi“ rukou ke vratům z garáže. Jen zavrtí hlavou, což mám chápat, jako že tam nic není.

„Řekla jsem, že máš spustit, do prdele!“ houknu na něj s nervy jako špagáty. Tohle už není jen tak nějaký výlet na Slezskou, nebo kde mě to vlastně odvezli. „Takže laskavě vynechej veškerá gesta a mluv. Jaký je plán B?“

„Plán B?“ jízlivě mi odpoví a evidentně se musí hodně přemáhat, aby překonal rostoucí bolest. „Žádný není. Protože ty potřebuješ mě a já zase tebe. Ty chceš děcka, já obrazy…“

„…a ještě jsi chtěl pomstít toho hajzla, kterého nazýváš svým otcem, na to jsi už zapomněl?“ uvádím na pravou míru misky vah. Jakmile to vyslovím, je mi jasné, že „Adama“ se jen tak nezbavím, jakmile to tady ukončíme. Půjde po mně. Třeba za deset let se nečekaně objeví někde u mých dveří. Chlap v plné síle a já přece jen už v seniorském věku. Jakou bych proti němu měla šanci? A žít s vědomím, že kdosi na mě celou dobu kuje nějaké pikle – děkuji, nechci.

„Proč najednou nic neříkáš?“ vítězoslavně se ujišťuji, že jsem uhodila hřebík na hlavičku. „Mám pravdu, že?“

Rudnoucí obličej „Adama“ a jeho vzteky zúžené zornice mi potvrzují skutečnost. Budu ho muset zneškodnit, abych měla sama klid. Ovšem nejdříve musím dostat do bezpečí Anetu s Patrikem.

„Kdo je ten parchant?“ snažím se získat trochu času tím, že obrátím pozornost k mrtvému smraďochovi.

„Říkala jsi, že mám nárok na jednu injekci proti bolesti,“ syčí „Adam“ a grimasou se mu deformuje tvář. Vypadá, že nic nepředstírá, ale já najednou nemám kam spěchat. Ven se mi kdoví proč ještě nechce a moje instinkty mě doposud nikdy nezklamaly. Nevím, co na mě zkouší, ale mám pocit, že příliš tlačí na pilu. Doslova chce, abych otevřela vrata. Pak bych ovšem byla snadný cíl pro někoho v záloze.

„Neodbíhej od tématu, pane učiteli,“ schválně výsměšně mu uděluji napomenutí, že byl tázán a jeho odpověď stála za starou belu.

„To je… to byl… můj strýc… Desimir,“ namáhavě ze sebe souká a poulí oči utrpením. Mi také třeští hlava, naštěstí ještě pořád zabírá dvojitá dávka Dolsinu, kterou mě stihli obšťastnit. Až to odezní, netuším, jestli budu nějak použitelná. Musím tedy konat.

„Škoda že si častěji nemyl nohy, mohl jsi na něho mít i pár lepších vzpomínek!“ S těmito slovy jdu k „Adamovi“. Sleduje mě pohledem a trochu sebou škubne, když mu naučeným hmatem stisknu krkavici na pravé straně pod dolní čelistí. Teď mám k dispozici několik minut, kdy bude v bezvědomí a nehrozí mi od něj nějaký podraz. Tohle je oblíbená Říďova metoda, já ji zas až tak často nemám důvod používat. V tuto chvíli ale není zbytí. Ještě v rámci prevence přelepím izolepou „Adamovi“ ústa, aby nekřičel, kdyby se probral, a jdu na věc.

Kabelku si věším křížem přes záda, nechci nic ponechat náhodě. Vyskakovací nůž mám v levé ruce, se zataženou čepelí. Zhasínám světlo, abych jako silueta nebyla hodně zřetelný cíl, a pak beru za kliku plechových vrat garáže. Ošklivě to zaskřípe a závan čerstvého jarního vzduchu mi na chvíli připadá jako božská mana. Oproti zatuchlosti garáže, která připomíná starého zmoklého psa pár dní po smrti, je venkovní povětří náhle něčím mimořádným. Dva tři hluboké nádechy stačí k okamžitému osvěžení unavených plic, a už jsem na zemi. Plížení bude mnohem bezpečnější než opatrná chůze. Když už nic jiného, alespoň zmenším plochu pro možný zásah. V téhle situaci to musí stačit, nic jiného ostatně nezbývá. Otevírám vrata jen na nezbytnou škvírku, abych se jí mohla protáhnout. Díky rozměrnosti mé zadnice se škvírka podstatně zvětší, když se deru ven i spodní polovinou těla. To je daň za občasné lenošení, kterého si v poslední době dopřávám. S tím také musím něco udělat. Jestliže ovšem vyváznu, byť jen s jedním okem.

Je ticho. Slabý vánek se prohání v holých větvích stromů a vyvolává mylné zdání klidu a míru vůkol. Okolí se topí v jinak téměř dokonalé tmě. Žádné světýlko z pouliční lampy nebo sousedního domu. Siluetu zaparkovaného touarega spíše jen cítím, než abych ji viděla. V chladnoucím motoru to občas lupne a podle tohoto zvuku se orientuji. Otřesu se chladem. Ne z počasí, ale z celé té morbidní situace. Naskakuje mi husí kůže na předloktí a pak i v zátylku. Něco tady je, zátylek se mi ještě nikdy nespletl. Přízračné místo. Absolutně nevím, kde v Ostravě se nacházím. A vteřiny letí jako zběsilé. „Adam“ každou chvíli může nabýt vědomí a pak bych mohla mít problém. Všechny jeho osobní věci mám u sebe, ničím jiným mě v tuto chvíli nemůže ohrozit. Alespoň v to doufám.

Zápis v deníku 17. 4. 1943

Jsem dědečkem! Stella dnes v půl sedmé ráno oznámila, že již se blíží její čas, a Udo Hase vyběhnul ven, aby zajistil nějaké vozidlo. Podařilo se mu přemluvit jednoho špeditéra s uhlím, který projížděl kolem a byl ochoten svůj Opel Blitz obrátiti jiným směrem. Nyní jsem jej zavázal k doručení naprosto jiného nákladu a do kapsy mu vstrčil padesát korun. Stella se svým manželem a velkou kabelou odjeli směrem k fifejdskému špitálu. Po poledni se navrátil Udo Hase a zvěstoval, že mám vnučku! Skutečnou vnučku. Jmenuje se Josefínka a všechno jest v pořádku. Pak jsme si ohřáli oběd a to bylo první jídlo dnešního dne, které jsem dokázal pozříti. Vařené brambory s kyselým zelím a opečeným bratwurstem chutnaly znamenitě, ba slavnostně. Poté Udo Hase kamsi spěšně odešel a mi nezbylo než se vydati s Mařkou na špacír. Chtělo se mi z plných plic zvolati, že mám vnučku. Aby to všichni slyšeli. Děda Proske má vnučku, halelujá!

Do úřadu jsem dnes nešel, jsa u Herr starosty omluven. Chystám se na zítřejší návštěvu ve špitále, neb je neděle a musím statečné mamince donésti alespoň kytku. Jenže s nakupováním květin nemám pražádných zkušeností a dalo mi dosti odpoledního pobíhání, než jsem až v Hrušově nalezl na doporučení malé, zastrčené zahradnictví, kde neměli než pár bramboříků. Bude to muset vystačiti pro první chvíle.

Navštívil jsem k večeru i Karla a zpravil jej o té novině. Byl z toho též docela naměkko, vzpomínaje na svou rodinu kdesi v Bavorsku v Bad Kissingen. Jeho paní jsem měl možnost spatřiti toliko na fotografii. Velice fešná a atraktivní žena to je. Nedivím se, že zde se svým manželem nechce pobývati. V těch lázních podle vyprávění musí býti poklidný život, jak jen v těchto vypjatých dnech poklidný může býti. Spojenecké bombardování se tomu místu s pravděpodobností vysokou vyhne, neboť z hlediska strategického, jak poznám i já jakožto nevoják, jest naprosto bezvýznamné. To naše Ostrava, kde se to ježí těžními věžemi, komíny a továrními halami, jistě pozornosti letců neunikne. Však také Witkowitz Werke budují mohutné podzemní kryty pro zaměstnance, jak mi Karl sdělil. Tak přece jen se cosi děje. Jen aby se tam všichni v případě potřeby vešli.

Karl má jediného syna, který nyní slouží v armádě na ponorkách. Sdělil mi obavy o jeho život, neb situace na moři se srovnala a atlantické konvoje nyní mají mnohem větší zabezpečení. Rolf Kuchinka jest nyní na U-531 prvním důstojníkem. V Karlových očích jsem ale nezaznamenal pražádný odlesk hrdosti, když mi to sděloval. Spíše tam byl veliký strach. Proto jsem jej utěšil, že vítkovické plechy jistojistě jeho syna ochrání. Odměnil mne za to pohledem, jako když učitel kárá nezvedeného žáka. Proto jsme téma ponorek a hrdinství raději opustili a věnovali se vnučce Josefínce. Ani nevím, kolikráte jsme si na její zdraví připili, každopádně bude jistě dlouhověkým člověkem, tohle jsme jí dali do vínku s pomocí velice dobré žaludeční kořalky.

Domů jsem se dobral v náladě hodně povznesené a Mařka na mě již netrpělivě čekala, dožadujíc se ňafáním pravidelné večerní procházky. To mi trochu uklidnilo krev i hlavu, takže jsem dokonce pamatoval i na uzavření našeho slepičího kurníku s pěti slípkami, které přežily tuto zimu. Nyní již zaznamenávám poslední slova o dnešním dni a těším se, až svou vnučku zítra spatřím. Pranic mi nevadí, že to není hoch, Josífek, jak jsme s Udo Hasem plánovali. Je to kus mé krve, podle současné rasové hygieny té nejlepší německé krve. Bůh, ve kterého nevěřím, nechť je alespoň k ní milostiv.

Kapitola 67

Jdu na všechny čtyři a přes špičky se pomalu přes vysokou trávu sunu směrem k autu. Zároveň doufám, že se „Adam“ v nějakou chvíli neprobere k horečné činnosti. Šmátrám v kabelce a po hmatu konečně nacházím klíče. Jeden stisk dálkového ovládání způsobí, že se ztichlý vůz zamrkáním blinkrů a rozsvícením obrysových světel probere k životu. Přitisknu se více k zemi, a jak jen mi moje poranění dovolí, skenuji okolí. V tu chvíli vidím, že garáž i s jakýmsi přilepeným utopeným domkem je v zarostlém místě, které loňská ostřice a popínavé šlahouny téměř pohřbily. Nyní jsou zimou vysušené a zhnědlé, ve vzduchu je ale cítit fáze jarního plató. Rozpuk je už neodvratitelný. Co ještě je v takové fázi?

Soustředím své myšlenky na místo, kde se nacházím. Nemám tušení, že bych v těchto končinách někdy byla. Parcela je doslova utopená v malém dolíku, který lemují vzrostlé stromy. Jejich bezlisté větve se v mdlém světle obrysových reflektorů vzpínají k obloze jako vyhublé paže žadonících lidských trosek. Je mi jasné, že právě díky tomuto zapuštěnému dolíku jsem prvně neviděla žádné záblesky z okolí. Musím uznat, že lokalita byla ze strany mých únosců vybrána velmi dobře. Tady by mě mohli zaživa třeba vykostit, a nikdo by se to nikdy nedozvěděl. Naštěstí jsem první mečbol úspěšně odvrátila. Za cenu oka, potlučených zápěstí a rozdrásané duše. Ale dost planých úvah, musím prozkoumat terén. Na první pohled je jasné, že touareg směrem ke garáži zacouval, jak nasvědčuje poloha vozu čumákem nahoru a pátými dveřmi směrem ke mně. Široké koleje polehlých rostlin, polámaných mohutnými pneumatikami, směřují kamsi do tmy, kde splývají s temným obzorem. Pro mě je to alegorie cesty z pekla. Uvažuji, co dál. Do termínu předání u Ostrama mi zbývá necelá hodina. Priorita je jasně daná. Musím zjistit, co ukrývá kufr toho velkého SUV. Kdyby tam byly nějaké zbraně, něco z toho by se mi hodilo. Ale předpokládám, že uvnitř najdu jen pár krabiček s Dolsinem. Pro svou první pomoc bych i takový arzenál mohla využít, a hlavně s tím zcela jistě budu hodně dlouho dusit „Adama“, aby škemral o chemickou úlevu od nesnesitelné bolesti, která se u něj docela brzy dostaví. Třeba mi pod vidinou dosažitelně nedosažitelné návnady prozradí další tajemství, po kterých prahnu.

Najednou se mi začne točit hlava, naštěstí nemám kam spadnout, když jsem břichem na zemi. Ale stejně se děje jedna zajímavá věc. Buď mě šálí mozek, který vlivem drogy mylně interpretuje aktuální stav, nebo s touaregem něco není v pořádku. Zdá se mi, jako by karoserie nesmírně jemně vibrovala. Zkouším si promnout zdravé oko, ale subtilní kmitočet vnímám pořád. Uvažuji, jestli auto není z nějakého zdroje pod proudem, ale tuto verzi zavrhuji jako málo pravděpodobnou. Nakonec to vyhodnotím jednoznačně. Je to jen tím pitomým Dolsinem, jehož účinky člověka dokážou pořádně vykolejit.

Autu náhle všechna světla zhasínají a okolí se opět noří do neproniknutelné tmy. Uplynula tedy asi minuta od doby, kdy jsem si pípla dálkovým ovládáním. Ještě zhruba jedna minuta, a zámky dveří se opět uzavřou, jak tomu u moderních vozů bývá. Tou dobou už bude „Adam“ pravděpodobně zase při vědomí. Musím si pospíšit. Po paměti se sunu k pátým dveřím, až hlavou narážím do zadní pravé pneumatiky. Ani ze vzdálenosti několika centimetrů nedokážu přečíst, co za výrobce ji vypustil do světa. Taková je tma. Opatrně se zvedám pouze „na zadní“. Již ve stoji pokládám ruku na karoserii a zcela zřetelně cítím ony jemné kmity. První moje myšlenka je, že v kufru musí běžet lednička. Nedokážu odhadnout, jestli je to nesmysl, protože určité chemické substance vyžadují pro přepravu permanentní chlazení a v tuto chvíli netuším, jestli i Dolsin patří mezi ně. S myšlenkami na miniaturní chladicí zařízení, napájené z nezávislého vnitřního zdroje, nahmatávám nad espézetkou ukrytou zapuštěnou rukojeť pátých dveří. S trhnutím je otevírám. Pneumatický teleskop na můj vkus hodně pozvolna zvedá víko nahoru. Německy důmyslně ukryté žárovky ozařují vnitřní prostor. Díky tomu náhle zamrzám uprostřed pohybu a užasle civím do sršících očí mohutného psa s obří hlavou a ušima kupírovanýma do malých špiček.

Bandog. Tak se jmenuje to zvláštní plemeno s nevyčerpatelnou energií a nezměrnou silou. Na nic jiného není čas, protože bezhlesá hromada nažhavených svalů se rychlostí blesku dává do pohybu. Odraz přes zadní běhy bez jakékoli přípravy je ultimativní. Doslova cítím, jak mu vnitřní pumpy dolévají do všech buněk hektolitry ATP. Instinktivně si stihnu dát pravou ruku před obličej a pak do mě ze strany narazí nějakých padesát kilo živé hmoty s hybností dobře rozjeté lokomotivy. Impakt beranidlem trénované hlavy nemám šanci ustát. Současně s tím, jak ztrácím rovnováhu, cítím, že mi bestie drtí bok nesmyslně brutálním zákusem. Pak už jenom padám kamsi do temna, zadkem napřed.

Zápis v deníku 18. 4. 1943

Nemohu si pomoci, ale dnešní den je nejhezčí v mém životě. Viděl jsem svou vnučku Josefínku. Malinký a bezbranný uzlíček s vrásčitou červenou hlavou ve sněhobílé peřince je pokračování mého života. Když mi Stella donesla ukázati tento zázrak početí a zrození, bez ohledu na svůj věk i postavení jsem se dojetím rozplakal. Moje první slzy štěstí v životě. Za ty se člověk nemusí vůbec hanbiti. Když se před pětadvaceti lety narodila Stella, naprosto mi to nepřišlo tak fascinující a výjimečné jako právě dnes. Proto také o tom píši. Tehdy se mi zrození zdálo bytostně samozřejmé a všední. Dnes, o čtvrtstoletí později, vnímám tuto událost jako doslovný zázrak přírody. Krev mé krve koluje v těch titěrných žilkách, které prosvítají malé Josefínce pod kůží na spáncích. Nebyl jsem schopen slova, jen mnou prostupovala bezbřehá vnitřní radost. Pevně sevřená víčka a našpulené rtíky, víc si ze své vnučky pro příval slz nepamatuji. Stella u toho vypadala zvláštně unaveně, ale zároveň hrdě i povzneseně. I s touto již ženou se udála během jednoho dne velká proměna. Náhle jsem věděl, že na bezstarostné dny již zapomněla a nyní je v centru jejího světa jen a jen její malá, sladká Josefínka. Rozkvetlý bílý brambořík v květináči připadal mi v těch okamžicích velice nepatřičně, a tak jsem jej jen s omluvným pohledem postavil v čekárně na okenní parapet. Možná se jej kdosi ujme a nenechá uschnout. A když ne, srdce mě pro to bolet nebude.

Cestou domů ze špitálu padal drobný a vytrvalý déšť. Sundal jsem klobouk a nechal si na lysé temeno hlavy dopadati chladivých kapek. Pak mi došlo, že Udo Hase od včerejšího odpoledne nebyl k zastižení a ani v porodnici se neukázal. Nikomu nechyběl, a proto mu to ani nikdo nemá za zlé. Mařce jsem doma povídal, že bude mít novou kamarádku, ať je na ni hodná. Dívala se na mě s hlavou na stranu a vypadala, že rozumí, co jí povídám. Josefína Hase a Marion deBlau. Dvě bytosti, o kterých jsem ještě před rokem neměl ani potuchy. A nyní již pevně zakotvily do mého života. Psi a zajíci přece vždy patřili k sobě.

Z těchto myšlenek náhle vyvstal můj další životní cíl. Drobný horizont, který vidím vnitřním zrakem přímo před sebou. Chci se dožít toho, abych mohl spatřiti na zahradě dovádění Josefínky s Mařkou. Již za rok a něco, to bude léto 1944 a zcela jistě již po válce, mohou obě skotačiti trávou po zahradě za nadšeného výskotu i ňafajícího poštěkávání. Může starý muž před penzí býti více pošetilý než nyní já? A kdo rozhoduje o tom, zdali moje očekávání jsou hodna shovívavého pokývání hlavou? Rozhodl jsem se, že všechny své zbývající dny si naplním drobnými radostmi až po okraj. Naučím se opět umění žasnout. A budeme s Josefínkou žasnouti spolu nad každou maličkostí, která nám přijde do cesty. Nad kamínkem, broučkem, deštěm nebo chutným soustem. Z naší vily na Sadové si vytvořím privátní ostrůvek života, kam válce vstup zapovězen. Umiňuji si, že na těchto pár akrů nepustím ani jedno slovo, ba myšlenku na úsilí válečné, na veškeré útrapy, hlad a vytí vypálené munice. Jest tento postoj vyloženě alibistický, jsem si vědom. Ovšem pro nás všechny doma nyní má prioritu malá, bezbranná Josefínka. Tu musíme od všech strastí ochrániti, jak nejlépe to půjde.

Nyní zjišťuji, že celého dne jsem od rozrušení nic nejedl ani nepil. Ovládá mne nyní chuť na doušek chladné, čisté vody. Je možno žasnouti nad něčím tak obecným a všadypřítomným, jako jest obyčejná voda? Myslím, že ano. Půjdu a natočím si z vodovodu sklenici a podívám se na ni novým pohledem. Obrátím ji proti světlu a na chvíli se dojmu touto pradávnou a záhadnou substancí, bez které by nebylo žádného života pozemského. Ani mé Josefínky by bez ní nebylo. Kamkoli nyní obrátím svou pozornost, tam spatřuji vodu. Za kancelářským papírem i nábytkem z bytelného dřeva. Za dobrou polévkou, pivem nebo svěží trávou. Ano, od vody započnu svou cestu za uměním žasnouti.

Nyní mne tak napadá. Jeden jediný den jsem doma naprosto osamocen, a již mne opanují takovéhle myšlenky. Nechť co nejdříve někdo mezi tyhle zdi zavítá, nebo mysl má samým štěstím pomine se dočista.

Kapitola 68

Jak jsem ještě před chvílí žehrala na rozměrnost svého pozadí, tak nyní jsem za tohle přírodní polstrování vděčná. Psí agrese překonává veškeré mé bujné fantazie. Až nyní slyším temný hrdelní zvuk, který bestie vydává. Tohle všechno se odehrává ve zlomku sekundy rychlostí myšlenky. Pak dopadám na zem.

Na zem? Kdeže. Se zapraštěním se pod náporem obou těl lámou nějaké staré, ztrouchnivělé desky. Pak letíme jakýmsi smrdutým prostorem. Sevření psích čelistí ani v okamžiku letu nepolevuje. Nemám čas ani vyjeknout, jak rychle se tohle všechno odehrává. Grafenová vesta brání psímu chrupu proniknout do tkání, ale nějaké žebro určitě budu mít zlomené. Najednou se let zadrhává. Popruh kabelky zachytil o nějaký výčnělek, možná kořen, nebo co já vím. Prudká brzda v pohybu mi málem vykloubila rameno. V tu ránu zjišťuji, že nůž už v levé ruce nemám. Asi mi právě teď vlivem náporu hybnosti vypadnul. Zahryznuté psisko se drží jako klíště, zuřivě škube svou svalnatou hlavohrudí a vydává hrozivé hrdelní mručení. Visíme v hezké posloupnosti pár vteřin. Úplně dole nepříčetné zvíře, nad ním já a tohle všechno drží kožený popruh mé kabelky D&G. Pod námi neurčitá hloubka a dno, které vydává nepopsatelný puch. Sotva si stačím uvědomit, jak je důležité mít vždy koupený originál výrobce, který je fortelně zhotovený, jedna z kovových spon pod dynamicky působícím napětím povoluje. Svist koženého řemínku slyším u levého ucha, a už jsme dole. Jakási odporná kejda se rozstříkne všude kolem, když do ní zapadnu skoro po pás. Nic nevidím, jen cítím vše pohlcující mlaskavé bahno. Vlivem gravitace doslova zaléhám psa a tlačím ho do bahna. V tom také okamžitě vidím jedinou možnost záchrany. Musím ještě trochu pomoci síle přitažlivosti zemské. Díky, pane Newtone. Deficit kyslíku je mnohem sofistikovanější zbraň než hrubá síla. Takové množství svalů potřebuje pořádný přísun vzduchu. Když psovi díky bahnu tohle budu schopna upřít, veškerá nastřádaná vitalita a divokost mu budou doslova k hovnu. Nemám jinou možnost než poklesnout v kolenou a položit se na pravý bok, jak jen mi to velikost zengruby dovolí. Levou rukou, kterou mám nyní volnou, cpu psovi kejdu do frkajících nozder. Pokud mě paměť neklame, tento typ psa by raději zdechnul, než aby povolil sevření. Na to spoléhám.

Milimetr po milimetru tlačím stranu s psiskem hlouběji a hlouběji. Cítím jeho silné zadní nohy, jak hledají oporu, jak kopou. Také funění nabývá na intenzitě. Zběsilé trhání hlavou ze strany na stranu by mi za normálních okolností odervalo kusy masa od kosti. Takhle to díky pevné skořepině vesty jen šíleně bolí, což budu muset nějak vydržet. Já funím námahou a čokl nedostatkem vzduchu. Jinak nikdo nevydá ani hlásku. Je to úporná, tichá bitva. Můj adrenalin kontra psí adenosintrifosfát. Kdo s koho? Vzpomínám na Tequilu a svůj pokus o telepatickou komunikaci tenkrát – hrozně dávno – minulý pátek ráno v parku. Teď vysílám do psího mozku naprosto jinou myšlenku: „Chcípneš, chcípneš, chcípneš!“ a doufám, že ji přijme za své.

Zjišťuji, že protější stěna jímky je dost blízko, abych se o ni mohla zapřít hrubou podrážkou své martensky. Nacházím tak oporu v levé noze. Můj zoufalý pevný bod ve vesmíru. Spoléhám na něj a pořádně se zapřu. Mohu tak na opačnou stranu přitlačit ještě více. Čím víc se moje bolest stupňuje, tím více tlačím hafana do bahna. Psí hlava najednou přestane frkat. Jen zoufalé hrabání tlap mi drásá pravé stehno. Vydržet. Ještě musím vydržet. Třesu se námahou jako nemocný osel. Počítám do desíti a odpoutávám mysl od skutečnosti. Zákus je stále stejně silný. Ještě dvakrát musím napočítat do deseti, než cítím, jak hrabání a škubání hlavou začíná slábnout. Nakonec ustane docela. Ještě ale není konec. Tyhle potvory umí vydržet krátkodobé bezvědomí bez jakékoli újmy. Proto jen trochu ulevuji napjatým svalům, ale psa mám stále pod kontrolou a hlavně ho držím pořád mimo dosah vzduchu. Zákus vůbec nepovoluje a bolest je taková, až bych řvala. Jako by mi pravou část hrudního koše drtil hydraulický svěrák. Křeč v čelistech čokla trvá. Počítám zvolna a s největším úsilím dvakrát do šedesáti. Až pak to ve zvířecím těle několikrát škubne a je konečně po všem. Druhý mečbol odvrácen. To je moje první myšlenka po přestálém vypětí.

Levou rukou šmátrám v bahně, abych našla na psí hlavě akupresurní body, díky kterým by křeč sevření měla povolit. Je třeba ale zmáčknout současně obě místa po stranách mohutných skrání, a na to mi jedna ruka nestačí. Vytáčím se a s několikerým heknutím dosahuji i pravou rukou na to správné místo. Jako bych použila bakelitové tlačítko s nápisem „Tahem zapni, stiskem vypni“. Tělo psa, nyní horké a vláčné jako starý, napitý hadr na podlahu, získává status samostatného solitéru. Zaplavuje mě mohutná vlna úlevy, která trvá pouze do té doby, než zjistím, že se nemůžu normálně nadechnout. Zasažená žebra určitě nevydržela. A také svalové maso mezi nimi bude vhodné akorát na sekanou. Ale i tak mám ze sebe alespoň na okamžik dobrý pocit. Ještě žiju. Levá ruka propátrává okolí a nachází kabelku, moje jediné spojení s civilizací. Držím ji pevně v podpaždí, jako by to byl svatý grál. Jenže – dá se vůbec svatý grál držet v podpaždí? Asi už zcela korektně magořím, když se mi spojují takové nepodstatné asociace. A kdesi v dalších zákoutích mozkových závitů slyším vzdálený Říďův hlas: „Dobrá práce, Babino!“

Ten zmetek. Nebýt jeho pletich s Karlosem, díky kterým mě uvrtal do téhle šlamastyky, mohla bych teď doma sedět s Anetou u televizoru, usrkávat čaj nebo svůj oblíbený modrý portugal z argentinských vinic, čučet na nějaký stupidní seriál s nekonečným počtem dílů a přemýšlet o předčasném odchodu do důchodu. Moje vrstevnice takhle určitě žijí své dny a nemusí v pondělní noci trčet kdesi ve sračkách meliorační jímky, nebo kde to vlastně jsem. Jak některé z nich znám, určitě by více litovaly chudáčka mrtvého pejska než mne. Nasrat.

Adrenalinový atak se pozvolna rozplývá v nekonečné únavě. Dává se do mě lezavá, mokrá zima. Nejhorší kombinace. Musím sebou nějak hodit, protože jinak tady zkamením spolu s hafíkem. Nějaký upachtěný archeolog s kladívkem bude za milion let zkoumat, co se v těchto sedimentech tenkrát stalo, a určitě bude ve svých dedukcích vedle jak ta jedle. To nemohu dopustit. Nynější úkol číslo jedna tedy je – dostat se nahoru. Za každou cenu. Nějaké dva tři metry oslizlé betonové zdi nad mou hlavou mi ale moc šancí nedávají. I když bych moc ráda rovnýma nohama vyskočila až nahoru, to zase jo. Jenže realita je naprosto jiná. Taková syrovější. Vlastně hnusná, odporná a otočená hnědým nahoru.

Netuším, jak členité je dno jímky. Nerada bych se do mlaskavého bahna propadla ještě více. Pak by moje šance na únik byly doslova mizivé. Navíc – „Adam“ je už jistě vzhůru a určitě se bude snažit zjistit, jestli sklapla past, kterou mi nastražil pro případ, že bych se nějak dostala z garáže mimo jeho vůli. Jediné, co můžu udělat, je z popruhu od kabelky udělat smyčku a pokusit se jí zachytit za onen výstupek, který před pár minutami jako nouzová brzda v Orient expresu zastavil můj volný pád.

Zápis v deníku 21. 4. 1943

Slíbil jsem, že nebudu zde zaobírati se myšlenkami válečnými, nicméně to ale dost dobře splniti nelze. Válka již tak zasáhla do našich životů, že nelze ji prostě ignorovati. Tak sedím ve vile, která mi nepatří, ve sklepení, kde Klaus Kubiczek s rodinou prožil více než rok, a při světle svíček s duší přetékající vzpomínkami píši.

Senát stanného soudu před týdnem odsoudil k trestu smrti dva dělníky z ocelárny na Rybnické ulici. Měli svévolně poškoditi soukolí ovládání licí pánve a ohroziti tak odlití ingotů. Vladan Sohr a Václav Starzyk byli dnes v Praze na Pankráci popraveni gilotinou. Noviny uvádějí, že „za maření válečného úsilí, velezradu a napomáhání nepříteli byli odsouzeni k smrti a trvalé ztrátě čestných práv občanských“. Docela dobře jest možné, že tito dva byli součástí sabotážní odbojové skupiny z Vítkovic. O nich se šíří fámy toliko, že existují. Ale lidé leccos napovídají. Nemaje tuchy, proč za zemřelé pálí se svíčky, přec jsem tak dnes o samotě večer učinil nad rámec nezbytného osvětlení pro psaní. Ohavnost, v dnešní době mohutného pokroku sekati lidem hlavy a mrtvým odpírati občanských práv. Sám za sebe jsem tyto dva statečné muže v představách odškodnil zmrtvýchvstáním a vyznamenal Řádem čestné legie. Svému svědomí jsem tímto nicméně příliš neulevil.

Herr starosta mi v souvislosti s touto exekucí dnes důvěrně sdělil, že pracovní tábor, který shodou okolností také nachází se na Rybnické ulici, bude již brzy podstatně zredukován a uvěznění vyjedou s transporty na práce do Říše. Opáčil jsem, že jak známo, práce osvobozuje, leč moje narážka zůstala nepochopena. Herr starosta, nemaje smyslu pro ironii, jest zároveň velkým odpůrcem dělnických pomníků a jakoukoli přidělenou práci bere velice vážně, což osobně mohu stvrditi.

Nyní musím ještě vysvětliti, co značí takzvaný dělnický pomník. Podle Herr starosty nazývá se tak ten dělník, který mimo oficiální přestávku ustane v práci a opíraje se o lopatu či jiný pracovní nástroj, chytá lelky, kouří či se občerstvuje a výkon jeho práce jest nižší než v plném nasazení. Mnohokráte jsem od něj slyšel, že německý dělník s takovýmito pomníky nechce míti ničeho společného, a naopak dělník český je přímo vyhledává, kdykoli se jemu naskytne příležitost. Proto také Herr starosta uvítal odjezd části pracovního tábora do Říše. Prý se tam odnaučí manýrám, které si dnešní doba již dovoliti nemůže.

Odpoledne byl jsem navštíviti Stellu ve špitále, chvátaje na poslední chvíli ještě před koncem návštěvních hodin. Cestou viděl jsem kolonu nákladních vozů, které vezly raněné vojáky wehrmachtu na ošetření. Pod obvazy nedalo se určiti stáří těchto chlapců, ale někteří, jejichž zranění byla jinde než na hlavě, odpovídali věku, že se možná ani nemusí pravidelně holiti. Kolemjdoucí lidé skláněli hlavy, aby nemusili pohledem zavaditi o vojáky našich protektorů. Doslova jsem cítil zhmotnělou nenávist skloněných hlav a zabylo mi velice mdlo. Ve špitále pak přes sklo měl jsem možnost opět zamávati Stelle i malé Josefínce. V tvářičce již není tak červená a spokojeně spala. Stella vypadala velice zdravě a řekl bych i vyrovnaně. Můj bílý brambořík z neděle stále stál na parapetu, a kdosi jej dokonce i zalévá, takže neuvadá. No vida, přece jen něco.

Udo Hase svá děvčata opět navštíviti nepřišel a jeho až ostentativní nezájem o dcerku jest mi záhadou. Že o ženu svou se nezajímá, tomu jsem i povděčen. Ale dítě, které jest veskrze nevinné a prosté všech složitostí dospělosti, zcela jistě potřebuje vnímati lásku otce. Budu si s ním muset vážně pohovořiti. Vídám se v tomto týdnu se svým zetěm toliko v úřadě a pod kuratelou Herr starosty není možno důvěrně prodebatovati věci osobní. Jen je mi záhadou, že tolik se dnes hovoří o čistotě krve a Josefínka ji má prokazatelně árijskou, a jejímu otci jest i tato skutečnost zcela, jak se říká, ukradená. Nebo takto dává najevo své zklamání z toho, že mu Stella nedala syna? Netuším, leč brzy se dozvím. V pátek mají Stellu s Josefínkou propustiti již domů a do té doby ještě dva dny.

Mařka jako by cítila, že v domácnosti brzy přibude další mládě, chová se velice způsobně. Přestala hryzat mi pantofle, ba i naháněti slepic po zahradě. Večer způsobně leží mi u nohou a já jí za to předčítám „Povídky z druhé kapsy“ od mistra Čapka. Každý večer tři. Jakmile jsem započal čísti „Případ s dítětem“, začala natáčeti slechy, které doposud poněkud ležérně nechávala v klidu. Pak zaskučela táhle, když knižní paní Landová přiběhla nahlásiti ztrátu děcka. Z toho usuzuji, že i duše psí má schopnost hlubokého soucítění a umí prožívati radosti i trápení stejně jako my lidé. Mařce pak důrazně jsem vysvětlil, že to, co se doma nyní odehrává, jest pouhou generální přípravou na to, až bude doma Josefínka. Pak jí budu čísti „Dášeňku“, a jestli ona, tedy Mařka, bude celou dobu hodná, může naslouchati také. Ale žádné vytí nebo štěkání. Soudě podle jejích očí psích, rozuměla mi dokonale.

Kapitola 69

Pokouším se na chvíli zadržet dech a špicuji uši, jestli neuslyším šramot z pohybu probuzeného „Adama“. Kromě zvuku vánku v holých větvích okolních stromů nezaznamenávám nic jiného. Zároveň je víceméně nepravděpodobné, že by „Adam“ ještě mohl být v bezvědomí. Na to uběhla příliš dlouhá doba. Také se mohlo stát, že zatímco jsem zápasila s psiskem, připlazil se k jímce, je tady někde poblíž a ví, že jeho působivý plán B také ztroskotal. Může tedy na mě čekat hezky v záloze, aby mě pak nachytal na hruškách v pozici, kdy se budu snažit dostat ven a nebudu schopna adekvátní obrany. Jenže tohle je teorie. V praxi se stejně musím vyškrábat nahoru, ale je třeba to provést tak rychle, aby „Adam“ se svým prokopnutým hendikepem nestihnul zareagovat.

Nohama si posunu psí zdechlinu tak, abych si na ni mohla stoupnout. Získávám tak nějakých třicet čísel k dobru. Rozmotaný pásek ale neměří ani metr, což je docela nevýhoda. V rychlosti ho nastavuji koženým opaskem Levi’s, který nahonem vytahuji z poutek svých zajetelených džínů. V místě spoje tak vzniká pěkný uzel, který při lezení můžu využít jako oporu. Orientačně změřím délku „lasa“. Moje plně rozpažené paže mají sto šedesát centimetrů. Délka „lasa“ je cosi málo přes tuto míru. Když je výška otvoru kolem tří metrů, je jen malá šance s tímto dosáhnout na okraj. Do prdele práce!

Přes to všechno – jsem povinna to alespoň vyzkoušet. Když už by se mi nakrásně podařilo „laso“ přehodit, jaká je pravděpodobnost, že se trefím smyčkou za výstupek? Udrží mě to vůbec? To je příliš mnoho neznámých a čas se opět zrychluje. Nezbývá než se pustit do akce.

Házím poprvé. Nic. Zato svist lana a jeho úder o stěnu je hlasitý tak, že i nezúčastněnému pozorovateli musí být jasné, o co tady jde. Kašlu na to. Vrhám podruhé – také nic. Ani napotřetí a ani napodesáté se mi nedaří. Moc mi nepomáhá ani stoj na špičkách na vláčném psím těle. Neustálé balancování ubírá sil víc, než bych čekala, proto s pokusy přestávám a dávám si malou pauzu. Je třeba zklidnit pádící myšlenky. Kdysi dávno nám přidělený policejní psycholog na jedné přednášce říkal, že v akci musíme být prosti jakýchkoli emocí a soustředit se jen a jen na svěřený úkol. Zejména pak nenávist, vztek nebo touha po pomstě mohou stát za selháním v náročné operaci. To je nyní dost možná i můj zádrhel. Nesnesu, aby kdosi vyhrožoval mým dětem, a dokonce je i unášel. V této chvíli se mi lomcující zlost jeví jako přepych, který si nemůžu dovolit. Nyní v myšlenkách jen lezu nahoru… Zase špatně. Musím samu sebe už vidět nahoře. Zhmotnit v představách tento stav. Pak bude tělo následovat. Zavírám na chvíli zdravé oko a promítám si radost, kterou za chvíli zažiji. Pak házím. S každým neúspěšným pokusem se přibližuji k tomu, že tentokráte uspěji. Otupělému mozku a bolavým svalům to dává docela zabrat. U zhruba dvoustého pokusu mám konečně štěstí. Pásek se nahoře o něco zachytil a drží. Chce se mi řvát radostí. Ještě jednou, mnohem silněji, zkouším, jestli je závěs dost pevný. Radost je vystřídána prudkou bolestí pochroumaných žeber. Jako by mi tam někdo vrazil nůž a hezky s ním v ráně otáčel. To nedám. Tělo není schopno myšlenky následovat.

Co kdyby tady někde byly ocelové stupy, jak tomu u podobných hloubkových zařízení bývá? To by mohl být zase můj plán B. Udělám úkrok z poddajného psího hřbetu a bořím se do břečky zase až do výšky pupku. Špičkou boty zkouším dno, jestli je všude stejně pevné. Sunu se za svou levou rukou zády ke zdi. Zabahněnou a klouzající kabelku křečovitě držím v pravé ruce. Po chvíli ke svému překvapení zjišťuji, že jímka je docela rozměrná. Připadám si jako kyklop, když napínám všechny síly funkčního oka, abych měla pořád v dohledu nad sebou otvor z proražených, shnilých prken. Jeví se sice jen jako o jeden odstín světlejší černá, ale vím, že tam je. Slouží mi k orientaci, v jakém místě se nacházím. Ani se moc nesnažím, abych byla potichu. Už jsem téměř na protilehlé straně od svého původního stanoviště „na psovi“, když bota narazí na překážku. Chlupy na temeni mám v tu ránu zase v pozoru. Jak jen to lze, opatrně ohmatávám podrážkou vyvýšeninu. Není tvrdá jako kus šutru. A má přibližně tvar lidského těla! Pak narazím na hlavu, a mám jistotu. Tak to je hnus. Brodím se v tlejících sračkách. Na krvácející rány, které mám od psích tlap na stehně a díky smraďochovi i v oku, to bude hotový balzám. Otrava počká. Bílé krvinky musí teď udělat maximum, stejně jako i já celá musím zvládnout vše. V hlavě mi víří jediné – soustřeď se jen a jen na to, jak se dostat ven. Překračuji mrtvolu a po několika úkrocích narážím ještě na jednu a pak na třetí. Tři lidé a teď ještě pes. To už je hrob i hřbitov v jednom. Jenom ty věnce, květiny a uslzení příbuzní jaksi chybí. Překvapivě necítím hrůzu ani odpor. Jen mi mžikem nesmyslně probleskne, že Igorovi zase přidělám práci, a soustředím se jen a pouze na svou přetěžkou povinnost. Být zase venku. Na tom jediném nyní skutečně záleží. Pak už nějak přinutím „Adama“, aby mi povykládal, co všechno ví o téhle jímce. Takový typ lidí, kteří jednoduše nemají problém někoho jiného jen tak nechat zmizet, oplývá množstvím „úžasných“ vlastností. Jen soucit a svědomí bylo už dávno rozebráno, když na ně stáli frontu. A možná se do řady ani neobtěžovali postavit. Proto také žádné jemné zacházení nemohu očekávat, kdybych opět zůstala „Adamovi“ v prackách. Nyní to mám černé na černém. S největší pravděpodobností mám být další do party tady těch nešťastníků. Až ze mě vysají cennosti z vily, to je jasné. V tom případě může Igor být klidný. Šance, že by mě tady někdo objevil, je proklatě malá.

Jsem odhadem nějaký metr, metr a půl od původního výchozího bodu. Žádná další těla nenacházím a stěna jímky je všude stejně kompaktní. Ledový, vazký sliz z řas a plísní na betonu vyvolává dojem, jako by stěnu někdo polil vyjetým olejem. Náhle mi ruka narazí na překážku. Je nehybná a pevná. O sekundu později zjišťuji, že je to žebřík. Dřevěný, docela lehký, možná i shnilý. Ale přece jen žebřík. Kdybych se na obhlídku vydala proti směru hodinových ručiček, našla bych jej mnohem dříve a těla, pohřbená v bahně, bych tím pádem minula. Všechno zlé je k něčemu dobré. Jak otřepaná pravda to je. Ach jo.

Ještě není čas na zbytečný jásot. Ani ten vnitřní. Na to si dávám bedlivý pozor, proto všechno držím na uzdě a ledově propočítávám všechna pro a proti. Současně levačkou znovu potěžkávám žebřík a dávám si maximální pozor, abych neudělala žádný hluk. Pokud se mi vše podaří, jak bych si přála, připravím „Adamovi“ hezký moment překvapení. Jsem zase pod vynuceným vstupem do díry. Psa tlačím co nejvíce ke stěně, aby nepřekážel postavení žebříku. Ten dobytek je těžší, než by se mohl zdát. Pak usazuji žebřík v ideálním úhlu ke stěně tak, aby mi v důležitém okamžiku neujel. Kabelku, kterou stále ze všech sil svírám tuhnoucími prsty, si strkám za bundu a chystám si páskem omotat obě zápěstí. Možná nahoře budu potřebovat být chráněná, kdyby došlo na souboj. Jenže pásek nikde. Nechala jsem ho, já kráva, viset na tom pitomém výstupku! Hned je mi vše jasné. „Adam“ se dostal do obrazu a už kuje další pikle. Patrně musel sledovat moje pokusy o nahození smyčky, a když zjistil, že nelezu, tak vše jednoduše vytáhl. Pak ovšem musí tušit, že použiji žebřík… Je ale záměrně tak průhledný? Dává mi tím najevo, že je nahoře a čeká? Tady něco nehraje. Každopádně jsem to já, kdo definitivně musí ukončit hru na schovávanou. Zatím je všude dokonalé hrobové ticho. Fuj!

Jsem tak pitomá! Mohla jsem si hodně z námahy ušetřit, kdybych si vzpomněla, že si nouzově můžu posvítit mobilem. Babina stárne a mozek začíná vynechávat. Jinak si to nedokážu vysvětlit. Navzdory situaci je mi docela líto, že moje kabelka ze značkového butiku ve Vídni je kompletně obalená hnusnou, řídkou sračkou. Kdyby to tak viděl ten sladký, uhlazený prodavač, který se tenkrát před Vánoci velice dobře postaral, abych u něj nechala co nejvíce peněz, možná by z toho měl doživotní noční můru. Nejhorší špínu nahrubo otírám rukávem, což moc ovoce nenese, ale od nejhoršího snad pomůže. Pak vytahuji aktivovaný „Adamův“ mobil. Jediné gesto na dotykovém displeji způsobí, že telefon ožije. V slabé záři úvodní obrazovky mohu obhlédnout celý prostor. Těch pár kandel pro moje zbývající oko ještě stačí. Půdorys jímky je zhruba tři krát čtyři metry, tedy poměrně dost rozlehlý. Ale otvor v prknech zdaleka není tak vysoko, jak bych se mohla domnívat. Od hladiny bláta asi tak dva metry. Žebřík vypadá docela zachovale, patrně slouží jako nezbytná pohřební pomůcka. Zahraji na „Adama“ habaďůru, a ačkoli nevytáčím žádné číslo, přikládám si telefon k uchu a bez přehnané účasti říkám:

„Dobrý večer, u telefonu je Bo z realitní kanceláře Flat & House. Stala se mi nehoda a uvízla jsem v odpadní jímce… Ano, nemůžu ven… Jak, kde jsem? Přece v Ostravě, na Slezské, u zoo… Jméno ulice nevím, kdybyste byli tak hodní a lokalizovali tento telefon, mám ho u sebe… Ano, zavolejte a hlavně co nejdříve přijeďte… Ano, je mi zima, vypadá to, že nemám nic zlomeného. Tak nashle…“

Zápis v deníku 24. 4. 1943

Dnes odpoledne jsem požádal Herr starostu o pár hodin náhradního volna, abych mohl domů dojíti pro kočárek a poté uháněti do špitálu pro Stellu. Malou Josefínku jsme hezky uložili dovnitř a šli pomalým špacírem domů. Byl vlahý, veskrze příjemný jarní podvečer. Dle pranostiky by mělo býti již teplo pro hady a štíry. Žádné plazy ani bodavý hmyz nespatřili jsme, zato veškeré ptactvo doslova mohlo se přetrhnouti, aby vzácné nové bytosti zapělo na cestu do života. Přenádherný koncert z bezpočtu hrdel opeřenců mi zpřetrhal veškerá slova. Unavená Stella šla po mé pravé straně a já jsem tlačil kočárek a cítil se nesmírně hrdě, ba pyšně.

Cestou po Sadové jsme minuli několik uspěchaných lidí, jen jeden však zvednul klobouk k pozdravu, zbytek předstíral, že nás nezná, jedna žena pak hleděla sveřepě do země. Nabyl jsem pocitu, že za našimi zády si uplivla, ale nejsem si jist. Každopádně Josefínka celou cestu prospala a probudila se, až když jsme míjeli Karlovu vilu. Nejdříve si začala nespokojeně broukat a pak již napjala hlasivky a byl to křik hladový. Přidali jsme do kroku, aby malý žaludek mohl se naplniti do sytosti mlékem.

Mařka již číhala u vrátek a vyskakovala do výše, jako by chtěla spatřiti, koho to nového vezeme. Stelle olízala celý obličej a samým štěstím zanechávala loužičky na venkovních dlaždicích. Přiznávám, že i trochu závidím tomu bezbřehému psímu štěstí. Také bych chtěl podobné pocity zažívati každým dnem, ale v tomto směru čeká mne ještě mnoho učení. Musím býti pilným žákem, abych žádnou zbývající minutu života již nepromarnil v rozjímání nad válečnými útrapami s nesmírnou lidskou bolestí.

Josefínka se projedla ku blaženému spánku, a tak jsme ji se Stellou uložili do kolébky, co přivezl z Bochumi Udo Hase. Vzal jsem Mařku do náručí a ukázal jí naše malé miminko. Jakmile je spatřila, přestala sebou škubati a hleděla užaslým svým pohledem, co to tady je. Poté Stella pravila, že to již stačí, a šla chystati čistých plín na přebalení. Pak na sofa v hale, hned vedle kolébky, usnula a já, chodě kolem po špičkách a šeptaje na Mařku, že půjdeme si večerní čtení dát do kuchyně, uvařil jsem konvičku melty a nachystal malou slavnostní večeři pro Stellu.

Sotva započal jsem čísti další z Povídek z druhé kapsy, přišel domů otec Udo Hase. Silně společensky unaven. Zejména jeho plochý obličej mnohé prozrazoval. Cosi zamumlal a odešel na vratkých svých čapích nohou do ložnice, nezavadiv pohledem jak o svou ženu, tak o dceru. Mařka ke mně zvedla hlavu a její pohled se ptal, co s tímto budeme dělat. Pokrčil jsem bezradně rameny a dal se do čtení. V polovině druhé povídky se probudila Josefínka. Křik zvěstoval, že má buď hlad, nebo plné pleny. Obého bylo zapotřebí obstarati. Nahřál jsem vody ve velkém zavařovacím hrnci, a opět jsme měli čisté miminko. Vše kolem toho si již Stella sama vykonala, my s Mařkou jsme jen tiše přihlíželi. Na mě pak zbylo, abych ve vodě vymáchal plenky. Pozdě v noci jsem Mařce dočetl zbytek z povídek, ale i ona u toho usnula hodně hlubokým spánkem. Tak, zůstav jediný bdělý doma, šel jsem naposledy toho dne pohlédnouti na svou vnučku a popřál jí dobré první noci v prostorách, které může nyní jako jediná z nás nazývati svým domovem.

Kapitola 70

Ukončím vymyšlený hovor na tísňovou linku, zamykám telefon, jeho displej potemní a okolí se okamžitě hrouží do zlověstné temnoty. Pořád je nesmírné ticho, které napětí ještě umocňuje. Mám co dělat, abych ještě jednou udržela nervy na uzdě. Ta vnitřní tenze je nesnesitelná, skoro jako bolest, která mi z oka vystřeluje rovnou do mozku. Napínám uši, jak jen to jde, jestli nezaslechnu šramot. Ale nic se neděje. Chlad mi prostupuje až do kostí a začínám se celá drkotat. Ještě napočítám v duchu do šedesáti a pak znovu. Jako bych byla sama v celém vesmíru. Pak se odhodlávám k činu. Telefon ukládám do vnitřní kapsy bundy a současně s tím pokládám nohu na první příčku. Dřevo drží, neskřípe pod zatížením. Pak opatrně šlapu na další příčku a už jsem mimo dosah bahna. Viskózní kejda se mě drží a samospádem líně stéká dolů. Ten pohyb cítím i přes džíny. Vyčkávám a naslouchám. Zdánlivý klid a mír nic neruší. Zato zježení vlasů na temeni díky mé intuitivní anténě je jasnou známkou, že zdání klame. Rozuzlení se blíží. Na tváři cítím závan čerstvého vzduchu. Jak sladce může vonět ostravské povětří, to jsem si doposud nikdy tak silně neuvědomila.

S vysokou jistotou už vím, že „Adam“ nahoře někde čeká. Soustředí se na jediný okamžik. S rozdrceným kolenem není moc pohyblivý a určitě si je vědom, že má jen jeden pokus. Poslední pokus. Když se mu to nezdaří, je game over. Pro mě to vlastně platí také. Oba máme co ztratit a oba hrajeme o život. Teď jen, kdo bude lovec a kdo lovná zvěř?

Promítám si, jak vypadá prostor mezi autem a garáží. Zarostlých desek jsem si v matném svitu obrysových světel prvně vůbec nevšimla. To není dobré vyznamenání pro někoho, kdo byl proslulý svými pozorovacími schopnostmi. Ten minulý čas je v tomto případě docela na místě. Ušklíbnu se sama sobě. Takže co? Sázím na moment překvapení. Na ten zlomek sekundy, kdy to „Adam“ nebude čekat a který mi pomůže stát se v téhle epizodě opět lovcem. Z entropie myšlenek se mi postupně noří obrysy provizorního plánu. Vím, že nejzranitelnější budu během překonávání hranice, kde končí žebřík a ještě není pevná zem. „Adam“ se už ukázal nejen jako bezcitný gauner, ale také jako šachista, předvídající hromadu tahů dopředu. Co předpokládá, že udělám? To nevím. Každopádně musím k jeho odhadu spáchat pravý opak. Sázím na jedinou výhodu, kterou oproti němu momentálně mám. Na rychlost.

Opatrně lezu nahoru a pak má levá ruka nahmatá konec postranic žebříku. K cíli mi zbývá nějakých třicet centimetrů, pokud si dobře pamatuji. Stojím na předposlední šprušli a krčím se jako šelma, chystající se ke skoku. Pomalu se nadechnu a v duchu odpočítávám. Tři – dva – jedna – skáču. Modlím se, aby dřevo vydrželo a v reakci na odraz nepovolilo. Drží. Šílená bolest mi od pohryzaných žeber vystřelí do celého těla. Ani další nával adrenalinu nedává analgizující útěchu. Tělo se instinktivně stáhne do tvaru, kde je bolest nejmenší. Razance skoku je tak nechtěně zredukována snad o polovinu. Dopadám v parakotoulu sotva za nízký obrubník mezi chumáče suché trávy. Vzápětí slyším, jak nade mnou cosi několikrát prosviští. Kabel! Jasně! „Adam“ použil jedinou věc, kterou jsem s sebou v rozrušení zapomněla vzít. Sama si teď za to můžu. Jenže patrně počítal, že budu podstatně rychlejší. Každopádně vykalkulovaná trajektorie kabelu minula cíl. Na mizivý okamžik dokonce koutkem oka proti světlejší obloze vidím „Adamovu“ tmavou siluetu. Vypadá to, že stojí opřený o auto a obouruč mocně máchá svou zbraní. „Mocně máchá“ není ten adekvátní výraz. Spíše bych řekla „zoufale máchá“. Ve stoji na jedné noze s druhou nepoužitelnou se rovnováha drží jen stěží. Každopádně do týmu NY Yankees by ho díky mizerné mušce na post elitního pálkaře patrně nevzali. Chraplavě sípe ve svém rodném jazyce nějaké nadávky, ale má smůlu. Svůj jediný okamžik, kdy mohl všechno obrátit ve svůj prospěch, právě propásl. Pro mě v tu chvíli nastává čas lovu.

Zápis v deníku 29. 4. 1943

Nastal čas na obnovu mých každodenních prostocviků. Stella mi vyčinila, že i dávno zhojená zlomenina potřebuje zátěž, a tak k obveselení Mařky vykonávám kvanta žertovných poskoků, jaké si v úřadě dovoliti nemohu. Několikráte potkal jsem na Sadové ulici patrolujícího četníka, pana Folwarczného. Vždy dali jsme se srdečně do hovoru, leč v poslední době vyhýbá se mi velkým obloukem, sotva pokynuv rukou na pozdrav. Ani na mou sladkou vnučku neoptal se. Přitom jako člověka si jej velice vážím, známe se drahných let. Mám tuchu, že o kamarádšoftu Udo Hase a Josefa Kohutka i ptactvo cvrliká, zatímco já, starý parol, žiji v nevědomosti. Mučím sám sebe otázkami, zdali Udo Hase také náhodou nepřidal se ke konfidentům gestapa, či jen nějak mezi lidi prosáklo, jak se to má s jeho zaměřením sexuelním.

Znamená pouhá nevědomost spoluvinu? Jestliže ano, pak jsem tisíckráte vinen. Přiznávám, že nevědomost má pramení z toho, že nechci věděti. Nechci nic míti společného s gestapem, s SD či SS. S lidmi, kteří ve jménu spasení národa poslali do neznáma Andělku, kolegyni Hlisnikovskou, statečného archiváře Gavendu, mého kolegu Jana Fuksu a z domu vyhnali Klause Kubiczka s rodinou a mnohé další. Jediný, komu mohu se bez obav svěřiti, jest Stella. Cítím u žaludku silnou nevolnost z toho všeho a míchají se mi tam obavy z budoucnosti malé Josefínky. Kdyby Vůdce válku prohrál, zůstane alespoň ona ušetřena hněvu lidí s dnes skloněnou hlavou?

Kde se podělo mé předsevzetí, že budu každého dne užívati v radosti? Ještě jsem schopen chůze. Ještě přemýšlím, píši, miluji. Ještě slyším švitoření ptáků v parku a vidím oblohu. Jsem bohat. Já, sešlý, vysluhující úředník.

Takto uvažuje, zašel jsem včera večer se soumrakem zazvoniti na Karla, v jehož příbytku svítila okna od kuchyně. Otevřel mi v kuřáckém kabátku s neskonale smutným výrazem v obličeji. Jeho syn Rolf zahynul na potopené ponorce kdesi v Severním moři. Veškeré kondolence byly zbytečné. Někdo se rodí a jiný umírá. Koloběh života jako by se v posledních letech zrychlil. Pouze těch umírajících jest mnohem více než nově se narodivších.

Paní Eleonora Kuchinka, manželka Karla, nyní truchlí sama v Bad Kissingen. Karl jí volal ihned, jak mu doručen byl telegram. Karla však ani v tomto případě povinnosti pracovní nepustí z Ostravy, aby za ní mohl se vypraviti. Pohřbu také nebude, skutečným hrobem mladého Rolfa jsou chladné vody moře. S Karlem jsme otevřeli lahev koňaku, a čím méně jsme mluvili, tím více jsme pili. Nejdříve pomalu a s nostalgií, poté mimo veškerý patos, zato s mohutným „salut“ před každou sklenkou obrácenou naráz. Koňak byl tak dobrý, že rozprostřel nad smutkem milosrdných křídel.

Nikdy předtím jsem nepřivedl se do stavu přílišné opilosti, jako právě včera. Domů jsem přišel s nezúčastněným výrazem, podobně jako Udo Hase před několika dny. V úřadě pak utrpení veliké, vyprahlé. Zjišťuji, že koňak není lékem na tíseň v duši. A co je naopak lékem? Práce? Domov?

Dnes večer započal jsem pro Josefínku i Mařku s večerním čtením Dášeňky. Únava z předchozího holdování koňaku již vymizela a veselé řádky o rozpustilých foxteriérech zejména mi v mnohém pozvedly nálady. Však také Stella tomu se smála, že tohle čtení jest nejlepším lékem na všechny splíny. Prý bych jako penzista mohl účinkovati v divadle na pozici sufléra. Tato představa se mi zalíbila a započal jsem ji ihned rozvíjeti. Co já vím, možná za nějakých osm měsíců, až budu oficielně v penzi, něco podobného mohu vykonávati. Stella mi pak navrhla, abych oněch osm měsíců bral jako přípravu na své budoucí povolání a ani jeden večer čtení nevynechal. Měla tím samozřejmě na mysli, že nebudu zdržovati se mimo dům nad lahví koňaku. Mám tedy nový úkol, další životní metu.

Kapitola 71

Co nejrychlejší získání převahy a odstavení protivníka. Tohle do nás vtloukali den za dnem, hezky rok po roce. Mám to v podvědomí a nemusím se namáhat přemýšlením. Jeden dobře vedený podmet, a je vymalováno. Lovec dolovil, bez zvukových efektů a výbuchů cisteren v dálce. „Adam“ leží na boku, drží se za poraněné koleno a skučí bolestí. Kabel mu vypadnul z ruky. Zvedám ho a nabývám klid. Vydýchávám napětí a určitě vypadám jako vrchní čistič ostravských stok. Sotva stojím na nohou, ale to ten parchant nesmí poznat. Proto hned pro začátek dávám najevo svou definitivní převahu:

„Ptáčku zpěváčku, zapěješ teď novou písničku. Hezky čistým hlasem!“ nabádám zhroucenou postavu u svých nohou.

Rukou lovím z kapsy dálkové ovládání k autu, pak to jemně lupne a celá scéna se opět osvítí tlumeným světlem jako v barrandovských ateliérech. Dělám to proto, abych měla přesný přehled, co ten zmetek dělá. Pak už to nevydržím:

„Ty zkurvysyne jeden, ty hajzle, ty dobytku zasraný,“ mlátím ho hlava nehlava jeho kabelem. Neví, kam dříve s rukama, a jenom se krčí a skučí. Výprask trvá dlouho. Zkrátka nemůžu přestat. Lavina vzteku se uvolnila. Ještě jednou a ještě. Pak už sama nemůžu popadnout dech a vzdávám to. Z kabelu odkapává krev, smíchaná s kousky tkání. Ulevilo se mi, ale ještě ne docela.

„Takže to byla jen taková malá rozcvička na úvod pro velkého milovníka psů, kteří neštěkají, zato hodně silně koušou!“ vyrážím ze sebe a marně se snažím ovládnout zbytek vzteku.

„Kde jsou moje děti? Kam jsi je zašil? Mluv, kurva!“ ječím, když vím, že tady mě stejně nikdo neuslyší. Než se dočkám odpovědi, okolí se opět ponoří do tmy. Auto nedostalo další impulz a uložilo se ke spánku. Jako v činžáku na chodbě. Okamžitě mi naskakuje děcák. Tam jsme také měli na chodbách časový spínač. S otočným hnědým bakelitovým přepínačem. Tenkrát se hodně šetřilo a elektrikáři jej nastavili sotva na deset patnáct vteřin. Kolikrát jsem šla na záchod a ještě ze mě kapala krev, jak si „taťka“ užíval, když se vnutil na čtení pohádky, o kterou jsem v žádném případě nestála. Nová vlna němého vzteku se ve mně opět probouzí. Místo „Adama“ tady teď vidím ležet „taťku“, toho nevinného dědouškovského věchýtka, jak se mi přimotal do cesty dnes odpoledne na parkovišti u nemocnice v Porubě. Odpípávám auto, světla se opět poslušně rozsvěcejí. Pak kabel zasviští ještě několikrát.

„Přestaň… dost…!“ volá „Adam“ a mi to zní jako hudba z nebeských výšin. Tenhle posránek by chtěl někomu ubližovat, působit bolest, ale sám ji nedokáže snášet ani trochu? Tak tos, hochu, moc nevydržel. Ale přestanu, až já uznám za vhodné.

„Vidíš, nějak mi nedošlo, že letos bude šmigrust později než jindy,“ říkám, když už i mi docházejí síly. Jeho hlava je jedna velká krvavá koule. Začínají mu otékat ruce, jimiž si ji chránil, možná tam má zlomených pár kostí. To je mi ale jedno. Důležité je, že může mluvit.

„Poslouchám. Celý příběh. Máš na to přesně dvě minuty, tak vol správná slova,“ s poslední výhrůžkou koukám na hodinky. Je přesně 21.58. O půl jedenácté, jak mi dříve řekl, má dojít k předání dětí u Ostrama. Tomu moc nevěřím, ale na každém šprochu…

Slyšitelně se nadechuje a pak se nestačím divit:

„Je tady objednávka na tvou likvidaci,“ souká ze sebe ten zbabělý zmetek. „Všechno je spojeno s těmi obrazy, však víš. Nejdříve získat obrazy a pak tvoji hlavu. To byl úkol. Věděli jsme, že se nedáš lacino. Proto jsme se snažili tě vykolejit. Upravený bavorák. Oko na sedadle, tvůj kamarád se starou ruskou puškou. Nakonec nezbylo než použít páku nejsilnější. Děcka…“ Poslední slovo z něho vypadne s takovým despektem, až mám zase chuť švihnout kabelem. Ale ovládnu se.

„No, jen hezky pokračuj. Vysvětli mi, kdo tu objednávku zadal? Kolik vás ještě je? A od koho víte o těch obrazech?“ vybízím ho k co největší horlivosti, i když tuším, že i on hraje o čas.

„Ten zabitý voják, tenkrát v Brčku, to byl opravdu můj otec. Brzy potom jsme se odstěhovali. Nejdříve do Německa, pak do Polska…“ leze to z něho docela obtížně. Když měla nedávno Tequila zácpu, probíhalo to podobně. A jeho označení „voják“ by ve mně za normálních okolností vyvolalo salvu smíchu, nebýt té hromady mrtvol kolem.

„Tak dost. Buď konkrétní. Kdo a jak!“ rázně utínám jeho proslov a mačkám tlačítko dálkového ovládání na autě, které opět zhaslo. „Máš ještě přesně jednu minutu!“ odměřuji mu úsek poslední možnosti. Chytá se toho jako stébla v rozvodněné řece.

„Náš vůdce. Dragutin Stavarič, ale to ti asi nic neřekne. S tím jsme odešli ze země. Můj starší bratr Bojko, který bohužel už zemřel, tady strýc Desimir a já. Strýc je slepý od svých pěti let, ale využívali jsme jeho manuální zručnost…“ Chce se mi skučet, když vím, jak se manuální zručnost smraďocha podepsala na mém oku. „Adam“ patrně taky neví, že už mám zjištěno, že Stavarič rovná se Čučič. A že na něj mám likvidační zakázku s nevratnou zálohou zase já. Začínám být zvědavá, jak se tohle vyvrbí. Ale nepřerušuji tok „Adamových“ myšlenek, když pokračuje:

„… pak jsme zakotvili v Liberci. Tam sídlí naše oficiální firma na bezpečnostní systémy objektů. Už asi deset roků. Platíme daně, zaměstnáváme patnáct lidí, jsme v klidu. Čas od času někoho zmizíme. Spolehlivě a beze stopy. Jenže to jsou takové nárazovky. Z toho se nedá žít, však víš. Proto přes Polsko vozíme spolehlivým kanálem falsifikáty různých léků od výrobců z Číny. Máme pod palcem snad půlku trhu s anabolickými steroidy v Česku. Taky modré pilulky na podporu erekce. K nerozeznání od pravých. Se stejným účinkem a za zlomek ceny. Vynáší to neuvěřitelně. Zlatým dolem je ale efedrin. To ti nemusím dál vysvětlovat. Tady ten Dolsin zase vozíme jednomu VIP z Ostravy. A od něj máme informace, že vila ukrývá obrazy nevyčíslitelné hodnoty. Tomu se říká reciprocita…“ snaží se poslední žoviálností získat další vteřiny. A daří se mu to, protože nejdražší minutovník na světě právě zhasnul a mě ten propletenec zajímá čím dál více. Potřetí a snad naposledy dálkově pomocí touarega osvětluji scénu:

„Kdo je ten tajemný VIP, který všechno ví, kde je Stavarič a hlavně, kde jsou moje děti?“ kladu tři otázky, na které čekám tři jednoznačné odpovědi.

„Stavarič má obě děcka. To on se postaral, aby zmizely. Ale kde jsou teď, to fakt nevím. Možná je s nimi ještě pořád v Ostravě. A ten VIP…“ opět se zasekává. Nechce se mu do toho. Vlastně s tím, co mi řekl, ještě nemá podepsaný ortel. Vlastně mi neřekl nic. Teď musí padnout jméno.

„No tak, honem, než to zase zhasne!“ vyhrožuji a netrpělivostí se snad rozskočím. Ne kvůli nějakému vysoce postavenému nýmandovi, který je mi zhola ukradený. Ale kvůli Anetě s Patrikem. Kdyby jim Stavarič ugriloval tlapky, neodpustila bych si to do konce života.

„… primátor,“ skoro přeslechnu to jedno důležité slovo. Nevěřím vlastním uším. Proto kladu doplňující otázky:

„Který primátor? Ostravy? Ten současný?“ Jsem v šoku. Má na mysli toho uhlazeného hezouna, který se prezentuje jen tím, že je? Ničím jiným totiž oslnit nedokáže. Několikrát jsem ho sice viděla, jak se nepřítomně, až připitoměle bezdůvodně usmívá, ale přičítala jsem to jeho hektické pracovní vytíženosti. Vlastně je to jen takový neškodný panák. Alespoň doposud jsem si to o něm myslela.

„Současný. Trpí chronickou bolestí páteře a kloubů. Nějaké degenerativní onemocnění. Bohužel Dolsin od nás ještě kombinuje s alkoholem…“ „Adam“ si jazykem olizuje rty. Je jasné, že by ještě rád cosi dodal, ale neví jak dál. Domnívám se, že v tuto chvíli by už pro něj bylo nejlepší, kdyby ho zavřeli na doživotí na Mírov. Patrně si je toho vědom.

„Máme takovou nepsanou dohodu. On má Dolsin, na kterém je už hodně závislý. Za to dělá všechno pro to, aby pozdržel prodej a sanaci chemičky. Ostramo. Ty ruiny v Přívoze. Tam, v těch olejových lagunách, jsme si zřídili hlavní úložiště…“ zase se zadrhává. Světlo zhasíná. Už se neobtěžuji to znovu zapnout.

„Jaké úložiště?“ pobízím ho ku spěchu.

„Všech, které jsme nechali zmizet, ty čubko!“ vrhá se mi s posledním výkřikem po nohách jako smyslů zbavený. Počítala jsem, že má jen jedinou možnost, aby z toho nějak vyvázl. Musí vymazat mou paměť tím, že mě odstraní a také nechá zmizet. Jímka je takový malý kousek od nás. Musí se mě za každou cenu zbavit. Proto jsem schválně nechala zhasnuto. Aby se osmělil a urychlil své rozhodnutí. A on tentokrát udělal přesně to, co jsem očekávala.

Dělám úkrok stranou, abych zmenšila šanci, že mě chytí a povalí na zem. Zběsilá chlapská síla má obrovský účinek, toho jsem si vědoma. Zvlášť když stiskne subtilnější ženský krk. Nejsem dost rychlá. Daří se mu chytit mě za kotník. Volnou nohou se snažím dupnout na držící ruku nebo na cokoli jeho, ale je jako had. Ví, že tato šance je skutečně poslední z posledních. Konečně se mi daří jej zasáhnout. Nevím kam, ale míjí se to účinkem. Sevření trvá. Zároveň cítím, že úchop díky bahnu z jímky podkluzuje. Pak to se mnou neočekávaně škubne, noha mi vyletí nahoru, a už sedím na zadku, jen to hvízdlo. Heknu překvapením, lapám po dechu a do toho kopu nohama, co to jde. Martensky odvádějí svou práci, jenže to je houby platné. Cítím, že se neodvratně posouvám směrem k otvoru v deskách. Tam už nikdy. Vzpírám se na rukou a v posledním vzepětí za otřesné bolesti na žebrech vykopávám nohy vysoko do vzduchu. Švihový pohyb mě odrazí, a kdyby tady byla nějaká skrytá kamera, zaznamenala by něco, co připomíná nevydařený seminář break dance pro seniory. Plnou vahou dopadám na běsnící tělo. Svým rozměrným zadkem napřed. Cosi křuplo. Doufám, že ne mého. Podle řevu ne. Bolestí řičí „Adam“. Vypadá to, že jsem mu zlomila klíční kost. V momentě jsem na nohou a uskakuji z jeho dosahu do bezpečné vzdálenosti. Pak se nerozpakuji ani chvíli, podeberu to skučící tělo silou, jakou bych u sebe nečekala, a tlačím ho do jámy. Jako sněhovou kouli z těžkého, jarního sněhu. Ještě jedna otočka, pak zuřivý kopanec možná do ledvin a s posledním výkřikem to žbluňkne. Jestli nárazem a bolestí omdlel, tak se tam utopí. Kdyby náhodou neomdlel, možná přežije. Možná. Je mi to srdečně jedno. Každopádně se jistím tím, že vytahuji žebřík a odhazuji ho co nejdále do trávy.

Během potyčky mi z ruky vypadly klíče od auta. Někde tady musejí být. Už jsem chytřejší, neztrácím čas šmátráním v temnotách a vytahuji ze zničené kabelky „Adamův“ mobil. Probouzím ho a svítím si na okolí. Klíče vzápětí nacházím na obrubníku jímky. Jen tak tak že nespadly dolů. Tomu se říká štěstí v neštěstí.

„Hej, ty tam!“ volám v náhlém ataku euforie na chlapa, který si nechal říkat „Adam“. Vlastně ani nevím, jak se jmenuje.

„Vytáhni mě!“ ozývá se přidušený hlas z hloubi. Milé zjištění je, že zůstal při vědomí. Patrně má hodně tuhý kořen.

„Hej, ty! Máš jednu jedinou jistotu!“ volám znova a velkoryse ignoruji jeho nesplnitelné přání. „Tvoje jistota spočívá v tom, že teď už naprosto přesně víš, kde je zakopán pes!“

Vzápětí definitivně naposledy dálkovým ovladačem otevírám touarega, na nic dalšího nečekám a s kabelkou stále za bundou usedám na místo řidiče a konečně startuji.

Zápis v deníku 1. 5. 1943

V rozhlase zaznívají slavnostní projevy státníků, překypující servilností a oddaností. Takto se v okleštěné zemi slaví dávný svátek práce. Kdepak majáles jako kdysi. Na zábavu a radost není místa. Stačí neviditelný hlas za rozhlasovým mikrofonem. I na nás dolehla povinnost ocenit lidskou dřinu. Podle slov Vůdce jest Ostrava klíčovým místem pro válečnou výrobu. Nejbližší ocelárny od východní frontové linie. Do Ostravy proto zavítal sám ministr hospodářství a práce, SS-Brigadeführer Walter Bertsch. Česká práce pod vedením Vůdce slaví úspěch. Ostrava bezodkladně a navýsost pečlivě plní všechny náročné požadavky okupační správy. Jsme na to právem hrdi. Takto se v lásky čase holedbal Herr starosta před vzácnou návštěvou. I my ostatní jsme byli v pozoru. Pravice švihaly podle předpisu a celá radnice byla v plném lesku. Celou dobu jsem si v duchu říkal – co je tahle paráda proti skutečnosti, že mám krásnou vnučku? Pan ministr měl také malý proslov, v němž apeloval zejména na preciznost a rychlost odvedené práce. Také prý pro Říši jest důležitý každý kilogram kovu. Podniky musí organisovati sběrové akce. Prý i pěší chůze prospívá zdraví, neb benzin potřebnější na frontě než ku civilnímu životu. Odehrávají se prý nyní klíčové operace válečné, nutné pro úspěšné ukončení tažení. V podobném duchu, plném pravého, říšského vlastenectví, pak pan ministr pokračoval ještě několik minut. Pozoruje nenápadně lidi kolem sebe, možná polovině z nich zračilo se na obličeji nadšení, zbytek se ukrýval za neprůhledně vážný obličej.

Malé pohoštění pro vzácnou návštěvu se odehrávalo v Německém domě. Nebylo lze pozvání odmítnouti a také jsem se účastnil. Myšlenkami však byl jsem doma. U svých milých. Popíjelo se lahodné bílé víno z italských vinic a studená kuchyně také byla vynikající. Přes to všechno mi pramálo chutnalo. Nedával jsem ničeho na sobě znáti a jen pozoroval, jak Karl potřásá si rukou s panem ministrem a přijímá kondolenci k hrdinské smrti svého syna. Již se to v okolí dávno ví. Posléze sám Herr starosta přišel až ke mně a představil mě panu ministrovi. Sdělil mu, že jsem jeho nejspolehlivější pracovník a moje agenda vedení kanceláře starosty nevykazuje žádných pochybení. Pan ministr jen řekl „Bravo, Proske“, pozvednul svou sklenici a přiťukli jsme si. Přidělený fotograf z Mährisch-schlesische Landeszeitung v pravý okamžik stisknul spoušť. Jestli tento snímek zítra v tisku bude zveřejněn, je to pro mě jako podepsaný ortel smrti. Kolaborant Proske. Paktuje se s Němci. Je to nácek. Vždycky to byl nácek… Jako bych slyšel hlasy, které na mne volají a ženou mě k odpovědnosti. Kypící nenávist ze všech odvrácených hlav vnímám jako hlubokou a neospravedlnitelnou osobní urážku. Mohu takhle ještě dál žít? Musím. Už jen kvůli Josefínce a Stelle.

Večer, když celý dům odešel uložiti se ku spánku, po dlouhé době opět poslechnul jsem zahraničních relací, abych měl i z druhé strany představu, jak se to má s těmi klíčovými válečnými operacemi. Prý se cosi děje ve Warszawě. Židé povstali v ghettu a bojují. Nevídané. Naše noviny přirozeně o tomto neinformují. Nemohu uvěřiti, že podobní židé, kteří způsobně se žlutými hvězdami loni v září odjeli s transporty do Terezína, nyní bojují. Východní fronta chystá se na klíčovou mohutnou ofenzivu. Tak proto každé kilo železa a každý litr benzinu. Těžké tanky Tiger potřebují obojí. Ocel z Ostravy zasáhne do těchto bitev, to již je mi jasné. Proto Karl nebyl uvolněn ani na pár dní do Německa za svou paní. Zdalipak ještě v Polsku, v táborech se zvláštními, roztomilými názvy, pálí lidi v pecích? Nikde žádná zmínka.

Kapitola 72

Moment, ještě nemůžu odjet. Vystupuji z nastartovaného auta a otevírám kufr. Tentokrát cítím jen štiplavé psí pižmo, nic dalšího. Vidím tam rozpitou plastovou láhev s vodou. Ještě že i gauneři podlehli světovému trendu a vozí si s sebou čistou vodu v petkách. Otevírám ji, čichám a pak si s ní alespoň opláchnu obličej i ruce a vypláchnu pusu. Na napití nemám odvahu a všechnu vodu z úst vyplivuji, i když mě žízeň sveřepě přesvědčuje o opaku. Z poraněného oka mi pořád něco teče a ostrá bolest se mění na silnější, ale tupou. Bez lékaře to nezvládnu, to je mi jasné. Pravý důvod mého odloženého odjezdu jsou ale tři naducané igelitové tašky. Od pohledu na horní vrstvy se v nich ukrývají krabičky s injekcemi Dolsinu. Přece jen měl „Adam“ v něčem pravdu. Postupně vysypávám do jímky celý jeho zlatý důl:

„Až tě to tam omrzí, můžeš si šlehnout, kolikrát uznáš za vhodné, pane učiteli!“ volám na „Adama“ a slyším, jak papírová balení pleskají o hladinu, kterou tak důvěrně znám. Funění ze vzteku a bolesti mi zdola zní v uších velice sladce.

Prázdné igelitky a petku ukládám do kufru, jsou na nich moje otisky. Musím je cestou někde vyhodit. Vlastně, otisky určitě budou i v zasychajícím bahně na žebříku. V plné záři reflektorů nacházím svůj pásek. Sláva. Pak trhám trsy trávy a smazávám ze žebříku místa, kterých jsem se dotýkala. Nakonec ještě otřu vrata od garáže a uvnitř ní i židli, na které jsem seděla. Martensky patrně poputují do pece, jejich silná podrážka nadělala spoustu stop a nepochybuji, že až se na tohle místo dříve nebo později dostanou policejní technici, budou nekompromisní. Těžko bych pak takovému poručíku Sittkovi vysvětlovala, že na tomhle místě jsem nikdy nebyla. Je jasné, že s úklidem moc spokojená nejsem. Určitě je tady ještě hodně mých biologických stop. Jenže na víc v tuhle chvíli už prostě nemám sílu.

O mrtvého smraďocha s nemytýma nohama se snažím nezavadit ani pohledem, což ale není docela dobře možné. Nechávám ho tak, jak je. Však se mu nic horšího už stát nemůže. Konečně sedím v autě a posunuji páku automatu na polohu pro jízdu. Touareg se okamžitě dává do pohybu. Panel navigace nechávám vypnutý, protože představa jurodivého Stavariče, jak na nějakém svém tabletu paralelně sleduje pohyb auta, mě znervózňuje. Jenže tomu stejně neuniknu, malinký čip kdesi pod kapotou udělá stejnou práci i mimo navigaci. Když to nemůžeš ovlivnit – pusť to z hlavy. Tak zní oblíbená Říďova poučka. Snažím se ji dodržet. Vzápětí přidávám více plynu a hned se suché šlahouny otírají o kapotu mnohem důrazněji. Jako by nechtěly, abych je opouštěla. Pohled na digitální hodiny na panelu tachometru mi poskytuje údaj 22.16. Mám tedy hypoteticky ještě nějakých 14 minut do místa, které „Adam“ označil pro předání dětí.

Urazila jsem asi sto metrů a vyjíždím z terénu na něco, co připomíná polní cestu. Nepoužívanou, zapomenutou. Musím být opatrná, ještě není vyhráno. Hele – nějaký plot. Konečně civilizace. A na konci toho plotu cedulka s názvem ulice. Na tohle jsem docela zvědavá. Zpomaluji a čtu „GVUŽĎOCHOVA“. Tak já jsem na Gvužďochově ulici? Ti zmetci! Velký kus pole hned vedle jsme vloni na podzim koupili a teď jednáme o změně územního plánu pro stavbu rodinných domků. Měla jsem mlhavé informace, že kdesi v lese, kus níže pod našimi pozemky, stála kdysi budova, označovaná jako „dynamitka“. Byl v ní přísně střežený sklad střeliva pro trhací práce v dolech. No tak to je gól! Jeden starousedlík mi tenkrát na podzim popsal, že tam také došlo k výbuchu. Prý osobně sbíral kusy lidí, koní a trámů. Každopádně jako po výbuchu to nevypadalo, ale hodně zapomenutý kout uprostřed obytné čtvrti to je. Musím uznat, že místo zvolili dobře. Ale uvažuji dál.

Takže buď Stavarič alias Čučič a spol. věděli, že na Gvužďochově ulici máme své obchodní zájmy, nebo je to jen zpropadená náhoda. A „Adam“ mi zase mlžil. Protože nejsme na Slezské u zoo, nýbrž kousek vedle, v Heřmanicích. Dobře mu tak.

Vytahuji „Adamův“ neprůstřelný telefon a zpaměti za jízdy vyťukávám číslo na Františka. To je totiž jediné mobilní číslo, které jsem schopna si zapamatovat. Snad ještě nespí, náš milý ajťák a génius v jedné osobě. Nespí, mám zřejmě šťastný den.

„Co zas?“ ozve se mi ze sluchátka ospalým hlasem. Takže „už nespí“, musím se opravit.

„Tady Bo, Františku, slyšíš mě?“ snažím se o co nejpřívětivější tón.

„Slyším tě, ale nevidím,“ odpovídá mi už o poznání přívětivější hlas. Dokonce pokus o vtip, bravo!

„Mám jeden zásek a volám z cizího telefonu…“ snažím se ho uvést do obrazu, ale přerušuje mě uprostřed věty.

„… to jsem si všiml. Co se děje? Kde jsi?“ Najednou je už celý čilý. Zajímavé, jak se z režimu stand-by dokáže tak rychle přesunout do akčního módu.

„Jedu dokonce i cizím autem, teď jsem v Heřmanicích a jedu do Přívozu, k Ostramu. Říďovo auto by ještě pořád mělo být na Palackého ulici. Jestli zase spíš v kanclu, tak mrkni, prosím, jestli tam ještě je. A také jestli se někdo nepokoušel dostat do vily na Sadové. Zůstanu na příjmu…“

„… vydrž chvíli, než mi to naběhne…“ ještě stihnu zaslechnout a pak už jen ťuknutí, jak položil telefon na stůl a cosi datluje na klávesnici. Kadence úderů je zarážející.

Mezitím s telefonem u ucha odbočuji z Gvužďochovy ulice vpravo, na pořádnou asfaltku ulice V Korunce. Teď na to můžu šlápnout. Dieselový touareg je o cosi dýchavičnější než Říďova benzínovka H3, ale i tak okamžitě překračuji povolenou rychlost. Dvojnásobně. Ještě že policie do takových míst nezavítá, jak je rok dlouhý. Františkovy prsty pořád létají po klávesnici. Před příjezdem k heřmanické věznici zastavuji a s telefonem na uchu vyhazuji igelitku i prázdnou petku do škarpy. Dnes z třídění odpadu nic nebude, sorry, OZO. Také otevírám kastlík u spolujezdce, protože přece „Adam“ a jeho strýc nemohli být takoví diletanti, aby mě šli lovit bez střelné zbraně. Tomu nevěřím. Kastlík je prázdný. Hele, ve dveřní přihrádce u řidiče něco máme. Nádherný Luger „nulaosma“. Už patrně poválečná výroba s delší hlavní a ráží 9 mm. No vida „Adama“, jaký se z něj vyklubal znalec. Kontroluji zásobník a je plný. Zbraň je zajištěna a v bezvadném stavu. Okamžitě ji konfiskuji. Kdyby přišlo na věc, mám osm pokusů.

„… haló, Bo! Jsi tam?“ znenadání se ozývá František, zatímco rychle zavírám dveře a vdupnu přes plyn trochu života do vstřikovacích trysek motoru.

„Jsem na příjmu. Co máš?“ okamžitě reaguji a letmo kontroluji digitální časomíru. Ještě mám osm minut. A také osm nábojů, doplňuji si okamžitě. Tohle už nemůže být náhoda.

„Takže, hummer stojí na Palackého 93 a nehlásí žádnou známku neoprávněného vniknutí. Alarm vily je celou dobu taky potichu. Kdo se během dne motal kolem, to ale nedokážu přesně říct, musel bych projet všechny záznamy z kamery a to bude chvíli…“ hovor náhle končí. Battery off. Do prdele!

Nemám čas hledat nějakou nabíječku, pokud ji tady „Adam“ vůbec má. A také si vůbec nepamatuji ten PIN. Počkat. Udělala jsem si mnemotechnickou pomůcku, díky své chatrné paměti na čísla. Začalo to osmičkou – vida, zase osmička! Osm minus tři je pět plus čtyři (počet čísel v PIN kódu) je devět. 8-3-5-9. Škoda že už asi nikdy nevyzkouším, jestli je to správně.

Řítím se po Muglinovské směrem k Přívozu jako smyslů zbavená. Tady u haldy obyčejně stává policejní hlídka. Bacha na to! Mrknu doprava a reflexní pruhovaná oktávka tam opravdu parkuje. Kašlu na ně, stejně si určitě dávají dvacet. Ve zpětném zrcátku se nahonem ujišťuji, jestli za mnou nejedou. Ani náhodou. Silnice jsou téměř prázdné a semafory blikají oranžově. Paráda. Jsem na hlavní a můžu jet, co to dá.

Počkat, co jsem to viděla v zrcátku? Znovu se dívám, tentokrát sama na sebe. Tohle zdeformované zombie mám být já? Celou pravou stranu s poraněným okem mám oteklou tak, že je z něj jen škvírka. Jestli takhle nevypadala posmrtná maska Jana Wericha, tak fakt vážně nevím. Dobré na tom je, že oko mi alespoň už nevypadne. Ztrhané, napjaté rysy v ksichtu na zdravé polovině, na hlavě, ve vlasech a uších bahno, sliz a nějaká další žoužel. Obličej zdeformovaný proudem kauzality. No paráda! Helloween přece byl v listopadu, pokud si dobře pamatuji. Tak tímhle Stavariče jistě k smrti vyděsím, mám ten pocit. Kéž by to tak bylo, marně se utěšuji. Koneckonců, je vlastně dobře, že mě policie u haldy zaspala, protože ti by moji novou vizáž nerozchodili už vůbec.

Ještě mám dvě minuty. Podjíždím přes myší díru v Přívoze a řítím se na širokou a osvětlenou Mariánskohorskou. Stavarič ten pohyb jistě sleduje. Grilovačka se blíží.

Zápis v deníku 6. 5. 1943

Májový čtvrtek. Celý den drobně mžilo, jako po většinu posledních dní. Můj snímek s panem ministrem v novinách nezveřejněn, redakce dala přednost Karlovi. Na mé straně obrovská úleva. Musel bych na úřad choditi pod rouškou tmy, abych uchránil se projevů nenávisti.

V úřadě ostatně jest to nyní jako v úle. Činorodost veliká. Jak v sobotu sdělil pan ministr, Říše potřebuje každé pracovité ruce. Proto nyní chystají se podklady pro pracovní úřad, aby každá síla, jež není nezbytně nutná pro válečnou výrobu v Ostravě, byla podchycena a připravena k nasazení v Říši. Děvčata od čtrnácti let mají býti pomocnicemi v domácnostech nebo děvečkami na statcích. Dospělé ženy pak šičky polních uniforem nebo prostě jen budou pomáhati v odklízecích pracích po náletech. Muži by měli vykonávati veškeré hrubé práce a ti zručnější pak zapojí se do válečné výroby v továrnách, když německý dělník bojuje na frontě. S tímto poselstvím pan ministr opustil na prvního máje Ostravu.

My nyní vyvíjíme horečnou činnost, aby úkol byl splněn ještě tento měsíc. Za sebe mohu říci, že plně důvěřuji v slíbené slušné zacházení s našimi lidmi v Říši. Nikdo z vybraných nepojede do KL, tam obecně panují velmi přísné podmínky. Noviny nyní otiskly dopisnici jednoho vězně z KLM, který mimo jiné píše: „Mí drazí, prosím pošlete mi zde mou harmoniku, zakládáme táborovou kapelu a nutně potřebujeme každý nástroj.“ Z toho zřejmo, že i přes tuhý režim dá se důstojně žíti i v táborech pracovních. Stella mi k tomuto jen dodala, že dopisnice mohla býti zneužita jako nástroj propagandy, prý abych se krotil ve svých úvahách o pracovních táborech v Říši. Nicméně Stella byla vždy o velký kus dospělejší a v realistických úvahách zralejší než její, patrně naivní, otec.

Každý den nyní odcházívám do úřadu za tmy a až za soumraku vracím se domů. Udo Hase rovněž, což k mé radosti znemožňuje mu nemírné popíjení alkoholu a noční výlety s Josefem Kohutkem. Stella s Josefínkou jsou nyní doma celé dny samy a mají jen společnost Mařky, která nehne se od kolébky ni na krok, jak jsem zpraven. Naplňuje mne to radostí. Dášeňku již jsme přečetli, v knihovně mám ale ještě mnoho Čapkových knih, tudíž obavy z nedostatku literatury nepřicházejí.

Hlášena sabotáž v dusíkárně v Mariánských Horách. Výroba umělého benzinu opět zastavena. Před dokončením jest první hala Nových Vítkovic v Kunčicích. Vězni z pracovního tábora mají do konce tohoto měsíce odevzdati toto dílo. Současně s tím prováděny terénní úpravy na další, mnohem větší objekty. Ve kterých z nich se budou vyráběti součástky na přísně tajný projekt A4? To dnes ještě neví ani Karl, který mi pouze sdělil, že vykonal pravidelnou inspekční cestu do Kunčic, aby na vlastní oči se přesvědčil, zdali práce probíhají dle plánu. Jak vidno, nový velitel tábora zjednal si kázně velice rázně. Není žádných útěků.

Kapitola 73

Odbočuji na Nákladní ulici. A zvolňuji. Teď, v noci, tady svítí jen jedna pouliční lampa. Nikde nikdo. Pokreslený plot z vlnitého plechu ve světle reflektorů hází pitoreskní obrazy. Komiksové postavy vypadají, že se pohybují. Chybí mi ještě asi pět set metrů do cíle a půl minuty do předpokládaného setkání. Dávám nohu z plynu a auto jede jen na šouráka, jak nazývám jízdu s automatickou převodovkou bez dotyku pedálu akcelerátoru. Vypínám světla, abych nebyla tak jasným cílem, kdyby něco. I když v zaměřovači s nočním viděním bych byla vidět dobře. Náhle mi cestu křižuje sehnutá postava. Brzdím na fleku. Chlap se leká a hrozí mi pěstí. Tak tohle není Stavarič. Jen asi nějaký zloděj kovů, kterých tady do bývalé chemičky chodí stále více. Moc dobře vědí, že ostraha končí svou službu v osm hodin večer a až do rána je objekt prakticky volně přístupný. Dá se tady chodit jak ke krmelci. Je mi jasné, že i z toho důvodu si Stavaričova skupina vybrala laguny jako bezpečné úložiště.

Mám nápad. Dneska si chlap žádné kovy neodnese. Dostane celé auto. Ale něco za něco. Zastavuji a otevírám dveře:

„Co ty pičo, malem si mě…“ slyším nezaměnitelný akcent cikánského dobyvatele ztraceného železa.

„Hej, omlouvám se. Dokázal bys s tím odjet?“ upouštím od konfrontačního tónu. Chlap zpozorní a přichází blíž. Ve světle vzdálené lampy už musí vidět, že osoba za volantem – já – má dnes už hodně za sebou. Snad ho to nevyděsí. Tihle lidé jsou přes svou nenechavost hodně pověrčiví.

„Co si? Baba? Policajt? Žiješ?“ chrlí jednu otázku za druhou. Ze všeho nejvíce ho ale zajímá odpověď na tu poslední. Vidím, že je připraven k útěku.

„Žiju a dám ti tohle auto. Dokázal bys s ním odjet?“ nahazuji udičku a umolousaný obličej se stáhne do vychytralé masky.

„Se nenecham zavřit, ne? Tam je určitě skovana mrtvola…“ vypálí, jako by auta se schovanými nebožtíky vídal každý den.

„Nemám čas. Jedeš, nebo ne? Nasedej, všechno ostatní ti povím cestou!“ vydávám úsečný příkaz, který v mé mysli zní jako zbožné přání. Ale zafungoval. Můj nový kolega usedá na místo řidiče a já zabírám sedadlo spolujezdce. Kabelku mám za bundou a „Adamova“ Lugera strkám během nasedání za džíny. Vybitý mobil, který leží v odkládací přihrádce, si beru do ruky. Nic dalšího mého kromě nánosů bláta tady není.

„Nechej zhasnuto a jeď pomalu dopředu,“ jsou moje první instrukce. Teprve teď mám možnost si prohlédnout postavu v zamaštěném pracovním plášti, který byl původně zelený. Moc navíc toho ale nevidím a spoléhám, že i moje maskování je stejně spolehlivé. Pro nás oba je v tuto chvíli nejlepší o tom druhém moc nevědět.

„Umíš jezdit s automatem?“ napadá mě dost podstatná okolnost, na které může celý podnik krachnout.

„Pani, ja už deset roku nemam řidičak. Ale co ma kola, tak s tym ujedu!“ jednoznačně mě přesvědčuje, že jsem vsadila na správného koně.

„Dobře. Dojedeš až na konec téhle cesty. Jo, tam přesně pod dálničním nadjezdem. Nebudeš zastavovat, já vystoupím za jízdy. Jakmile budu venku, přidáš plyn a zmizíš. To auto je pak tvoje, můžeš si s ním dělat, co chceš, ale nejlepší by bylo, kdyby zmizelo. Chápeš?“

„Ja sem cigan, pani, ale neni sem blby!“ přesvědčuje mě nový majitel auta, že vozidlo bude v nejlepších rukou. „A co za to?“ ptá se ještě s tak odzbrojující logikou, až mě lehce zaskočí. Právě dostal auto a správně tuší, že zadarmo to není.

„Prostě to auto zmizí. Klidně ho rozeber do šroubku a prodej na náhradní díly. Ale musí zmizet ještě dneska. Nic dalšího,“ ujišťuji ho a on kroutí nevěřícně hlavou. Naštěstí žádné další otázky nenásledují, což je jedině dobře. Jsem si jista, že tento úkol je pro něj lehce splnitelný. Když tady v těchto místech zmizel před dvěma lety ocelový most, vážící nějakých dvacet tun, a to přes noc, co je proti tomu jedno titěrné vozítko.

Vyjíždíme z táhlé zatáčky a od této chvíle nás může mít skrytý pozorovatel jako na dlani. Stahuji nad námi oběma sluneční clony, abych ztížila identifikaci. Okolí je liduprázdné. Vlevo tuším ruiny chemičky. Tak tohle je ten jejich hřbitov. Kolik těl tam do bezedných děr s vyjetým olejem naskládali? Je mi nad slunce jasné, že do plánu Stavariče a spol. zapadá i moje urychlené odstranění. Ještě že mám v záloze ty obrazy a o „Adamově“ osudu zatím nikdo neví. Je tady i Aneta s Patrikem? A co když už jsou oba naloženi v oleji? A na mě se tady hraje habaďůra. Huš s takovými myšlenkami. Tfuj, tfuj, tfuj, odplivnu si v duchu, abych zaplašila to nejhorší, co vůbec může dnes nastat.

Touareg jede hezky krokem, jako bychom se domluvili. Ještě dávám poslední pokyn:

„Až vystoupím, rychle to otočíš, šlápneš na plyn a pojedeš pryč. Nezapomeň si pak zapnout světla. Pak zmizíš a už se nikdy neuvidíme. Kapišto?“

„No dyk!“ dostává se mi ujištění. Moje teta z děcáku sice měla oblíbené rčení „snům a cikánům nikdy nevěř“, jenže co mi v tomhle případě zbývá. Věřit musím. Konečně si mohu šťastného majitele vozu s historií nyní alespoň trochu prohlédnout. Vypadá tak soustředěně. Ve mdlém světle lamp z dálnice je trochu vidět, i jaký má obličej. Z profilu vidím vysunutou, špičatou bradu, úzké rty, pevně sevřené u vědomí důležitosti úkolu. Nad nimi je nezbytný knírek smolné barvy, docela šikovně zastřižený. Pak hezký, rovný nos a inkoustová piha velikosti čočky na tváři. Očekávala bych navíc neoholené strniště, ale to se nekoná. Patrně se před odchodem „na noční“ čerstvě zušlechtil. Určitě má přísnou ženu. Na to bych si klidně vsadila. Pak oči. Tmavě hnědé, jako lísková pomazánka, a kolem nich pigmentové pihy. Volant drží oběma rukama v pozici „za deset dvě“, tedy stará škola. Možná kdysi dělal předvojenský řidičák a pak mu ho za něco sebrali. Nehty na rukou má hezky zastřižené a za nimi „bídu“. Tak naše teta nazývala černé usazeniny, na které fungoval jednoduchý manikúrní úkon. Docela hezký chlap, řekla bych.

Vidím, že jsme pár metrů od místa činu. Po pravé straně je husté křoví, ideální místo. Bez dalších řečí otevírám dveře, vystupuji a rychlým krokem doháním účinek setrvačníkového efektu. Slyším, jak se touareg razantně otáčí do protisměru a otevřené dveře se setrvačností samy přibouchávají. Ihned poté se rozsvítí světla a motor zavyje v plných otáčkách. Nepatrnou chvíli trvá, než zvládne turboefekt, ale pak vystřelí, až kamínky létají kolem dokola. Za několik vteřin mi zadní červená světla mizí z dohledu. Rozhlížím se kolem. Klid a ticho, jen z blízkého hlavního nádraží slyším jakési hlášení o zpoždění a občasné zapištění vlakových brzd.

„A včil mudruj!“ peskuji sama sebe, když se ani po minutě v naprostém osamocení nic nehýbe. Ukrývám se v podřepu za jediným křovím v okolí a je to velice chabé krytí. Stát tak někdo kousek výš, třeba na mostě, měl by mě naservírovanou jako husu na podnose. Co jsem vlastně čekala? Slavnostní uvítání, podpis oboustranně výhodné smlouvy a sklenku šampaňského? V těchto šedých kruzích nic takového neexistuje.

Zápis v deníku 14. 5. 1943

Svěží zeleň a dostatek sluníčka, takhle si představuji jaro. Však také byla Stella dnes s Josefínkou poprvé na velké procházce v parku. Mařka šla způsobně s nimi a podle vyprávění vůbec nikam neutekla. Josefínce bude hnedle jeden měsíc a musíme ji začít uvykati různobarevným ostravským sazím v povětří. Čím dříve, tím lépe.

Fabriky a šachty stále produkují maximální výkon. Na veřejnost prosakují zprávy, že chystá se veliký přesun dělníků pro nasazení v Říši. Mnozí využívají posledních možností a prchají z města. Nejčastěji přes podzemní štoly do Polska. Přes jámu Ludvík v Petřvaldě takto uteklo několik horníků i civilistů. Netuším, jestli v obsazeném Polsku budou míti více štěstí než doma. Každopádně bez dokumentů je tam nikdo nezaměstná, a jak chtějí přežívati? Alespoň že je to jaro. Zimou strádati nebudou a do podzima se uvidí.

Pro děti ostravských dělníků chystají se nyní letní tábory na zotavenou a také vyjednána jednotýdenní dovolená v Luhačovicích pro nejpilnější dělníky. Na radnici jednali jsme o tom s Willi Heinzem, okresním vedoucím partaje. Naše děti musí být připraveny k začlenění do Říše. Takto přesně formuloval před Herr starostou zdůvodnění, proč strana přebírá záštitu nad zotavovacími tábory. Tento trend již sleduji dlouho, hovořil o tom v rozhlase i ministr Moravec. A tento člověk, Heinze, jest horlivým vykonavatelem páně Moravcovy propagandy. Osobně nemohu jej ani cítit. V pohledu jeho jest nevýslovná přezíravost a neúcta k starším osobám. Patrně se mu v dětství nedostalo správného usměrnění rákoskou.

Mi se díky pracovnímu vypětí posledních dní akorát předvčírem hnula záda. Zcela banálně jsem sehnul se v úřadě pro lejstro na zem spadlé a již nebylo možno se narovnati. Ta přeukrutná bolest povolila mi pouze usednouti na židli a tak jsem, téměř nedýchaje, přetrpěl do konce úředních hodin. Poté v předklonu šouravým krokem, připomínaje válečného raněného z fronty, vydal jsem se na strastiplnou cestu domů. Stella spráskla ruce, že tohle nám ještě chybělo, a uložila mne na lůžko. Mohu ležeti pouze na břiše, s pupkem podloženým složeným polštářem. Celá noc, kdy sen nepřicházel a bolest vystřelovala při každém pohybu, byla srovnatelná s mými pěti dny na gestapu. Tenkrát, připoután k horkému parovodu, alespoň jsem se trochu vyspal.

Do úřadu jsem musel až po silné injekci, kterou přišel mi vpraviti náš pan doktor Veteška. Tohoto člověka s bílou hlavou a živýma očima pamatuji snad již od doby, kdy jsem do Ostravy v roce 1902 přibyl. Od té doby jest naším lékařem rodinným, a to mu již prý je pěkných pár let přes sedmdesát. Byl u toho, když se naroditi měla Stella, a mé drahé paní před deseti lety velice ulevil v jejích posledních dnech, když veškerá věda lékařská nevěděla si rady s chorobou, kterou trpěla. Po injekci mohu tedy lépe choditi a Stella kolem pasu ovazuje mi každého rána kočku. To jest jediný okamžik dne, kdy slyším Mařku vyštěkávati.

Nyní mám možnosti neobyčejné, bych prokázal své umění radovati se z každé maličkosti. Dospěl jsem v myšlenkách až tak daleko, že bolest v zádech jest jednoznačnou známkou, že ještě žiji. A jelikož žiji, mám důvod k radosti.

Dnešní České slovo přineslo obsáhlou reportáž z mordu, ke kterému došlo na Nádražní ulici, přímo v činžáku, kde jsme bydlili před odstěhováním do vily. Starého pána Brachaczka kdosi zaškrtil a z bytu jeho ukradl mnohé cennosti, protože pan Brachaczek byl známým sběratelem starožitností. Kriminální komisař Vömle, před dvěma lety uvedený do funkce, v souvislosti s krutým mordem ve zvláštním odstavci apeloval na každého občana, aby nahlásil sebemenší drobnost, která by se případu mohla týkati. Zejména pak následného prodeje odcizených artefaktů. Pana Brachaczka jsem znal, byl to veskrze slušný člověk, oddaný pouze své sbírce. Nevýslovně líto mi je zejména, že musel sejíti ze světa takovýmto způsobem.

Kapitola 74

Nic se neděje, pouze pár těžkých vozů přehučí po dálničním viaduktu. Jinak je poklidná noc. Usychající bahno začíná škrábat a svědit na těch nejnepravděpodobnějších místech. Živě vidím všechny ty choroboplodné zárodky, bakterie a plísně, jak mi začínají požírat tělo. Do toho je mi zase zima, mám hlad, nesnesitelnou žízeň a chce se mi čůrat. Babina už nic nevydrží. Tak se vidím a umiňuji si, že vyčkám ještě půl hodiny a pak se budu muset nějak dostat k Palackého ulici, kde podle Františkových sdělení doposud parkuje Říďův hummer.

Pozor. Někdo jde. Všechny předchozí stavy těla i ducha jsou odsunuty mimo aktuální vědomí. Slyším kroky. Přicházejí po štěrku z opačného konce areálu, z mé pravé strany. Je to krok člověka, který se neschovává, spíše má obavy. Zvuky a jejich frekvence tomu napovídají. Honem si zalezu do křoví na druhou stranu a dávám si pozor, abych nenadělala moc hluku. Mezi suchými větvemi stojí můj výkon za všechny prachy. Kdyby něco, budu se muset vydávat za ježka, právě probuzeného ze zimního spánku.

Vzápětí mezi větvemi spatřím pohybující se dlouhý stín, který ve světle vzdálené lampy nabývá velikosti přízraku. A pak už, po nekonečných dvou vteřinách, vidím vrhače stínu. Vlastně vrhačku. Je to vystrašená Aneta! Sama! Do prdele práce, odtud vítr vane. Jestli je všechno tak, jak jsem vydolovala z „Adama“, tak prohnaný Stavarič si Patrika nechal jako rukojmí a poslal za mnou Anetu. To je nadělení.

Ovládám svůj prvotní instinkt, abych se z křoví vymrštila a běžela Anetě naproti. To by byla pěkná blbost. Kdo ví, co bych ještě mohla způsobit. S největší pravděpodobností by se mě Aneta lekla, a to hodně. Vždyť jsem sebe samu v zrcátku před chvílí vyděsila! Ale Aneta žije. Jde sice pomalým, téměř opileckým krokem, ale je to ona. Alespoň jedna úleva v tom pitomém dni, který bych ze svého života nejraději vyzmizíkovala. V ruce mám odjištěného Lugera, a i když budu mířit levým okem, na nějakých padesát metrů bych byla schopna případného útočníka zasáhnout. Osm střel k dispozici. Osm obrazů ve vile. To nedává žádnou souvislost, ale nějak se mi to motá pořád dokola.

Aneta je už nějakých dvacet kroků od křoví, ve kterém dřepím. Kdyby neměla vlčí mhu ze strachu, který každého netrénovaného člověka spolehlivě paralyzuje, určitě by mě dávno spatřila.

„Ssssss! Anet!“ syknu na svou dceru, která se zastaví jako po úderu blesku.

„Mami?“ pípne hlasem sotva opeřeného ptáčka v hnízdě.

„Jo, to jsem já. Nezastavuj se a jdi pořád rovně. Jsem tady, v křaku. Už mě vidíš?“ šeptám tak nahlas, jak jen to jde.

„Myslím, že tě vidím,“ dává se opět do pohybu. Už má jistější krok. Maminka je nablízku. Podobnou situaci jsem nedávno viděla v jednom dokumentárním filmu z africké buše. Jenže tenkrát se jednalo o gepardí matku a její mladé. Jinak byl ve svém atavismu příběh naprosto identický.

Je tak blízko, že naprosto přesně vidím její vyděšený výraz ve tváři. Jinak žádnou fyzickou újmu, zdá se, neutrpěla. Kdyby tak byla poslechla maminku a neotevírala nikomu, ani té pitomé Libušce, mohla hezky sedět v Říďově kožené sedačce Chesterfield a sledovat pondělní televizní pořady, které obvykle stojí za starou belu. Co bychom teď za tu starou belu daly. Obě! Ale tohle jí vyčítat je blbost, vymačkanou zubní pastu taky nelze dostat nazpět do tuby.

„Obejdi to a pojď ke mně!“ zase instinktivně velím. „A moc se na mě nedívej, ani ke mně nečichej,“ vyslovuji spíš přání než příkaz.

„Mami, mami, co se ti stalo?“ hledí na mě mé vlastní dítě, když se dostane až vedle mě. Naštěstí navzdory scénám z béčkových hororů s řevem neprchá, ale hladí mi obličej a slepené vlasy a z očí se jí najednou kutálejí slzy jako hrachy. Taky ji hladím a bečím naprosto neovladatelně. „Mi je nějak blbě,“ informuje mě, odvrací se a v předklonu křečovitě blije do trávy tak nahlas, že to musí být slyšet snad i na radnici, pokud se tam někdo v noci zdržuje.

„Čím starší, tím jsem pitomější, že?“ snažím se přes slzavé údolí nalít do celé situace trochu sebekritické srandy. Utírám jí dlaní pozvracenou bradu, do toho mi dojetím teče z nosu a i poraněné oko v tomto směru zafungovalo. Třeba se to uvnitř díky slzám trochu vydezinfikuje.

„Kde je Patrik?“ konečně se dostávám k podstatě věci. Naráz mi to zase myslí velmi logicky. Očistná chvilka vykonala své.

„Patrik se mi ztratil v obchoďáku,“ začíná zase natahovat Aneta. „Vybíraly jsme mu s Libuškou boty, a najednou byl pryč. Začala jsem hysterčit, pak se objevil nějaký chlapík, co se s Libuškou znal, že prý se určitě najde. Nechali jsme ho vyvolat, ale nepřihlásil se…“ vzlyká Aneta docela nahlas a i mi je už jedno, jestli nás někdo slyší nebo pozoruje.

„Klid…,“ snažím se být ta, která má ve všem jasno a je nad věcí. „Co bylo dál?“ vybízím ji, aby mi pověděla všechno, co ví. Ráda bych jí nabídla alespoň papírový kapesník, ale v kabelce mám jen dva štůsky pětitisícovek, do těch se smrkat nedá. Mám ještě v paměti dávné používání socialistického skládaného toaletního papíru. S tím se všechno spíše rozmazalo, než utřelo. I s penězma by dnes byl výsledek stejný. Nejen na obličeji.

„Co… dál…,“ zase natahuje Aneta. „Mirek, teda ten kamarád od Libušky, se nabídnul, že než čekat na policajty, zajedeme na stanici rovnou. V podzemí měl auto, tak jsem jela. A Libuška měla čekat na informacích, jestli se Patrik neobjeví… Mami, já mám takový strach, co když mu někdo vezme ledvinu? Víš, jak se teď s tím obchoduje…“ znovu začne usedavě štkát a schovává si hlavu do dlaní.

„Kdyby mu tak vzali ledvinu, to je ještě půl bídy,“ říkám si v duchu pro sebe. „To by možná přežil…,“ uvažuji dále. „Jenže tady jde o něho celého. Nechci, aby někde v oleji plavalo jeho tělo,“ ani s touhle šílenou obavou se Anetě nesvěřím. Namísto toho ji obejmu kolem ramen a už mám dost toho nic neřešícího bulení.

„Tak hele,“ říkám nahlas, „brečením se to nespraví. My musíme jednat. Ale ještě jsi mi neřekla, co bylo dál. Dojeli jste na ty policajty?“ ptám se a už tuším, jaká bude následovat odpověď.

„Právě že ne. Mirek mi říkal, že je lékař a abych byla v klidu, dal mi v autě nějaký prášek na nervy. Pak jsme vyjeli ven a dál už nevím. Probrala jsem se až teď, v noci. Sama, tady pod mostem,“ zase natahuje, což na jednu stranu chápu, ale na druhou stranu bych ji nejraději pořádně propleskla, což je mnohem účinnější medicína než všechny prášky na nervy.

„Jak aspoň takový Mirek vypadá?“ snažím se ji probrat k nějaké činnosti.

„Jak…, jak…,“ kroutí hlavou Aneta, „… normálně. No jako Mirek. O půl hlavy vyšší než já, hezky opálený, modré oči, štíhlý… Jo, a na levé ruce měl zlaté hodinky Rolex. Toho jsem si všimla. Byly fakt velké…“ souká ze sebe střípky, které jí utkvěly v paměti.

„Jo, rolexky, zlaté. A velké. Určitě nestály víc než dva tisíce. Vsadím se, že to je Rolex made in China,“ pronáším nic neřešící posudek, bohužel pramenící ze zkušeností. V realitní branži se potuluje mnoho podobných výlupků, kteří se snaží udělat dojem a žádný fake jim není cizí. Hlavně když splní účel. Pane Bože, je vůbec možné, že moje dcera, moje krev, je takhle neskutečně naivní? Že by spojením dvou elitních policistů vzniklo takové bezelstné tele? Nebo všechny ty roky v mírumilovné cizině, kde se chlapi nanejvýš servou v hospodě, z ní vysály všechny instinkty a nahradila je absolutní důvěrou? Být mladší, hned se tam stěhuju, taková krásná země, to Irsko!

„Takže takovým nýmandem ses nechala uklidnit do bezvědomí a teď nevíš, co se děje,“ rekapituluji celou situaci. „Nic dalšího nevíš…“ říkám si víceméně pro sebe. Mirek se s velkou pravděpodobností narodil někde na Balkáně. Pak mě osvítí jedna možnost.

„Dívala ses do kapes? Protože jinak nic z toho nedává smysl!“ vybízím ji k nějaké činnosti a sama se hned ujímám iniciativy. Jasně, že tady něco musí být. Proč by ji jinak složitě pacifikovali.

Z levé kapsy jejích džínů vytahujeme složený kus kancelářského papíru. Na něm je dětskou rukou a neumělými tiskacími písmeny napsáno:

„MILÁ MAMI A BO, JSEM ŽIVÝ A V POŘÁDKU. TEN PÁN, CO JSEM S NÍM ODEŠEL, CHCE VŠECHNY OBRAZY, KTERÉ MÁ BO VE VILE. AŽ JE BUDE MÍT, MŮŽU SE VRÁTIT ZASE DOMŮ. PŘEDÁNÍ JE NA TOMTO MÍSTĚ DNES VE TŘI HODINY V NOCI A MÁ TAM BÝT JEN BO SAMA. JESTLI NĚCO NAHLÁSÍTE POLICII, UŽ SE NIKDY NEUVIDÍME, ŘÍKÁ TEN PÁN. MÁM VÁS RÁD. PATRIK“

Žhnu vztekem. Ti parchanti jsou ale slizcí! Napsali dopis a nechali to Patrikovi opsat. Dobře vědí, jak psychicky zlomit člověka. Jeho matku. A s ní jeho babičku. Aneta na mě otáčí vyčítavý pohled a zase začíná brečet. Nedá se zastavit. Tím se ale nedobereme k řešení.

„Vstávej, teď nám nic nehrozí. Jdeme pro auto a pak se uvidí. Ještě máme další čtyři hodiny, abychom něco vymyslely,“ dávám jí trochu naděje. Chytá se jí jako klíště.

„Mami, že se mu nic nestane?“ vyžaduje Aneta kladnou odpověď, já kývu a přemýšlím, jak to všechno splnit a přežít. Protože všechno nasvědčuje tomu, že obrazy zmizí a Bo s nimi. Já ale na rozdíl od obrazů nepojedu daleko. Mám zůstat tady, poblíž, naložená do oleje. To je víc než jasné.

Zápis v deníku 18. 5. 1943

Záda moje velice pozvolna zbavují se bolesti, ale musím býti velice opatrný. Veškerých škubných pohybů je třeba se vyvarovati. Tak pravil vážený pan doktor Veteška.

V úřadě dnes od rána veliký zmatek, neb pečlivě seřazenou kartotéku s možnými kandidáty na práci v Říši, předanou na pracovní úřad, kdosi dnes v noci pokusil se zapáliti i s celým úřadem. Požár naštěstí brzy lokalisován a uhašen, přec však polovina lístků nenávratně ztracena. Pozdvižení kolem toho veliké, vyšetřování a také stín podezření na každém z nás, kdož jsme přišli ve styk s touto akcí. Také Herr starosta vypovídal na gestapu a já současně s ním ve vedlejší místnosti. Upjatý Kampf nedal na sobě nic znáti, že již mne měl před časem v práci. Tentokráte ale nezatajil jsem ničeho, neb také ničeho jsem se nedopustil. Přesně dle podepsaného prohlášení neřekl jsem o chystaném odsunu pro nasazení v Říši nikomu. Vlastně ano. Zmínil jsem se o tom před Stellou, jenže pouze v souvislosti s KLM a dopisem arestovaného o harmoniku, a tohle stálo v novinách. Tudíž zákonitě slovo o Stelle na gestapu nepadlo. Pak se mě Kampf ptal, zdalipak mi něco říká jméno Břenek, což po pravdě odvětil jsem, že nikoli. Položil mi ještě několikero kontrolních otázek, aby se ujistil, že říkám věci dle pravdy, a s podpisem protokolu mne propustil.

Opět jsem si oddechnul, tentokráte ovšem s kočkou hřejivou kolem pasu. Jediné, co na tom všem shledávám trochu příjemným, je, že díky spojenectví Josefa Kohutka a Udo Hase máme skutečně nyní gestapo více od těla. Ovšem za cenu Andělky, to nesmím zapomínati. Děvče moje, kde je ti konec?

Josefínka by Andělce najisto udělala velkou radost. Také se na ni rád dívám, jak spokojeně spinká, zachumlaná v peřinku. Když je hezky, Stella na zahradě věší plíny, a to jest rovněž radostná podívaná. Jako by i celá ta naše velká zahrada chtěla říci – máme tady nový život, každé narušení se trestá dle zákona!

Večer jal jsem se poslouchati zahraničních relací. Ve Warszawě dobojováno. Přes hrdinský odpor bylo ghetto srovnáno se zemí. Obdivuji všechny tyto lidi, zajisté ukryté v sutinách a bojující o každý metr s nesrovnatelnou přesilou. Obsáhlá zpráva korespondenta také hovořila o popravách povstalců. Při sebelepší vůli nedokáži si představiti, že by zde, přímo v městě, odehrávalo se cosi podobného. Nebo v Terezíně. Co všechno by nám ještě museli způsobiti, aby národ povstal? Jako řádný Parteigenosse bych za tato slova měl prohnati sobě kulkou lebku. Neudělám to. Dlužil bych poté ještě více Klausi Kubiczkovi a jeho rodině.

Také dnes byl jsem se tajně potěšiti všemi skvosty, které ve sklepení ukrýváme. Kokoschkovy pohledy na Ostravu. Z Landeku, Jaklovce, ze Lhotky. Vyobrazil také žatvu na polích v Kunčicích. Pamatuji, jak pro Klause maloval tato díla, a tenkráte nás Klaus i seznámil. Moje paní byla sotva dva roky po smrti a ještě držel jsem smutek. V každém obraze nyní vidím i tehdejší dobrou vůli Klause, abych přestal se trápiti a začal žíti života nového. Hodně mi pomohl a já doufám, že i já jemu jsem jeho službu v dobrém oplatil.

Kapitola 75

Nejkratší cestou od chemičky na Palackého? Pod dálnicí, pak opatrně přes koleje a kolem známé ulice Přednádraží k hummeru. Vzdušnou čarou nějakých tři sta metrů. Možná čtyři sta, ale víc ne. Čekám, kdy mě Aneta zahrne otázkami, výčitkami a já nevím čím ještě. Je ale takový introvert, že si většinu svého vnitřního života nechává pro sebe. Beru ji kolem ramen a jen hodně dobrý pozorovatel by v nás poznal něco jiného než dvě bezdomovkyně, kterým noc svědčí mnohem více než denní světlo.

„Zlato, ještě jsme neměly možnost si povykládat. A kdo ví, kdy se taková chvíle zase naskytne,“ vemlouvám se Anetě, až to s ní pořádně cukne. „Proč jste se s Patrikovým otcem rozešli? Opravdu se jen tak sebral a odjel do Alberty těžit ropné písky?“ Zajímá mě to vlastně už dlouho. A také proto, že zase na chvíli můžu být normální ženská, se všemi starostmi a emocemi.

„Opravdu to chceš vědět, mami?“ bezbarvým hlasem dostávám okamžitou odpověď.

„Ano, ráda bych to věděla. Teda, pokud to není nějaké velké tajemství…“ rozhlížím se kolem, když pod dálnicí přecházíme přes svazek kolejí. Chlap na drážním dispečinku, který se v těchto místech také nachází, na nás cosi řve, ale mi je to jedno. Ať si trhne nohou. Nic nejede a on je daleko. Kdyby se rozhodnul nás konfrontovat, dávno bychom mu zmizely. Nevšímám si ho.

„Patrikův otec je správný chlap,“ začíná trochu rozvláčně Aneta. Něco na takovém mužském musí být, když s ním má dítě, to je mi jasné. „A jako správný chlap v plné síle neměl jenom mě,“ pokračuje Aneta v návaznosti na předchozí myšlenku.

„To mi jako chceš říct, že sis nabrnkla proutníka?“ skáču jí do řeči, abych hned zkraje měla jasno.

„Proutník… mami, ty jsi tak staromódní. Tohle slovo se už pěkně dlouho nepoužívá…“ s lehkým despektem se ušklíbne.

„No tak maminku pouč, jak se takovým hajzlům říká v moderním jazyce?“ chci se dobrat nějakého výsledku, ale zakopávám o kolej a málem se natáhnu. Se sirénou proti nám jede nákladní vlak a veze nějaké cisterny. Zůstáváme stát, dokud neodsupí kamsi do dáli.

„Děvkař to je!“ vpálí mi Aneta. „Děvkař, který by klidně ošukal i kakaové věnečky, kdyby nebyly tak křehké!“ vydá ze sebe nálož, kterou v sobě musela nosit hezky dlouho. „Jenom aby Patrik nebyl po něm, až bude velký…“ zase si vzpomene na toho správného klučinu, který je mým vnukem, a začne brečet. Další podrobnosti o děvkaření Patrikova otce raději nechci vědět. Momentálně jsem ho totiž z naší rodiny odepsala. A taky vím, že Patrikovi nebudu kupovat žádné kakaové věnečky, které sama mám tak ráda, hlavně kolem půlnoci, když nemůžu spát.

„Patrik je už teď správný chlap,“ hledám utěšující tón. „A kdyby náhodou nechtěl být, až vyroste, sama ho tak usměrním, že se nebude stačit divit,“ dávám další dávku naděje.

„Fakt, mami? Přísaháš?“ zvedá ke mně hlavu a rukávem si zase utírá nos. Poznávám v ní malou pipinku, která hledá místo pod máminým křídlem. A mi se líbí být ochranitelskou kvočnou. Vlastně o tomhle jsem celý život snila. Jak je možné, že se mi to takhle vymklo z rukou?

„Přísahám. Přísahám na holý pupek!“ zvedám ukazováček a prostředníček, abych svá slova potvrdila mezinárodně známým gestem. V tu chvíli necítím žádnou bolest v oku ani na žebrech a je mi tak nádherně, jako už dlouho ne.

Koleje máme za sebou a přidáváme do kroku. Náhlé zrychlení mi činí potíže, hlavně při nádechu, a Tequila se bude nechápavě koukat, proč se tak ploužím, až spolu zase vyběhneme. Hlavně aby to bylo už hodně brzy, modlím se v duchu. Bez zbytečných slov procházíme docela dobře osvětlenou cestou mezi vybydlené činžáky Přednádraží. Tady je tma nejtemnější. Osazenstvo bylo nedávno z moci úřední vystěhováno, ale domy přesto žijí svým životem. Tedy hlavně v noci. Mihotající se světla baterek a směsice mnoha hlasů zaznívají snad z každého objektu. Jak to muselo být krásné před nějakými sto lety, když díky těmto činžákům se místo stalo honosným předměstím Přívozu pro střední třídu? A dnes? Jeden by zaplakal, a realitní makléř obzvlášť. Nádherná cihlová zástavba jen tak tak že stojí. Lovci železných traverz mají žně. Do normální práce by nešli, ale tady se mohou sedřít. Kov je přitahuje jak magnet. Tedy hlavně jeho výkupní ceny.

„Co tam ti lidé dělají?“ slyším od Anety hlas plný úzkosti.

„Vydloubávají staré železo. Nosníky. Pak je prodají do sběru a mají další zdroj příjmu, ke štědrým sociálním dávkám od státu,“ přisazuji si i s kritikou celého zvláštně nastaveného systému.

„Ale to jim přece spadne na hlavu, ne?“ nechápe Aneta smysl sebevražedných misí do starých baráků.

„Myslím, že nespadne. Oni sice vypadají, že do pěti neumějí napočítat, ale přesně vědí, co si můžou dovolit vykutat a co už by je zavalilo,“ vysvětluji s erudicí v hlase. Ovšem vnitřně o svých slovech moc přesvědčená nejsem.

„Kolik se toho za těch sedm roků změnilo, mami. Já to tady vůbec nepoznávám,“ diví se Aneta, a to mě nepřekvapuje. Vývoj, zejména v takových lokalitách, jde od desíti k pěti a nabývá na palčivosti vždy jen před nějakými volbami.

„Tak nad tím tolik nepřemýšlej a přidej, už tam budeme,“ pobízím ji k ještě rychlejšímu kroku, když vcházíme na Palackého. Červená karosérie há trojky svítí do dálky přímo pod jediným sloupem s fungujícím veřejným osvětlením. Možná proto tady tohle auto těch pár hodin vydrželo. Ulice je rovná, jako když střelí. Vlastně jsem tuhle skutečnost ani nevnímala, připadalo mi to samozřejmé. Palacký, rovný národní buditel, historik, a jeho ulice. Rovná a svým způsobem také hrdá a nepokořená. To už fakt asi blbnu, když mě postihují takovéhle asociace! Beru to jako velice zajímavou ztrátu soudnosti, díky které ještě chvíli můžu zůstat aspoň trochu normální.

Zápis v deníku 22. 5. 1943

Dnešní vytrvalý déšť vnáší mi do duše až k nesnesení velkou dávku sentimentu. O samotě ve své pracovně rozjímám, zač stojí můj dosavadní život a jaký má vlastně ještě smysl. Vše se urychlilo tím, že Udo Hase včera navečer zvěstoval mi novinu, kterou patrně měl od svého důvěrného přítele Josefa Kohutka. Udo Hase v hlase měl zvláštní hrdost, když sděloval mi vše. Jako by chtěl vyjádřiti hlubokého uspokojení, že i odvaha českých odbojářů má svých hranic, takový dojem jsem nabyl. Novina ta jest, že jeden ze skupiny žhářů, již podpálili pracovní úřad, stal se novopečeným konfidentem gestapa. Jakýsi Reclík. Neznám nikoho tohoto jména a zpočátku bylo mi vše kolem požáru lhostejno. Vždyť co práce mojí přišlo vniveč! Zároveň však skutečně vznikly škody takového rozsahu, že možná již nikdy nebudeme moci seznamy lidí pro práci v Říši rekonstruovati. Bude těmto lidem, kteří v Ostravě zůstanou, skutečně lépe? Neznaje aktuální situaci v Německu, nemám na tuto otázku odpovědi. Stále ale mysl má zaměstnává se nebohým Reclíkem. Co musí se státi, aby člověk zradil své niterné přesvědčení? Kolik jehel mu zapíchli pod nehty, že svolil? Či stačilo jen pohroziti bolestí tělesnou, a on sesypal se?

Já sám nebyl jsem dalek tomu, abych po několika dnech bití a mučení žízní vypověděl i holé smyšlenky, jen aby už ten očistec dobral se konce. Nemohu tedy viniti Reclíka ze zbabělosti nebo prospěchářství. Možná chránil svou rodinu, malé děti a ženu, a pro jejich dobro dal všanc svou pověst statečného člověka. Ve svých úvahách dostal jsem se až k bodu, kdy vytanula mi otázka, zdali může existovati cosi jako privátní morální vesmír? Do kterého jest přístup zapovězen komukoli, mimo vlastní osobu? Opět tápu. Ve svém vlastním morálním vesmíru se vidím jako člověk rovný, řídící se principielně správnými zásadami. Vystoupím-li z vesmíru tohoto a pohlédnu sám sobě do tváře, vidím užovku. Kroutícího se plaza. Veliký rozdíl mezi tím, co jest přání a co skutečnost v nedbalkách. Udělalo se mi z rozdílu tohoto až nevolno. Možná také Reclík cítí ve svém morálním vesmíru, že vše, co učinil, jest tím nejlepším, co v dané chvíli udělati mohl.

Odpoledne jsem požádal Stellu, zdali bych mohl s Josefínkou na procházku. Potřeboval jsem býti na chvíli sám a venku zároveň. Kočárek ukryt pod šusťákovou plachtou a vzorná, umolousaná Mařka podél něj, toť naše dnešní procházková sestava. Promokl jsem na kůži, ale i přes to umínil jsem si, že dokud se Josefínka nevzbudí, domů nepřijdu. Vytrvalé bubnování deště na šusťák ji uspalo dokonale a venku jsme byli po tři celé hodiny. Během té doby jsem měl možnost oběma – jak Mařce, tak Josefínce – vylíčiti všechny své obavy, plány a i další, více podružné myšlenky. Vymyslel jsem jim říkanku o hezkém dni. Jak je dobře, že člověk žije. Nepamatuji si ale již žádnou z těchto improvisovaných slok. Pouze jeden rým, že den dnešní vlévá mi sílu do žil a já jsem rád, že jsem se ho dožil. Velice prostinká část verše, ale má.

Kapitola 76

Výhodou hot hatch vozu je, že se zdá být chytřejší než majitel sám. Také tento Říďův kolos poznal, že se blíží někdo, kdo má v kapse klíče, a s odemknutím dveří žertovně zamrkal světly. Zbývá nám ještě nějakých deset kroků.

„Umíš jezdit s automatem?“ ptám se Anety a v duchu se usmívám představě, že tuhle otázku jsem dnes už jednou položila. Docela nedávno.

„Mami, v Irsku nejezdí skoro nic jiného. Takže jo, umím,“ odpoví Aneta naoko uraženě. Jsem ráda, že nevolnost po nějakém tom svinstvu už jí odezněla, a vím, co nyní udělám.

„Budeš řídit,“ věcně kontruji. „Startuje se tlačítkem na pravé straně pod volantem, zbytek najdeš!“ ještě stihnu dodat, a to už otevírám páté dveře a naskakuji dozadu, čímž připomínám cvičeného psa. Fuj, až se mi udělalo mdlo, když si vzpomenu, jak na mě vyjel ten nabušený kupírovaný hafan na Gvužďochově ulici.

„Jeď na firmu. Keltičkova ulice,“ udílím nezbytnou instrukci. „Trefíš?“ ještě pokládám zcela irelevantní otázku, za niž si vysloužím jen úsečné: „Ano, maminko!“

Kolos se stiskem tlačítka start probouzí. Je krásné cítit tu nastřádanou a vytuněnou energii stovek koňských sil. Když odhlédnu od skutečnosti, že každá jízda citelně ubere ze světových ropných rezerv, má tohle auto jenom kladné stránky. Jednou z nich je absolutní podpora sebevědomí. Funguje to tak i na Anetu, jak podle zvuku motoru poznávám. Přítlak na plynový pedál se zdá být dílem člověka, který má pro strach uděláno. Užívá si to a věří, že můj plán na získání Patrika, který se mi v mysli vznáší jako chiméra, nemůže nevyjít. Mi nezbývá než dál předstírat, že přesně vím, co je potřeba učinit, raději nekecat do řízení, schoulit se poslušně na gumové výstelce kufru a zavřít na chvíli oko. Nádhera. Chvilkový pocit bezpečí by mi nyní mohla přerušit snad jen řízená protitanková střela nebo atomový výbuch.

Vůz otáčí do protisměru. Mám co dělat, abych se setrvačností nepřevalila. Pak už všechna čtyři kola zarvou v přímém kurzu, až mě to hodí na víko pátých dveří. Horská dráha hadr. Takovou sílu záběru auta jsem kdysi poznala jedině ve starém, obrovitém ruském ZILu, pro který žádná překážka nebyla dost velká. Doufám, že na Keltičkovu dojedeme bez nějakých zádrhelů. Vlastně ani nevím, jestli má Aneta mezinárodní řidičák. Ale asi ano. Silniční kontrola by nás mohla pěkně zdržet, a toho vysvětlování. Raději se vidím hezky v bezpečí našeho sídla a spoléhám na to, že pokud pojedeme hezky podle předpisů, nebude nás nikdo obtěžovat. Anetě to snad také došlo, jak poznávám z rozvážnější jízdy. Užila si svých pět vteřin opojení a teď má vše pod kontrolou. Hodná holka.

Odbočujeme vpravo na Hlučínskou a jedeme durch pořád rovně až k velké křižovatce u ekonomické fakulty. Nejlepší volba. Ulice jsou patrně vymetené, což je jedině dobře. Zavírám oko a nechávám se unášet plynulou jízdou. V duchu jsem pořád ve střehu a počítám zatáčky, abych měla jistotu, že nikde nebloudíme. Nakonec parkujeme u firmy. Ostré světlo halogenu, který je spojen přes pohybové čidlo, mi dá na srozuměnou, že jsme u cíle.

„Tak Punťo, vylez. No pojď k paničce…! Honem…!“ volá na mě Aneta a otevírá zadní víko kufru. Mám pocit, že kdyby měla v kapse psí piškoty, určitě bych dostala za odměnu aspoň tři. Byla jsem celou cestu dost hodná. Vyplazuji jazyk a dělám na ni oddané psí oči, ovšem také už mám v ruce nachystané klíče od firmy. Žádné ztráty času a zbytečné blonckání v nekrytém prostoru. Šup šup, tlačím Anetu před sebou, a ještě než auto stačí se zamčením pípnout, jsme v chodbě. Zamykám dveře a teprve teď se cítím trochu v bezpečí. Aneta spráskne ruce, když mě v neúprosném, namodralém LED světle vidí. Bahno ze mě kape na čistou dlažbu. Můj celkový vzhled má k espritu zralého věku na hony daleko. Ale ty zkušenosti!

„Udělej kafe a skoč nahoru za Františkem, jestli nemá něco k jídlu. A nečum na mě tak blbě!“ už to nevydržím, když mě Anetin pohled zkoumá. „Jdu do sprchy a pak přijdu nahoru,“ oznamuji a řítím se chodbou. Konečně budu moci využít zařízení, které jsme před pěti lety podle směrnic Evropské unie museli na firmě mít. Sprchový kout. Nepamatuji si, že by ho někdo někdy použil, ale je tady. Snad bude funkční. Díky, prozíravý evropský úředníku!

Kabelku s věcmi a pistoli odkládám na plastový koš, kam kromě použitých vložek neodhazuje nikdo nic dalšího, a jen tak ze zvyku se v koupelně zamykám. Do sprchy jdu tak, jak jsem. Oblečená a v botách. Zavírám se za posuvnými dveřmi a pouštím si na hlavu proud studené a rezavé vody, která se během chvíle mění v průzračnou a teplou. Poraněné pravé oko pevně svírám za víčkem a bolest je zase ochromující. Tepe mi celým mozkem, až mám pocit, že z toho musím omdlít. Zakláním hlavu a nechám si vodou omýt vlasy. Mrcek vzadu pořád drží, nastal čas, abych ho uvolnila. Škraloup bahna se postupně rozpouští a odtéká do odtokového kanálku, který na takový příval humusu není stavěný a brzy se ucpává. Musím ho prstem několikrát prošťournout a až pak si postupně odkládám všechny věci. Nejlepší je moje grafenová skořepinová vesta. Lehoučká, omyvatelná, nepoškozená. Pod ní ovšem žebra s obrovskou modrou podlitinou, tohle nevypadá moc vábně. Teď ještě sundat boty, džíny a gaťky, a konečně jsem nahá se zoufalou hromadou věcí na vyhození u nohou. Vypotřebovávám půl piksly antiseptického tekutého mýdla, které Říďa přikázal na celé firmě používat. Vlastně jsem nikdy nechápala, proč ten člověk, který osobní hygienu řeší jako okrajovou záležitost, vydal takové nařízení. Každopádně pro dnešní sanitaci mého těla je to vynikající pomocník. Musím Říďovi navrhnout, jestli by v příštích volbách nechtěl kandidovat na europoslance.

Je mi blaze, když v oblacích páry otevírám dvířka sprchy. Obezřetně se vyhýbám blátivým stopám bot, našlapuji po špičkách a přemýšlím, co teď. Všechno moje oblečení, krom vesty, musí zmizet. Co si ale obléknu a obuju? Toť otázka, kterou řeším, zatímco se drsným firemním ručníkem otírám do sucha. Spodní patro má recepci a dvě kanceláře, které jsou rozděleny na další menší kóje, aby makléři měli trochu soukromí. Bleskem vše proběhnu a už vím, co na sebe. Tohle překvapivé zjištění se u mě v poslední době vyskytuje velice zřídka, jenže momentálně není zbytí. Naší recepční Karle visí přes opěradlo židle neforemný propínací vlněný svetr neurčité okrové barvy. Ten na ní naprosto nesnáším, vypadá v něm hůř než stará baba, a přitom má do přechodu nějakých patnáct let, jestli dobře počítám. Svetr na holém těle kouše jak čert, ale nedá se nic dělat, na zakrytí nahoty stačí. Pak hned letím nahoru k Františkovi. Před týdnem jsem mu přinesla haldu vypraných a vyžehlených triček, něco z toho mi určitě půjčí.

„Bo, co se ti stalo?“ děsí se František, jakmile vidí můj nateklý obličej. „A kam se chystáš?“ schytávám to hned ve dveřích od našeho rachitického génia. V předstíraném pohoršení, že pod svetrem nic dalšího nemám, si zakrývá oči a odvrací hlavu. Kdyby mě viděl bez toho vygajdaného svetru, určitě by to s ním natvrdo seklo.

„Mám ještě jednu důležitou schůzku, tak musím dobře vypadat. A k tomu potřebuju jedno tvoje čisté triko. Máš něco s dlouhým rukávem?“ neztrácím čas ani naději, že mě svetr pohryže na co nejmenší ploše. Aneta sedí na židli a nechápavě pohledem přejíždí z jednoho na druhého, na všechen pracovní bordel a rozviklané polní lůžko, Františkův druhý domov. Možná se už stačila s Františkem seznámit, ale to je asi tak všechno. Ti dva nemůžou mít kromě základních vitálních funkcí naprosto nic společného.

„Mrkni se tady kolem a vezmi si, co uznáš za vhodné,“ velkoryse mi nabízí „pan paša“, majitel butiku s posledními výkřiky módy. Po minutě hledání nacházím jedno šedivé podvlékací mako triko s dlouhým rukávem, poměrně čisté boxery s ještě stále čitelným logem olympiády v Londýně a anglickou vlajkou a bavlněné podkolenky jen s jednou dírou.

„Otočte se! Oba!“ vyhrožuji, a jakmile se dívají jinam, sundávám svetr. Nechci, aby viděli tu podlitinu na žebrech, ze které se horká vlna bolesti šíří všemi směry přesně podle Huygensova principu jako kruhy na vodě. V mžiku mám na sobě triko, slipy i podkolenky. Tři kroky k obnově člověka, řekla bych.

„Volno,“ odemykám možnost volného nahlížení po sobě navzájem.

„Mami, ty jsi šílená,“ vzmůže se Aneta na jediný komentář. František zarytě mlčí, protože ho setkání s lidskou podstatou u cizích lidí přivádí do velkých rozpaků. Vidím mu to na obličeji. Zalil se mu do karmínového odstínu.

„Tyhle spoďáry jsem včera nosil a ještě nejsou vyprané,“ stihne ze sebe ještě vyrazit a začnou mu hořet uši studem, až mám pocit, že bude muset zapnout nějaké přídavné chlazení.

„Ale padnou mi,“ pochvaluji si střih, který má na můj rozložitý zadek smršťovací účinek. Hlasitě se poplácám po místech, která zakrývají. Podobné si budu muset taky koupit a ani mi nevadí, že mají vepředu prostor na pytlík. Ono se to nějak upraví. „Zabavuje se, … ale neboj, vyperu a vrátím,“ jdu mu rozcuchat jeho neposedný účes. U toho drží jak věrný pejsek. Aneta valí oči, co to mám za vztah s klukem, který je jistě mladší než ona.

„Kalhoty a boty. A konečně to kafe,“ vypočítávám, co mi ještě chybí k dokonalému pocitu štěstí. V tuhle chvíli mi naprosto stačí, že na sobě nemám už nic ze smrdutého bahna pohřební jímky.

Zápis v deníku 26. 5. 1943

Dnes první den v úřadě bez kočky kolem pasu. Ještě slabého píchání chvílemi pociťuji, ale oproti stavu, kdy jakýkoli pohyb do sedu a nazpět byl holým utrpením, jest to pokrok nesmírný. Pan doktor Veteška mi důrazně doporučil ještě asi měsíc klidu, než se budu moci vrhnouti na své legrační prostocviky pod dohledem Stelly. Mezitím každého večera, jakmile navrátím se z úřadu, beru kočárek a za zpěvu ptactva odcházím na procházku. Stella tak má alespoň chvíli času pro sebe. Již den se dlouží citelně a ten balzám pro duši nemohu si nechat ujíti.

Josefínka. Sladké děcko. Hukot továren a zvuky z nádraží, kde řadí se nekonečné soupravy vlaků pro frontu, toť kontrapunkt k něčemu tak nevinnému jako čerstvě narozené děcko. Včera, kdy akorát nacházeli jsme se kousek za řekou, zazněla siréna malého poplachu. Pospíchal jsem domů, ale než stačil jsem ku brance dochvátati, zazněl hukot vysoko letících letounů, které nad mraky nebylo možno spatřiti, a vzápětí siréna ohlásila konec poplachu. Stella doma trnula hrůzou a Mařka celou cestu vyla, na její uši zvuk sirény nedělá dobře.

Noviny obsáhle rozebírají požár pracovního úřadu a v každém řádku jest cítit výhrůžka, že něco podobného nesmí se již nikdy opakovati. Zatčena trojice žhářů, jeden se jménem, na které se mě Kampf vyptával. Poslední stále uniká. O novopečeném konfidentu Reclíkovi však ani slova.

Opatrné komentáře o válečném tažení v severní Africe, jež nedávno neslavně ustalo. Herr starosta dnes na toto téma pronesl malý proslov, že alespoň nyní nedojde k tříštění sil a vše se vrhá na průlom ve východní frontě. Rusko jest nyní pro nás prioritou a letní ofenziva bude otázkou života a smrti. Doma pak potají nalistoval jsem v atlase map Rusko a opět mne překvapila ta obrovitost území od pohoří Ural dále na východ. Co když tam někde Stalin potají kutá uhlí, lije ocel a vyrábí své zbraně a také se chystá na ofenzivu? Přec jen transport vojsk a zbraní od nás zabere nějaký týden cesty. Podle mapy to z opačné strany zabere Stalinovi sotva dva dny. Z dopravy může býti veliký zádrhel, a to ve mně vyvolává úzkost nesmírnou. Tonu v obavách před tím, že i přes pověstnou německou organisaci mnohé může se nepovést, třeba dojde tankům benzin, a Rusové jsou známi tím, že jak se pohnou kupředu, těžko je stavěti. Mám v šuplíku pečlivě uložený arizační dekret na tuhle vilu. Tohle může býti pro nás všechny rozsudek smrti, malou Josefínku nevyjímaje. Kdyby došlo ku zhroucení fronty, bude i po našem snu o klidném žití. To nevinné děcko si to nezaslouží.

Dnes na krátkých vlnách vysílání z Ameriky, V+W. Hezky za bukem, pomáhají vlévati odvahy do žil lidem, kteří zde musí žíti. Tohle mě popudilo velmi, hovořiti o odvaze, když nikdo nenutí je odvahy prokázati. Styl jejich humoru nikdy neměl jsem rád, pramálo jemu rozuměje. Přemnoho satiry, kritiky, bolševických narážek, a opravdový skutek žádný. Mnohem srozumitelnější mi jest nyní Čapek. Udo Hase nesmí zvěděti, že každý večer předčítám z něj, chystaje se potají na novou kariéru divadelního sufléra.

Kapitola 77

Zatímco Aneta se pokouší probudit k životu náš firemní automat na espreso, nacházím v Říďově kanceláři jeho obrovitý montérkový overal, na který si zvyknul ještě v dobách působení ve vnitru. Když se jede podívat na nějakou stavbu, vždy si jej obléká. Teď mi dobře poslouží, i když bychom se do něj s Anetou docela pohodlně vešly obě. Říďův pach je v každém vlákně tohoto jednolitého kusu se zipem uprostřed. Vůbec mi to není nepříjemné, až se sama sobě divím… Každopádně celý mundúr na mně visí jako vesmírný skafandr. Rukávy a nohavice mohutně roluju a v pase si to budu muset stáhnout nejlépe nějakým provazem. Tak budu zase kočka. Pod Kenovým stolem leží jakési orvané kotníkové tenisky. Nechápu, proč je tady má, když se každý den obléká, jako by měl každou chvíli jít na svatbu za svědka. Ale mnoho věcí není takových, jakými se na první pohled zdají. Propocené tenisky mi teď dobře poslouží, i když mají velikost 43. Obouvám si je a vypadám v tom všem jako smutný klaun z cirkusu. Oteklý ksicht dokresluje celý můj pitoreskní kolorit. Kdyby mě takhle viděl Honzik, určitě by trpěl za nás oba.

Jdu si vypít kafe, které voní celým přízemím, a dělám si ještě jedno a pak další. Noc může být dlouhá, a kdo ví, kdy budu zase mít možnost dopřát si tohle malé potěšení. Aneta můj nový look jenom bojácně glosuje:

„Mám tě ráda, mami,“ stačí ze sebe vypravit a oči jí plavou v dalším návalu slz. Evidentně je jí mě líto.

„Dej si taky kafe a sežeň něco k jídlu. Lednička je… však už víš kde,“ odbývám její pokus o společné lkaní, na které teď nemám náladu ani čas. Jdu do koupelny přendat věci ze zasviněné kabelky do něčeho čistějšího. Holá, František má batůžek, se kterým chodí ve vzácných chvílích venku. Letím do koupelny, z hromady bebechů v kabelce vytahuji „Adamův“ telefon a švihám nahoru. Málem se na schodech v těch sloních keckách přizabiju. Tohle bude ještě ořech. Ale martensky jsou nepoužitelné, protože jsem je osprchovala i zevnitř a na nohy ve vlhku nemám chuť ani pomyšlení.

„Františku, pěkně prosím, mám tady jeden nalezený a vybitý telefon. Můžeš se mrknout, co v něm je? Co najdeš, každopádně někde stáhni, jo?“ dělám zase psí oči a podávám mu odolný přístroj.

„Znáš PIN?“ věcně mě vyzve, když vidí, že telefon je naprosto chcíplý. „Ušetřilo by mi to chvíli času,“ skoro se omlouvá.

„Osm – tři – pět – devět,“ lovím z paměti pomocí své mnemotechnické pomůcky, díky níž tuhle číselnou kombinaci vymaže z paměti až pan Alzheimer, pokud mě někdy poctí svou návštěvou. František si vše zapisuje a nejraději by se do toho pustil hned. Jenže právě prohlíží záběry z kamery u vily, a to má samozřejmě prioritu.

„Jo, a můžu si ještě půjčit i tvůj batůžek?“ vpadnu mu jako velká voda do myšlenek. Neuzná mě za hodnou jediného pohledu, protože už je zase otočený ke svým monitorům:

„Samo, jenom z něho vyndej všechny věci. A nedávej ho z ruky,“ stíhá mě pedantsky upozornit akorát ve chvíli, kdy jeho beztvarý plecák obracím dnem vzhůru nad polním lůžkem. S rachotem z něj vypadává pájka, miska s kalafunou, pár šroubků, nakousnutá Fidorka, slupka od banánu, kleště kombinačky, elektrická zkoušečka a hřeben. Zvuky vysypávajících se věcí konečně Františka donutí, aby otočil hlavu:

„Tohle mi tady necháš tak rozkramařené?“ pronáší nevěřícně ten arbitr dokonalého pořádku a štábní kultury. Než stihnu rezignovaně pokrčit rameny, hned obrátí k jinému tématu:

„Prošel jsem záběry z kamer u vily. Je tam klid.“

„Za chvíli se kolem budu muset vyskytnout, tak se neděs. A všechno sleduj,“ dávám mu pusu do vlasů a definitivně ho nechávám o samotě dřív, než na můj projev náklonnosti stihne zareagovat. „Díky i za ten telefon, máš to u mě!“ hlaholím cestou po schodech v těch příšerných Kenových teniskách. Nejasné zahučení shora mi je odpovědí.

V koupelně rozepínám obří overal a přetahuji si přes hlavu skořepinu grafenové vesty. Na tohle musím pamatovat především. Pak znovu otevírám zabahněnou kabelku a do batůžku přendávám vše z jejího obsahu, včetně „Adamových“ věcí. Mám nyní celkem čtyři balíky peněz. Můj nejmenší, ale zato hezky v peněžence, nadité nepotřebnými stvrzenkami. Pak Říďovu portmonku s doklady a dvě vydatné obálky od „Adama“ a jeho strýce smraďocha. Ani to nepočítám, když jsou to prachy, které mi neříkají paní. Kovový boxer, paralyzér, nůž a pistole také končí uvnitř a vše zasypávám čtyřmi svazky klíčů, pytlíkem s malovátky, vystřelovacím deštníkem a malinkým diářkem. Ze žalostné hromádky páchnoucích věcí lovím svůj opasek Levi’s, ještě jednou ho pořádně opláchnu a stáhnu se s ním v pase. Ze skafandru se náhle stává docela padnoucí a vzdušný model, snad podle poslední pařížské módy. Posledním úkonem, který ještě musím udělat, je přesunout všechny věci na vyhození do velkého igelitového pytle na odpadky. Jeden by netušil, kolik bordelu a zbytečné práce nadělá jeden pád do žumpy. Sbohem, moje martensky, tohle loučení mi rve srdce. Hned zítra si půjdu koupit nové. Hlavně abych ještě měla možnost zažít nějaké zítra. Po chvíli váhání do pytle putuje i olezlý vlněný svetr naší recepční Karly. Ještě s ním nahrubo vytřu podlahu, a už je tam. Musím doufat, že si v nestřeženém okamžiku neprohryže cestu ven. A Karlu v rámci celkové reparace vezmu s sebou na tulačku po buticích a pořídím jí svetr mnohem lepší. Tak udělám, a šlus. S tímto zatahuji tkanici na vrchu, tady jsem hotova.

„Co bude s tím jídlem?“ volám do prostoru v naději na nějaké lahodné sousto. Naděje ale chcípá vzápětí jako první, v příkrém rozporu se zavedeným rčením.

„Mami, našla jsem v lednici nějaký zeleninový salát, ale vypadá, že je čerstvý už asi čtrnáct dní,“ hlásí z kuchyňky Aneta, když mě slyší vycházet ze dveří koupelny. „Pak je tady rozdělaný jogurt, jedno rajče, sardinky a nakousnutý krajíček chleba s něčím, co vypadá jako tavený sýr. To je všechno,“ slyším v jejím hlase zase trochu sklíčenosti nad tím, že nenašla nic poživatelného. Samotné sardinky nedám. Měla bych pak několik dní v puse pocit jako v zanedbaném akvárku. Naštěstí mám u sebe v šuplíku poloprázdnou lahvičku se svým oblíbeným manukovým medem. Moje záchrana, tohle bude muset stačit. Polykám tři velké lžíce medu, čtvrtou do sebe narvu už násilím a všechno zapíjím trojitým espresem. Zuby mi z návalu sladkého trnou, ale energie se z toho uvolní, absolutně nepochybuji.

„Ty pojedeš se mnou!“ přikazuji Anetě, která se neodváží protestovat. „Až později můžeš dělat Františkovi společnost – samozřejmě ve vší počestnosti. Naložíme obrazy a pak hezky počkáš ve vile, až maminka všechno vyřídí,“ objímám ji pevně a snažím se vypadat sebevědomě. Na kostelních hodinách odbíjejí dva údery, to znamená, že je pravděpodobně půl jedné. A sakra, vyhodila jsem do odpadků i hodinky, uvědomuji si. Ale stejně jsem už uvažovala o koupi nových. Takže žádná škoda. Každopádně je nejvyšší čas vyrazit. S bušícím srdcem kontroluji všechny propriety, stahuji si gumkou mrcek, a jsem nachystaná. Dobře zavázaný igelitový žok s věcmi k likvidaci beru s sebou, nejraději bych to spálila už ve vile, jenže stará pec není funkční. Když vše půjde podle plánu, zbavím se důkazního materiálu na Bunčáku v Říďově rezidenci. Jeho kotel už toho vstřebal opravdu hodně. Zasviněnou koupelnu a chodbu zítra ráno vyčistí paní uklízečka, ta je pečlivá. Těch posledních pár chvil v bezpečí chodby na firmě a v tom šíleném overalu si připadám tak trochu jako Paul Tibbets, než odstartoval svou Enolu Gay k letu, po kterém už nikdy svět nebyl takový jako dříve.

Tři, dva, jedna – otevírám dveře, a zatímco hummer venku na uvítanou pípne, otáčím klíčem v zámku zvenčí, aby František zůstal v nedobytné pevnosti. Slyším, jak trojitá závora bezpečnostních dveří zapadla do patřičných otvorů, a už obě sedíme v autě. Aneta tentokrát na sedadle spolujezdce. Ukazatel paliva po startu vyleze na nějakých šedesát kilometrů dojezdu, což by mělo s odřenýma ušima stačit. Zacouvám do svahu a dolů z kopce se pak pouštím na plný plyn. Doufám, že mě nikdo ze sousedů nebude hlásit pro rušení nočního klidu. A kdyby jo, tak dnes je mi taková prkotina naprosto ukradená. Město spí, když projíždíme kolem falicky vztyčené věže magistrátu. Dnes poprvé mám pocit, že celá budova na nás všechny dělá jedno nemravné gesto, a mi se tím dokonce bezostyšně vysmívá.

„V tuhle dobu je každý slušný člověk buď v lůžku a chrní, nebo je v práci,“ nedá mi to a musím okomentovat trojici potácejících se, evidentně opilých lidí na zastávce u diagnostického centra.

„Kam se řadíš ty, mami?“ slyším hlas s probleskem vzdoru z vedlejšího sedadla.

„Dneska nejsem slušný člověk,“ usmívám se, abych předešla nepředvídatelnému vzedmutí emocí ze strany své dcery. Nějaký účinek to má, protože už to dále nerozvádí a sveřepě se dívá dopředu.

Parkujeme v protisměru u vily, tak blízko k plotu, až se obávám, že nebudu moci vylézt z auta. Naštěstí odhad ještě pořád v jednom oku mám a vzdálenost je tak akorát. Jsem přesvědčena, že zatím nám ještě nic nehrozí, nicméně od téhle chvíle jsme s největší pravděpodobností v hledáčku dobře ukrytého pozorovatele, který přes laryngofon tiše hlásí, že cíl dorazil.

Zápis v deníku 3. 6. 1943

Dnes, kolem čtvrté hodiny ráno, výbuch na dole Trojice. Jdou zvěsti, že s běžným důlním neštěstím tohle má pramálo společného. Má svátek Tamara a prý chce na sebe upozorniti. Tahle šuškanda zaslechnuta cestou po chodbě úřadem, když nebylo mě možno spatřiti. Jakmile jsem se objevil v zorném poli dvou mých podřízených, Jindřicha Foukala a Bedřicha Ringsmutha, hovor ustal a nahrazen debatou o včerejším počasí v přehnaně familiérním žargonu. Co tihle lidé mohou věděti o Tamaře? Tohle mi po zbytek úředních hodin zaměstnávalo mysl. Neodvažoval jsem se jich otázati, patrně by to měli za projev špiclovství, když nyní jest veřejným tajemstvím, že Udo Hase kamarádí s Josefem Kohutkem, a já sám jsem byl několikráte vyslýchán gestapem a vždy navrátil se domů a do práce. Tohle štěstí zcela jistě nemůže býti jen tak, patrně si myslí mí podřízení kolegové. Mají pravdu. Vpravdě jsem lidská užovka. Nyní trnu v obavách, aby některého z těchto lidí nelapilo gastapo, pak by podezření na udání mířilo ke mně a hněv lidu ve vlně nevole pocítil bych brzy.

Kriminální komisař Vömle dnes na radnici, kde jeho audience u Herr starosty, kde dostalo se mu oficiálního poděkování za zdařilé odhalení pachatele vraždy na Nádražní ulici. Takový hřmotný člověk, ten Vömle. Voněl tabákem, naftalínem a včera vypitým šnapsem. Být zločincem, tonul bych před ním v obavách. Ale takto byl mi veskrze sympatický. Rovněž v tisku přetřásán velký úspěch pana kriminálního komisaře, jenž bravurně odhalil případ zavraždění sběratele Brachaczka. Veškeré indicie vedly jej prý neomylně až k pinglovi z hospody Na Spolku, u kteréhožto nalezena většina uloupených předmětů. Jednalo se o bronzové sošky, starodávné čínské misky i stříbrné příbory z doby kolem roku 1850. Vrah Otmar Pšurny nyní ve vazební věznici čeká na obvinění, pak soud a nakonec s černým vinklem skončí v nějakém KL. Tak píší noviny.

Při vší úctě ku zvěčnělému panu Brachaczkovi, jest to po hodně dlouhé době první, řekl bych, světská zpráva v tisku, kde nepřetřásá se ze všech stran židobolševická hrozba, potřeba přichýlení národa k Říši, seznamy popravených nepřátel Říše, veskrze smělé odhady tažení v Rusku a rekordní výsledky našich dělníků. Zejména propaganda přichýlení národa k Říši jest velice směšná. Český národ, i kdyby sebevíce chtěl, nikdy nebude v Říši uznán. Vím, jaké jest říšské smýšlení o Slovanech, leč nyní se tahle rétorika hodí, ještě stále máme co nabídnout. Až nás vyssají, vysídlí nás do východních lokalit, v tom lepším případě. Záměrně píši nás, protože mnohem více se cítím býti Čechem, když více než dvě třetiny svého života žiji zde. Ač mé jméno figuruje na Volksliste a jsem členem strany. Navenek se musím tvářiti, že skutečnost má se právě naopak, a tohle mi dělá ten obrovský balvan na srdci, který každým dnem roste a těžkne. Proto lidé ustávají v hovoru, když mne spatří, přecházejí na druhou stranu ulice, tváří se, že si mne nevšimli. Ještě že mám Stellu, Josefínku i Mařku a také Karla, kterému ovšem také nemohu říci vše, co bych chtěl.

Kapitola 78

Pár mechanických pohybů, drcnutí ramenem do branky, deset rychlých kroků, odblokování alarmu a písknutí na Anetu, že může vyběhnout z auta do vily. Tohle všechno pod náporem hezkých pár set miligramů metylovaných xantinů z espresa zvládám v rekordním čase. Hlavně když si představím toho šmíráka, ukrytého někde ve stínech a sledujícího „pohyb subjektu“.

I bez baterky nahmatám hlavní rozvaděč, zapnu elektřinu a budiž světlo.

„Anet, vyběhni do patra, nerozsvěcuj a tím malým okénkem na chodbě hlídej auto. Nespouštěj z něj oči. Kdyby se k němu někdo přiblížil, okamžitě mi to hlas!“ snažím se ji nějak přivést úkolem na jiné myšlenky. Ještě žádné nebezpečí nehrozí. Ale až naložím obrazy a sama vyjedu, to pak bude jiná.

Dojetí, Zrození a smrt – dva skvosty jednoho z nejslavnějších Vídeňáků, prý mistrně padělané Vilémem Topinkou. Nedokážu to sama poznat, a proto každý z obrazů raději beru do ruky s posvátnou úctou.

„Jestli tohle jsou kopie, tak kde můžou být originály?“ ptám se sama sebe snad už po tisící. Tolikrát jsem se ptala i Řídi, ale buď opravdu neví, nebo důvěřuje jen sám sobě. V něm se člověk opravdu nevyzná. „Do prdele, jak je možné, že ten holomek s andělskou tváří, co Ostravě dělá primátora, ví o tajemství, které vila ukrývá?“ vrtá mi hlavou současně s tím, jak obrazy opatrně přemísťuji k hlavnímu vchodu. Ještě nahoru do patra pro zaprášeného Kokoschku, Muchu i Czibulku. Tahle plátna jsou rozměrnější, ale do auta se pohodlně vejdou. Na zdech po nich smutně zůstávají světlé obdélníky. Jestli tohle všechno má cenu nějakých sto miliónů eur, pak se nedivím, že Stavarič dělá všechno možné, aby tahle díla získal. Na černém trhu to prodá za desetinu, možná něco z toho ulije i panu primátorovi, nebo ho vyláká ven a pak naloží do oleje na Ostramu, aby mu za nehty zůstalo víc. Takoví lidé se nezastaví před ničím. Zvedá se mi z toho všeho žaludek.

„Tak co, jak to vypadá venku?“ halasím na Anetu, když jdu s posledními dvěma obrazy po chodbě ke schodišti.

„Viděla jsem dvě mourovaté kočky a jednou kolem projela policejní oktávka, odbočila doleva, směrem k bráně v parku,“ hlásí mi poslušně moje vidová hlídka.

„Bude jedna, to oni se jedou na hodinku natáhnout. Co by dělali v ulicích, kde občas někdo někomu vybije sklo od auta, aby se dostal k rádiu?“ přemítám polohlasem jakoby pro sebe. „Však známe naše obětavé dobráky, pomáhají a chrání…“ nezapomínám si přisadit o stupeň hlasitěji.

„Ale mami, ty jsi také byla policajt, tak co do nich ryješ?“ naježí se Aneta a obrátí hlavu směrem na mě.

„Říkala jsem ti, že nemáš spouštět oči z auta!“ syknu výhružně a moje slova se neminou účinkem. Oceňuji ten pokus o vzdor, ovšem neměl dlouhého trvání. Však také Anetinu povahu znám dokonale. Při sebemenším náznaku konfliktu se stáhne z bojiště. Jak chce tady v té nepřející ostravské džungli s mnoha samozvanými spasiteli přežít?

„Víš, proč do nich ryju? Protože za prvé si noční služby ulehčují za naše peníze a za druhé na služebnách nemají pořádné kávovary, pokud vím,“ stačím odseknout a beru schody dolů po dvou. S takovým vzácným nákladem docela odvaha.

Osm obrazů i s rámy hezky stojí opřeno o zeď v chodbě u hlavního vchodu. Ale ještě jedna věc mi tady chybí. To, co musím propašovat do auta pod bedlivým dohledem pozorovatele. Můj krásně ošklivý, obrovitý Falcon. Zatím mírumilovně odpočívá příkladně vyčištěný a naolejovaný ve futrále na půdě. I jednooká s ním budu schopna trefit na dva kilometry něčí lebku. Ani Aneta nesmí vědět, že ho mám. To by pak bylo otázek. Proto jsem ji také zavázala důležitým úkolem pozorování auta.

Vracím se naposledy do patra, Aneta pozoruje okolí a už ani nepípne. Chudák holka. Jak dlouho musela v sobě držet křivdu svého irského přítele, než se osmělila mu něco říct? Dokážu si představit v barvách, jak se vnitřně trápí, a přece každý den mu chystá večeři a s vlhkým, usouženým pohledem čeká, až se ten její povětroň vrátí z nějakého nočního tahu. Tady to mám černé na bílém. Ale tohle si můžeme vyříkat, až bude po všem a jestli bude po všem.

Odemykám nepřiměřeně úzké dveře vedoucí na půdu. Se skřípotem se otevírají a nabízejí mi cestu po příkrých schodech mezi staleté trámy, konzervované zkamenělými vrstvami holubího trusu. Tady, v zaprášeném koutě, stojí pečlivě zamčená bytelná plechová skříňka a v ní můj schovaný poklad. Připadám si jako zmutovaná Popelka. Žádné oříšky a tři druhy šatů, ale kožený vak a v něm dokonalý nástroj na zabíjení lidí z velké dálky. Dva roky jsem na něj nesáhla. Celé dva roky tady bojoval se zubem času. Málem se z něj stala uloženka.

Rychle malým klíčkem odemykám skříňku a hnedle mě ovane nezaměnitelná vůně konzervačního oleje Remington. Na nějaké mazlení se zbraní a další rozjímání ale není čas. Rychle kontroluji, jestli ve vaku mám všechny věci tak, jak jsem si je tam minule naskládala. Krabičku s dvaceti čtyřmi kusy armádního střeliva OP 96, vlastně teď jich tam je už jen třiadvacet. Jeden kousek o velikosti téměř dělostřeleckého granátu jsem tenkrát použila. Pak brýle pro noční vidění, černá kukla na obličej, pruhy maskovací sítě na omotání hlavně a další kamufláž, útočný nůž pro případ nouze. Optika a všechny části zbraně jsou poskládané v čalouněné bedýnce, které jsme si zvykli říkat „jaščik“. Moje puška má ještě jednu zvláštnost – vestavěný tlumič. Ten jsem si nechala udělat na zakázku. Díky tomu je tahle zbraň velká a těžká jak sviňa a na dnešní akci se moc nehodí. Jenže když nemám nic jiného? Aspoň něco. Mít tak Míťův Dragunov, to by bylo jiné kafe. Jenže kde je tomu konec? Jak tak nad vším přemýšlím, na povrch se postupně vynořuje jedna zásadní otázka. Podaří se mi to všechno přenést do auta, aniž bych vzbudila nežádoucí pozornost pozorovatele?

Beru pytel přes rameno, opatrně scházím po schodech a protahuji se úzkými dveřmi do chodby, na které se nesvítí. Silueta Anety ale pořád podle příkazu hlídkuje u okna.

„Tak co, OK?“ vyzvídám cestou ke schodišti a doufám, že neotočí hlavu.

„Jo, mami, nic se nehýbe,“ zní chtěná odpověď, a to už dusám po schodech dolů.

„Až to naložím a odjedu, tak se natáhni v tom pokoji, jak jsme spali v sobotu. A počkej, až se vrátím!“ volám už zdola, z haly. Vím, že stejně neusne a jako na trní bude očekávat můj příjezd.

Dole u vchodových dveří nemám čas na nějaké úvahy. Nejjednodušší cesta, jak propašovat pušku do hummeru, je přenést ji hezky po částech, ukrytou za obrazy. Největší rozměry má hlaveň s pažbou. To musím zakrýt Muchou a přenést jako první. Zbytek pak už nějak zmáknu. Maskování i optiku přenesu zastrčené za overalem, vše částečně ukryto za nejmenším Dojetím.

Vše vypadá v plánu moc hezky, ale jakmile dojde na realizaci, je to mnohem horší. Největší část pušky nesu za obrazem přes úhlopříčku. Před Anetou to kryji vlastním tělem. Sakra, zapomněla jsem vypnout vnitřní osvětlení auta. Jakmile otevřu dveře, zazáří vnitřek jako okno s vánočním stromkem. To je nadílka! Teď představuji ten nejjednodušší cíl. Posouvám se i se všemi věcmi a vypjatým funěním dovnitř. Pouštím pušku na podlahu před zadními sedadly a její dopad se mi odmění pořádným zaduněním. Tohle mi rve srdce, snad se tím nesníží přesnost. Obraz opatrně stavím na sedadlo, okamžitě přepínám na neosvětlený vnitřní režim a vracím se pro další. Nakonec mám všechno na jednom místě v autě. Obří zásilka obrazů s obří puškou v obřím autě. Přede mnou navíc stojí obří úkol – přivést Patrika domů a sama se štěstím přežít. Poprvé za celou dobu je ve mně trpasličí dušička.

Naposledy se vracím k vile, pečlivě zamykám vchodové dveře, zavírám vrátka a také několikrát otočím klíčem. Pak už jen plný plyn a sbohem, nevinnosti. Po zádech mi stékají čůrky potu a ruce dostávají neustávající mikrotřas. To tak očekávám blízké události, nebo jsem to jenom přehnala s tím espresem? Sama sebe cestou několikrát skálopevně přesvědčuji o alternativě číslo dvě. Sláva nazdar kofeinu.

Zápis v deníku 6. 6. 1943

Téměř letní neděle. Odpoledne po obědě čekala nás jedna veskrze zajímavá společenská povinnost. Účast na vernisáži. Byv vyslán samotným Herr starostou, zahajoval jsem ve foyer Polského domu výstavu obrazů malíře Viléma Topinky. Výstava tato jest putovní, před měsícem byla v Olomouci a nyní v Ostravě. Herr starosta, odpůrce myšlenky slovanské vzájemnosti, odmítnul se tohoto aktu účastniti. Proto také vše uskutečněno v Polském domě. Jiný prostor ku výstavě nebylo možno nalézti.

Měl jsem možnost osobně pana Topinku pozdraviti a velice mne zaujal jeho měkký a zpěvný akcent. Pan malíř pochází z Prostějova a krajina kolem a lidé tam žijící jsou mu vděčnými modely. Uchvátila mne rozlehlost a vyobrazená úrodnost polí, mistrný jeho cit pro barvu a komposici a rovněž i krása hanáckých krojů. Pan malíř se skromností a malým ruměncem ve tváři přiznal, že ve skutečnosti jest vše mnohem pestřejší. Představil jsem pana malíře Stelle v doprovodu Udo Hase a jemu velice zalíbila se malá Josefínka, kterak v kočárku pod peřinkou spokojeně oddávala se slastnému snění.

Slavnostní zahájení pronesl jsem za hojné účasti k nevůli lidí německy, leč nebylo zbytí. Takový jest nyní protokol. Ihned po vernisáži prodána tři velká umělcova plátna. Budou zájemcům doručena po ukončení celé výstavy. Také s panem Topinkou domluveno, že nám během několika dní přijde vymalovat portréty Josefínky i Stelly. Vpravdě očekával jsem mnohem větší částku, než o jakou si za své dílo řekl, a ihned na místě bylo ujednáno. Mám z tohoto nečekaného kontraktu radost nesmírnou a v očekávání vzácné této události snad dnes ani oka nezamhouřím. Navečer, při obligátním čtení, několikráte jsem přeskočil i řádku, a tohle se mi obvykle nestává. Také, u vědomí velmi lidové ceny za mistrovy obrazy, dostal jsem nápad, že by mohl vytvořiti zdařilé kopie těch skvostů, jež ukrývá sklepení naší vily. Kdyby se cokoli nečekaného bylo vyvrbilo, nechť do rukou sběratele Göringa padnou reprodukce, nikoli originály.

Udo Hase dnes v neděli vzorným otcem. Vezl celou cestu kočárek, zdravil lidi a vypadal velice hrdě na to, že zde, v Ostravě, zapustil kořeny. Takové jednání jsem u něj neměl možnost spatřiti ještě nikdy.

Pozdě večer navštívil jsem Karla v jeho domě a vše ohledně mistra Topinky dopodrobna jsem mu vylíčil, vynechav samozřejmě ideu o reprodukcích. Kupodivu Karl mé nadšení sdílel jen ze zdvořilosti, patrně stále truchlí za svého syna. Na Rolfa také po chvíli přišla řeč a tu dozvěděl jsem se, že pošta doručila mu list od jeho paní Eleonory. V listě stálo, že jeho syn měl v Hamburgu milou, která s ním již po čtyři měsíce je v požehnaném stavu. Slečna má jméno Willi Kempinski a s touto zvěstí nemá odvahy jíti za svými rodiči, proto se obrací na famílii Kuchinka. Tohle zdálo se mi jako dobrá zpráva a přispěl jsem svou troškou do mlýna, že by se nyní ta slečna mohla nastěhovati buď do Bad Kissingen, nebo i s jeho paní Eleonorou do Ostravy. Tak bude mít vnouče a jediné pokračování svého syna pořád u sebe. Možná i pro jeho manželství na velkou dálku by tohle byla záchrana. Odměnil mne tázavým pohledem a bylo vidět, že také on dnes bude míti hodně neklidné noci.

Kapitola 79

Najdi a zabij. Tohle nás od prvních chvil na vnitru učili. Takto se prý nejlépe prosazuje politika státu vůči vnitřnímu i vnějšímu nepříteli. Od té doby uběhlo už v Ostravici mnoho vody, jenže právě dnes musím tohle heslo naplnit do posledního puntíku. S tím zabitím si nedělám starosti. Jak a kde Stavariče najdu? Je to stín, dokonce ani Anetě se neukázal. Podle popisu se mi její „dobrodinec“ Mirek zdál na protřelého Srba jednoduše moc mladý. Tohle spíše bude jeho nějaký další bezcitný poskok. Kolik jich proti sobě ještě mám? Minimálně dva. Mirka a Stavariče. Další pravidlo zní – když zlikviduješ hlavu, končetiny ochabnou. Hledám hlavu, o které nevím, jak vypadá, ani kde se zdržuje. A jsem na to sama. Poprvé sama. Pokaždé jsme byli alespoň dva. Jeden pozorovatel a druhý střelec. Dnes nikoli. No výborně.

Jsou zatím dvě místa, o kterých vím, kde se zdržují. Nebo by se mohli zdržovat. Na území bývalé chemičky Ostramo, kde nemám šanci je v tom labyrintu ruin najít. Nebo na Gvužďochově ulici, v nějakém tom zastrčeném domku s úžasnou jímkou. Sejít se máme za hodinu a půl na Ostramu. A včil mudruj.

Moje úvahy směřují k tomu, co asi udělá Stavarič. Když se mu neohlásí „Adam“ nebo smraďoch, bude se pídit, co se děje. S největší pravděpodobností už se na Gvužďochově ulici ukázal a měl možnost si udělat obrázek, co se tam asi dělo. Na „Adamovo“ přežití bych si v tom případě nevsadila ani cent. A do toho Patrik. Určitě bude snaha ho nějak zapojit do mého vylákání a odklizení. Už vím, co musím udělat, když přijíždím do Přívozu.

Jedu na Ostramo. To je co by kamenem dohodil. Nemůžu tam ale přímo. Vjela bych jim rovnou před nos. Nejlepší bude jet po mé osudové Palackého, kolem Přednádraží a podjet průjezdem pod dálnicí. Tam je mnohem civilizovanější, a tím pádem méně exponované místo. I tak ale auto nechám někde mimo obvyklou pozornost. Aby mezitím i s obrazy zmizelo, musel by ho někdo odvléct pomocí autojeřábu a spoléhám, že to se nestane.

V průjezdu vypínám světla a potmě odbočuji doleva. Shora dopadá zář výbojek z dálnice a na cestu trochu vidím. Jedna odbočka doprava, a propadám se do naprosté tmy mezi křoví a nízké stromy. Stiskem tlačítka vypínám motor, pootevírám dveře a naslouchám. Kromě obvyklých zvuků chladnoucího motoru a skřípění vlakových brzd z nádraží nic podezřelého. Rozepínám zip overalu, vytahuji kuklu a noktovizor. Svět kolem okamžitě zezelená. Na nic dalšího nečekám, za opasek si zastrkávám „Adamova“ Lugera a také svůj útočný nůž. Jako záložní obrana nic moc, ale aspoň něco. Pistoli ani nemám vyzkoušenou, jestli tohle není diletantský přístup, tak fakt nevím. Drapnu pytel a nacpu do něj Falcona, který leží pod zadními sedadly. Manipulace s takovým heblem je opravdu zážitek. Vláčet s sebou dvanáct kilo je ořech i pro lidi o generaci mladší. Nedá se nic dělat, nic lepšího nemám. V časovém presu si musím co nejrychleji udělat střeleckou pozici do chemičky. Z pravého oka mi začíná vytékat nějaká narůžovělá sračka. To je další nadělení.

Zavírám dveře hummeru, s Františkovým batůžkem na zádech a pytlem se zbraní v ruce odcházím do míst, která jsem zatím viděla pouze shora, z dálnice. Od tohoto okamžiku musím být neviditelná. Koleje do areálu přecházím v nejužším a nejtmavším místě. Kvůli tomu musím zajít ještě nějakých dvě stě metrů napravo. Pak se rozhlížím a valím, co nejrychleji to lze. Kritický úsek zdolávám v rekordním čase, navzdory obuvi, která bytostně touží po opaku. Našlapuji opatrně, aby větviček pod mýma nohama praskalo co nejméně. V těch debilních teniskách si připadám, jako bych na nohou měla ploutve. Teď tady tak zakopnout a natáhnout se jak dlouhá, tak široká, to by bylo něco. Musím se hořce usmát nad situací, do které jsem se dostala. Tahle zoufalá akce je v absolutním rozporu s veškerými pravidly speciálních operací v terénu. Spěchám, nemám prozkoumaný terén, krytí je minimální, nikdo, kdo by mi kryl záda, tady není. Do toho mě bolí celý člověk a obutá jsem do něčeho, co by mohlo být samostatnou žertovnou epizodou. Teoreticky bych měla být brzy vyřízená. Jestli tady Stavarič někde hlídkuje třeba jen s obyčejnou termokamerou, určitě si spokojeně mne ruce. Je to k vzteku, ale všechny trumfy má v ruce on. To on našlapoval obezřetně a potichu kolem nás hezkých pár měsíců, než vyslal první poskoky s vypůjčenou identitou na prohlídku vily. Říďu ani mě zdaleka nenapadlo, že bychom nějaké signály o tom, že se nám někdo snaží dívat do karet, měli registrovat. Sečteno a podtrženo – Stavarič už ví tolik, že si může dovolit přejít do otevřené konfrontace. My o něm víme velké kulové a jsme jako zajíci na podzimním honu. Vlastně, Říďa to vyhrál s tím svým bypassem v pravý čas a mě nechal plavat v pěkně hluboké vodě.

Za kolejemi mě čeká překvapení. Vysoká zeď. Jdu dále se zdí po své pravé straně a s hrůzou si říkám, kolik že je asi tak vlastně hodin. Hodinky jsem já kráva vyhodila, a teď abych byla ve stresu, jestli stihnu zajet na místo setkání s Patrikem včas. Celá ta akce s palebným postavením v chemičce se mi čím dál tím víc jeví jako absolutní hovadina. Co tam budu dělat? A kde?

Uprostřed takových a hodně podobných pozitivních úvah přicházím na místo, kde kdosi velmi zištně a dovedně vyrazil díru do zdi. Takovou, aby jí projel dvoukolák, naložený železem. Nízkou, ale širokou. Sláva. Tady bych se vešla i s Říďou. Jen se musím pořádně sehnout, a jsem uvnitř. Náhle mě obklopí naprosto jiný svět. Mrtvo a zmar. Jinak se to ani výstižněji vyjádřit nedá. Tady by investigativní tým filmařů z BBC mohl točit další díly seriálu „Po vymření lidstva“ a ušetřil by za animace. Všechno je děsivě skutečné. Trosky nízkých budov a cihlových zídek, na obzoru obrovské rezavějící ocelové tanky, které, jak jsem se doslechla, jsou plné nějakých hořlavin první třídy. Všechno tohle postupně a neúprosně opět vstřebává příroda za pomoci neviditelných nočních nájezdníků. Že všechno kolem sebe vidím zeleně, jen přidává na bizarním a stěží uvěřitelném géniu loci. Nohy mě nesou po vyježděné „polní“ cestě, po které zřejmě sběrači kovů bezpečně odvážejí své noční úlovky. Zatím tady nikoho nevidím, ovšem zdaleka nejsem v centru dění. Do ticha, které ruším jen svým dechem, náhle zazní dva údery zvonu na kostelní věži přívozského chrámu Páně. Z úterka čas ukrojil první dvě hodiny. Mám ještě šedesát minut.

Cesta se stáčí více nalevo a vlastně se podél opačné strany zdi vrací nazpět. Ujdu v předklonu rychlou chůzí nějakých pár set metrů a záda začínají bolet jak čert. Musím zvolnit. Ocitám se na místě železniční vlečky. Z tohoto místa odjížděly vagony s kyselinou sírovou, dusičnou a mravenčí na svou pouť k dalším zpracovatelům. Po velké povodni v roce 1997 tady ustal veškerý běžný pracovní ruch, ale olejová jezírka, jako pozůstatky té záplavy, prý pořád kdesi v trávě jsou. Úložiště. Kde jinde schovat tělo než do nějakého takového ropného rybníčku? Žádný potápěč se tam nikdy nořit nebude a sanace je tak drahá, že se vyplatí nechat vše, jak to leží a běží. Tři kilometry od centra města. Ekologická časovaná bomba. Hezky to Stavarič za pomoci Dolsinem nasáklého pana primátora vymyslel, jen co je pravda. Raději ani nemyslím na to, kdyby se někomu z nočních nájezdníků podařilo něco zapálit. Pak si ťukám na čelo. Vždyť o to tady celou dobu jde! Už je mi jasné, proč se nenašly peníze na noční ostrahu objektu. Skládanka zapadá hezky po dílcích a vychází mi z toho jednoznačný signál – jen si hrejte se sirkama, kuřte tady během přestávky s pilkou na železo, sviťte si svíčkama! Dříve nebo později to tady od něčeho musí chytnout a my, magistrát a spol., na někoho pohoršeně ukážeme prstem. Neuhasitelný žár dokonale zamete stopy, pohřbené mrtvoly dokonale shoří. Otázka tedy nezní „co když“, ale „kdy“. Z představy ohnivého pekla, které by se při všem tom množství hořlavin mohlo rozpoutat, mi běhá mráz po zádech. Opět se dávám do pohybu. Už musím být někde na úrovni Říďova auta, protože slyším, jak občas po dálničním nadjezdu projede osamělé vozidlo. A také sem zase dopadá odraz z osvětlení toho velkého viaduktu. Musím být ještě více opatrná a držím se v nejhlubších stínech. Tohle není počítačová bojovka pro cílovou skupinu „třináctiletý nadržený pařan“. Tuhle hru hrají velcí kluci a v reálu stála už dost skutečných životů.

Během chůze se neustále otáčím a sleduji okolí. Přitom počítám, kolik obrovitých ocelových nádrží je kolem postaveno. Jakmile se dostávám přes dvacet, vzdávám to. Je naprosto fuk, jestli je těch tanků dvacet nebo třicet. Až to tady všechno jebne, celý Přívoz bude na dlouhou dobu vyřízený. Kam jsem to proboha zase vlezla?

Naráz ztuhnu v polovině kroku. Kdosi je někde blízko. Slyším pohyb. Bezstarostná chůze, která si nedělá žádné násilí. Takhle kráčí člověk, který se tady cítí jako doma. Stihnu se jen ještě více přikrčit, protože další posun v suché trávě by mě mohl prozradit. Zvuky se ozývají z mé pravé strany a musím natočit hlavu, abych viděla levým okem, když pravé je nepoužitelné. Takhle nějak musí vypadat hodně nerozhodná nosnice, když kohout řekne „štronzo“. Konečně se mi daří spatřit siluetu. Je to chlap ve starých, odrbaných fáračkách s fortifikovanými lokty, koleny a zadkem. Na hlavě má čepici z nějakého úpletu, jestli se nepletu. A za sebou na dvoukoláku táhne cosi, co musí být hodně těžké. Když se ještě více přiblíží, už vím, co tam má. Autogen! Málem vyjeknu úlekem. Chlap s autogenem jde rabovat chemičku s miliony litrů hořlavin! Okamžitě mě probuďte do normálního světa, už v té fantasmagorické smyčce nechci být. Fakt nechci!

Zápis v deníku 10. 6. 1943

Mistr Topinka našel si pár chvil času a dnes s večerem zavítal k nám. Udo Hase v té době opět na svých záletech, tudíž možnosti návrhů bylo možno prodebatovati ze všech stran. Mistr vytvoří dvě podobizny – Stelly a také Josefínky. Dále pak pokusí se v přísném utajení o co nejvěrnější napodobeniny Klausových obrazů, ukrytých dole ve sklepení. Musím býti připraven na nejhorší eventualitu, kdyby přec jen válka nedopadla dle představ Vůdce. Lidu hněv může ve své nevědoucnosti napáchati nenapravitelných škod, s čímž souhlasí i Stella.

Domluvivše se na pevných termínech i podmínkách finančních, musil jsem navíc uhraditi i koženou mistrovu aktovku, kterou v nestřeženém okamžiku z větší části rozžižlala Mařka. Psisko jedno nezvedené, takhle ona před návštěvami dává najevo, kdo je zde pánem. Pamatuji na jednu radu, které se mi před lety dostalo od zkušeného chovatele psů, pana Kašíka z Hrušova. Psímu nezbedovi jest potřeba vyčiniti pomocí stočených novin. Není prý radno kárati psa holou rukou, která ho zároveň hladí i krmí. Takové zvíře pak zmatené a neví, co od natažené ruky očekávati. Pamětliv této cenné zmínky, vzdálil jsem se pro již pročtený týdeník Ostravský Havíř. Noviny srolovány do ruličky, jakožto nástroj donucovací. Ihned poté ukázkově jsem Mařce vyčinil po hřbetě, nicméně účinek byl ten, že převalila se na záda a dožadovala se dalšího vyčinění na břiše. Takový jsem já – veskrze přísný chovatel s pádnou rukou. I tomu zvířeti pro zábavu.

Stella s mistrem Topinkou přihlíželi mým marným pokusům o znovunastolení kázně a získání autority, u kterých Mařka kničela slastí. Silou vůle snažili se udržeti vážně kamenných tváří, leč stěží zadržovaný úsměv vbrzku prorazil na povrch. Nakonec jsme se všichni hlasitě smáli tak, až probudila se Josefínka. Nepamatuji, kdy naposledy takhle od srdce jsem velice intensivně prožíval veselí. Nejvíce osvobozující bylo, že mohl jsem se dosyta vysmáti sám sobě.

Pracovní tábor na Rybnické ulici nyní prázdný a čeká se na jeho doplnění. Přesun vězňů této ochranné vazby do různých KL v Říši včera ukončen. Také nasazení dělníků v Říši s určitými problémy po požáru pracovního úřadu pokračuje. Přijal jsem s obtížemi myšlenku, že přec jen některým lidem žháři, kteří převezeni do Brna čekají na soud, ulehčili života.

Karl má u sebe ve vile slečnu Willi. Předvčírem přicestovala rovnou z Hamburgu. Zatím nemá dost odvahy vypraviti se sama ven, proto přes Karla navrhnul jsem, že by mohla jí dělati společnost naše Stella i s Josefínkou, ukáže jí město a přivede na jiné myšlenky. Prý se do Ostravy chystá i Karlova paní Eleonora, tudíž i v jeho domě mohlo by truchlení býti rozpuštěno v očekávaném příchodu Rolfova syna.

Nečekaně jest po smrti náš rodinný lékař, pan doktor Veteška. Na ulici jej v dusnu před bouřkou postihla slabost srdeční a nebylo mu již pomoci. Právě chvátal k pacientovi. Nyní zařizuje se pohřeb na obecní náklady, neb pan doktor, nemaje žádné rodiny ani téměř žádných naspořených peněz, musel by býti zpopelněn bez obřadu, a tohle dopustiti nemohu. Herr starosta s tímto mým návrhem souhlasil a vyčlenil z městské kasy tisíc pět set korun na vypravení důstojného pohřbu oblíbeného pana doktora. Já sám objednal jsem a zaplatil ze svých peněz velký věnec a nabídnul se, že na pohřbu za všechny vděčné pacienty a přátele promluvím. Nyní chystám řeč, aby očištěna byla od veškerého patosu, na který si zvěčnělý pan doktor vůbec nepotrpěl. Prý – život má se žíti naplno, do posledního dechu. Takové jeho životní krédo a beze zbytku naplněno.

Kapitola 80

Chlap s vozíkem přešel a konečně můžu dokončit krok. Moc nechybělo, a na třesoucí se noze jsem se neudržela. Jen z nutkavé ženské zvědavosti bych chtěla jít za ním a podívat se, co a jak bude dělat. Nakonec se ovládnu a přesunu se blíže k jediné vyšší, třípatrové budově, která ještě jakž takž stojí zhruba uprostřed areálu. Tady bych si mohla zřídit provizorní stanoviště s výhledem do všech stran. Přicházím blíž a vidím, že léta nepoužívaný hlavní vchod zarostl jakýmsi křovím. Rašící lístky vydávají nezaměnitelnou vůni bezu, když se mezi nimi deru dovnitř. Teta v děcáku nechala bezový květ svařit s cukrem, a měli jsme vždy celý rok dobrou šťávu. Nebýt toho lidského zmetka taťky, měla bych na své dětství samé dobré vzpomínky.

Ouha, málem jsem v tom jarním rozjímání vykročila do prázdna. „Vyser se na vzpomínky a dívej se, kam šlapeš!“ domlouvám sama sobě v duchu. Hned za dveřmi je propadlá podlaha a o půl metru níže se v zeleném svitu brýlí leskne cosi tekutého. Vůně bezu je přehlušena čímsi, co připomíná směs téru a oleje. Na hladině toho plavou plastové lahve, na některých ještě můžu přečíst nápis MOGUL. Jedno z možných Stavaričových úložišť. Kdybych tam zahučela, hustá tekutina by mě už asi nepustila ven. Z hlubin bazénu na opačné straně místnosti vystupuje schodiště, které bůhví proč trčí do prostoru, kde končí. Vede odnikud nikam. Další paralela k mému upachtěnému bytí posledních dní. Co teď? Tady cesta nevede, musím to obejít a vlézt z druhé strany oknem, tam to vypadá, že se dostanu na pevnou zem a pak do dalších pater.

Obcházím budovu, prodírám se mezi šlahouny a nejraději bych s celou bednou i s Falconem migla kamsi do hlubin. Mám pocit, jako bych s tím vším vážila snad půl tuny. Kde je můj neohrožený Lovec jelenů? Co by dělal v tuhle chvíli? Každopádně by si nestěžoval, že je unavený, a šel by si za svým. Posílám Bobbymu De Nirovi vzdušný polibek a bez řečí se protahuji mlázím.

Nacházím okno, kterým jsem se chtěla protáhnout dovnitř. Jenže to zase není možné. Pod oknem je další laguna. Jednou teniskou jsem se do ní zabořila a cítím, jak mi ji tekutina stahuje z nohy. Brrrr. V poslední chvíli zastavuji setrvačnost pohybu. Tady cesta nevede. Musím si najít jiný objekt. Nějakých sto kroků od zakletého domu zastavuji na břehu něčeho, co snad mohla být požární nádrž. Špicuji uši a slyším nezaměnitelné skřehotání žab. Je tohle vůbec možné? Uprostřed zóny prosycené jedy, a tady mají kuňky námluvy.

Nacházím si vyvýšené místo, vlastně je to jen taková hromada cihel, která kdysi byla nějakou budovou. Kousek pod vrcholkem je malinký dolík, do kterého se vmáčknu. Lepší než nic. Než se stačím pořádně usadit, zahlédnu z dálky odlesk deště jisker z kyslíko-acetylenového plamene. Tak pan palič se dal do díla. Vida ho, pracanta! Teď již neodolám vábení okamžitého nápadu. V rámci odlehčení od hlodajícího vnitřního napětí osvobozuji Falcona z jeho zajetí. Poskládala bych ho i poslepu, jak dobře ho znám. Ještě zacvaknout závěr, rozložit opěrnou dvojnožku a nakonec přijde na řadu optika. Nepříjemné je, že moje mířicí pravé oko je zřejmě definitivně mimo provoz. Pažbu proto usazuji k levému rameni a je to hodně nezvyklý pocit. Jsem ukryta za hromádkou cihel, ven mi čouhá jen šošolka hlavy. Nemám nabito, ale dálkoměrným zařízením s viděním v infraspektru sleduji paliče. Stojí asi v třímetrové výšce na dřevěném žebříku, který se pod jeho vahou prohýbá, ale drží. Je vzdálen přesně 256 metrů. Už je mi také jasný jeho záměr. Dneska si odnese masivní kovové zábradlí. Hezky kus po kuse odpaluje jednotlivé části a práce mu jde docela svižně od ruky. Obětuji mu asi minutu, tohle možná už nikdy v životě neuvidím.

Akorát si říkám, že je načase věnovat se původnímu záměru, když v zorném poli spatřím další pohyb. Cosi se pohnulo nějakých pět stupňů nalevo, akorát v mezeře mezi nádržemi. Dvě osoby. Pravou rukou měním ohnisko teleobjektivu, abych v hledáčku viděla větší výřez. Pořád ale vidím jen siluety. Pokud mohu odhadu věřit, nemají uniformy ani taktické vesty a přilby. Civilisté. Možná kamarádi, možná konkurence. Palič na žebříku je tak zaujat svým dílem, že si nevšímá, co se kolem děje. Dvojice se přibližuje z jeho odvrácené strany. Zatím se nijak nedají odhadnout její úmysly. Podle způsobu jejich pohybu a gest rukou bych řekla, že nechtějí, aby je palič slyšel. Tady něco nehraje. Ačkoli stále ještě přesně nevím, co ti další lidé mají za lubem, s levým okem neustále na okuláru instinktivně vytahuji z vaku krabičku s náboji. Třiadvacet střel čeká, až se dostanou do akce. Kdyby na to přišlo, stihnu vystřelit jednou, maximálně dvakrát, proto vytahuji dva náboje a zbytek uložím v krabičce do vaku. Vložím jeden náboj do komory a natáhnu závěr. Druhá střela leží připravena v řídké trávě mezi cihlovými úlomky. Na tuhle vzdálenost je palba takovou ráží nehorázným přepychem. Kdyby všichni stáli v zákrytu, dostala bych je všechny na jeden výstřel, a i po výstupu z posledního těla by razance celoplášťového projektilu měla ničivý účinek. Věžní hodiny v dálce se ozývají jedním úderem. Je čtvrt na tři. Padá rosa a od úst se mi zvedá pára. Co nejvíce se snažím splynout s terénní vlnkou a je mi zima. Třas rukou je ale pryč.

Soustředím se jen na ty dva lidi, kteří se k paličovi přiblížili už na nějakých deset metrů. Teď se oba zastavují a přední člověk dává gestem nějaké znamení. Vyčkávají a chlapík na žebři stále nic netuší. Přední dává pokyn a postava za ním cosi vytahuje. Že by nůž? Aha, bude se házet. Tak pozor, sranda se nekoná, prst na spoušti mi začíná cukat. Hlavu vrhače nožů mám v nitkovém kříži. Je bezvětří a vzdálenost změřená přesně. Co teď? Když vystřelím, upozorním na sebe. Jestli zvládnu nevystřelit, odnese to palič. Cokoli teď udělám nebo neudělám, bude špatně.

Rozhodnutí musí přijít ve zlomku vteřiny. Jakmile bych pohnula lučíkem o pár milimetrů a Falcon by vyplivnul střelu, už by se to nedalo nijak zvrátit. Hlava vrhače by se rozprskla jako zralý meloun, hozený ze třetího patra na chodník. Mám jasno. Zůstanu v utajení a vzdám se hry na spasitele. Těch je už v dnešních dobách i tak až moc. Co mají tihle tři mezi sebou, do toho mi nic není. Pomalinku odlehčuji levému ukazováčku na spoušti, ale okulár mířidel z příjemně měkké pryže mám pořád v kontaktu s horní hranou levého nadočnicového oblouku.

Chlap s nožem v pravé ruce si dává na čas. Čeká na nejlepší příležitost. Odhaduje vzdálenost, několikrát paží zakomíhá. I na tu dálku cítím jeho animální koncentraci, kterou důvěrně znám. Je na lovu a okamžik ataku se blíží. Muž na žebříku právě odhazuje část loupeného zábradlí a na okamžik odhalí kus šíje. To je ideální čas pro vrhače, který na nic dalšího nečeká a hází. Má jen jeden pokus a musí si toho být vědom. Smrtící kus oceli se mihne prostorem a trefuje přesně. Čepel proniká do tkání a patrně přetíná až příliš mnoho životně důležitých oblastí. Palič jen udiveně rozhodí rukama a v rámci němé truchlohry bez hlesu po zádech padá ze žebříku. Zvuk dopadnuvšího těla nemůžu slyšet, ale dokážu si ho vybavit. Tupé plácnutí bezvládného těla. Hořák se zapáleným plamenem dopadá o zlomek vteřiny později než jeho majitel. Vlivem setrvačnosti ze zoufalého švihu paží míří rovnou do olejového jezírka. Obě gumové hadice se poslušně skládají s ním a připomínají reakci jedovaté kobry královské na gesto pištce. Několik okamžiků se neděje nic. Potom to z hladiny blafne.

Zápis v deníku 26. 6. 1943

Včerejšího dne mistr Topinka dokončil veškerých prací a vystaviv mi účet, odjel směrem ku Prostějovu. Zavázal jsem jej mlčenlivostí naprostou ohledně všeho, co viděl i vytvořil. Po více než čtrnácte dní zůstal dobrovolně v našem sklepení a plně se věnoval dílu. Celou tu dobu neopustil sklepení, přijímaje od Stelly pouze vydatného jídla, nápojů i vypraného prádla. Sám takto chtěl zůstati v naprosté čistotě mysli, plně oddán svému úkolu. Udo Hase zdržoval se doma zřídka, nepojav pražádného podezření. Myslím, že záměr Mistrův se povedlo velice dobře naplniti. Napodobeniny jsou pro mé oko k nerozeznání od původního díla. Mistr pro lepší mou orientaci udělal na rubu každého svého výtvoru malý bílý puntík v pravém dolním rohu. Podobizny Stelly a Josefínky vyvedeny stejně dokonale, a k tomu všemu mají punc originálu. Jsem dojat, pokaždé když na ně pohlédnu.

Mařka se s mistrem rozloučila po svém, vytrhnuvši mu při odchodu klobouk z ruky a uhánějíc s ním zahradou kolem kurníku. Klobouk se podařilo zachrániti teprve díky komické etudě, zvané hromadné nahánění nezvedeného psa po čerstvém pažitu. Hluboký otisk psích zubů prý bude mistrovi připomínati krásné chvíle v Ostravě a s tímto se rozloučil. Slíbili jsme si, že nadále zůstaneme v kontaktu písemném.

Včera s večerem výpadek elektriky. Město, stejně tonoucí ve válečné tmě, navenek zůstalo stejné. Dnes v úřadě obnoven přívod energie až hodně po poledni. Hlášena sabotážní akce v třebovické elektrárně. Skupina odvážných děvčat dostala se až k trafostanici a velice jednoduchým úkonem, totiž vypuštěním chladicího oleje, dosáhla přehřátí a vyzkratování většiny transformátorů u hlavní rozvodné stanice. Zajištěn strážník, kterému jedna z dívek odvedla pozornosti, aby další mohly vykonati úkolu. Dnes v tisku obsáhlá reportáž, obsahující popis té dívky, jež se strážníkem koketné řeči vedla. Úsilí všech protektorátních bezpečnostních složek nyní směřuje k dopadení pachatelek, aby nedocházelo k dalším sabotážím. Tuším, že patrně duchem méně obdařeného strážníka jeho záletné choutky přivedou do pracovního tábora, a to pouze v případě, bude-li míti obrovské štěstí. Osobně se domnívám, že dívky ty musely získati velice dobrého povědomí o funkcích transformátorů. Podivuji se nad jejich odvahou, zručností a rafinovaností. Vždyť kdo by od útlých slečen čekal takovéhoto činu? Ukájím se nadějí, že dopadení jejich konati se nebude.

Přemítaje nad tím vším, sám nevím, zdali bych takového úkolu se ctí se zhostil. Však také pamětliv slov, kterých jsem na své konto zaslechnul na pohřbu pana doktora Vetešky. Prý „starý, vyšeptalý dědek Proske“. Pravda, tryskající energičnost, jakou míval zesnulý pan doktor s mléčně bílými, řídkými vlasy, mi chybí. Nikdy jsem ji neměl, abych vše upřesnil. Pomalejší již v reakcích i úsudku, těším se na penzi a vybájenou karieru divadelního sufléra. Co nyní mohu ještě světu nabídnouti než každodenní svědomitou práci v úřadě a lásku ke své dceři a vnučce? Co ode mě ještě svět tento očekává? Takové otázky si kladu a těším se z každého dne.

Kapitola 81

Okolí ozáří gejzír namodralých plamenů. Takhle nějak hořel kdysi suchý líh na polním vařiči. Jenže tady je to tisícinásobná síla. Přes citlivou optiku mě výtrysk světla oslní tak, že musím na setinku vteřiny ucuknout. Přesto však stihnu zaregistrovat, že dva zbývající živí na nic nečekají. Vrhač přiskakuje, bere si zpět svůj nástroj a bez otření si ho dává do obalu. Pak mrtvého paliče společným úsilím hází mezi plameny. Nebožák se bude péct, vařit a smažit kdovíjak dlouho. Tomu se tedy říká „demi-glace“ na ostravský způsob. Oba muži mizí ve stínech a definitivně je ztrácím, až když je skryje obří nádrž. Sice mi uniká smysl jejich počínání, ale musím co nejdříve vypadnout, než se tohle všechno vymkne kontrole. Pokud jsem měla možnost vidět, tlakové lahve s kyslíkem a acetylenem nikdo z dosahu intenzivního žáru neodtáhnul. Teď oheň začíná olizovat ocelovou stěnu nádrže. Není na co čekat, zachraň se, kdo můžeš.

Popadám Falcona a ani se neobtěžuji vyndat náboj z komory. Ten druhý si dávám do kapsy, vak přes záda, a co mi síly stačí, uháním v platfusáckých keckách za hlubokého předklonu pryč. Ani poplašená, prchající kachna by to nesvedla lépe. Je mi fuk, jestli moje kroky někdo uslyší, stejně už je přehlušuje hukot plamenů. Na cestu začínám poměrně dobře vidět díky syčící mase ohně, ale stejně zakopávám o kořeny, šutry, kusy betonu a další bordel. Všechno to v mihotavém červenomodrém světle ropného táboráku ožívá. Dohání mě tepelná vlna. Když vidím kolem sebe moře vyschlého loňského chroští, tuším, že nebude dlouho trvat, a celý areál zachvátí mohutné inferno. Z dálky, přes syčení ohně, slyším zvuk sirény. Hasiči už jsou na cestě. Jestli uběhly dvě, tři minuty? Nevím, čas je pružný a veskrze relativní. Každopádně než se záchranáři přiblíží, budu muset zmizet. V tomhle zmatku by to neměl být problém. Co ale s Patrikem? Vypadá to, že jeho výměna za obrazy je nyní vyloučena. Místo předání bude za několik minut zataraseno hasičskými vozidly.

Nacházím díru ve zdi, kterou jsem se do areálu dostala. Kvílení sirén nabývá na intenzitě. Pak se ozve detonace a vzápětí druhá. Tlakové lahve nevydržely. Instinktivně sebou praštím o zem, abych se alespoň trochu chránila před létajícími kusy žhavé oceli. Rukama si chráním hlavu. Když je akutní nebezpečí zažehnáno, věším si noční brýle na krk, teď je docela dobře vidět i bez nich. Současně otevírám zdravé oko a fascinovaně hledím na peklo na zemi. Za celý svůj život jsem neviděla nic podobného. Detonace prorazila díru do jedné obří nádrže. Jak pravily zkazky, byla plná. Plná něčeho, co zatraceně dobře hoří. Jestli plameny před chvílí šlehaly nějakých deset metrů, teď jsou už vysoko nad dálničním viaduktem. Jestli tímto místem někdo právě projíždí, do smrti na to nezapomene. Pokud přežije v tom žáru. Tlaková vlna roznáší úlomky zdiva a další neidentifikovatelné fragmenty rychlostí přehřátého hurikánu. Tisknu se obličejem ke zdi, ve dřepu čekám, než se všechno přežene. Trvá to jen krátkou chvíli, ale i tak mi na záda bubnuje sprška čehosi rychle letícího. Pár kroků ode mě do zdi naráží kus nějaké traverzy. Všichni svatí stojí na mé straně, zdá se mi. Jenže překvapením zdaleka není konec. Těžké ocelové víko nádoby tlakem plynů za ohlušujícího třesku vystřeluje k obloze. Nad Ostravou letí UFO! Několik vteřin. Pak se už neudrží ve vzduchu, stáčí se na bok a cestou nejmenšího odporu s rachotem dopadá na dálnici. Celá konstrukce se otřásá, ale drží. Zatím. Šplíchance ohně teprve nyní vystřelují do maximální výšky i dálky všemi směry. Místo dopadu každého z nich je dalším ohniskem požáru. Nečekám na další žhavou vlnu a v poslední chvíli se protahuji dírou pod zdí. Opodál volným pádem těsně kolem mě proletí cosi, co připomíná hořící kravinec vystřelený minometem. Mezi šutry tady nemá co zapálit, ale kdyby kecnul na mě, byla by to jiná story. Kdo ví, co je to za hmotu. Možná mazut, napadá mě nesmyslná odpověď na podružnou otázku. Kašlu na to, co to je, hlavně ať už jsem pryč.

Oku chvíli trvá, než si zvykne na stíny, které zatím panují za zdí. V chvatu se rozhlížím, jestli nekřížím dráhu nějakému nočnímu spěšnému vlaku, a přebíhám koleje. V celém tom rozrušení v polovině cesty zaškobrtnu a padám obličejem rovnou na držku kamsi mezi pražce. V poslední chvíli se natočím, abych zachránila drahocennou optiku Falcona, a plnou vahou sebou žuchnu bokem na hranu kolejnice. Právě na ten pokousaný. Do prdele, to je bolest! A teď ještě i v lokti, který si také přišel na své. Kdyby ty koleje alespoň byly z měkčeného PVC, ale ony musí být jak na sviňu z oceli.

„Zvedni se, ty stará hajtro!“ zařvu sama na sebe a léčebný účinek slyšitelného hlasu se okamžitě projeví. V mžiku jsem na nohou. Falcon je bez újmy a mi se všechno zahojí. Možná. Tak to beru, když s dalším, méně komplikujícím zakopnutím mám koleje konečně za zády a mizím ve stínech mezi hustě rostoucími stromy. Mozek si mi až nyní dovoluje pustit do plného vědomí jedno slovo – Patrik.

Zápis v deníku 2. 7. 1943

Již zítra vybrané ostravské děti odjedou na zotavenou do beskydských lesů. Ze školského referátu o tom informoval sám okresní vedoucí partaje Wilhelm Heinze. Vše se tak děje s požehnáním a z popudu Kuratoria pro výchovu mládeže v Čechách a na Moravě. Herr starosta tvrdí, že mnohé jest financováno z Fondu Reinharda Heydricha, díky němuž může Kuratorium postarati se, aby i protektorátní mládí dostalo poznati, co ukrývá se pod kondicí tělesnou i duševní. Všechny sportovní i společenské disciplíny převzaty dle zkušeností z Německa.

Státní ministr Moravec v rozhlasovém projevu nadšen, jak německé mládeži velice prospívá všeobecná zátěž těla, otužování, soutěže i upevňování sounáležitosti s novým řádem světa. Třítýdenní běhání po lesích a čerstvé povětří prý dětem prospěje, utuží se jejich kondice a získají návyky, které dnešní doba potřebuje. O těchto návycích raději bych pomlčel, nicméně vím, o jaké se jedná. Cídění bot, chůze v útvaru, vztyčování pravice, úcta k vlajce, zacházení s nožem a podřízenost vyššímu cíli. Individualita jedince jest potlačena. Poslušní pohůnci, tak tomu říká Stella, kdykoli vidí mladé chlapce pochodovati v uniformách. Pokud vím, tak samotný Heinze nejvíce těší se na odrostlejší děvčata, která také dostane na povel. Smutný to pohled na chlípnosti plnou osobu, kterak vede k horizontům budoucnost národa. Má v partaji tak silnou pozici, že ani venerická choroba, jíž by mohl nakaziti některé z dívek, by jemu vazu nepolámala.

Zkraje nového měsíce také veliké neštěstí na jámě Hubert v Hrušově. Utržená klec s havíři padala z půli své cesty do hloubky šesti set metrů. Nepřežil žádný z devětadvaceti mužů. Někteří z nich byli totálně nasazení, a jeden dokonce první den v práci. Herr starosta okamžitě poručil vyvěsiti černou vlajku a vyhlásil smutek, trvající až do pohřbu všech. V jeho očích opět Říše citelně oslabena ztrátou dělníků v podzemí. Zejména nyní, v době, kdy na spadnutí mohutná východní ofenziva, jež najisto bude znamenati zlom ve válce, jak prorokuje Vůdce. Vyšetřování báňské komise zatím nemá žádných výsledků, svědčících o úmyslném zavinění.

Dnes večer u nás vzácná návštěva. Přišel Karl, jeho paní Eleonora i slečna Willi. Udo Hase vzácně doma v roli vzorného otce a manžela. Úsměvné. Po dlouhých měsících viděl jsem, že z Karlova obličeje zmizel výraz neustálého napětí. Paní Eleonora, baculatá, drobná paní, oblečena v smuteční barvě, která jí dodávala na půvabnosti. Po celé dva měsíce bude zde v Ostravě prodlévati i s Willi. Tato jest vysoká, vyhublá a téměř průsvitná dívka se smolnými vlasy a laníma očima. Požehnaný stav její již trochu možno na vzdouvajícím se životě spatřiti. I ona přioděla se do zármutku. Karl s paní Eleonorou, oba vzrůstu nevalného, vedle ní vypadali jako malincí skřítci. Stella projevila povinné radosti z nových přátel. Willi si k jejímu srdci teprve musí najíti cesty, zdá se mi, že ty dvě si právě nepadly moc do oka. Možná se mýlím, vše ukáže čas.

Karl se snažil odvésti řeč jinam než na ponorky a Rolfa, a tak se debata točila kolem oceli vysokých pevností, která nyní v podobě mohutných plechů opouští vítkovickou fabriku. Také jsem se nevinně zeptal, co se děje v Kunčicích, a Karl odpověděl, že tohle jest tajná informace a nemůže o tom s nikým hovořiti. Mezi čtyřma očima pak mi v kuřáckém salonku pošeptal, že první hala Nových Vítkovic nyní slouží pro výrobu munice do kanónů. Mezi jinými také se kompletují střely pro obrovitý moždíř Karl-Gerät. Všichni dělníci prověřeni gestapem, vězňům z pracovního tábora vstup do výrobních prostor zakázán. Budova tato velice přísně střežena. Náklady s hotovým střelivem vyjíždějí po železnici toliko v noci. Součástky pro utajený projekt A4 zatím vyráběny nejsou, vyčkává se posledního pokynu von Brauna.

Josefínka celou dobu návštěvy neklidná. Stella tonula v obavách, zdali nezachvátila ji horečka, a proto hosté poměrně brzy se byli rozloučili. Zvláštní věc. Jakmile odešel na věčnost pan doktor Veteška, mnoho obav o zdraví nabylo na intenzitě. Tento pan doktor věděl o celé naší rodině všeho a pokaždé na jeho rady i léčbu bylo možno se plně spolehnouti. Nyní, když ještě není stanovena náhrada za něj, nejistota naše, zejména co se Josefínky týká, převažuje.

Po celou dobu návštěvy Mařka v bezpečné vzdálenosti na zahradě, což dávala najevo rozčíleným poštěkáváním pod otevřeným oknem. Neustále jsem měl na paměti Karlovy rozhryzané zánovní zimní boty a bariéra pevně zavřených domovních dveří projevila se jako zatím nejúčinnější preventivní opatření.

Kapitola 82

Čeká mě kus cesty podél druhé strany kolejí. Držím se ve stínech a docela chvátám. Ploché podrážky Kenových tenisek plácají po hrbolaté cestě tak, že v nohách cítím každý kamínek. Všechno jedno. Hlavně abych už byla co nejdále odsud. Z pravé strany vnímám pokračující armagedon. Dálnice, kde by teoreticky nemělo mít co hořet, hoří. Divočina plamenů proměnila nedávno zbudovaný viadukt ve žhoucí výheň. Hasiči budou mít hodně co dělat, aby se dostali na nějakou slušnou vzdálenost. Slyším, jak se z mé šesté hodiny blíží zvuk rotoru vrtulníku. Všechny záchranné složky už musí být pořádně pobantované. Hlasité sirény si nezadají se zlověstným syčením a bubláním vycházejícím z epicentra. Ostatní ocelové nádrže zatím drží, v bezprostřední blízkosti jsou ještě čtyři a z toho jedna mega velká. Odhaduji, že našemu slavnému panu primátorovi nastanou krušné časy za všechny ty roky, kdy hrozbu záměrně ignoroval. Jenže tohle není můj problém. Mě zajímá jen jedno. Dostat Patrika v celku nazpět.

Blížím se k hummeru a stromy kolem houstnou. Syrová, jarní vůně probouzejícího se dřeva se mísí s čpavým pachem hořících olejů. Nasazuji si opět noční brýle a zvolňuji krok. Uši náhle zaregistrují ještě jiný zvuk, než které vycházejí od požáru. Kvílení o oktávu vyšší a docela blízko. Motorová pila křížená se škrábáním nehtem po tabuli a tohle všechno neskutečně zesílené. Tyhle tóny jsem slyšela jen jednou, když se František někdy na podzim chlubil, co dokáže. Je mi jasné, že kdosi se dobývá do Říďova monstra. Předpokládám, že i Františkovi ječí na stole nějaký druh alarmu, ovšem co bude dále dělat? Koho zavolá, když Říďa je v položení mimo hru a já jsem jen slabá postarší ženská?

Na nic nečekám, jdu k zemi a po loktech se plížím co nejblíže k místu, kde jsem hummera zanechala. Ve svých očích ještě stále vypadám hbitá jako promyka, ovšem skutečnost je patrně daleko prozaičtější. Když vleču neohrabaného Falcona a pytel s dalšími nezbytnostmi, je vůbec s podivem, že se hýbu. Každý neuron mi plave v dopaminu, nebo v čem vlastně, až mám pocit, že se rozrušením rozskočím na elementární částice. Nejvyšší čas se uklidnit. Zastavuji, hluboce a pomalu dýchám. Účinek se dostavuje vzápětí. Hlava se uklidní, ale zběsilý tlukot srdce mi dává najevo, že všechny periferie jsou nachystány pro akci. Tak to má být. Opět se dávám do pohybu. Pak zahlédnu v zeleném světle nočních brýlí siluetu Říďovy há trojky. Kolem ní se pohybují dvě postavy a snaží se vybít boční okno v zadních dveřích za spolujezdcem. Pancéřované sklo se doposud pod údery železnou tyčí drží. A auto samotné kvílí o pomoc, jako by to byl živý organismus v nouzi. Centimetr po centimetru se přibližuji a náhle se mi do zorného pole dostane cosi, co důvěrně znám. Lidový vůz. Touareg. Parkuje opodál, v zákrytu za červenou obludou. Jeden z dvojice se oddává bohulibé činnosti, totiž systematickému, zuřivému třískání do skla, v zatím marné snaze dostat se dovnitř a k obrazům. Druhý, stojící opodál a neustále se otáčející všemi směry, mi silně připomíná chlapa, kterému jsem před nějakými dvěma hodinami tohle auto věnovala. Mám tady černé na bílém, že snům a cikánům se fakt nesmí věřit. Přesně, jak mě to napadlo, jenže tenkrát jsem vyzkoušené rady neuposlechla. Jedině že by to tehdy nebyl cikán. Když nad tím tak teď zpětně přemýšlím, s autem odjel hodně suverénně na to, že měl tenhle typ pod sebou poprvé. A také byl vzorně oholený. Jinak ale oblečení a ruce s bídou za nehty svědčily o tom, že bývají často v permanenci. No nevím. Každopádně něco musím vymyslet, než chlapi zjistí, že na obrněné auto musí vyrukovat s jiným kalibrem, než je obyčejný železný sochor. Úsilí jednotlivých úderů se zatím stupňuje, což mi umožňuje přiblížit se ještě více. Studený pot mi teče po zádech, když překračuji jistou hranici.

Jsem tak blízko, že mám pocit, jako bych předlouhou hlavní Falcona mohla polechtat svého cikána mezi žebry, když hummer pozná, že se přiblížil majitel s klíči. Nouzové kvílení rázem ustává, světla zvesela zablikají na pozdrav, zámky se odemknou. Do prdele, na tohle jsem nepomyslela. Bušení se také okamžitě odmlčí a přes vzdálený hukot ohně a hasičských sirén slyším něčí hlas. Je to ten můj člověk. Cikánský akcent z jeho řeči zmizel a cosi drmolí v rodné řeči. Slyším v tom Balkán a jasný velitelský tón. Ten druhý na nic nečeká, tyčku si přehazuje do levé ruky a v pravé se mu objevuje nůž. Styl, jak si jím pohazuje, mi silně připomíná vrhače, který sundal nebohého paliče s autogenem. Náhle mi všechno dává smysl. Pozdě, ale přece.

Všechno tohle byla jen důmyslně zmáknutá fabulace. Nechali mě projít se areálem, schválně usmrtili železokopa se zapáleným hořákem, nechali tohle všechno vypálit do základů a tím zabili dvě mouchy jednou ranou. Zahladili stopy po úložišti a způsobili takový zmatek, ve kterém zaniknul i drásavý zvuk alarmu hummeru. Možná počítali s tím, že nestihnu být nazpět tak brzy, nebo je zaskočila nedobytnost toho šíleného auta. Každopádně nyní vědí, že jsem tady, ale ještě mě nevidí. Ležím v křoví nějakých deset metrů od nich a tuším, že o Falconu také nemají ani páry.

Poskok s nožem a tyčkou se rozbíhá v trajektorii nějakých dvacet třicet stupňů napravo od mého palpostu. Už vím, co s nožem dokáže, ale důležitější je ten, kdo v potravním řetězci stojí nad ním. Teď je schovaný za hummerem, ale protože ležím, vidím kus jeho kotníku v nějaké kožené křusce. Bleskurychle na mířidlech koriguji vzdálenost, zacílím, na nic dalšího už nečekám a mačkám spoušť. Práskne to, jako když z lešení spadne na chodník zedníkovi kus prkna, a noha mizí. Blízké okolí prořízne nervy drásající řev. Jedna nula pro mě.

Výstřelem jsem odhalila svou pozici. Vrhač nožů mění směr obdivuhodně rychle. Nemám čas nijak zareagovat, jen se odvalím doprava směrem od pušky, která je mi pro svou neohrabanost nyní spíše na obtíž. Chlap dopadne rybičkou téměř na mě a čepel jeho nože míří přesně mezi má žebra. Grafenová skořepina nedovolí nástroji průnik, ale zabolí to tedy pekelně. Ruku s nožem instinktivně chytám a vyvracím ji do protipohybu. Setrvačnost pak vykoná své a ramenní kloub povoluje. Ruka pouští nůž, chlap zaječí bolestí a překvapením. Vyskakuji na nohy, vytrhávám svůj útočný nůž z opasku a vrážím mu ho do podpažní jamky na druhé straně. Šlachy a vazivo se díky ostří hezky rozestoupí a pohyb se zastavuje, až když je špička nože hluboko v kloubní jamce. Nechápe, co se děje, jen ještě stihne zabučet jako raněný tur, a jeho levá ruka pouští sochor. Okamžitě ho zvedám a použiju k tomu, abych ho s ním migla ze vší síly přes holeň. Kost povoluje a chlap je sice živý, ale vyřízený. Zmlknul, asi ztratil sebevědomí. Vím, že dneska už to nerozchodí. Železo splnilo svůj účel, proto ho se širokým rozmachem házím kamsi do temnoty. Chlapa v křoví ponechávám svému osudu, drapnu Falcona za ještě vlažnou hlaveň a startuji směrem k hummeru. Udělám dva přískoky, opřu křížence pušky a houfnice o dvojnožku a vytahuji podstatně menší zbraň. „Adamova“ Lugera. Zvuk hladkého natažení závěru mi dodává klidu a plného soustředění. S nožem v levé a pistolí v pravé ruce se sunu směrem k nenávistnému sykotu.

„Ty pizda, ty pizda…,“ vyráží ze sebe můj přeochotný cikánský řidič. Leží na zemi na zádech a jeho pravá noha v sešmajdané botě drží se zbytkem těla jen díky kousku kůže. Kotník zmizel v krvavé kaši. Chlap je v šoku, vazokonstrikce po záplavě noradrenalinu způsobuje, že ani moc nekrvácí. Stále je ale nebezpečný, jeho pravička totiž svírá pistoli. Vypadá to na rakouského Glocka, sedmnáctku. Tak bacha, ještě není konec. V tlumeném světle obrysových reflektorů hummeru mi připomíná obřího kraba. Sune se v polosedu kamsi do stínu a odráží se zdravou nohou. Jakmile mě spatří, bez míření vystřelí. Projektil mi hvízdne kolem hlavy a rozčísne větev stromu kdesi za mnou. To už jsem ale ukrytá za předním nárazníkem. Nůž si dávám mezi zuby a šmátrám ve vaku za svou kombinézou, až nacházím ty správné klíče. Po paměti mačkám tlačítko, auto pípne, zamkne se a zhasne. Jen matný odlesk plamenů z chemičky dopadá na naše malé bojiště. V zeleném světle nočních brýlí získávám další nepatrnou převahu.

Momentálně lituji, že jsem zahodila tu železnou tyčku. Teď bych ji ráda měla u sebe. Nůž a pistole mi zatím musí stačit. Obcházím auto z druhé strany, ale nenacházím nic, čím bych ho mohla překvapit. Zazní další výstřel. Pod autem. Stejně fikaně provedeno, jako jsem to před chvílí udělala já. Ulétne mi špička tenisky a od šutru odražený projektil s hvízdáním letí do pryč. Fuj, ještě že ten Ken má takovou hňácu. Takhle mi to ožehlo jen kůži na palci, jinak jsem bez úhony. Být ten chlap v lepší kondici, už bych také byla nadosmrti mrzák. Také je mi jasné, že si v nejbližší době budu muset zajít na pedikúru.

„Tak takhle tedy ne, hochu,“ říkám si v duchu. „Do babiček se přece nestřílí… A vůbec, kam se poděla vděčnost, když jsem ti věnovala tento zánovní lidový vůz?“ přemítám a už vím, co provedu. Mistr improvizace zapracoval. Jednoduše a maximálně účinně. Žádná gentlemanská přestřelka jako z Divokého západu. Tohle je jiná liga. Znovu lovím klíče od hummeru a mačkám dálkový ovladač. Auto poslušně zareaguje, na nic nečekám a uchyluji se do jeho opancéřovaného bezpečí. Tlačítko start pod volantem probudí bestii k životu a na páce automatu volím R. Bílá zadní světla mi osvítí prostor za autem a přes kameru na displeji vidím, kam přesně mám jet. Parchant nemá šanci, i kdyby se odplížil do křoví, což stejně nemůže stihnout. Sundávám nohu z brzdy a kolos začne pomalinku couvat. Zadní kamera přenáší na obrazovku jasný černobílý stav aktuální situace. Parkovací asistent vřeští, že v cestě je překážka, ale to je v tuhle chvíli žádoucí. Vidím, že pistolník plně pochopil můj záměr. Panika v obličeji se mu mění ve výraz děsu, čím více se blížím. Pokud dobře vím, má v zásobníku ještě šest nábojů. V panice začne bezhlavě střílet, jenže obrněnému monstru tím nijak neublíží. Pokud nemá pod kabátem protitankovou minu – jako že nemá – mohu být klidná. Ty škrábance na laku bude muset Říďa nějak oželet. Nepatrným pohybem volantu směrem doleva měním směr, abych byla pořád v ose jeho pohybu. Pak mi zmizí z obrazovky, protože už ho mám pod koly. Ani nemusím přidávat plyn, když pravé zadní kolo najede na něco, co se náporu hmotnosti okamžitě poddá. Křupnutí spíše cítím, ale mozek si z pocitu vygeneruje zvuk. Naskočí mi z toho husí kůže. Na některé věci si člověk zkrátka nikdy nezvykne. Odhaduji, že „cikán“ má už obě nohy na padrť. Však také jeho střelba ustává. Je po všem. Brzdím, stojím na místě a zhluboka oddychuji.

Otevírám okénko a poslouchám. Hasiči se činí, vrtulník cosi monitoruje z bezpečné vzdálenosti, sirény řvou, oheň z chemičky plane stále stejně, ale tady je ticho, které ruší jen nespokojené brumlání nadupaného dvanáctiválce. Řadím D a sundávám nohu z brzdy. Popojedu kousek dopředu, abych do zorného pole zadní kamery dostala okolí, které chci vidět, a s nohou na brzdě tam zase dávám zpátečku. Kamera se poslušně zapne a couvačky vše nasvítí tvrdým bílým světlem. Monochromatický obraz na monitoru vypadá přízračně. Ani v barrandovských ateliérech by to nenaaranžovali lépe. „Cikán“ se nehýbe a obě nohy má až do poloviny lýtek na kaši. Pistole mu vypadla z ruky. Rychle otáčím auto do protisměru. Musím projet mlázím, ale snad nezajedu ještě i toho prvního chlapa. Také si dávám pozor, abych nepřeválcovala i svého odloženého Falcona. To by byla věčná škoda. Možná to zní divně, ale má pro mě větší cenu než tihle dva lidští zmetci. Měl by být v bezpečné vzdálenosti. Přední reflektory mi osvítí scénu a je mi jasné, že „cikán“ je s rozdrcenýma nohama také v milosrdném bezvědomí. Jestli se probere, možná bude litovat, že u sebe nemá nějaký Dolsin. Jenže na lítost už pro něj bude pozdě.

Zápis v deníku 8. 7. 1943

Veliká bouře dnes večer přehnala se nad Ostravou. Mařka strachy schovaná pod sofa v hale, zatímco hromy duněly v rychlém sledu, vzdáleně připomínajíce frontovou artilerii. Veliké dusno celý den dávalo najevo, co možno očekávati se soumrakem. Déšť silně bubnuje na střechu a ulicí tekou proudy vody.

Slibovaná ofenziva na Východě již začala, píše se v novinách, že očekává se velké vítězství a definitivní zvrat ve válečném tažení. Stella během týdne několikráte na procházce s Josefínkou, Mařkou a také Willi. Vyhublá Willi trochu se osmělila a vypověděla svůj příběh. Rolfa potkala před sedmi měsíci, když trávil tři dny odpočinku v Hamburgu. Ona ve Svazu německých dívek (BDM) roznášela noviny a neměla tuchy, proč si pohledný námořník od ní nechce výtisk vzít. Proto za ním běžela, pohádali se. Druhého dne již na něj čekala před kasárnami, opět v rukou držíc stoh čerstvého tisku. Tentokráte se usmál a nakonec slovo dalo slovo a našli v sobě zalíbení. Měl pouze jednu podmínku, že mu přestane nabízeti novin, kde jest psáno, jak on říkal – vše, co chceme, abyste si mysleli. O další měsíc později již na něj netrpělivě čekala a došlo ku sblížení největšímu. Každou volnou chvíli byli spolu a ona trnula, jestli se jí vrátí. Mnoho spolu hovořili o celém dění ve válce i Říši. Obracel její skálopevné přesvědčení o myšlence národního socialismu i rasové hygieny. Byl však voják a své úkoly plniti musel. Proto také, když jeho ponorka potopena, nevěděla v prvé chvíli, co učiniti. O požehnaném svém stavu nikomu neřekla, ani Rolfovi. Chtěla mu tu novinu oznámiti právě po cestě, z níž se již nevrátil. Nikdo z jejího okolí v Hamburgu netuší, že jest v tíži s námořníkem. Vymluvila se na zdravotní problémy, odmítajíc tak Vůdcův Lebensborn, vešla do kontaktu s paní Eleonorou a vzala za vděk naší Ostravou, kde ji nikdo nezná, a tudíž nebude na ni hleděti skrze prsty. Také hovořila o několika náletech na Hamburg, kdy pomáhala vyprošťovati raněných a mrtvých ze sutin. Osamělí letci z Anglie shodili pár pum, ale k zasažení rafinerie Deutsche Petroleum nikdy nedošlo. Výbuchy pokaždé poničily civilní domy.

Takto a ještě podrobněji se Stellou hovořilo to plaché, vyčouhlé děvče. Navrhnul jsem, že možná by měla si poříditi také pejska, aby jí přinesl většího rozptýlení a nemusela mysl mučiti vzpomínkami na svého padlého milého. Stella hodně poopravila svůj názor na ni a nyní mi připadá, že se z její společnosti těší. Hlavně prý ji máme uchrániti angažovaného okresního vedoucího partaje Heinze.

Josefínka naštěstí již zdráva, jen malá letní horečka. V obavách, aby nedostala záškrt, jsme propadli panice, když pan doktor Veteška již není mezi námi. Máme nyní mladého, co přišel na jeho místo. Jmenuje se Petr Hanke. Takový hodně snaživý člověk, který vše má načteno z knih, leč praxe jemu chybí. A také letité znalosti o několika pokoleních dozadu od každého svého pacienta, jako měl doktor Veteška. Stelle se nový pan doktor líbí velice, prý jest roztomile upejpavý. Musel jsem ji mírniti v její obrazotvornosti. Vždyť je přece jen vdaná žena, jak by tohle před lidmi vypadalo, kdyby začala si něco s mladým lékařem! Nemyslitelné!

Kapitola 83

Jediným stiskem tlačítka típnu motor, ruce mám na volantu a také si o ně vyčerpaně opřu hlavu. U toho zavírám unavené oko. V uších mi šumí prodělaným zážitkem. Kofein s medem jsem už spálila, což bytostně cítím z každého svalového vlákna. Jako bych pod kůží měla staré hadry a žádné maso. Nemám chuť někoho vidět, natož sebe s oteklým ksichtem v zrcátku. Něco ale ještě musím dokončit, tady zdaleka nejsem hotova. Natvrdo zapínám obrysová světla, i když elektronický hlídač hlasitě protestuje. Zase musím ven, z bezpečné ulity do nevyzpytatelné reality. Odpočítávám tři, dva, jedna a vyskakuji na „čerstvé“ povětří.

Z vaku vytahuji jutové cáry, původně zamýšlené pro kamufláž hlavně Falcona. Nic lepšího na utažení cév stejně nemám a „cikán“ by v mezičase mohl vykrvácet. Už to také začíná, stresový hormon přestal fungovat a krvavá louže se mu kolem pravého pahýlu u kotníku zvětšuje. Vykašlu se na nějakou dezinfekci, stejně by mu teď k ničemu nebyla. Jen to v půli lýtka utáhnu ze všech sil. Jak vidím, o kus bérce stejně přijde, a to v lepším případě. Uvážu mu to nadvakrát, až to skoro neteče. Ten druhý rozdrcený kotník, to je taky něco. Silně připomíná igelitový pytlík s kostní moučkou. Akorát je tam navíc pod kůží nateklá baňa plná krve, protože i cévy podlehly devastujícímu tlaku. Odhaduji, že také tuhle končetinu budu muset podvázat, aby se otok nezvětšoval.

Až funím námahou, ale první pomoc je hotova a akutní nebezpečí zažehnáno. Do hodiny by ale měl být v nemocnici, jinak je s ním stejně konec. Rychle mu šacuji oblečení. To musí být, ať mám jistotu. Kromě ještě jednoho plného zásobníku do jeho pistole, klíčů od auta a několika pětistovek v kapsách nic nemá. Podle obličeje je to ten samý člověk, který mi skočil do cesty. Jestli to byl záměr, tak mistrně provedený. Dokonale mě oklamal, celou dobu jsem myslela, že je to nějaký rezident z Palackého ulice a zdivočelého okolí. Zásobník si beru k sobě a ještě kontroluji pistoli. Stihl vystřílet všechno, ani v komoře už nemá nic. Otírám z pistole všechny své otisky a vkládám mu ji do dlaně, kterou pevně stisknu. Konečně můžu s klidem zajít pro druhého nešťastníka do křoví. Už se probral a sténá, jako by měl každou chvíli rodit. Jen ať proboha ještě netlačí. Beru ho pod pažemi a odmění se mi za to nelidským zavytím.

„Působit jiným bolest, to by ti šlo. Ale zvládat svou vlastní, to už je docela problém, že?“ vemlouvám se mu úlisně a přesně vím, že něco podobného jsem před několika hodinami už říkala „Adamovi“. Repete neuškodí, napadá mě, když ho ze všech sil vláčím směrem k „cikánovi“. Při jednom pohybu se mu vyhrnou rukávy a na levém zápěstí se cosi zablyští. Zaostřím a nevěřím vlastnímu oku. Jsou to zlaté hodinky Rolex. No to mě podrž! Že by to byl Anetin Mirek? Lékař to patrně nebude, ale podle toho, jak zachází s nožem, by mohl být docela dobrý řezník. Ten zkurvysyn.

„Však počkej, ty ještě hezky zazpíváš,“ vyrážím ze sebe vztekle, když ho položím vedle „cikána“, který stále není při sobě. Leží hezky vedle sebe jako „muj s moju“. Tak by to okomentovala ve své orlovštině teta z děcáku. I „Mirkovi“ prohledávám kapsy. Nemá v nich nic, jen cigarety Camel a zapalovač z Kauflandu. Tohle má pramalou vypovídací hodnotu. „Mirek“ najednou otáčí hlavu na „cikána“.

„On mrtvý?“ sotva hlesne hlasem frontového vojáka, který je rád, že už to má za sebou a nemusí dál bojovat.

„Zatím ne mrtvý,“ chytám se konverzace tak věcně, jak jen to jde. Doufám, že postřehne ironii, s jakou jsem to řekla. Jenže nepochopil. Přecenila jsem ho, pana doktora.

„Zabiješ?“ pokládá mi další otázku, až by jeden mohl mít pochybnosti, kdo tady tomu velí.

„Budu se ptát já! Rozumíš?“ uvádím na pravou míru a hladím si bok, kam mě trefil špičkou svého nože. On by zabil hned, kdyby k tomu dostal příležitost. Koneckonců už se tak stalo. Nemusím mít žádné matoucí výčitky, i když je teď naprosto bezmocný.

„Kdo to je?“ ukazuji na „cikána“. Dostane se mi však jen zarputilého pohledu a mlčení.

„Tak honem, není čas!“ rozkazuji a dloubnu mu špičkou celé tenisky do přeražené holeně. Zafunění je jedinou odezvou. To je málo. Otáčím se pro Falcona, odsouvám závěr a prázdná nábojnice mi vklouzne do dlaně. Schovávám ji do kapsy a měním za tu druhou, kterou mám nachystanou. Natažení závěru probudí „Mirkův“ zájem.

„Střílet ne!“ dostane ze sebe. Patrně si v živých barvách dokáže představit, co by s ním na tuhle bezprostřední vzdálenost výstřel udělal. Přes to všechno mu zamířím na koleno. Tam to totiž zaručeně bolí nejvíce, kdyby na to přišlo. Něco mi ale říká, že prostoduchost „Mirkových“ slov je jen hraná. Vždyť s Anetou mluvil tak, že by ukecal i mrtvolu. Alespoň jsem to z jejího vyprávění pochopila.

„Střílet ne. Dobře. Ale ty mluvit. A hezky rychle!“ tečou mi nervy tak, že už to čvachtá i v botách. Nechci tady být delší dobu, než je nezbytně nutné, a tenhle pomatený chytrák mi kazí plán.

„Otec,“ vydechne s úlevou. „Můj,“ doplní okamžitě, když se mi nakrabatí tykev, co mám i díky němu místo obličeje.

„A jaké je ctěné jméno tady pana otce?“ popoháním ho k lepšímu výkonu. Evidentně se mu do toho nechce, a není to tím, že by neuměl odpovídat celou větou. Proto začínám s odpočítáváním a jsem pevně rozhodnuta zmáčknout kohoutek. „Tři – dva – jed…“

„Čučič. Srdjan Čučič,“ sotva hlesne a mi překvapením podklesnou kolena. Zklamal mě. Velice. Tohle že je ta obávaná „Medvědí tlapka“? Člověk s absencí soucitu a jakékoli empatie? Jak jsem si ho vlastně představovala? Jako neoholeného pološíleného a nenažraného divocha se třemi bradami a vypouklým břichem, chlemtajícího krev nevinných panen? Vždyť tenhle nenápadný mužík chodil okolo nás skoro dva roky. Trpělivě hledal, jak by se k nám vetřel. Nikdo si ho ani nevšimnul, dokud sám neudělal první krok.

„Srdjan Čučič, nebo vlastně Dragutin Stavarič?“ uvádím na pravou míru jeho výrok. Patrně si je vědom, že mlčeti stříbro, mlžiti zlato. Nebýt debilním gaunerem, mohl udělat kariéru v politice.

„Kdo Stavarič?“ zase to zkouší, ale už toho mám fakt plný chrup, protože při zmínce o Stavaričovi ho zradil výraz na hubě. „Trpitelský“ se změnil na „plné gatě“ a zase nazpět. Metamorfóza trvala jen zlomeček vteřiny, ale stihla jsem to zaregistrovat.

„Mluv normálně. Vím, že to umíš,“ vybízím „Mirka“ a definitivně končím hru na schovku. „Kde je Patrik? Co jste s ním kurva udělali?“ zaječím, když už se nedokážu pořádně ovládnout, a mávám sáhodlouhou hlavní Falcona „Mirkovi“ před nosem. Evidentně je mu nekonečná kovová trubka s přesným vrtáním dost nepříjemná. Má co dělat, aby se udržel v klinickém životě.

„Patrik? Nevím,“ konečně se dozvídám velkou novinu. Ostatně, co jiného bych měla čekat? Že tady uspořádáme malou rozlučkovou párty s ohňostrojem a já pak pojedu domů, abych byla v lůžku, než se naši vzbudí?

„Ale víš, jen si musíš vzpomenout, než bude pozdě. Pro tebe pozdě,“ upřesňuji.

Než stihne odpovědět, probere se „cikán“ Stavarič. Otevírá oči a chvíli mu trvá, než si uvědomí, co se děje. Na rozdíl od „Mirka“ má obě ruce zdravé. Ale nic v nich, jenom pistoli s prázdným zásobníkem. Pochybuji, že by se obtěžoval ji po mně alespoň hodit. Na tohle je příliš inteligentní.

„Dobré jitro, pane Čučič,“ vítám ho ve skutečném světě se smrtelně sladkou laskavostí v hlase. „Jakpak jste se nám vyspal? Nemáte hlad? Že bychom něco dobrého ugrilovali?“ přetékám sarkasmem, což se děje málokdy.

„Nohy…,“ vypraví ze sebe s námahou a úporně se snaží nedat na sobě znát krutou bolest. Budiž mu to přičteno k dobru.

„Děkuji za optání. Zatím mi slouží,“ nenechám si vzít svůj prchavý pocit vítězství. „Ale nějak špatně vidím,“ upozorňuji ho, že všechno moje konání je jen reakcí na jejich pletichy, úskoky, vraždy a únosy. Abych svá slova o chatrném zraku podpořila, přikládám si okulár puškohledu k levému oku a celá třesoucí se pozoruji jeho vyšklebený obličej. Dvanáct kilo je dvanáct kilo. Vydržím to takhle ve stoji sotva pár vteřin, ale na ten detailní pohled nikdy nezapomenu.

„Kde je Patrik, hajzle!?“ zase zaječím a skláním hlaveň dolů. Držím ji v natažených rukou a tuším, že mu mířím kamsi do oblasti malé pánve. Evidentně si z toho nic nedělá, jen bojuje s bolestí. Tohle se mu zatím daří.

„Střílej, ty čubko! Zastřel mě, a už ho nikdy neuvidíš. Ani ty a ani ta tvoje ukňouraná chudinka,“ vysmívá se mi a myslí si, jak na mě vyzrál. Rychle přemýšlím, jak to udělat, abych na sobě nedala znát rozpaky. Musím získat trochu času. Proto jen tak mimochodem šlápnu vedle ležícímu „Mirkovi“ na jeho přeraženou levou hnátu. Jeho otec by mohl přece jen mít se synovým utrpením trochu soucitu. Nějaký efekt to má. Zoufalý řev se mísí s hukotem požáru a vytím sirén.

„Co ty na to?“ ledabyle se obrátím na milujícího tatínka.

„Nic, klidně ho zabij, je mi to fuk,“ tvrdí mi do oka s kamennou tváří pokerového hráče. To bude tvrdý ořech. Čím bych mu tak ten jeho klid přebila?

„Nezabiju,“ ujišťuji ho. „Ale mám něco lepšího. Jeden telefon. Caterpillar. Trochu jsem se do něj dívala,“ pokračuji ve fabulaci. „Hezké fotky. Hlava, oko, grilování v Jistebníku u rybníka, mrtvola v bahně. Všude tam jsi ty. I video s panem primátorem tam bylo, a docela hezky natočené!“ sázím všechno na jednu kartu a doufám, že tohle si mohl „Adam“ zvěčnit. Ať už pro sebe ze sentimentálních důvodů, nebo jen jako pojistku, kdyby se něco stalo. „Teď tě nechám žít a všechno to předám policii. Shniješ v base,“ vypočítávám mu zbývající možnosti. Evidentně bez efektu. Je to tvrďák, a navíc určitě ví, že české vězení je vlastně něco jako wellness. Teplo, pravidelná strava, televizka, posilovna, denní styk s muži… Jenom perličkové lázně a thajské masáže chybí k dokonalosti. Vynáším poslední, zoufalý trumf. „Až budeš hezky sedět, pošlu ti jednu fotku. Bude na ní hlava Amy. Hezky precizně ufiknutá. Taky to umím!“ ledabyle pronáším a celá se třepu napětím, jestli tohle zabere. Ama bylo jediné jméno, které si pamatuji ze seznamu odchozích hovorů, když jsem v rychlosti lustrovala „Adamův“ telefon.

Chvíle napětí, jestli se chytne, nebo to byla jen střela mimo terč. Zabralo to. Uf, ale ty nervy! Začne se kroutit jako červ. Mám obavu, aby se nezavrtal do země. Využívám toho, než zjistí, že vlastně nic nemám a nevím:

„Janko Jesenský, když dělal pitvu svého přítele, kterému měl kat useknout hlavu, se před popravou s přítelem domluvil, že přítel bude i po stětí mrkat. Víš, aby se dala změřit doba, kdy ještě mozek žije. Čistě z vědeckých důvodů. A hlava skutečně půl minuty mrkala,“ vypravuji mu to jako pohádku na dobrou noc. „Ale s Amou to bude jiné. Udělám jí hezký make-up, aby se na fotce vyjímala. Hezky nanesu korektor, pak řasenku a vyberu vhodné oční stíny, na ty si obzvlášť potrpím. Rtěnce my tady někdy říkáme růž. Půjčím jí něco svého, ať nemusí zbytečně piplat svou. Nakonec ještě trochu pudru, aby se při focení neleskla. Nesmím zapomenout na trochu zdravíčka do tváří, to se musí, chápeš, ne?“ vrtám se jako rozený sadista v detailech, když vidím, jak „cikán“ Stavarič taje. „Na samotné focení zvolím tlumené ateliérové osvětlení proti neutrálnímu pozadí a bude to hezký večer. Nejdříve ti ji vyfotím živou a pak už jenom hlavu. Bude mi jedno, kolik vteřin po smrti ještě bude mrkat. To si piš,“ vybájím si závěr, kde snad chybí už jen – … a pokud neumřeli, tak spokojeně žijí dodnes.

Stisknutá víčka a očividné zoufalství v obličeji. To svědčí, že jsem našla snad jediné jeho citlivé místo. Nemyslím si, že takovou etudu by dokázal zahrát. „Mirek“ tohle všechno pozoruje a také je přesvědčen, že všechno tohle myslím vážně. Vlastně jsem už dokázala, že mačkat kohoutek dokážu, neštítím se krve, sraček a zvuk lámaných kostí mě také nechává chladnou. Že umím docela dobře působit bolest a nezanechává to na mně následky. Neříkal snad Říďa, že jsem sociopat?

„Tak co, frajeři, můžeme uzavřít sázky, jak dlouho po ufiknutí hlavy bude Ama mrkat? Já tvrdím, že maximálně dvacet vteřin,“ holedbám se a vidím, že nic neříkají. „Jo, a budu to měřit tady na těchhle zlatých hodinkách, co má kolega,“ ledabyle zamířím hlaveň někde kolem „Mirkova“ loktu a pohladím Falconovi spoušť. Ohlušující rána z bezprostřední blízkosti rve bubínky i přes instalovaný tlumič a zpětný ráz mi málem vyrazí zbraň z ruky. Masakr. Loket mizí a sprška tkáně mi přistane na mém parádním overalu. V zemi je menší kráter, ze kterého stoupá nějaký dým, a Stavaričovi stříká horká krev z „Mirkova“ pahýlu na obličej. „Mirek“ překvapením zapomíná křičet. Je v šoku, chvíli lapá po dechu a pak mu mrákoty milosrdně zastřou vědomí. „Tak vidíš, teď by mohl vystupovat v hernách pro dospělé jako jednoruký bandita,“ pořád stejně nevzrušeným tónem promlouvám k jeho tatínkovi. Sehnu se k zemi a zvedám zbytek ruky i s hodinkami:

„To jsou rolexky, že?“ znalecky oceňuji značkový výrobek. „Jako pravé moc nevypadají. Asi nějaký fake,“ s despektem házím Stavaričovi ruku na břicho. Pleskne to jako flákota u řezníka na pultě. „Je toho o deset deka víc, můžu to tak nechat?“ dělám, že mě tahle hra právě začíná vtahovat.

„Dyť vykrvácí!“ probírá se starostlivý otec z němého úžasu. Hele ho, jaké má najednou obavy. Aby se nezbláznil, lidumil.

„Myslela jsem, že ti to je jedno,“ navazuji na předchozí fádní modulaci hlasu. „Ale jestli chceš, zavaž mu to sám,“ vytahuji z vaku další dva pruhy juty a podávám mu je. „Určitě to umíš lépe než já,“ povzbuzuji jeho touhu zachránit syna. Bedlivě si střežím, aby na mě nezaútočil pistolí jako pěstním klínem. To by bylo nepříjemné. Hlavně tedy pro něho. Má ale nyní před očima jen svého nešťastného potomka. Natočil se bokem, na čele mu perlí pot a u práce funí námahou. Využívám situace k tomu, abych z vaku vytáhla třetí střelu a vyměnila ji za prázdnou nábojnici. To je tedy den! Kromě cvičné přípravy jsem z Falcona nikdy nevystřelila víc než jedenkrát. Vlastně napodruhé nikdy nebylo do čeho pálit.

„Obvazování a zaškrcování ti tedy jde,“ komentuji jeho umění, kterému se opravdu nedá nic vytknout. „Takže, abychom to zrekapitulovali, zbývá ti ještě asi půlhodina a jemu něco kolem pětačtyřiceti minut. Pak bude s oběma konec, i když tedy jste zavázaní precizně. Jen co je pravda! A s Amou vlastně za nějaký čas bude konec taky,“ říkám si po malé pauze jen tak pro sebe, aby mě nejen slyšel, ale hlavně si konečně uvědomil, která bije.

Zápis v deníku 13. 7. 1943

Dnes večer poslech relací na krátkých vlnách. Situace na Východě hodně nepřehledná, bitva zuří kdesi u vesnice se jménem Prochorovka. Zdalipak tam také skřípe ostravská ocel? Síly vyrovnané. Říše útočí technikou, Stalin množstvím. Neodvažuji se hádati, co se dříve vyčerpá.

Stella dnes s Josefínkou a Willi na návštěvě u paní Špačkové Marie. Její manžel jest se svými bratry význačný stavitel a mají vilu hned na začátku Sadové. Byla to jedna z prvních na této ulici. Klaus Kubiczek nechal podle Špačků postaviti si disposičně hodně podobné stavení, a tomu my dnes říkáme domov. Ovšem raději bych bydlel ve starém bytě na Nádražní a věděl, že Klaus jest v pořádku i s oběma malými chlapci a všichni bydlí tam, kde jim po právu náleží.

Paní Špačková má pověst vynikající učitelky v oboru ručních a domácích prací. Učí děvčata plésti, háčkovati i ponožek štepovati a napříště prý budou péci vídeňský tažený jablkový závin. Myslím, že lepší program nemohla Stella pro Willi vymysleti. Mařka dováděla v letním horku se Špačkovic Rekem a oba se ráchali v kašně s vodníkem, která stojí ve Špačkovic zahradě. Josefínku štípla do ručičky vosa. Má tam otok veliký a prý bylo kvůli tomu hodně pláče. Použilo se šťávy z cibule, aby jí to zase splasklo. Paní Marie ví si se vším rady. Také jí vůbec nevadilo, že Willi zatím hovoří pouze německy.

Karl i s paní Eleonorou každý večer před setměním přijdou nás pozdraviti cestou z procházky. Patrno, že paní Eleonora hodně pookřála, i když Ostrava zdaleka nemůže býti Bad Kissingen.

Herr starosta vydal se na inspekční cestu na dětské tábory. Již vloni navštívil tři taková zařízení, vždy oceniv spartánský režim, který vede ku zocelení těla i ducha. Herr starosta rád dává k lepšímu, že již asi deset let nepoužil ku koupeli teplé vody, upřednostňuje sprchy ledové, a to i během tuhé zimy. Vlastně nepamatuji, že by byl v úřadě někdy chyběl pro nemoc, taková jest skutečnost.

Pokud mne se týká, dávám přednost vodě ohřáté. Ve svém věku již nemám potřeby dokazovati sobě či někomu jinému, že snesu trochu toho nepohodlí. Vím, že vojáci na frontě žijí všelijak, naštěstí pro svůj věk nejsem vojákům potřebný. Ovšem za rok, až nebude z čeho bráti, možná bude i starý, vyšeptalý penzista Proske pro armádu vítanou posilou. Však věřím pevně, že za rok již válka dávno ukončena a opět bude se budovati namísto boření.

Udo Hase po několika dnech role starostlivého manžela a otce rodiny opět nocuje jinde, což jen vede k uvolnění napjaté domácí atmosféry. Osobně se domnívám, že domů jej táhne jedině Mařka, se kterou dokáže skotačiti celé hodiny. Občas jejich hry pozoruji přes okno za záclonou a tak trochu i závidím, že ohebnosti a pružnosti tělesné již nemám jako před lety. V chvílích s Mařkou Udo Hase dokáže odhaliti svou cituplnou osobnost, až je mi líto, že tyto city umí vyjádřiti pouze ňafající psí holce. Že má doma také manželku a nádhernou dceru, to jej zatím nechává chladným. Za rok by mohla již Josefínka batoliti se na trávníku rovněž a já doufám, že dětská bezprostřední nevinnost dokáže roztaviti jinak ledový krunýř na srdci jejího otce.

Udo Hase ovšem také má zásluhy na tom, že díky němu dokázali jsme ušetřiti hromadu potravinových lístků. Tyto archy, pečlivě zabalené, poslal jsem poštou mistrovi Topinkovi do Prostějova. Mám názor, že jako všichni umělci, již teprve ke svému zenitu kráčejí a počítají každé koruny, bude darem potěšen.

Kapitola 84

„Nedá se svítit, budeš muset řídit,“ odhaluji svůj záměr. „Přece nepočítáš s tím, že s váma oběma pojedu do nemocnice?“ reaguji na jeho udivený výraz. „Na Fifejdy to máš kousek, co by kamenem dohodil,“ nenuceně rozvíjím plán. „To zvládneš i s jednou nohou. Předtím mi ale hezky povíš, kde je Ama s Patrikem a jak se k nim dostanu, aby se Patrikovi nic nestalo,“ kladu si podmínku. Jedinou a naprosto zásadní. Jinak ať si tady klidně zhebnou. „Jestli bude všechno tak, jak má, bude tě Ama navštěvovat v nemocnici a pak i v base. Nezapomeň, že ještě mám jeden váš telefon!“

Evidentně se mu nechce nic říct, anebo kuje plán, jak by ještě v posledním úporném pokusu všechno obrátil ve svůj prospěch. Vidím mu až do žaludku. Nejraději by mě hodil do hořícího oleje celou a kochal se, jak bych se hezky grilovala. Proto musím rozptýlit veškeré pochyby o tom, že svá slova myslím úplně smrtelně vážně:

„Máš přesně šedesát vteřin,“ ostřím na pohozené rolexky, které na urvaném zápěstí tiše ukrajují čas. Hnáta vypadá odporně jako mrtvý kohoutí pařát. „Chceš vědět, jakou to má úsťovou rychlost?“ obracím pozornost k dlouhé hlavni Falcona. „Nějakých osm set padesát metrů za vteřinu,“ chlubím se a docela si užívám ten vyjevený obličej s bolestiplnou grimasou naproti mně. Patrně si nepřeje třetí výstřel. Možná je sadista, ale masochista tedy rozhodně není.

„Poslal jsem ji do Radvanic,“ leze z něj jako z chlupaté deky. „Jak jsme to tady oproti původnímu plánu zapálili, byla už na cestě tady. Ale volal jsem, že akce se ruší. Máme tam u bývalého koupaliště pronajatý malý sklad,“ dává si s odpovědí hodně na čas a mě tím zbytečně prudí.

„Pán má někde ještě telefon?“ vyzvídám a celé to hned vypadá nadějněji. „A ještě něco, kde se vám ten skládek vynachází?“ vemlouvám se medově, aby kontrast slov a skutečné hrozby pro něj byl co největší. Hlavní mu zase ledabyle mávám před tělem. V jeho situaci by bylo nyní lhostejné, kam by to dostal. Ale mu jde o Amu, to už jsem poznala.

„Bude Ama v pořádku?“ ptá se, když mu házím klíče od jeho auta.

„Když bude v pořádku Patrik, nemáš se čeho bát,“ pronáším slova tak důvěryhodně, jak jenom je to možné. Opravdu nemám žádný postranní úmysl. Těch výkrutů a veletočů bylo v posledních dnech přece jen trochu moc i na mě.

„To je dobře,“ vydechne. „Vím, že do nemocnice nemám šanci se dostat. A teď mě rozvaž, nemá to smysl,“ pochopil blízkost neodvratitelného. Připomíná mi atleta, který čtyři roky trénuje na olympiádu, plánuje velká vítězství, pak pokazí první ostrý olympijský start, a je po nadějích. Svět se mu najednou zhroutí. Zní z něj náhlá rezignace. Když už nic, musím obdivovat alespoň osobní statečnost toho bastarda s inkoustovou pihou na tváři. Bolest posunul do pozadí a nebojí se umřít. Já mu bránit nebudu. Svírám v ruce nůž a chystám se přeříznout pevně utažený jutový zábal.

„Je po všem, ukaž mi prosím tě ty obrazy. Stačí jeden,“ povídá náhle a v očích mu zaplane náhlá žádostivost. Poslední přání se má plnit. Nevím, kde jsem na tohle přišla, ale neprotestuji. Na chvíli pouštím Stavariče ze zřetele a jdu pro ten jeden obraz. Je hned na kraji. Ten nejmenší a pravděpodobně i nejcennější. Jmenuje se Dojetí. Pro tuto chvíli kouzlo nechtěného. Říďa říkal, že pochází z mistrova nejlepšího období. Nebudu Stavaričovi říkat, že se zřejmě jedná jen o věrnou napodobeninu. Tak vyšinutá přece jenom nejsem.

Opatrně nesu dílo a nastavuji ho tak, aby na něj Stavarič dobře viděl. V divokých odlescích požáru, který založil, se tenoulinké plátky ryzího zlata potměšile lesknou. Vyobrazený obličej mladé dámy s cudně sklopeným pohledem vyzařuje tolik citu, smutku, melancholie, a zároveň nelze opominout spodní tóny ukrývané spalující vášně. Všechno je tam geniálně promícháno, až to jednoho chytne za srdce a odmítá pustit. Dnes poprvé vidím celé plátno z jiného úhlu a i na mě velice doléhá naléhavost všech vyobrazených emocí. Veškeré okolní zvuky najednou mizí do hodně vzdáleného šumu, vnímám jen sílu okamžiku.

„To je krása,“ vzmůže se pod vlivem Dojetí jen na otřepanou frázi, která v kontextu událostí přece jen vyznívá tak trochu ploše. „Tolik jsem to chtěl mít jenom pro sebe,“ omlouvá svou nechutnou minulost, kterou omluvit nikdy nelze. „Přání tohle vlastnit byl můj největší omyl. Ale aspoň vím, že existuje…,“ přivírá oči, až má jenom malé štěrbinky, a vím, že se pokouší pořádně zaostřit, aby mu neušel ani jeden detail. Netrpělivě se ošiju, že už by to mohlo stačit. Jeho čas vypršel. Otáčím se jako na obrtlíku a nesu cennost nazpět do bezpečí vozu. Dveře zabouchnu a zamknu. Pak už jenom musím proříznout pruhy juty, které masivnímu krvácení stejně zabránily jen částečně. Zastavím se uprostřed pohybu:

„Kde přesně v Radvanicích máš ten sklad?“ uvědomuji si, že mi dluží odpověď.

„Na Radvanické od hospody U Kaňky. První odbočka vlevo, do zákazu vjezdu. Je tam nově omítnutá trafačka,“ má najednou hodně netrpělivý hlas. Jako by už chtěl mít všechno za sebou. Mám niterný pocit, že se alespoň v poslední chvíli života rozhodl hrát fair play. Chtěla bych tomu věřit.

„Co Karlos? Proč tohle všechno?“ volím úsporný režim, abych ušetřila čas.

„Ama ti všechno poví,“ pokouší se mávnout rukou, že už je teď všechno stejně jedno. Pohyb už se mu moc nedaří a vyznívá naprázdno.

„Kde jsi nechal telefon?“ ptám se ho ještě a ostří nože protne hrubou pytlovinu, která po chvíli povolí. Hustá krev se vylije do trávy jako z převráceného kýblu, kde mezi suchými stébly cestuje dál a dál.

„V autě. Pod sedadlem,“ nasazuje zvláštní pokojný výraz a začíná blednout. Dech se mu zrychluje. Už to nebude dlouho trvat.

„Kolik jich tam je?“ ukazuji směrem k zuřícímu požáru, když si opět začnu uvědomovat šílené zvuky, které divoký oheň vydává. Mám na mysli to jejich spolehlivé úložiště.

„Asi třicet,“ napíná všechny síly, ale i tak to vydá jen na šepot, který sotva slyším. Pak už nemá energii ani na to, aby udržel víčka, zavírá je a po nějaké půl minutě přestává dýchat. Dvakrát to s ním jemně škubne, a je konec. Hlava se překulí na stranu a čelist poklesne. Mezi zuby se mu natáhne poslední hustá slina.

„Ten parchant přece jenom neprohrál!“ říkám si pro sebe. „Pěkně se mnou doslova a do písmene vydupal. Přinutil mě remizovat. Nejen že mi nechal odpravit Míťu a unést Patrika s Anetou, zmlátit souseda Aloise Niedobu a dát mi ,Kamilovu‘ hlavu do lednice. Já kráva stará mu ještě ukážu obraz a velkoryse splním jeho poslední přání. Co mám teď udělat s jeho tělem? Jemu se podařilo se z toho vyvlíknout a všechny světské věci jsou mu na háku. A jak naložím tady s ‚Mirkem‘? Nějak si budu muset poradit. No dobrá,“ rekapituluji si v duchu, „jsem tady sama, mám dvě auta, jednoho chlapa v bezvědomí a jednu mrtvolu.“ „Konec srandy, marne, třa cosik zrobit,“ jak by řekla teta z děcáku. Nečinnost je smrtelná, a zvlášť v tomto případě.

Honem skládám Falcona do futrálu, i s vakem ho ukládám do hummeru na podlahu k zadním sedadlům pod obrazy. To je první krok. Nezabere mi ani dvě minuty. Pak pořádně proplesknu „Mirka“, aby se probral. Cosi v utrpení z bolesti blábolí, ale vůbec mu nerozumím. Proto neztrácím čas, beru Stavaričovy klíče a jdu otevřít jeho lidový vůz. Už mě dnes ale jednou nachytali, musím si dávat majzla. Když předtím měli jako poslední alternativu nachystaného psa, co mě tam čeká tentokrát? Stočený korálovec pod předním sedadlem? Nastražená nálož C4 s časovou rozbuškou? Past na medvědy? Co já vím.

Ve svém srandovním taktickém outfitu se opatrně ze strany blížím k touaregu. Mačkám tlačítko dálkového ovládání a čekám, kdy auto vyletí do povětří. Nic se neděje. Jenom zámek dveří tiše pšoukne, a cesta dovnitř je otevřená.

Zápis v deníku 19. 7. 1943

Ruská fronta před zhroucením, dnes večer na krátkých vlnách vysílal Londýn. Prý otázka několika dní, než nastane zásadní obrat ve válce na Východě. Praha oproti tomu volá bravo německým hrdinům a tisk donekonečna zabývá se spekulacemi, co vše může Říše získat tažením v Rusku. Tuším, že tohle může býti začátek konce. Nevyčerpatelné zdroje musí zvítěziti nad technikou, byť sebedůmyslnější, jejíž počet Říše není schopná ničím doplniti. Otázka nyní jest – kdy vítěz zaklepe u našich dveří? A co my na to?

Herr starosta doposud setrvávající ve svém optimismu, patrně dobře naladěn z inspekční cesty po dětských táborech. Vše podle něj dopadlo nadmíru dobře a o generaci těch, kteří přijdou po nás, prý nemusíme míti obav. Tohle přesně i řekl do deníku Mährisch-schlesische Landeszeitung. Vše podloženo snímkem z večerního nástupu, kde děti seřazeny v přesném čtverci zdraví pravicí vlajku a s nimi jejich vedoucí. Kterak jsem rád, že mne, jakožto svého tajemníka, z této cesty vynechal. Jen ať své chvíle slávy pořádně si užije, vždyť již taháme kratší konec a ani o tom nevíme.

Stella s Josefínkou našly svůj rytmus a malá budí se jen dvakráte v noci kvůli hladu a potřebě suchých plín. Také Mařka jest hlídačem biologických pochodů Josefínky. Sotva v kolébce zavrní, Mařka počne ňafáním vyháněti Stellu z lůžka. Takto to u nás nyní chodí noc po noci. Willi také dala na mou radu a se Stellou navštívily v Hrušově známého chovatele, pana Kašíka. Dovedly domů nohatého psa rasy neurčité, patrně křížence německého ovčáka s českým fouskem. V tomhle případě hlídači čisté rasy bohapustě zaspali. Jmenuje se Krasík a dělá čest svému jménu. Místo srsti má snad drátky, trčící jemu od těla všemi směry. Barvy jest antracitové a pohledu bystrého. Ohon mu neposedně létá jako lískový prut po zadnici a odmítá reagovati na jakýkoli povel. Nejsem si jist, zdali takové psisko nebude pro hubenou Willi přec jen velkým soustem. Na Mařku Krasík moc velký dojem neudělal, okázale jej ignoruje. Zato se Špačkovic Rekem, to je hnedle jiná podívaná. Mohl by si za ním nohy uběhati.

Razie gestapa v Melantrichu. Prý tiskly se tam falešné potravinové lístky. Udo Hase potvrdil – informace to zaručeně pravdivá od Josefa Kohutka – že tisk a šíření těchto padělků byly dílem dvou dělníků v tiskárně. Vedení také vyslýcháno, ale účast jejich nepotvrzena. Výslech na gestapu jest i pro člověka nevinného divokým zážitkem, to mohu potvrditi.

Opět začaly se množiti odstávky výroby, zejména ve válcovnách. Vlna poruch nyní pravděpodobně mnohem lépe zorganisovaná, ani po velikém vyšetřování nikdo nezatčen.

Karl v posledních dnech plně zaneprázdněn. Válka přináší nových pohledů na sváření kovů a poptávka nyní ve světě obrovská. Současná kapacita produkce ocelových lahví pro vysoce stlačené plyny již nedostačující. Modernisace výrobních linek přináší s sebou horu problémů. Zejména se to týká nějakých polohovadel a poloautomatů, čemuž vůbec nerozumím a ani rozuměti nepotřebuji. V Nových Vítkovicích pokračuje výstavba dalších hal, spouští se další strojírenská výroba v přísném utajení. Že by nyní již opravdu šlo o součásti pro Vůdcovu novou zbraň, jež má obratu válečného přikloniti na stranu Říše? Karl odmítá o tomto se mnou hovořiti, zavázán neobvykle přísnými smlouvami. Tudíž na svou otázku nepřímo dostávám kladné odpovědi.

Také u nás na úřadě vysoké pracovní tempo. Herr starosta v realisaci své politiky komunální pojal ideu, že veškerá doprava městská i příměstská měla by se sjednotiti do jediného městského dopravního podniku. Prý veliký jeho sen o možnosti dostupnějšího a lepšího cestování dělníků do práce i z práce. Jsem pověřen přímým dohledem nad zdárným uvedením tohoto úkolu v život. Také vyčleněna podstatná částka rozpočtu města na modernisaci jatek. Dělník, má-li podávati výkonu, musí odpovídající stravu k tomu míti. Takto zdůvodnil své rozhodnutí. Nyní rozpracovává se podrobný plán, aby již do konce roku v jatkách kapacita zpracovaného dobytka mohla býti překonána dvojnásobně.

Kapitola 85

Vyčkávám. Padá rosa a prsty nohy v ustřelené tenisce mi povážlivě chladnou. To není dobré. Jakmile mě střepne, vím, že už se toho tak rychle nezbavím. Musím se začít zase hýbat. Tři – dva – jedna a otevírám dveře u řidiče. Hezky ze strany, kdyby tam byl nějaký nástražný systém, tak ať mne to nezasáhne naprudko. Detonace se nekoná a žádný pes ani jiná divá zvěř ven neskáče. Kontroluji i kufr a ten je prázdný. Pouze několik fleecových dek je nachystaných, patrně pro transport obrazů. Tak tohle vám, chlapci, nevyšlo. Pod sedadlem spolujezdce je konečně to, co hledám. Menší sportovní taška a v ní telefon, nějaká navigace, dva nože, taser, pět krabiček s Dolsinem, hrst jednorázových injekčních stříkaček, izolepa, a jak už to bývá, v boční kapse pořádný balík peněz. Lidé Stavaričova ražení mají k hotovosti až přespříliš kladný vztah, jak je vidět z pěti úhledných balíčků tisícovek, stažených gumičkou. Určitě jsou jedna jako druhá, takže mám k dispozici dalšího půl mega. Žádné doklady tam nenacházím, patrně sázejí na to, že osamělý lidový vůz touareg v nočních ulicích nebude budit pozornost policie.

Všechno to nesu ven a vím, že nejdříve využiju tu izolepu. Nehledím na „Mirkovy“ protesty a pořádně mu ovážu pahýl na ruce. Skoro to nekrvácí, ale je mi jasné, že bojuje o minuty. Pak naberu dvojitou dávku Dolsinu a vrazím mu ji do stehna na zdravé noze. Vím, že mu za chvíli bude lépe, ale nečekám, až farmakum naplno rozvine svůj účinek, srovnávám mu přeraženou nohu a i bez dlahy ji stahuji páskou. Musí to držet. Řve bolestí, ovšem nějaké povzbuzování typu – vydrž, už to bude – se z mé strany nekoná. Prohlížím si své dílo a nevypadá špatně. Takhle nějak musel vypadat Tutanchamon, když ho začínali chystat na věčnou cestu. Místo do sarkofágu ale „Mirka“ musím posadit do jeho auta. Sám se odveze do nemocnice. To je plán. Ovšem horší to bude s jeho vykonáním. Z končetin má „Mirek“ funkční jen pravou nohu. Levou ruku nemá, pravou jsem mu paralyzovala nožem, ale trochu hýbe prsty. Nevím, jak dojede, a je mi to fuk. Hlavně aby z tohoto místa co nejdříve vypadnul. Snažím se ho postavit na zdravou nohu a začíná mi být horko. Ačkoli vypadá štíhle, přece jen je to kus chlapa a něco váží. Nakonec to s hekáním přece jen dávám. Podpírám ho, jak jen můžu, a silně připomínáme dva raněné z fronty. Ovšem dostat ho na sedadlo, to už je další a ještě tvrdší ořech. Ještě že droga začíná zabírat a aspoň mi u toho neječí rovnou do ucha. Nakonec je přece jen na sedadle. Pot ze mě jen leje. Zapínám mu bezpečnostní pás, nikoli z úcty k předpisům, ale prostě jen aby držel na místě. Kus ruky s hodnotnými hodinkami Rolex beru do dvou prstů a pokládám ho na sedadlo spolujezdce.

„V nemocnici můžeš říct, že si rovnou vezeš náhradní díly,“ udílím mu radu na cestu a podle otupělého obličeje poznávám, že mě stejně moc nevnímá. „Pojedeš do Poruby, ok? Na Fifejdy zapomeň, cesta bude nebezpečná,“ spíše už přikazuji, než radím, protože po dálnici to má mnohem jednodušší. Dávám tomu tak pět procent a spíš si myslím, že se netrefí ani do podjezdu tady na Palackého.

„Vlastně máš jen dvě možnosti. Buď to zapíchneš za nejbližším rohem a počkáš si na paní s kosou. Nebo naposledy pořádně zarveš a nějak se dostaneš do nemocnice. Myslím, že až tam budeš, mohl bys použít historku o nepovedeném ohňostroji pro oslavu narozenin a hrát úplně blbého, co ty na to?“ navrhuji nejschůdnější řešení a napadá mě, že poslední podmínku zas až tak moc nebude muset fintit.

Místo odpovědi pokývá hlavou a nepřítomně se usměje. Dolsin začíná působit naplno, ale teď musím něco udělat se Stavaričem.

Vytahuji z kufru deky, balím ho do nich, protože se mi najednou ekluje dotýkat se jeho těla. Po trávě ho táhnu ke kufru. Nejraději bych celý ten balík nějak hodila do ohně, aby se tam hodně dlouho škvařil, ale tahle varianta je naprosto vyloučená. Jak ho ale dostanu nahoru do auta? Zvedat bezvládného chlapa na poměrně vysokou nákladovou hranu je úkol pro starší paní jako stvořený. Přestože jsem mu před chvílí hodně pomohla, aby nějaké to kilo shodil, musím vynaložit všechny síly a zároveň doufat, že mi u toho nepovolí záda. Poraněné oko začíná zase tepat hlodavou bolestí, pod kuklou mi zase teče cosi teplého a pohryzaný bok se také ozývá. Jsem pokroucená námahou tak, že bych z fleku mohla hrát zvoníka od Matky Boží.

Zvedám mu nejdříve trup a pak nohy. Připadá mi, že je jako naschvál z gumy. Celý poddajný a špatně uchopitelný. Sotva jednu část vyzvednu, druhá má tendenci se hroutit dolů. Konečně je celá komedie u konce a Stavarič zůstává nahoře celý. Když ho z posledních sil překulím do zavazadlového prostoru, udeří mu hlava o boční výztuhu. Ten zvuk je tak nechutný, až se mi z toho vyhodí husina. Dále se s ním už moc nepárám, hlavně abych mohla zaklapnout víko kufru. Ještě ale beru třetí deku, která zatím zůstala na trávě, a pořádně s ní otírám všechna místa, kterých jsem se na autě i uvnitř dotkla. Chabý pokus, abych byla bezpečně z obliga, ale přece jen něco. Do prdele, leží tady Stavaričova pistole, což zjišťuji až posléze. Co s ní? Otírám i ji, pak nožem vykrojím na hranici chroští velký kus půdy a do jamky pistoli pohřbívám. Místo zakrývám původním drnem a pořádně to udupu. Pokud tady někdo nepůjde s detektorem kovů, nemá šanci ji objevit. Z prázdných, vypálených nábojnic nacházím v rychlosti jen tři a dávám si je do kapsy, někde je po cestě vyhodím z okénka. Zbytek musím oželet. Je nejvyšší čas na poslední fázi úkolu.

Co dělá „Mirek“? Ještě je stále při vědomí, snaží se ostřit zrak a vypadá o chlup lépe než před chvílí. Mám v ruce klíče od jeho vozu, proto je také otírám a tisknu mu je do zdravé dlaně. Pak ho musím silou celého natočit, abych mu ruku s klíči navedla do zapalování. Startujeme společně a s naskočením motoru se automaticky rozsvěcejí potkávací světla. Nyní už jen zbývá zařadit na automatu D a vypadnout. Stejný postup jako se zapalováním. Auto se pomalu dává do pohybu, když „Mirkovi“ dávám ruku na volant. Vzápětí honem loktem přibouchávám dveře a doufám, že toho člověka už nikdy neuvidím. Mám štěstí, že na místo určení předtím tak hezky nacouvali. Patrně měli plán, že seberou obrazy a co nejrychleji zmizí. Ještě registruji, že „Mirkova“ zdravá noha trochu pohladila plyn, a auto se mi ztrácí z dohledu mezi stromy směrem k průjezdu pod dálnicí. No a na mně teď je, abych se odsud také co nejrychleji zdeřila.

Zápis v deníku 25. 7. 1943

Dnes, v deštivý nedělní podvečer, u nás Willi i s Krasíkem. Vyplašená dívka povídala, že včera navečer proveden na Hamburg velký nálet z Anglie. Telefonovala s jednou dívkou z BDM a ta jí vše pověděla. Prý naprosto jiné, než co bylo doposavad. Žádný osamělý letec s několika pumami, nýbrž obrovské množství bombardérů a celé město pohlceno v plamenech. Kroutil jsem hlavou, v relacích se neobjevilo ničeho znepokojivého a ani noviny nepřinesly žádných zvěstí.

Pokud jest pravdou, co Willi říká, měl by Vůdce bráti tento signál velice vážně. Možná otevření druhé fronty již opravdu nablízku. Vždycky to začíná bombami. Pamatuji na Polsko. Také bylo nejdříve zasypáno ze vzduchu. Jenže tenkráte se jednalo o úder Říše. Nyní útočí opačné strany a zdaleka není jisto, jestli vyčerpané Německo bude míti sil na boje z druhého směru. Ovšem co já. Moje úvahy netřeba bráti nijak vážně. Ani these, že dnes Hamburg, zítra Kladno a pozítří Ostrava. Tohle podle mého mínění nevyhnutelné, když naše uhlí a ocel pomáhají vésti Říši válku.

Jenže mne čeká necelý půlrok na úřadě a pak penze. Užiji si Josefínky, se kterou zatím jen občas před soumrakem chodím po procházkách s kočárkem. Již se po západu slunce mírně ochlazuje, nazítří bude Anny, podzim zas o krok blíže. Vytrvale pokračuji v hlasitém čtení před spaním. Zvládli jsme již i Válku s mloky, Stella se mi směje, že vše víceméně dělám sám pro sebe. Nevím, zdali mám se pýřiti, či hněvati. Ovšem výsledek tento, že Josefínka velmi dobře usíná a Mařka za chvíli bude nejsečtělejším psem z celé čtvrti. Což jest to málo?

Zato Stella omotala si pana doktora Hankeho kolem prstu. Několikráte byla za ním na vyšetření a přes veškerá moje varování docílila toho, že mladý lékař zahořel jako vích. Co naplat, umí dobře vystaviti na odiv své kypré mateřství a nezadaný doktor vpravdě neměl jiné možnosti než docela ztratiti hlavy. Jako by nebylo mnohem důležitějších věcí na starosti.

Včera strávil jsem půlden s Oldřichem Špačkem na stavbě dráhy kolejové z Ostravy do Kyjovic. Lokálka bude pro dělníky z okolí pravým požehnáním a budování celé trasy pokračuje úctyhodným tempem. Také na stranu opačnou, do Bohumína, začne se již brzy jezditi po kolejích. Vidno, že Oldřich Špaček dokáže i liniové stavby velice spolehlivě postaviti. Však také jeho jméno má po celém kraji dobrý zvuk. Škoda jen, že na mne dívá se tak trochu skrz prsty a připouští pouze hovor o věcech služebních v tónu veskrze komisním. Patrně také doneslo se mu, že Udo Hase provozuje s Josefem Kohutkem cosi jako kamarádšoft, a nehodlá své jméno spojiti s naší rodinou. Naštěstí jeho paní nečiní rozdílu mezi rodilými Slezany a Volksdeutsche. Díky ní učí se Willi se Stellou štrikovati, péci vynikající koblihy a zvládati veškerých prací v domácnosti.

Herr starostovi podal jsem raport o díle stavitele Špačka a byl spokojen, že vše dle jeho plánu se počíná uskutečňovati. Nyní zbývá jen sloučení všech činností úředních, a doprava v Ostravě nabude nových rozměrů.

V pátek ve schránce list od mistra Topinky z Prostějova. Milé psaní, mám pozdravovati Stellu, Josefínku i Mařku. Také velice děkuje za potravinové lístky, které využije, když jeho paní jest nyní velmi nemocná s plícemi. Píše, že za peníze, které utržil po čtrnácti dnech v našem sklepení, nechal vykopati na dvoře jejich pozemku studnu, aby měli blízko pro vodu. Rovněž mezi řádky zaznívá velký smutek, že prostějovský spolek umělců odmítá jej přijmouti mezi sebe. Pro mne zvláštní věc. Zde v Ostravě mělo jeho dílo úspěch veliký, leč doma se patrně vřelosti nedočká. Osobně si myslím, že na duši našich lidí zde, v centru protektorátního průmyslu, působí čistá krajina z Hané a přebohaté kroje jako hotový balzám. Rád bych prostějovskému spolku umělců vyjevil, co dokázal mistr Topinka během dvou týdnů u nás v Ostravě, ale tohle tajemství musí zůstati na dlouhá léta uchráněno.

Kapitola 86

Jestli jsem se před půl hodinou třásla vyčerpáním, tak teď cítím smrtelnou únavu. Spát tak týden v kuse, to by bylo něco. V hlavě mám jako v úle, který úpí pod náletem obrovských čínských sršní. Doslova cítím, že mi vysílení vyžírá kusy mozku. Také mám po všech těch kávách hlad a chce se mi čůrat. V té kombinéze je zatraceně těžké si odskočit. Ale nedá se jinak, musím to zvládnout. Jednou jsme s Říďou na nějaké misi soutěžili, kdo dočůrá dál ve stoji, a překvapivě jsem vyhrála. Nesl svou porážku velice těžce a jeho ego úpělo nevolí. Tak tuhle nouzovou techniku použiji i teď. Hlavně že nemusím celý mundúr svlékat a s holou zadnicí svítit do tmy jako laň na cestu svým mladým. Rozepínám zip až dolů a Františkovy spoďáry jen shrnu na jednu stranu. S hodně podsazenou pánví kropím velikým obloukem povadlou loňskou trávu a připadám si náhle velice svobodně. Co na tom, že tímto způsobem bych se nedokázala podepsat do sněhu, jak po prohraném souboji tenkrát zbytečně kontroval Říďa. Důležitý je efekt a ten se dostavuje okamžitě. Zapínám zip zase až ke krku a lebedím si. Biologickým funkcím je vyhověno, nyní jsou na řadě další důležité kroky.

Hlavně nesmím udělat žádnou zásadní chybu a musím zůstat co nejdéle při smyslech, neustále si opakuji tuhle mantru. U toho mne napadá, že kdesi v křoví leží mnou odhozená železná tyčka, kterou se „Mirek“ marně pokoušel dostat do kabiny hummeru. Na jejím hladkém povrchu může technik sejmout i moje otisky, kdyby něco. Musím ji najít. Proč jsem ji vlastně vyhazovala? Teď mě jen zdržuje.

Jdu ve směru přibližné trajektorie, suché lodyhy chroští praskají pod mými sloními kroky a je mi to jedno. Nyní jde o rychlost. V zeleném světle nočních brýlí šňupám po okolí. Náhodný pozorovatel by lehce mohl nabýt dojmu, že tady hledám lanýže. Když už se chci na celou tyčku vykašlat, nacházím ji zabodnutou v prsti nějakých dvacet metrů od místa zápasu s „Mirkem“. Docela dobrý výkon, škoda že jsem se nějakým hodům v mládí nevěnovala závodně. Ale co, stejně bych se díky debilnímu bojkotu na olympiádu do Los Angeles nedostala. Tuhle stejně debilní myšlenku si povoluji za odměnu, když nalezenou tyč bezpečně třímám v ruce.

Co zbývá udělat ještě? Urychleně nastartovat a uhánět pryč. Naposledy kontroluji místo, jestli ve spěchu nejsou zanechány nějaké stopy. Určitě tady budou, ovšem kdo by tady něco hledal, když pozornost je odvedena na Ostramo? Tam bude pokračovat pátrání, ale až se uhasí požár. Zatím se to hasičům moc nedaří. Plameny šlehají s neztenčenou silou a všichni okolo se patrně modlí, aby žáru odolaly okolní nádrže. Protože v opačném případě by se teprve rozpoutalo peklo. Takže předpokládám, že než se s tím hasiči, policie, média, ekologové a hlavně politici nějak vypořádají, kaluž krve už se mezitím vsákne a jarní příroda zahladí veškeré další stopy. To mě ale nezbavuje opatrnosti. Dálkovým ovládáním probouzím hummera k životu. Otevírám dveře a na trávě rozprostírám deku, s níž jsem čistila v touaregu své daktyly. Zouvám si Kenovy obří tenisky a bosa na dece pořádně otírám tyčku do cípu hebkého fleecu. Jakmile nabývám přesvědčení, že hladký povrch tyčky už na mne nic neprozradí, přes deku ji definitivně odhazuji v dál. Pak si bokem sedám na sedadlo a motám z deky balík s botama uvnitř. Budu řídit bosa jako v sobotu, ať na pedálech a podlaze nezanechám zbytečné stopy po zemině, trávě a krvi. Na podrážkách tenisek zcela určitě jsou. Už už si chci automaticky zapnout bezpečnostní pás, když si uvědomím, že kombinéza zcela jistě z čelní strany nese stopy tkáně „Mirka“, když jsem mu Falconem amputovala ruku v předloktí. Na pásy musím také zapomenout a kombinéza půjde do pece s dekou i teniskami. Však se Říďa ani Ken nezblázní.

Mačkám tlačítko start a nepřipoutaná si i v tomhle monstru připadám velice lehce zranitelná. Se zhasnutými světly posouvám páku automatu na D a pouštím brzdu. Obrněná obluda se okamžitě dává do pohybu. Až teď si můžu trochu vydechnout úlevou.

Jen zlehka lechtám plyn a snažím se opustit tohle neblahé místo co nejtišeji. Sice nepředpokládám, že by tady teď někdo šmíroval, ale opatrnosti není nikdy dost. Mohutný vzorek pneumatik zde určitě zanechá dlouho přetrvávající stopu, což by mohl být jediný velký problém. Budu tedy muset tak jako tak koupit nové gumy s jiným vzorkem. Celé auto pak nechám ručně vycídit zvenčí i zevnitř, aby případný všetečný poručík Sittek nenabyl ani nejmenšího podezření.

Z mlází odbočuji doprava na asfaltku, která vede souběžně s dálničním přivaděčem. Požár chemičky se mi teď odráží ve zpětném zrcátku, když přidávám plyn a jedu furt rovně. Vlastně prchám, jak nejrychleji můžu. Míjím podjezd na Palackého ulici a „Mirkovo“ auto tady nikde nevidím. Třeba se mu opravdu povedlo dostat na dálnici. Stejně si myslím, že pokud dorazí až do Poruby k nemocnici, budou jediné léky na jeho záchranu už jen intravenózní otčenáš a perorální zdrávas. A pak Igorovo poslední pomazání na pitevně. Kašlu na „Mirkův“ osud a pokračuji až dozadu, kde je zákaz vjezdu. V noci však zákazy neplatí, a proto si z toho nedělám těžkou hlavu. Jen kdyby tohle auto nebylo tak nápadné. Naštěstí na dopravním polygonu, který mám teď po své levé ruce, není žádný noční hlídač. A kamery? Kdo ví…

Přes kulatou značku zákazu uháním pořád dál, kličkuji mezi výkopy po cestářích, párkrát zapadnu do hlubší díry, ale kolos všechno zvládá. Nakonec se dostávám na osvětlenou ulici Slovenskou. Jakmile se nasměruji napravo, veškeré chemické inferno mizí z dohledu. Jako by nikdy neexistovalo. Teď hezky rozsvítit světla, abych nebudila moc pozornosti, a předpisovou rychlostí se ploužím k Hlučínské ulici. Sakra, zapomněla jsem si sundat kuklu. V ní opravdu vypadám velice osobitě a nezištně. Pokládám si ji na klín k dece a cítím, jak mi hoří tváře. Pohyb na čerstvém vzduchu jednoznačně prospívá tělu a povznáší ducha a tady to mám černé na bílém.

Mým cílem jsou Radvanice. Tam se musím dostat mimo hlavní silnice a všetečné objektivy dopravních kamer. Nakonec zvolím malou zajížďku přes Hrušov, kde v klikatých uličkách opět jedu bez světel. Noční brýle plně postačují na průjezd liduprázdnými zákoutími. Shledávám, že vidím i s jedním okem naprosto ostře. Zdá se mi, že už jsem si i trochu zvykla na plošší vnímání prostoru. Jakmile nad tím člověk moc nepřemýšlí, mozek se přizpůsobí. Co budu zbytečně naříkat. Důležité je, že mám alespoň jedno oko plně funkční, a ostatní se časem poddá.

Zápis v deníku 31. 7. 1943

Herr starostovi přijela z Německa manželka. Tělnatá dáma s velkou vyřídilkou a velice dobře oblečená. Má tendenci na nás shlížet svrchu, ačkoli každý z nás tady v úřadě jest zpraven, že rodný Setzdorf téměř nikdy neopustila. Do Ostravy přijela vůbec poprvé, podpořiti úsilí svého chotě a hlavně jej patřičně společensky representovati. Herr starosta, třebaže muž urostlý, přec jen v její společnosti jeví se poněkud nepatrným. Spolu s jeho ženou přijely i dvě jejich dcery ve věku na vdávání. Jedna, ta starší, hodně podobná na matku ve své korpulentnosti, barvě vlasů i projevem slovním. Mladší jest profilu obličeje jako Herr starosta, světlých a jemných kadeří, úzkých ramen a zadnice rozložité. Všechny ženy Herr starosty hovoří německy, ačkoli česky umí velice dobře. Že by byly tajnou součástí jeho plánu germanisace obyvatelstva Ostravy? Tímto se pouštím na půdu čiré spekulace.

Tanky v Rusku utrpěly potupnou porážku a armády se stáhly směrem k týlu. Nazýváme to taktickým zkrácením linií, ovšem jest veřejným tajemstvím, že jedná se o počátek ústupu. Ústup – toť nyní slovo na indexu. Kdo jej v souvislosti s válkou použije, může býti považován za vlastizrádce a vyšetřován gestapem. Tak jsme to dnes na schůzi partaje v Německém domě vyslechli, a to právě z úst okresního vedoucího Willi Heinze, jenž pouze pro takovéto setkání přijel z Beskyd do Ostravy. Řeč jeho plamenná dnes bez kolosálního účinku. Vedle mne sedící Karl s paní Eleonorou a jejich Willi. Povinný potlesk a provolávání slávy Vůdci z jejich strany rovněž víceméně vlažné. Karl, jak vidno, resignoval již na veškerá vítězství a nehynoucí slávu. Patrná na něm proměna, když jeho Rolf již jen z Valhaly pozoruje veškeré lidské pinožení.

Také potvrzeno, že celý Hamburg po týdenním zasypávání pumami skutečně lehnul popelem. Hamburg ani Heinze ve svém projevu nemohl utajiti, však tato dějinná událost má nás, podle jeho slov, ještě více semknouti, abychom boj za Říši dovedli do vítězného konce. Tradiční jeho heslo, že soucit s protivníkem jest slabostí, již každý očekával. Cestou domů rozprávěli jsme s Kuchinkovými naprosto obyčejně, o vývoji počasí, úrodě a bolestech v kolenou. Na rozšíření linky pro ocelové lahve raději jsem se Karla neptal, zachovávaje tak nedělní klid mysli. Jejich dům stojí o dvě stovky metrů blíže k městu než ten náš, a tak mohl jsem pozorovati Krasíka, an skáče radostí, že všechny lidi své smečky opět může spatřiti. Také po otevření vrátek okamžitě vyběhnuv ven, metelil si to všechno vyštěkati ke Špačkovic Rekovi.

Nahánění Krasíka po přilehlém okolí již se odehrálo bez mé účasti, pocítil jsem náhlou slabost celkovou a těšil se, jak nechám tělu odpočinouti na sofa. Večer již mi lépe, naladil jsem stanici londýnskou, kde další zprávy o hořícím Hamburgu i hořících pecích v polských táborech smrti. Má kdesi v okolí Krakova býti zbudována obrovská chemická továrna, kde se na výstavbě podílejí dělníci z tajemného KLAU. Reportér sám uvádí, že zkazkám o linkách na spalování lidí není možno plně věřiti, neb doposud žádný očitý svědek nevyslechnut. Kdyby se u nás po Novém roce neschovávali ti tři muži s velkýma očima a tenkýma rukama z tábora Belzec, také bych nevěřil. Při vzpomínce té udeří mě do nosu jejich „tyton“, jak lačně chytili se nabízeného kuřiva dříve než brambor, zelí a klobásy. Kam se asi poděli? Podařilo se jim zimy přečkati v pořádku? A co Klaus Kubiczek a Andělka? Kdepak jsou? Na tyhle mé otázky patrně odpovědi se mi nikdy nedostane.

Kapitola 87

Oklika mě vede do Radvanic přes Hrušov, Heřmanice a Slezskou spletí bočních uliček. Jednu chvíli jsem doslova na dosah Gvužďochově ulici s mrtvým smraďochem, pohřbeným čoklem a zlomeným „Adamem“, jenže nemám nejmenší důvod, abych se podívala, co je tam nového. Patrně nic. Jestli „Adam“ trpí, nebo už odešel do věčných lovišť, je mi naprosto fuk. Prioritu mají Radvanice. Patrik. Nic jiného.

Nakonec se Radvanice konečně hlásí. Projíždím lesem po Pikartské ulici kolem Výzkumného ústavu uhelného. Pamatuji, jak jsme tady před třiceti lety dělali utajené zkoušky s proslulým semtexem. Naprosto jsem nechápala, jak může kousek něčeho, co vypadá na plastelínu, mít takový detonační účinek. Vlastně mi ten princip uniká dodnes. Zvláštní je, že onen ústav ještě pořád nějak přežívá, ale teď, přesně ve tři hodiny a sedm minut ráno, je tady temno. Ani jedno okno nesvítí a já kolem projíždím také se zhasnutými světly.

Na lesní křižovatce odbočuji doprava na Radvanickou a v protisměru vidím přibližující se světla jiného vozu. Zastavuji u krajnice na okraji lesa a snažím se vyvolat dojem parkujícího. Proč na sebe zbytečně upozorňovat náhlým rozsvícením potkávacích světel? Je to televizní dodávka, jede hodně rychle, asi spěchá k požáru v chemičce. Vyčkám, až mi zmizí z dohledu její zadní poziční osvětlení, pak si i já zapínám výkonné LED reflektory a v jízdním režimu „Komfort“ elegantně kloužu z mírného kopečka směrem k zastavěné oblasti.

Blížím se k místu, které mi popsal Stavarič, z opačného směru. Proto si hlídám po pravé ruce odbočku se zákazem vjezdu a je to docela obtížné, když si s pravým okem hraju na slepou bábu. Tady to je! Konečně! Sláva! Chce se mi řvát, jak blízko jsem u cíle. Ale ještě není čas na předčasnou oslavu. Ještě nic není definitivní.

Prudce točím volantem doprava a červený kolos majestátně projede přes zákaz vjezdu k trafostanici. Je tady malý sklad s nákladovou rampou a u něj – otřískaný Ford Transit. Ten, který František objevil na záběru z kamer, když jsme pitvali pohyby kolem vily minulou noc. Právě teď by to mohlo být nějakých čtyřiadvacet hodin, co byl Míťa pohozen za plot jako kus hadru. Však se snad brzy dozvím, kdo, co a jak. Zastavuji tak, aby mezi fordem a hummerem byla trafostanice. Nouzové krytí je také krytí. Vypínám motor, navlékám kuklu, chystám nůž a Lugera za opasek a jdu ven.

Jediný stisk dálkového ovladače, a hummer je opět nedobytná pevnost, jenže už jsem mimo něj. Je zvláštní ticho, jarní chlad kulminuje a dech se mi sráží v páru. Nohy bez bot na štěrku tlačí v nedobrovolné akupresuře, ale aspoň můžu kráčet naprosto neslyšně. Nasazuji si noční brýle a na chvíli se zatajeným dechem naslouchám, abych si zvykla na nové prostředí. Chladnoucí motor Říďova auta vydává tikavé zvuky a k nim se přidávají vzdálenější, podobné. Vycházejí zpod kapoty forda. Takže s ním někdo nedávno jel. Docela dobré zjištění.

Než se stačím ještě lépe zorientovat, ukrytá za svým opancéřovaným kamarádem, okolní zelený svět mizí. Mrkám, nechápu, co se děje, a pak mi konečně docvakne prostá skutečnost poznání. Jednoduše mi v brýlích došly baterky. Za celé dva roky jsem je neměla na sobě a miniaturním monočlánkům prostě postupně došla šťáva s definitivním rozloučením právě teď. Zrovna v nejnevhodnější okamžik! Být chlap, tak jsem normální nahraný kokot. Ještě že naštěstí patřím k té hezčí polovině lidstva. Ale ani to mne neomlouvá.

Strhávám si ten náhle bezcenný výkřik techniky a mžourám nahoru, jestli tady Stavaričova banda nemá nějaké kamery, ale v chabém protisvětle vzdálených pouličních lamp nic nevidím. Hluboké stíny spolehlivě kryjí vše, proti jasnější obloze se rýsuje jen silueta střechy. Tady ani moje kočičí oko nic nezmůže.

Třikrát se zhluboka nadechnu, vydechnu a odhodlaně vykročím směrem ke skladu. Udělám po šotolině první dva kroky hezky přes špičku jako v tanečních, když se směrem ke mně rozběhne malá červená nitka, zakončená tečkou v místě, kde se setkává s překážkou. Ztuhnu uprostřed pohybu jako po nárazu na neviditelnou bariéru. Okem udiveně sleduji dráhu paprsku. Neomylně mi šplhá po levé noze a zastavuje se na koleni. Jestli mě někdo má na mušce a je jen trochu zkušený, nemá smysl uhýbat nebo dokonce brát nohy na ramena. Říďovo pravidlo je, že v takovém případě člověk stejně zemře, akorát je navíc zpocený a zadýchaný. Bohužel jsem se ocitla na špatné straně příběhu a ani grafenová vesta nemá na takovou vzdálenost šanci čemukoli zabránit. Navíc mi ke kolenům nesahá.

„Tak to je v prdeli!“ říkám si v duchu pro sebe. „Nebo ještě kousek vedle,“ okamžitě dodávám, jakmile pomine první nával explicitního děsu. Ještě mám v příliš čerstvé paměti to, co před nějakou hodinou napáchal můj Falcon. V hlavě se mi rozvíří kolotoč myšlenek. Jak to, že jsem nikoho nezaregistrovala, ještě když byly brýle funkční? Copak už se ze mě stává stará, senilní a tupá baba, co sotva udrží moč? Kdo to na mě míří? A odkud? Tuším, že pod kuklou se mi zdeformovaný obličej přetavil do masky naprostého zoufalství. Hůře snad může vypadat jen chovanec z útulku pro hendikepované basety. Vteřiny zase mají amorfní konzistenci. V bitvě nervů nakonec odmítám dále pokračovat. Tak dlouho jsem šla přes závit, až najednou už nemám žádnou sílu ještě něco udělat. Ustupuji jako první:

„Proč kurva nestřílíš?“ překonávám bariéru obav výkřikem, když se pořád nic neděje. Žádná odpověď. Ani slovo, natož prásknutí výstřelu. Výsledek je ten, že v nastalém tichu se tečka s paprskem začnou posouvat nahoru, a až nyní si všímám, jak je ten pohyb roztřesený. To by se nikomu s pevnou rukou nemohlo stát. Můj ukrytý protivník nemá svou psychomotoriku tak plně pod kontrolou, jak by se mohlo na první pohled zdát. Tady by mohla být skulina pro nějakou další improvizaci. V posledních dnech jsem jich navršila už tolik, že nejsem schopna je spočítat. Jedna navíc už mi nepřipadá zas tak velké sousto. Adrenalin mi zase začíná pumpovat energii. Úplně to cítím z každého svalového vlákna. Než se stačím dobrat k nějaké finální akci, oslepí mě záplava bílého, agresivního a tvrdého světla.

Zápis v deníku 4. 8. 1943

Neúnavný Herr starosta dnes ve špitále na Fifejdách. Velká paráda v nově zbudovaném pavilonu s roentgenem. Přestřižení pásky a první ošetření za všetečného nahlížení fotoaparátů a blýskání fleší. Kdo jiný by tím prvním ošetřeným měl býti nežli německý voják. Vybrali k tomuto jednoho s přívětivým obličejem a pochroumanou kyčlí. Jakýsi Manfred Lamprecht, svobodník, jehož nemocniční vlak přivezl někde od Krymu. Společné foto jeho i s Herr starostou na první straně všech vydání dnešních novin. Občané musí míti povědomí, že zbrusu nové pracoviště nemocniční pomáhá nejen jim, ale také udatným hrdinům z východní fronty. Sám svobodník vypadal pramálo udatně, prý jej prosaicky zavalil kus betonového stropu při náletu, žádné hrdinství. Více nemusel dodávati. Podařilo se mi jej prokouknouti jako oním roentgenem. Hluboko uvnitř sebe nesl si schovanou radost, že na nějaký čas frontě se vyhne. Určitě má kdesi doma děvče nebo ženu, které uleví se, že její milý žije.

Tohoto týdne také podařilo se dokončiti kompletaci seznamů z vyhořelého pracovního úřadu. Adres a jmen pro nasazení v Říši nový seznam čítá méně než polovinu z původního množství. Přec jen požár jakýs účel splnil. I když stále nemohu se s tím ztotožniti. Portrét dělníka Břenka, který jediný ze žhářů uniká, doposud visí na všech místech pro výlep vyhlášek. Kdo by jej ukrýval, tomu hrozí deportace nebo rovnou smrt. Ostatní zatčení podle neoficiálně šířících se zpráv již zastřeleni.

Všichni jsme, zdá se, uvykli soustavnému vyhrožování smrtí. Již nikomu nepřipadá to divné. Lidé chodí kolem plakátů s podobiznami hledaných a seznamy popravených netečně. Hle, několik let uběhlo, a zvykáme si. Přesně jak tvrdil Herr starosta v roce 1940, když nastupoval v úřad – vše jest o zvyku. Tenkráte měl na mysli nutnost zlepšení pracovní morálky, jenže s tímto svezlo se i mnoho dalšího. Ovšem přivyknutí všeobecné hrozbě smrti přec jen mimo veškeré mé chápání.

Stella doma velmi pilná. S Willi nasbíraly letních jablek a upekly štrúdl a také něco kompotů uvařily. Velmi jsem si pochutnal a Udo Hase překvapivě také. Ten rovněž odkudsi přinesl půl kila zrnkové kávy. Již ani nepamatoval jsem, jak taková pravá káva chutná. Mlýnek na cikorku tentokráte měl fajnovější práci. Nápoj vroucí nesmírně lahodné chuti a navozující pocitů vyloženě povznášejících.

Na Willi již mateřství lehce patrno, pátý měsíc již nosí pod srdcem Rolfova pohrobka. Stella odborně soudí, že malá velikost břicha jest poslem narození děvčete. Nevím, kde na tuhle vědomost přišla, když její matka nabyla během tíže rozměrů úctyhodných a Stella před narozením Josefínky rovněž. Myslím, že snad od doktora Hankeho cosi pochytila. Již také vztah jejich potvrzen, včera Stella odešla z domu po večerním kojení a vrátila se až za další tři hodiny s ruměncem v obličeji větším nežli kdykoli předtím. Musím pana doktora varovati, lehce se jeden dostane do řečí a málokdy se podaří jméno poskvrněné očistiti.

Kapitola 88

V záplavě bílé tmy, která se bolestivě propaluje do mozku, cosi vyráží přímo proti mně. Moment překvapení sehrává svou roli. Cosi proti mně vybíhá. Spatřím jen drobnou siluetu. Má dvě nohy a hodně rychle jimi kmitá. „Vraždící trpaslík“ je to, co mě napadá jako první. Spíše bych čekala jadernou explozi než něco takového. Zvláštní věc – na zátylku žádné zježení vlasů. Nevzmůžu se na nic jiného, než že se instinktivně přikrčím, když „to“ do mě naráží plnou silou:

„Hurá, Bo, jsi nejlepší babička na světě!“ výská vysoký hlas. Jeho šťastný majitel mi skáče do náruče tak zprudka, až ztrácím rovnováhu a přepadávám dozadu. Dopadám na zadek, tím se náraz utlumí a přecházím do kolíbky. Jednou se zhoupnu a zůstávám ležet. Absolutně nic nechápu, jen to, že tíseň pominula.

Dětská ruka mi strhává kuklu a pak už si k obličeji přitisknu ježatou hlavu svého vnoučka. Cítím nesmírnou úlevu. Je tady! Patrik, ten chachar. Dokonce je v celku a živý až moc. Vlasy mu voní a příjemně lechtají, až se radostí tetelím. Ještě chvíli se zdráhám tomu všemu uvěřit, ale pak si naplno uvědomím, že se právě odehrála ta nejlepší událost posledních dní. Drtím ho v pevném sevření, až začne lapat po dechu:

„Ty mě udusíš, Bo,“ stihne ze sebe vypravit, zakašle a z ruky mu vypadává malé laserové ukazovátko. Červený paprsek se usazuje na sjeté pneumatice transitu a ani se nehne. Tímhle mě tedy naprosto dostal. O poznání povolím své sevření, ale ještě ho nepouštím docela. Pořád mám pocit, že tohle je nějaký přelud, který odplyne jako návnada, a mi zbude jen oko pro pláč. Přelud ale trvá a obě oči mi nezadržitelně začínají slzet.

„Já nebrečím, mám jenom tak zpocené oči,“ vysvětluji Patrikovi, když si rukávem Říďova mundúru otírám ten příval štěstí.

„Mi se taky začínají potit oči,“ zvážní náhle Patrik a zase se na mě přitiskne jako klíště. „Už jsem se bál, že nepřijdeš,“ stěžuje si na moje prodlení. „A taky se mi chtělo hooooodně spát…“ píská jako čerstvý srneček a schválně natahuje to ó, abych měla vůbec potuchu, jak moc se mu klížila víčka, „… ale pořád jsme čekali…“ také z něj padá napětí a prvotní bezbřehou radost střídá něco mnohem vážnějšího, na co momentálně ani nemám dost slov.

„Vy jste čekali?“ ptám se opatrně. „Ty a kdo ještě?“ vyzvídám zase v plném střehu.

„Přece já a Libuška, ty trumbero,“ ťuká si na čelo a převrací bulvy, jako že jsem nemožná, když netuším, s kým na mě čekal.

„Tak Libuška…,“ říkám si v duchu a skládanka vypadá zase celistvější. Taky mě to mohlo napadnout dříve, jenže celé to bylo tak zamotané a hektické. „Libuška bude nejspíše Ama, na které Stavaričovi tak záleželo,“ pokračuji ve vnitřních úvahách, zatímco se opatrně zvedám ze země. Ještě možná není tak úplně po všem. Na malém plácku, stále zalitém září nějakého halogenu, si připadám jako nahá.

„A kde je Libuška teď?“ vyzvídám na tom malém nezbedovi, který si užívá, jak mě dokonale vyvedl z míry. Vlastně se mu něco podobného podařilo už podruhé, v neděli večer takhle převezl dokonce i Míťu. Svého dědu tak viděl poprvé a naposledy. Jenže tohle tajemství si nechám už navždy pro sebe.

„Libuška je tam…,“ ledabyle mává rukou Patrik, „… uvnitř.“ Bere mě za ruku, aby mě za Libuškou zavedl.

„Kde jsi nechala boty?“ diví se, když zaregistruje můj opatrný krok po štěrku.

„Někde jsem je ztratila, ale neboj. Zase je najdu, když mi s tím pomůžeš,“ chlácholím jeho zvědavost a opatrně se nechám vést ke skladu. Můj vnitřní radar zase jede na plné obrátky. Co se tady vlastně děje?

Vystoupáme po pěti betonových schodech na malou nákladovou rampu. Halogen je umístěný pod stříškou, trůní si tam, docela šikovně schovaný. Odhaduji ho minimálně na pětikilo. To už dokáže změnit noc v den. Ale reflektor mě přestává trápit. Spíše ta mrcha „Libuška“ mi leží v žaludku. Ostatně mi byla vysloveně nesympatická už jen z vyprávění. Jak ji Říďa vynášel do nebes, jaká je nezištná a ve všem mu vyhoví. Chudák si tenkrát asi myslel, že žárlím, nebo co. Bystrozraký Říďa s krátkozrakým uvažováním. A Libuška mezitím potichu sbírala informace. Není divu, že Stavarič a spol. si hodně dlouho mohli dělat, co chtěli. Zase můj instinkt nezklamal. Jsem odhodlaná si všechno s falešnou Libuškou hezky vyříkat, když vstupuji do prostoru skladu.

„Zůstaň tady a ani se nehni, jasan?“ důrazně šeptám a nechávám Patrika u zdi venku. Už ani nedutá, jen vážně pokýve svou ježatou kšticí. Patrně správně chápe, že hra pokračuje. Zase sama se vydávám do neznámých prostor.

Uvnitř je tma, jen odrazy světla zvenku matně ozařují nejbližší okolí u dveří. Co nejrychleji se posouvám do stínu, protože silueta v protisvětle je mimořádně dobrý terč, který se dá zasáhnout i s velmi ledabylým zamířením. Ticho je tady jako v márnici. Jen o poznání tepleji.

„Kde jsi?“ volám na „Libušku“ a chystám si do ruky nůž, kdyby na mě někdo ze tmy skočil. Odezva chybí, proto tajím dech a doufám, že uslyším i ten nejjemnější šramot, který druhá osoba vydává vždy. Kromě bušení vlastního srdce ale žádné zvuky z okolí nevnímám. Je to jasné. Jsem tady sama. Přítomnost někoho nebo něčeho by mi prozradila husí kůže na temeni.

Šmátrám volnou rukou po stěně, až dosáhnu na něco, co od pohmatu vypadá jako vypínač. Zmáčknu ten kus plastu a na stropě se rozbliká studená zářivka. Jsem připravena na všechno. Ale to, co uvidím, mě ohromí. Musím si protřít oko, jestli nemám halucinace. Pak ještě jednou a znovu. Všechno zůstává na místě. Jsem na velíně. Skutečném velitelském stanovišti, nabitém elektronikou. Řada plochých monitorů podél zdi, obrovský rack se serverem, čtyři klávesnice, klimatizační jednotka. Všechno vypnuté. Žádné LED světýlko nepomrkává v režimu spánku. Kromě mě tady skutečně nikdo není. V rohu na protější straně jsou ale další dveře. Není na co čekat. Jdu k nim a s trhnutím je otevírám. V malém prostoru se tísní socialistický záchod se zelenou deskou a malé umyvadlo s jedním kohoutkem. Modrá barva ukazuje na studenou vodu. Pozůstatek z dob dávno minulých. Najednou si uvědomím, jakou mám obrovskou žízeň. Kdyby tady to umyvadlo nebylo, možná bych v náhlé potřebě se napít lačně chlemtala vodu z nádržky záchodu. Tak jen otáčím bakelitovým kohoutkem, nakláním se k výtokovému ramínku a piju. Jako velbloud. Teprve až mám v žaludku bazén a vymražené zuby, spokojeně si opláchnu i obličej, respektive tu cizí věc, kterou místo něho teď nosím.

„Pojď dovnitř!“ volám na Patrika a v břiše mi to při každém pohybu příjemně žbluňká, když zavírám záchodové dveře. Malý nezbeda nakukuje přes futra a oči mu mžourají. Vidím v nich radost i únavu.

„Co jste tady dělali?“ usedám na jednu z pohodlných kancelářských židlí a plácám na koleno ve srozumitelném gestu, které lehce chápe každé dítě na světě.

„Dívali jsme se,“ ukazuje Patrik rukou na řady monitorů. Patrně sledovali různá stanoviště, možná přes GPS i auta, a podle toho „Libuška“ odhadla, co se asi děje. Zase tak úplně blbá být nemůže, to uznávám.

„A co se tobě stalo?“ chce na oplátku vědět zase Patrik, když si mi sedá na klín a zblízka vidí, že něco není v pořádku. Z pravého oka mi pořád vytéká takový vazký sajrajt, který si utírám do rukávu Říďova overalu.

„To bys chtěl vědět, ty malý brepto, že?“ zlehčuji skutečnost, že mám jedno oko slepé. „Spadla jsem na zem a tam ležel zrovna nějaký klacík. Dostal se mi do oka, víš?“ hledám nejmilosrdnější variantu pro uvěřitelné vysvětlení. „Když si budeš hrát venku, musíš dávat pozor, ať nedopadneš jako já. Souhlas?“

„To je jasné, kámo!“ dívá se na mě tak zblízka, abych věděla, že tohle myslí smrtelně vážně. Slovo „smrtelně“ raději pro dnešek škrtám. Myslí to vážně.

„Kde je vlastně Libuška?“ konečně se dostávám k tomu, co mě ještě musí zajímat. Třeba si Patrik vzpomene na něco, co by mohlo být důležité.

„Byla tady se mnou. Čekali jsme na tebe potmě. Pak jsme vyšli ven a nasadili jsme si brýle a všechno zhasli. Venku to bylo zelené,“ poučuje mě a je mi jasné, co asi bylo dál. „Libuška“ dala Patrikovi laserové ukazovátko, vysvětlila mu, jaká legrace to bude, až babičku převeze, využila toho, že se válíme po štěrku, a zmizela i s obojími brýlemi. Teď je kdoví kde a já nemám chuť ani sílu ji někde nahánět.

„Tak už pojď, musíme jet za mamkou,“ s únavou staré herky se těžce zvedám z pojízdného křesla a cítím snad každou kost v těle. Patrik se mě chytá kolem krku, nohama mě obkročí jako opičí miminko a odmítá jít po svých. Ještě že je takový lehoučký chvistek. Z téhle váhy se mi kolena zatím nepodlomí. Ale je to přece jenom nádhera, pohlazení na duši. Takhle spontánně se Aneta nikdy nechovala. Bohužel. Teď dostávám alespoň šanci si vše vynahradit s tímto sladkým neposluchou, a náhle mám jasno. Protože jako babička můžu, začnu ho systematicky rozmazlovat. A začnu s tím co nejdříve! Cestou ven s tím drahým nákladem si uvědomím, že v pravé ruce ještě pořád svírám svůj útočný nůž. No nejsem už naprostý magor?

Zápis v deníku 10. 8. 1943

Nalezena mrtvola mladé ženy v chátrajícím zámku slezskoostravském! Zavinění cizí neprokázáno, identifikace zatím neuskutečněna, píše se v tisku. Co tam však uvedeno nebylo, že měla u sebe prý cosi na drobném lístku ve schránce na živůtku, co psáno azbukou. Takovou zprávu přinesl domů Udo Hase. Možná jedná se o členku hnutí podzemního. Udo Hase neskrývá radost, že gestapo opět o krok před SD, stihlo odvézt tělo dříve. Takováto řevnivost mimo veškeré mé chápání. Ovšem co týká se smrti té neznámé, mohlo se to vyvinouti velice prostě takto – potřebovala najíti úkrytu, kdesi klopýtla a zlámala sobě vaz. Mám tuchu, že již dobrých deset let tomu, co uvalen přísný zákaz vstupu do těchto prostor. Kdo jiný by tam chodil, mezi rum, nežli člověk v ohrožení? Vpravdě mi ani nepřišlo na mysl, že v osiřelém zámku mohlo by se odehrávati takovéto drama.

Willi předvčírem přišla o dítě. Jdouce s Krasíkem na procházku, tento spatřil toulavé kočky, škubnul řetízkem a Willi upadla nešťastně. Pádem přivodila sobě krvácení a dítě její bylo z těla vypuzeno. Chlapeček. Karl z události velmi zkroušen a jeho paní Eleonora ještě více. Willi v apatickém stavu ve špitále, jídla si nevšímá, nemluví, pouze pozoruje dění za oknem. Pro všechny tři velmi obtížná zkouška, poslední naděje na pokračování Rolfovy krve uhašena. Stella byla za ní na návštěvu, zdálo se, že ji Willi ani nepoznává. Hluboký otřes psychický zdá se může způsobiti i takový stav těla.

Včera zašel jsem navečer za Karlem a vypili jsme celou lahev kmínky. Dnes ještě pociťuji následků neblahých v důsledku nemírného požívání kořalky. Stella celý den velice odměřená, dává mi poznati, že opilství doma trpěno nebude. Copak jsem já nějaký flamendr? Ale dohadovati se o tom nehodlám, stejně neměl bych šanci na jakýkoli úspěch. S velkým vypětím také dnes přečteno deset stran z Čapka. Učiniv pokus a zaměniv Čapka za Bezruče, dosáhl jsem pouze toho, že Mařka neklidná a Josefínka plakala. Není dobrá Maryčka Magdonova pro naše dítě ni zvířenu. Doktor Galén pak v Bílé nemoci spolehlivě uklidnil jak děvče, tak psa. Možná Bezruč klade slova jinak, než lahodí jemnému sluchu mládí. A možná že tato slova nejsou vpravdě slovy Bezručovými, nýbrž Martínkovými. Hodně velká polemika kolem toho – hlavně před válkou, kdy i na věci méně podstatné mohlo obětovati se času ve filosofických debatách, ovšem skutečnosti pravé nikdy nedopátráno.

Herr starosta pln energie plánuje v Beskydách nedělního výstupu na Lysou horu. Podle jeho bádání v archivech Lysá hora od věků symbolem germánského vlivu. Není možno z utrpení tohoto se vyvléci. Zcela jistě si domů přivezu úpal a zhmoždění nohou. Vím to, neb před nějakými patnácti lety absolvoval jsem z čiré nerozvážnosti tento výstup s Klausem Kubiczkem a po této strastiplné anabázi odmítl jsem tenkráte vstup do Spolku českých a moravských turistů.

Stella nechala si u krejčové ušíti několikero kalhot, i krátkých! Nyní chodí v nich po Ostravě, dokonce s kočárkem. Té ostudy kolem a pohoršených řečí. Vdaná paní, a nosí se v kalhotách. Pozdvižení hotové. Pouze Mařka ve svém kožichu na módu nehledí, výstřelků si nevšímá.

Kapitola 89

Jsem na prahu normálního, měkkého života, kdy nejtěžší boje se vedou o zaplacení vydané faktury a nejhorším zločinem je několikadenní prodlení s vyúčtováním DPH. Čeká mě běžná práce, nákupy, procházky, vaření a praní. Nikdy bych neřekla, že na všechny takové činnosti bych se někdy mohla bytostně těšit. Ale je to tak. Natahuji ruku, abych zatlačila spínač osvětlení do polohy „vypnuto“. Dokončení pohybu mi ale není dopřáno:

„Bo, mi se chce kakat,“ ozve se náhle ospalý a unavený hlas.

„To jsi celou dobu nebyl?“ divím se. Nechce se mi tady na tomhle místě zůstávat déle, než je nezbytně nutné, a moje těšení se na život mimo Stavaričův dosah dostává trhliny překvapivě rychle.

„Ne, já jsem vydržel! A čekal jsem na tebe,“ vyznává mi kňouravým hlasem svou absolutní důvěru, jejíž důkaz patrně po chvíli zmizí v kanalizaci. Na druhou stranu, co může být intimnějšího s bytostí tohohle věku? Vlastně ještě znám něco mnohem bližšího, ale to by jeden musel být něco podobného jako můj tehdejší patologický „taťka“. Což v tomhle případě fakt nehrozí.

„Tak pojď, ty hrdino,“ dělám čelem vzad a nesu ho po úhlopříčce směrem k malinké místnosti s mísou a umyvadlem.

„Dál už půjdeš sám, jsi velký kluk,“ dodávám mu odvahy.

„Tak jo, ale nezavírej dveře,“ hází na mě tázavý obličej, ze kterého je patrné, že mě už nechce pustit z dohledu, a zároveň musí velice rychle uvést do praxe oblíbenou Míťovu větu, že „je nejvyšší čas jít položit kabel“.

Nechávám ho o samotě a v souvislosti s „kabelem“ mě napadá něco, čím bych ještě více mohla přispět ke zvýšení svého klidu. Koneckonců mám nůž, který jsem stále ještě nepustila z ruky. Udělám dva kroky, a jsem u velké kisny se serverem. Ze zadní strany se vine svazek kabelů a mizí kdesi v podlaze. Budeme řezat! Pár silných tahů ovšem zdaleka nestačí, musím zabrat ze všech sil. Patrik mezitím taky tlačí jako o život a oba se snažíme, co to dá. Nakonec je celý had z optických kabelů, silný jako předloktí, nevratně rozpojen. Na zbytek zařízení v bytelné bedně bych si troufla už jen s baseballovou pálkou v ruce. Kdyby to tady někdo chtěl znovu zprovoznit, patrně se s tím nadělením hezkou chvíli bude muset mordovat. Uvažuji, že tady ještě dnes vezmu Františka a pokusíme se vyplenit disková pole. Možná bychom na nich mohli najít některé údaje, které se nás týkají. Sama se to udělat neodvažuji. Jsem spokojena se svým plánem a provizorním bezpečnostním opatřením. Nůž konečně nachází místo za opaskem vzadu. Když chválabohu slyším žbluňknutí a úlevné povzdechnutí, začíná to vypadat, že se už brzy konečně hneme z místa.

Žádné další otálení se nekoná a druhý pokus k odchodu je opět tady. Teď se vše daří. Zhasínám na velíně a zavírám dveře. Zvenčí mají kouli, takže je stačí zabouchnout, a iluze starého skladu s obitou omítkou je opět dokonalá. Kdo by za těmito zdmi hledal středisko, ze kterého by se klidně dalo navigovat přistání člověka na Měsíci? Kde se v tuto chvíli asi ukrývá naše nezištná „Libuška“? Dala bych ruku do ohně, že je někde nablízku a bedlivě nás pozoruje. Zbytečně silný reflektor má takový výkon, že si jednu chvíli připadám jak na ozářkách. Ale spěcháme k našemu autu, a to je hlavní.

Patrik tentokrát poslušně cupitá vedle mě a vší silou mi drží pravou ruku. Hummer poznává dočasnou majitelku klíčů a radostně blikne světly. Je odemknuto. Pětiletého caparta usazuji na místě spolujezdce, kam se stulí do klubíčka jako nějaký čoklík. Ještě než stihnu obejít auto a nasednout za volant, má zavřené oči a noří se do říše snů. Palubní časomíra ukazuje za minutu tři čtvrti na čtyři. Za chvíli bude svítat a Aneta určitě trne hrůzou. Musím každopádně nazpět do vily. Startuji a už necítím potřebu se před někým ukrývat. Jedu nejkratší cestou kolem věhlasné radvanické hospody U Kaňky, kde jsem se několikrát parádně namázla. Kdeže loňské sněhy jsou. Sjíždíme z kopce a pozoruji čilý ruch kdesi od stanice Báňské záchranné služby. Patrně už k chemičce povolali i tyto nejchlapštější chlapy z celé Ostravy. Dokážu si představit, co se tam asi tak děje. Právě pouštím projet houkající sanitku a za ní tři modré vozy s červeným kladívkovým logem. Mizí mi maximální rychlostí z dohledu, a zase je kolem zdání klidu a míru.

Jízdní režim „Komfort“ je pro sraby, jak říká Říďa, který zásadně neopouští mód „Sport“. Mi naopak vyhovuje houpání na poddajných tlumičích a žádné chraplavé prskání z výfuku. Navíc je nádrž skoro na suchu, teď musím hlavně dojet. Z monstra je přítulný beránek, který sice v rámci spotřeby pořád žere i trávu u cesty, ale ostatní řidiče provokuje mnohem méně. Svítání se blíží, je to vidět. Provoz na cestách houstne, potkávám několik pekařských dodávek, jeden pick-up s novinami, dva autobusy a několik spěchajících chodců, jejichž jediný noční život sestává z brzké cesty do práce. Běžný cvrkot utahaného města se poznenáhlu dostává do tempa. Policejní oktávky se oproti všemu očekávání ještě asi neprobraly k životu. To je moje štěstí, protože kdyby mě nějaká hlídka měla touhu stavět, těžko bych vysvětlovala nůž za pasem, přes půl mega v hotovosti, nepřipoutané dítě na předním sedadle, sniperku kousek vzadu a také sbírku obrazů za fakt hodně milionů eur. S ulehčením míjím velice oblíbené policejní stanoviště u krematoria na Slezské, které zatím zeje prázdnotou. Možná jim ale křivdím. Patrně mají plné ruce práce kdesi mezi ruinami na Ostramu, které se v těchto chvílích také mění na krematorium.

Velice jemně propluji se svým utajeným nákladem všemi křižovatkami v centru, kde na semaforech stále bliká oranžová. Nemusím nikde zastavovat a zbytečně přitahovat pozornost. Konečně jsem na Sadové. Tady je ještě dokonalá půlnoc. Obyvatelé všech těch rezidencí nemusí brzy vstávat. Na práci od kuropění mají svoje lidi. Vím jen o jediném stavení, kde se dneska žádný spánek nekoná. Až téměř vzadu, na čísle popisném 41.

Zápis v deníku 16. 8. 1943

Včera výstup na Lysou horu za velení neúnavného Herr starosty. Horko nesmírné a žízeň ještě větší. Na Albrechtově chatě malé občerstvení a pak zahájen sestup. Předstírání dobré nálady a vynikající kondice stálo mne mnoho sil. Však také cesta dolů pro má kolena a záda mnohem namáhavější než v opačném směru. Z vlaku v Ostravě jen s obtížemi jsem vystoupil a dobelhal se domů. Herr starosta zvesela halekal, že i v dalších letech musíme takto společně dobýti nejvyššího protektorátního vrcholu. Nebýt kafrové masti, kterou mi Stella doma vyštrachala kdesi ze zaprášené skříně v podkroví, dnes na úřad jen velice těžko bych se dopravil.

Udo Hase v mnohem lepší kondici, měl z této společné partajní akce dokonce potěšení. Mi krom vrzajících kloubů také velmi špatně se dýchá. Lapám i doma každý nádech velmi obtížně a na dorážení Mařky, abych jí na zahradě hodil míček, nemohl jsem reagovati. Díval jsem se do kolébky, kde s bezbranností a bezstarostností spala Josefínka, a naplněn vděkem, že měl jsem možnost s ní pobýti. Napadlo mne, jako bych pomalu se již loučil.

V relacích rozhlasu z Londýna ohlášeno, že škody způsobené rafineriím v Hamburgu již nyní mají vliv na vedení války, neb tankům, vozidlům a letounům Říše nedostává se potřebného množství. Cosi na tom bude, chemička v Mariánských Horách velice přísně nyní střežena, aby výroba umělého benzinu mohla plynule pokračovati.

Mrtvá dívka ze zámku slezskoostravského označena tiskem za partyzánku z Ruska. Prý již v Beskydách operují některé tajné skupiny, vedené ruskými veliteli a doplněné muži z blízkých vesnic. V létě jistě se jim daří dobře, ale až napadne sníh, dokáži si představiti útrap jejich s jídlem a přežitím.

Willi v sobotu propuštěna ze špitálu. Karl velice neklidný z jejího stavu. Dívka ta chodí ulicí z jednoho konce na druhý po celý den. Celá štíhlá a v černém, nemluví a jen duchem nepřítomně se usmívá. Vypadá jako pomatená s rozumem. Také Krasík běhá kolem ní a nedostává se mu pozornosti. Stella jej vzala k nám na zahradu, kde na chvíli Mařka jej konečně přestala ignorovati. Spolu pak naháněli míček a doráželi na slepice za plotem. Nemám dobrého pocitu z Willi a jejího osudu. Pan doktor Hanke na odpoledním posezení u čaje potvrdil, že může trvati různě dlouhou dobu, než veškerá bolest duše odezní. Máme býti na Willi vlídní a trpěliví. Prý se najednou toho na ni sesypalo převelmi. Rolf, mnoho zasypaných kamarádek v Hamburgu a poslední kapkou prý ztráta nenarozeného synka. Paní Eleonora také nosí uplakaný obličej, pouze na rozdíl od Willi neuzavírá se do sebe.

Od pana stavitele Špačka přišla žádost, zdali bychom jej mohli doporučiti k mistru Topinkovi. Chce zhotoviti portréty celé své široké rodiny. Stella u paní Marie na kursu velice nadšeně podala, jak mistr vyhotovil ji i Josefínku, a dala jemu dobré doporučení. Dnes psal jsem list ohledně toho do Prostějova a očekávám mistrovy odpovědi.

Kapitola 90

Žádné dlouhé okolky. Přesně jak jsem předpokládala. Aneta si přinesla židli do patra a ve stejném okně, jako když jsem odnášela obrazy ven, čekala, až se vrátím. Viděla jen mou siluetu, ale spícího Patrika na sedadle zahlédnout nemohla. Celá šílená strachem vybíhá ven, sotva stihnu přistavit u vrátek:

„Mami, kde je? Co je s ním?“ hystericky mi buší na okno a snaží se přes tmavá skla dohlédnout do interiéru. Spouštím svoje boční okénko a přikládám si na rty zdvižený ukazovák.

„Ticho, ať ho nevzbudíš,“ usmívám se, jak nejvíce to jde. Křiví mi to obličej a určitě nevypadám moc vábně, ale to jí nevadí. Má oči jenom pro Patrika. Vystupuji z vozu:

„Sedni si na moje místo a nikam nechoď,“ zbytečně dodávám poslední dvě slova, protože už je stejně na sedadle a hladí to spící klubíčko. Patrik má tak tvrdé spaní, že nevnímá, co se kolem děje. Jen podle pravidelného oddechování je poznat, že žije.

„Za chvíli pojedeme, jen tady něco vyložím,“ uklidňuji i ji a konečně má i pro mě pár pohledů, z nichž vidím hlavně soucit. Musím vypadat asi opravdu hrozně. Ale na podobné úvahy zatím není čas.

„Jak jsi ho našla?“ ještě slyším tu nejbanálnější otázku ze všech. Jak? Nějak. Víceméně náhodou. Důležité je, že žije a je tady.

„A není to jedno?“ Nečekám na odpověď a postupně vynáším do vily všechny obrazy. Žádný další dotaz už nepřichází.

Obrazy v rychlosti stavím malbou ke zdi do haly. Také Falcon si zaslouží, aby našel svůj úkryt na půdě. Přidávám k němu i „Adamova“ Lugera, ze kterého jsem ani nestřílela, a oba nože. Jeden svůj a druhý „Mirkův“. Až bude chvíle klidu, určitě svou zbraň musím vyčistit, zakarbonovaná hlaveň i závěr se musí dostat zase do původního lesku. Vypálené nábojnice mrsknu kdesi do kanálu, cinkají mi pořád v kapse. Ještě než se nějak zbavím deky se zakrvácenými teniskami a potřísněné kukly, přihodím je do skříňky k bagu s Falconem.

Jdu ven, ale pohled se mi zastaví na nenápadných dveřích do sklepa. Kde asi budou ty originály, jak o nich mluvil Říďa? Prý nikdy neopustily vilu. Na půdě nejsou, v obytných prostorách jsem nic podobného neviděla, zbývá jenom sklep. Ale ten je prázdný. Jenom o poznání více poddajná podlaha v „oddělení brambor“, jak si jí všimnul „Kamil“ ve čtvrtek, možná cosi ukrývá. Jestli tam ale něco je, ještě chvíli to bude na místě muset vydržet, mám starosti sama se sebou. Sklep počká, až se všechno uklidní.

Zhasínám, zakóduji, zamykám a mávám Františkovi do kamery, že může být klidný. Pochybuji sice, že v tuhle noční hodinu je celý bdělý, ale až se probere, určitě si bude svědomitě procházet záznamy. Východní obloha se o odstín projasňuje, jak s ulehčením zjišťuji. Tahle nekonečná noc to má za sebou.

Také celá ulice už zcela nenápadně ožívá s prvními příznaky svítání. Nikým neplacení pracanti jdou na to v prvním sledu. Kos na sousední střeše se činí jako o život a z různých stran se přidávají další ptačí hlasy. Trylky, pípání, tikání, nesmělé cvrlikání. Kakofonie zvuků a horečné činnosti z ptačí říše. Začíná naprosto všední jarní den. Hlasy veškeré té činorodé havěti najednou vnímám jako hudbu z nebes. Tolik bych si přála sednout si na schody s hrnkem horkého čaje, jen tak poslouchat a všechnu tu neopakovatelnou atmosféru do sebe nasát. Až někdy jindy, říkám si a zamykám branku. V autě pohybem ruky posílám Anetu sednout si dozadu, abych mohla vyrazit.

„Kam chceš jet, mami?“ pokládá mi tu nejjednodušší otázku, na kterou mám jen jedinou odpověď. Před tím jsem si totiž všechno pečlivě promyslela:

„Pojedeme domů, Anetko,“ snažím se o co nejmenší patos, ale nějak se mi nedaří. Konečně, po všech těch šílených dnech, můžeme vyrazit opravdu domů, na Poštovní. K Honzikovi, Tequile, do tepla a bezpečí. Nebýt té „Kamilovy“ hlavy, která doposud straší v mrazáku, byla by to idyla. V nádrži mám benzín přesně na deset kilometrů.

Zápis v deníku 19. 8. 1943

Dokumentace pro opravu městských jatek schválena Herr starostou. Lidé nyní říkají – jen aby tam co bylo ku zpracování. Zaznívá tam i trocha ironie, neb přídělový systém jest neúprosný a každému dopřává čtvrt kila masa na týden. Zdalipak mají alespoň tolik k disposici lidé z Leningradu? Obležení města trvá a Vůdce chce po Stalingradu a Kursku za každou cenu dobýti od severu kus Ruska. Stejně již vše ztraceno. Za tahle slova, dle mého realistická, dle jiných plná nihilismu, bych mohl opět padnouti do osidel SD nebo gestapa.

Naši horníci a hutníci mají zvláštní dávky masa navíc, nově opravená jatka musí dostáti zvýšené kapacitě. I o tohle se zasadil Herr starosta. Já osobně od opravy slibuji si, že odér dobytčího strachu a čerstvé krve zůstane nyní mezi zdmi a málo jen poleze do okolí, tak jako dnes. Zejména v těchto horkých dnech je pochůzka kolem tohoto zařízení pouze pro silné nátury. S Mařkou v tyhle směry takřka vůbec nechodím, nechci jí působiti pominutí smyslů.

Chystá se návštěva státního ministra Moravce. Dřívější termín pro jeho chorobu zrušen, nyní již potvrzeno, že v polovině týdne příštího o desáté hodině dopolední máme jej čekati na radnici, kde povede debaty s Herr starostou. Odpoledne pak v Obecním domě velké setkání s okresním stranickým vedoucím Willi Heinzem a naší nejlepší mládeží. Kuratorium jistě bude se pečlivě připravovati na „Den mládeže“, jenž uskuteční se na stadionu vítkovickém dne 11. 9. 1943. Ano, mládež naše musí býti duchem i tělem odolná, připravena na náročné úkoly, jež ji čekají. Nejbližším kamarádem českých dětí jsou mladí lidé z Německa. Takto a hodně podobně hřímal ministr Moravec nedávno v rozhlase, nyní cosi podobného budeme muset trpěti i naživo.

Gestapem odhalena malá odbojová skupina v Strassmannově pivovaru. Běžná kontrola dokladů četníky odhalila nesrovnalosti a pak již gestapo jako hladový vlk vydalo se po stopě. Tentokráte prý vedla je Sivá, která není veřejnosti tak známá a jejíž dobrácký a milý obličej budí důvěru. Nic nemůže býti ve větším rozporu než andělská vizáž a ďábelské skutky té nenáviděné ženy. Nejdříve se jí podařilo vzbuditi důvěry a po několika dnech šli již všichni najisto. Výsledek ten, že tři mladí lidé chystali se narušiti kolejí směrem na Bohumín. Nalezeny výbušniny a časové plány odjezdu nákladních souprav. Týkalo se to zejména cisteren s benzinem a chemikáliemi, kterým nyní dává se přednost před dopravou zranitelnějším potrubím.

Sivá byla bývalým havířem, komunistou, kolportérem novin a současným kolaborantem Josefem Kohutkem označena za nejvíce krutou osobu ze Senného trhu. Tohle přinesl domů Udo Hase zrovna včera. Ostatně jen se mi potvrdily zvěsti o jejím bezohledném zacházení s vyslýchanými. Končetiny vyvrácené z kloubů, rozdrcená varlata, servané nehty a trýznění letlampou, toť její nová specialisace. Kdo ví, kde se to v této ženě všechno vzalo.

Willi odvezena do sanatoria pro nemoci duševní kdesi k Novému Jičínu, má tam celé tři měsíce v klidu a tichu léčiti svých nervů. Paní Eleonora chystá se nazpět do Bad Kissingen a Krasík bude novým členem rodiny u nás. Již s Mařkou navzájem se respektují a společně na procházkách provokují Špačkovic Reka.

Josefínka roste do krásy. Naducané tváře a roztomilé faldíky po celém těle svědčí o tom, že se o ni Stella vzorně stará. Již se snaží držeti sama hlavičku, její snaha tak roztomilá, až zapomínám na vezdejší svízele lidské i válečné. Jen škoda že Willi nyní nedočká se podobných radostí.

Kapitola 91

Moje milá Poštovní ulice. Kdybych byla básnířkou, určitě bych již měla sepsanou celou sbírku na cestu z kočičích hlav, na hradbu okolních různorodých fasád od secesních po novodobé s hornickými motivy, na lidské osudy kolem procházející, radosti i nářky, na dobírky a obálky s červenými a modrými pruhy a tak podobně. Udělala jsem dobře, že jsem si tady koupila byt. Pavlač je obrácená do dvora a do místností z ulice nedoléhá nic rušivého. Teď, když se blíží čtvrtá ráno, je celé místo nezvykle tiché. Nikdo tady neprochází, nejede, neskanduje gynekologický pokřik o Baníku, nezvrací. Jen já poněkud zoufale hledám místo k zaparkování. V tomto směru jsem bez šance. Nedá se nic dělat, udělám v jednosměrce ještě jeden okruh, vrátím se na počátek a budu nucena porušit předpisy. Zastavuji ve žlutém pruhu, kde se striktně nesmí vyskytovat žádné stojící vozidlo, a mám vystaráno. Botičku když tak zaplatí Říďa. Ať z toho všeho, kromě svého bypassu, také něco má. Důležité je, že jsem hodně blízko od hlavního vchodu do domu, kde bydlím.

„Vezmi Patrika, hned ti odemknu,“ vyzývám Anetu, která by mi jiné řešení stejně neschválila. Svého spícího andílka nese tak něžně, až samým dojetím zapomínám hledat klíče. To je můj odvěký problém. Klíče. Od čehokoli a kdykoli, jsem schopna je zašantročit. Vždycky mám po ruce jen ty, které jsou mi zrovna na dvě věci. Nejinak je tomu i teď. Od kanclu, od Říďova domu, dokonce i od mondea tady jsou v jednom kovovém chumlu. A jako vždy, až když Aneta začíná obracet oči v sloup, nacházím ty správné.

„Prý že mi hned odemkneš,“ neodpustí si Aneta ironickou poznámku a ostentativně se opírá o zeď domu. Patrik má hlavu položenou na jejím levém rameni a je naprosto bezvládný. Ani nezavrněl, když ho tahala z auta.

„Že tě huba nebolí,“ usmívám se přes svou bolavou hubu a snažím se ze všech sil zapojit půlku obličeje, která ještě zvládá mimiku. Jindy bych asi vypěnila, ale dnes už mě nic nerozhází. Když se konečně ocitáme na chodbě, zpozoruje Aneta, že jen její kroky vydávají zvuk. Moje ne.

„Mami, kde máš boty?“ objevuje Ameriku. Mít její pozorovací talent, už jsem dávno kdesi v olejovém jezírku.

„Tlačily mě, musela jsem je vyhodit,“ bagatelizuji celý případ tenisek pro slony s ustřelenou špičkou a podrážkami od cizí krve.

„Ty jsi fakt divná…,“ kroutí hlavou moje vlastní dcera a vlastně ani netuší, jak blízko pravdě je. Jsem vlastně hrozně divná. Proto nijak nekomentuji její dovětek a dál neslyšně stoupám schod za schodem až do čtvrtého patra. Cestou po pavlači k mým dveřím už nabývají kontury ve dvoře konkrétních podob. Rozbřesk spěchá a noc definitivně odchází.

Zarachotím klíčem, odemykám a poslouchám. Konečně se od Honzika ozve ťukání drápků o podlahu a Tequila si to metelí po schodech nahoru. Ještě ani nemám dovřené dveře, když se chlupatá koule přiřítí a radostně vyskakuje až do výše hlavy. Naštěstí zapomíná štěkat, jen kničí blahem, takže Patrik uvítací ceremoniál jednoduše také prospí.

„Kam ho mám položit?“ konečně se Aneta osmělí, když psisko přestane dorážet a trochu se uklidní.

„Dej ho do mého lůžka a běž si lehnout s ním,“ ukazuji jí cestu do mé miniložnice, kterou jsem vykouzlila díky sádrokartonové příčce z jedné velké místnosti. Tequila nás následuje, kamkoli se vrtneme, a její neposedný ometací ohon mi masíruje lýtka. Nemusím Anetu nijak zvlášť přemlouvat, aby zalehla také, jen sundá Patrikovi i sobě boty, a už jsou oba v peřinách. Neumytí, oblečení, ale živí a zdraví. To je ze všeho nejdůležitější.

Dávám oběma pusu na dobrou noc, vlastně jitro, zatahuji žaluzie, ať jim přicházející den neruší snění, a jdu si uvařit kafe. Na spánek nemám ani pomyšlení.

Vytahuji velký, čistý pytel na odpadky, svlékám Říďův overal a házím ho dovnitř jako radioaktivní odpad. Vystřelené nábojnice cinkají v kapse. Sakra, zapomněla jsem je vyhodit. Zalovím v pytli, dávám si je do plátěné tašky, která mi v posledních hodinách nahradila kabelku, a producíruji se jenom ve Františkových boxerkách a vytahaném triku, pod kterým mám ještě stále grafenovou skořepinu. Na schodech v tu chvíli zazní opatrné kroky. Hned jsem ve střehu.

Pak se objeví Honzikova hlava a nakonec celý můj drahý spolubydlící, kterého probudila psí radost. Můžu se uvolnit, z tohoto směru mi nic nehrozí. Honzik je oděn – ano, oděn, protože pouhé oblečení se k němu absolutně nehodí – v tmavomodrém saténovém županu s ležérně uvázaným páskem. Celý je tak dokonale upravený, až mám pocit, že právě vyšel z nějakého wellness centra a ne z lůžka. V jeho očích ale vidím upřímnou hrůzu:

„Bo, co se ti stalo?“ dává si ruku před ústa, aby zakryl údiv. Tentokrát v tom marně hledám nějaké teatrální gesto.

„Co tím myslíš?“ ukazuji si na rozdrásané stehno od psích drápů. Modrofialové kousance na žebrech raději na světlo boží nevytahuji. „Nebo hodnotíš můj nevinný ksicht?“ trefuji do černého, když vidím jeho reakci.

„Mohla bych s ním rozhánět demonstrace, že?“ zlehčuji to, jak nejvíc umím. Očividně nechápe, kam tím mířím. Miluji jeho absolutní nechápání jakékoli ironie nebo nedejbože sarkasmu.

„Ty jednou přijdeš domů mrtvá,“ nevěřícně kroutí hlavou, čímž mě varuje před následky tohoto způsobu života. Evidentně se ještě pořád nemůže vzpamatovat z toho, co vidí. Když nad tím tak zapřemýšlím, nevidět tu spoušť na mém těle by mohl snad jen zanícený vyznavač metylových drinků. Honzik si ale patrně myslí, že jsem nemrtvá. Jeho úvahy se ubírají naprosto jiným směrem, než by mi bylo příjemné. Proto vytahuji triko o pár čísel nahoru a ukazuji mu poněkud zařezané Františkovy spoďáry s anglickou vlajkou.

„Co říkáš tomuhle?“ obracím na jinou kolej jeho pohled estéta a arbitra vytříbeného vkusu. Okamžitě je doma.

„Tohle jsou emka. Potřebuješ elka,“ hodnotí to, co vidí, a cudně odvrací pohled směrem k podlaze. Aspoň že tak.

„Mám tady vnuka, pojď se podívat,“ beru Honzika za ruku a táhnu ho do ložnice. Satén jeho županu lehce šustí a na dotyk příjemně chladí. V tlumeném světle z vedlejších místností je vidět, že Aneta i s malým chacharem spí jako dřívka a ani se nenamáhali s nějakým přikrýváním.

„Tak takhle vypadá únava,“ komentuje Honzik, co vidí. On by nikdy nešel do lůžka v denních šatech. Na to je moc pintlich.

„Nebuď labuť, až se ráno proberou, nebudeš chápat ten fičák. Večer bude Tequila utahaná jako kotě,“ slibuji mu perný den a obracím se k odchodu. „Jdu do sprchy, prosím tě, udělej mi kafe,“ ukládám Honzikovi úkol, kterého se chytá jako tonoucí stébla. Správně pochopil, že na nepříjemné otázky ohledně Anety, Patrika a mého vzhledu a pravdivé odpovědi na ně ještě nedozrál ten nejlepší čas. Ideální mužský.

Proudem vlažné vody smývám hlavně nastřádané napětí. Uvolňuje mě a začínám zase racionálně myslet. V první řadě musím nějak vyřešit to oko. Ať už o něj přijdu, nebo mi zůstane, byť nevidomé, každopádně bez doktora to nedám. Doktor! Jednoho takového vlastně znám! Mozkové závity se se skřípěním zase dávají do pohybu. Jak on se to vlastně jmenuje? Přece před nějakými třemi lety jsem jednomu očaři pomáhala najít bydlení. Nějaká zdrobnělina to byla, to vím určitě. A pamatuji, že dokonce i něco z realitní branže tam v jeho jméně bylo, proto mi to utkvělo. Hezký chlap. Štíhlý, s ošlehaným obličejem, jemnýma rukama, přirozeně sebevědomý, ale ne arogantní. Jak on se to do prdele jmenuje? Baráček? Zahrádka? Políčko? Komínek? Sakra, nevím. A byl to sám pan primář. Chce to kafe a koblížek, pak si vzpomenu.

Osvěžená čistou vodou, opět ve svém oblečení, zelených džínách a stylových balerínkách se cítím jako znovuzrozená. Mokré vlasy si stahuji vzadu do mrcku, nechci ztrácet čas sušením. Všechny nezbytné věci, včetně balíku peněz, klíčů, dokladů, zmuchlaných vizitek, šminek a flakonu s parfémem Allure, konečně přendávám do pořádné kabelky. Vybírám jednu ze svých oblíbených, takovou méně nápadnou, ale s adekvátním objemem a malinkým logem DKNY.

„Bo, káva je na stole!“ volá zdola Honzik, když mě opět slyší chodit po kuchyni. Dneska přes schody není natažena žádná červená stuha, můžu bez obav odcupitat dolů. Tequila jen zvedne hlavu z podlahy, zkontroluje mě a je spokojená, že má zase své lidi, kteří o ni pečují, hezky pohromadě. Dvojitá káva voní, kafevar JURA je bezchybný. K tomu horká mléčná pěna a dokonce dva ořechové rohlíčky. Tuhle kombinaci mám nejraději a ten milý holomek to moc dobře umí uplatnit. Vlastně na tomhle vědění je postaven celý jeho podnik. Ví, co mají jeho zákazníci rádi k jídlu i k pití.

„Honzi, ty jsi poklad,“ stačím jenom vydechnout, a už to do sebe láduji. „Můžeš mi, prosím, půjčit telefon?“ Chci zavolat Františkovi a požádat ho, jestli by mi nepomohl najít ve starých záznamech toho pana primáře.

„Už vypadáš líp, Bo,“ udržuje Honzik nezávaznou konverzaci cestou do obýváku, kde mívá odložený telefon. V jeho životě je všechno tak zatraceně v pořádku, až by mu to jedna mohla i závidět. Na chvíli. Trochu.

„Předtím jsem měl pocit, že tě snad hromadně znásilnili v nějaké opuštěné chalupě, nebo co,“ navazuje na předchozí myšlenku, když mi podává své nejnovější pádlo s UHD displejem. Všechny sykavky v téhle větě mi zní zvlášť roztomile. A najednou to mám.

„Počkej,“ zastavím žvýkání posledního sousta rohlíčku. „Říkal jsi ve stodole?“ začíná mi zapalovat. „Jasně, jmenuje se Chaloupka. Ten doktor. Víš?“ vybafnu pro něj naprosto nesrozumitelnou větu.

„Jaký doktor?“ nevychází z údivu Honzik. „Ten, co ti to na tváři vyrobil?“

„Právě že k němu budu muset zajet, abych zase splaskla,“ vysvětluji mu ještě jednou všechny asociace, které mě dovedly k jeho jménu.

Teď ještě najít jeho telefonní číslo. To by neměl být problém, mám někde na webu archiv všech svých čísel. Tak mi to František poručil a také vymyslel. Abych v případě nouze měla vždy přístup k celému svému seznamu. Jen aktualizovat už musím sama, a občas na to zapomínám. Tohle číslo je ale staršího data, mělo by, kurnik, v seznamu být.

Zadávám do vyhledávače naši webovou adresu, pak v sekci „Private“ své jméno, a sakra. Heslo. Jaké já tam mám heslo? Moment, rohlíčky a káva jsou dobrá vzpruha. Jdu na to metodou dedukce. Má to něco společného s autem. Tohle František věděl, že si budu pamatovat. Čím jsem tenkrát jezdila? Před dvěma lety, když mi dělal tuhle vychytávku, jsem měla starou audinu. Co motor? Ten mě vždycky zajímá víc než nablýskaná karoserie. Osmiválec. Už jsem doma. Heslo je pořadí zážehů v jednotlivých válcích během spalovacího cyklu. Takže to bude 1 – 5 – 4 – 8 – 6 – 3 – 7 – 2. Pamatuji si to dobře? Rotující kolečko na displeji mě ujišťuje, že heslo bylo správné a nyní se jen tahají data ze vzdáleného serveru.

Otevírá se mi předlouhá databáze jmen a přiřazených čísel. Jenže podle čeho to mám hledat? Ty moje názvy, že by se z toho jeden zbláznil. Teď se mi celý ten můj chaos vrací i s úroky. Tady to je. Oční chlap Chaloupka 5+2. Takhle jsem si ho v telefonu tenkrát pojmenovala. Je tam i jeho mobilní číslo. Sláva. Naťukám, vytáčím, a už to zvoní. Jen ať mu tam neskočí schránka, modlím se.

„Dobré skoro ráno,“ ozve se mi ospalý hlas, který okamžitě poznávám.

„Dobré ráno, pane doktore, tady je Bo. Z realitky. Pamatujete si na mě? Kupoval jste bungalov 5+2 na Pustkovci…“

„No a o co jako jde? Máte pro mě nějakou další zajímavou nabídku? Třeba protiatomový kryt? Nechcete to nechat na vhodnější dobu?“ už už to chce rozmrzele položit, musím si pospíšit.

„Omlouvám se, že vás budím, ale mám něco s okem. Úraz. Hodně to bolí a nevidím. A vy jste jediný, komu věřím, že mě dá dohromady,“ mažu mu medu, až se i lehce stydím. Jenže ten kompliment není zas až tak laciný. Pan doktor je kapacita a má kliniku kdesi v Hrabůvce nebo kde. Honzik během mého hovoru taktně odešel z kuchyně a cosi si špitá s Tequilou.

„Ženská jedna pitomá, to jste se nemohla vymáčknout rovnou?“ mizí mu rozmrzelá ospalost z hlasu. „Kde teď jste?“

„V centru, v Ostravě,“ špitám jako poslušná pipinka. „A platím hotově,“ rozptyluji jeho poslední nevyřčené pochyby.

„Ani nevíte, jaké máte štěstí. Měl jsem dnes být na konferenci ve Vídni, ale termín je přeložen na příští týden. Jste schopna si vzít taxíka k Bělskému Lesu?“ slyším z druhé strany ta slova, která jsem si úpěnlivě přála slyšet. Jsem schopna.

Zápis v deníku 26. 8. 1943

Včera velká sláva. Státní ministr Moravec na radnici v Ostravě. S kulatým obličejem, sálajícím jemu odhodláním. Z každého gesta, jež učinil, z každého slova čišelo něco, co bych nazvati mohl jakousi hrdostí z prozření. Hrdostí z příslušnosti k novému řádu světa. Tento řád nyní představuje pan ministr osobně. Bývalý československý voják. Legionář. Důstojník. Vlastenec. Vlastenec postupně obrácený k ještě silnějšímu vlastenectví. Obdivovatel božské Lídy Baarové, jak sám sebe v kuloárech pasoval. Patrně než herečka sama mu učarovalo její přátelství s Vůdcem i říšským ministrem propagandy. Podařilo se mi zaslechnouti na chodbách, že máme zde nového mesiáše, pán Bůh nás před ním ochraňuj. V něčem mi státní ministr velmi připomíná Josefa Kohutka. Nikoli vzhledově, tam rozdílnosti nemůže býti větší, nýbrž všemi životními kotrmelci a veletoči, jež je vynesly až tam, kde nyní jsou.

Herr starosta i se svou paní byli státnímu ministrovi neustále při ruce. Mi opět celý den dosti nevolno, motolice veliká, studený pot na čele a k tomu pocit, že každá má končetina váží pěkných pár centů. Na odpoledním setkání s mládeží nemohl jsem býti účasten. Však jistě i tak podařilo se státnímu ministrovi povzbuditi žáky, studenty a hlavně učně k ještě lepším výsledkům, ku odpovědnosti a sebekázni. Netají se tím, že právě vzkvétající výroba průmyslová učňů potřebuje velice. Možná by to někomu mohlo znít velice bohulibě, nebýt veřejně visících seznamů s osobami uvězněnými, deportovanými, popravenými. Nebýt lidí záhadně zmizelých a nebýt celé té šílenosti válečné, která rozervala Evropu na kusy.

Tak rád jsem byl navečer doma. Stella podávala vynikající eintopf z toho, co urodilo se na zahrádce. K tomu kus chleba a káva, po níž teprve cítil jsem se mnohem lépe. Náš nový rodinný přítel, pan doktor Petr Hanke, dělá si starosti o můj stav zdraví. Pravil, že cosi na rytmu srdečním se mu nezdá, když studenou kovovou placku stetoskopu přikládal mi střídavě na záda i hruď. Jsem toho názoru, že s mým zdravím to již lepší nebude, však učím se užívati každé chvíle k radosti. Josefínku vozil jsem v kočárku a oba psi, Mařka s Krasíkem, běhali kolem s vyplazenými jazyky. Udivuje mne pružnost jejich i krása pohybu. Jak nohy zadní předbíhají v mohutném skoku nohou předních. Jaké z nich vyzařuje bezstarostné štěstí. Pouze si hrají a běhají.

Dnes ve schránce rovněž tolik očekávané psaní od mistra Topinky z Prostějova. Píše, že manželka jeho jest vážně nemocná a musí kolem ní se starati. Z toho důvodu portrétování rodiny Špačkovy potřeba ještě odložiti, žádá mne, abych tuto jeho situaci osvětlil váženému panu staviteli pokud možno osobně, a děkuje za pochopení. Dnešního dne poprvé jsem musel v polovině ukončiti večerní čtení. Slabost celková nějak mne zmohla.

Kapitola 92

Zase mám napilno. Kdybych mohla udělat graf všech událostí, které se mi za poslední dny vyvrbily, byla by to zubatá pila. Strmě nahoru a rychle dolů. Žádná povlovná vlnovka, jak by mi bylo příjemné. Zapínám na JUROVI další dvojité espreso a letím nahoru ještě něco posichrovat. Píšu Anetě lístek, že musím s okem na ošetření a že si s Patrikem mají zajít na snídani a oběd. Nechávám jim na stole tisícovku, z toho by jim mělo vystačit ještě i na něco malého sladkého.

Co „Kamil“? Nejraději bych tu jeho hlavu vytáhla z mrazáku a někde po cestě uklidila, jenže kam se dnes v Ostravě uklízejí precizně ufiknuté hlavy? Snáz se to řekne, než vykoná. Budu muset doufat, že Anetu nenapadne šňupat někde vzadu, v touze ukuchtit snídani a oběd z vlastních zdrojů. Snad ji modrá bankovka přesvědčí, že si nemusí dělat starosti. Pro jistotu přikládám ještě jednu, aby bylo jasné, že to myslím vážně.

„Honzi, prosím, dohlídneš mi tady na ně, než se vrátím?“ dělám psí oči na toho mimořádného člověka v indigovém županu, zatímco srkám horké kafe. Kdeže jsou ty kyselé břečky z přelouhovaných turků, co jsme si dělali ještě jako policejní elita? Uvažuji, jestli právě káva nebyla ta poslední kapka, díky které jsem se rozhodla skočit do nejistých vod podnikatelských. Ale je to pitomina.

„V poledne musím jít do práce,“ opatrně nadhazuje Honzik. „Do té doby jsem k dispozici. Kdyby se nechtěli zavčasu vzbudit, pošlu na ně psa!“ zvedá obočí ve čtverácky pobaveném výrazu. Dokážu si naprosto jasně představit, co takové „poslání psa“ v jeho podání znamená. Olízání obličeje do bezvědomí, nic horšího. Také by se mohlo stát, že by Tequila vyskočila nahoru na postel a spali by tam všichni tři jako v šípkovém hradě.

„Dík. Máš to u mě jak na gumě,“ dopíjím z předehřátého šálku hustý kofeinový koncentrát s ořechovým chuťovým ocáskem. Pak posílám jednu vzdušnou hubičku, a jsem zase v trapu. Mezi dveřmi ještě slyším:

„Máš u sebe kartičku zdravotní pojišťovny?“, ale nevěnuji tomu pozornost. Kdykoli jindy bych se ještě zastavila a způsobně odpověděla celou větou: „Ano, tati!“ Jenže teď není ta vhodná chvíle na podobné srandičky.

Venku je typické jarní chladno, měla jsem si obléct něco teplejšího. Také se v ulici válí cosi mezi přiboudlinou a smradem z přepáleného oleje. Tohle bude po celém městě a přesně vím, kde je příčina. Chemička a její mazlavé tajemství. Na podobné rozjímání ale nemám kdy. Uvažuji, že vyměním auta. Vyjedu si s mondeem a hummera zaparkuji na jeho místo, na oficiálním parkovacím místě. Pod svícnem bývá největší tma. Celá ta směna mi trvá sotva dvě minutky, když definitivně mačkám plynový pedál v otřískaném fordíkovi. Jak to auto vystřelí z místa, mě stále překvapuje. A nejvíce se mi líbí ta obitá kamufláž. Díky ní si mého vymazleného miláčka nikdo ani nevšimne.

Odbočuji z kočičích hlav doleva kolem velkého kostela Nejsvětější svátosti a pak už je jen šlompácky poflikovaná asfaltka i s nějakým tím obligátním výtlukem v nepravidelných rozestupech. Tvrdé pérování vozu se dobře snáší s měkkým odpružením mého zadku, takže se v takové vzájemné symbióze proháčkuji městem a uháním po Místecké na Hrabůvku a Bělský Les. Snažím se dodržovat rychlostní limit, ale zůstává pouze u snahy. Vesměs spoléhám na to, že silnice jsou pořád skoro prázdné a že policie v tuhle hodinu nemá chuť postávat s radarem u cest. Zbytky mého drahého telefonu, který jsem rozšlápla v sobotu ráno, rachotí přesně v taktu děr na cestě. Metelím si to takovým tempem, že by to v pohodě stačilo na odebrání řidičáku i bez odmlouvání. Řidič prase. Přesně tohle jsem v této chvíli.

S prudkým zabrzděním stavím na místě pro vážené klienty oční kliniky pana doktora Chaloupky. Vedle je novotou zářící stříbrošedý mercedes kombi a jeho kapota ještě lehce hřeje. Odhaduji, že po dnešním zákroku bude mít pan doktor zaplacenu jednu měsíční splátku za leasing. To beru jako oboustranně výhodný obchod, zejména když je za deset minut pět hodin ráno.

Dveře jsou zamčené, ale zazvoním na recepci a bzučákem se mi otevírá cesta do aseptického království bystrozrakosti. Nikdy jsem na podobném místě nebyla a také už slyším energické kroky, které mi jdou naproti:

„Baba jedna protivná, ani dospat mě nenechá,“ slyším hudrování pana doktora, které použil namísto pozdravu, a tiskne mi ruku. Jeho rentgenový pohled však už znamená, že zkoumá, co se mi to vlastně přihodilo.

„Taky mě těší, že vás zase vidím,“ odpovím mu tak mile, jak jen to je možné v mých ochabujících silách. „Sice vás vidím jenom jedním okem, ale i tak jste pořád pohledný chlap, na to, kolik vám je,“ uznale mu vracím jeho pozdrav, když poměrně přesně vím, že jsem asi o deset let starší a také jak si pan doktor zakládá na své mladistvé vizáži.

To už ale jdeme do nějakého sálu, kde svítí velký reflektor, tam se usadím a připadám si jako u výslechu.

„To mi teda vysvětlete, Bo, co musí člověk udělat, aby si způsobil tohle,“ nechápavě pronese pan doktor po chvíli zkoumání z dálky a jde si umýt ruce.

„Raději se, pane doktore, ani neptejte,“ odpovím tak, jak to cítím. „Ale měl byste vědět, že tohle oko bylo venku a viselo mi přes ksicht na nějakých šlachách, nebo co to tam vlastně je,“ uvádím holou skutečnost.

„Ukažte?“ vzbudím jeho pozornost svým tvrzením až tak, že si navléká rukavice a jde si to všechno ohmatat. „Tohle se fakt nevidí každý den,“ mumlá si pro sebe a z jeho tváře lze vyčíst ryzí akademický zájem o neobvyklý případ.

„Skočte se vyčurat, protože si tady hezkou chvíli poležíte,“ odkazuje mě do patřičných míst. Jeho přání musím vyhovět a není to tak těžké, protože po všech těch kávách a hektolitrech vody z radvanického velína se mi ledviny nebezpečně probudily k životu. Když se vrátím, změří mi tlak, poslechne si srdce a bez řečí mě položí na lůžko.

„Teď si budeme chvíli hrát na pana doktora,“ uklidňuje mě jako nějakou vetchou stařenku. Přitom netuší, že jsem pořád ještě v docela módní kategorii junior senior.

Pak už jen dostávám znecitlivující injekci do pravé tváře, po které se mi rozběhnou mravenci všemi směry, a jsem ráda, že vůbec dýchám. Pan doktor zapíná rádio, kde běží fádní veřejnoprávní tok informací o katastrofálním stavu státního hospodaření a žabomyších válkách mezi uštěpačnými politiky napříč celým spektrem. Vynikající věc na upadnutí do krátkodobé letargie. Napadá mě, jestli je to od pana doktora pomsta, nebo jen levná součást lokální anestezie.

Než se stačím připojit k alternativě pomsty, mám celou hlavu upnutou v nějakém svěráku a cítím ze všech stran jen tlak, nikoli možnost pohybu. Pak zavírám své zdravé oko a nechávám pana doktora, aby ukázal, co v něm je. Jenom cinkot nástrojů dává tušit, že se něco děje. Přestávám vnímat čas a užívám si přepychu, že nemusím na nic myslet. To je nesmírně osvobozující hromada minut v slastném polovědomí.

„Hotovo,“ slyším jediné slovo, které způsobí, že se naráz probírám jako z hypnózy. Hlavu mám volnou a můžu se posadit. Uběhlo celých 41 minut, pokud počítám správně.

„…ak …o …lo?“ daří se mi ze sebe vypravit přes ztuhlou čelist věta, původně zamýšlená: „Jak to šlo?“ Naštěstí to pochopil, nebo si jen bystře domyslel:

„Za týden přijdete na kontrolu. Udělal jsem, co se dalo. Oko se už nedalo zachránit, ale rozeznáte světlo a tmu. Máte poškozený zrakový nerv, to je bohužel nevratná záležitost. Okohybné svaly jsou jen natažené, ta mikrotraumata se vstřebají, celý otok brzy zmizí,“ lakonicky uzavírá celou anabázi pan doktor. „Tu bandáž budete tři dny nosit, ať se vám tam nedostane infekce,“ vysvětluje k mému novému vzhledu národního zbojníka Jana Žižky před bitvou u Sudoměře. Z jeho hlasu zní spokojenost navzdory celé téhle mojí mizérii. „Taky se obloukem vyhnete veškeré tělesné zátěži. A ne, že ne!“ napomíná mě tak přísně, jako by přesně věděl, že se už zítra chystám na ranní běh do parku. „Máte kartičku pojišťovny?“ ptá se nakonec, když usedá k počítači, aby všechny úkony, které provedl, zanesl do patřičného elektronického formuláře.

„Kde jenom jsem tuhle blbou otázku už dnes slyšela,“ myslím si sama pro sebe a poslušně ve svém kabelkovém chaosu hledám adekvátní kus plastu. Moje chiméra o příspěvku do šedé ekonomiky bere rychle za své. Konečný verdikt zní – budu zanesena v análech.

Zápis v deníku 1. 9. 1943

Včera ráno hrůza. Oba naši psi na zahradě mrtvi. Nalezl jsem je u plotu vzadu, kde mají výběh slepice. Obě zvířata s pěnou u huby a nepřirozeně vytrčenými končetinami. Kdosi jim musel pohoditi přes plot jakousi otrávenou pochoutku. Doktor Hanke, spatřiv tuhle spoušť, odhaduje na velkou dávku jedu na krysy. Prý museli oba umírati za nepředstavitelných útrap. Tohle jsem vpravdě ani nechtěl zvěděti. Stella celý den v zoufalém pláči, mě tahle skutečnost dohnala až nyní. O samotě, avšak o to silněji.

Předvčírem navečer jsem nabyl pocitu, že oba psi venku štěkají a vyjí o cosi silněji než obvykle. Přičítal jsem to však na vrub přicházející bouři, která nakonec dvakráte zahřměla a městu se vyhnula. Nic není ku pochopení, jak mohl kdosi tohle vyvésti dvěma divokým, leč veskrze mírumilovným stvořením. Že by jakási forma msty či vyjádření nenávisti? Stále nemohu uvěřiti, že Mařka, na kterou jsem tolik si přivykl, již díky lidské bezohlednosti nebude vesele poštěkávati, kdykoli spatří kohokoli z nás u vrátek. Také Krasík, psí mladík v plné síle, musel zemříti pro něčí krutou radost. Cosi takového by zvíře zvířeti nebylo schopno připraviti. Člověk zvířeti nebo i dalšímu člověku však ano.

Toto zjištění mne uvádí v hluboký smutek nad smýšlením a činy kohosi neviditelného, kdo chce, abychom zažívali strachu, že podobné se může přihoditi i nám. Uvítal bych raději, kdyby ten neznámý přišel a vrazil mi třeba facku či tyčí železnou přelomil nohu. Tohle bylo by více fér než hanebný a nanejvýš zbabělý čin trýznivého usmrcení nevinných zvířat. Vše beru si osobně. Určitě výstraha namířená proti mně. Patrně na mém pověření býti prvním tajemníkem Herr starosty může cosi býti. Vždyť kdo jiný z nás mohl by býti lidem trnem v oku? Udo Hase? Jest úředníkem stejně jako já. Jeho chtíč sexuelní namířen do vlastních řad, ovšem krom Josefa Kohutka a nás doma nikdo o tomto neví. Stella? Ta dívka nemůže míti nikoho, kdo by ji takovýmto bezcitným způsobem nenáviděl. Vždy veselá, konfliktů žádných nemající. Tímto můj výčet končí. Jestli uvažuji správně, měl tento hrůzný čin býti poselstvím spravedlivých lidí z okolí našeho, že podobným způsobem jako ti psi zhyneme i my. Zatím travič nemá dostatek odvahy postaviti se čelem. Domnívám se, že nebude ji míti ani v případě porážky Říše ve válce. To raději zapálí nám anonymně střechy nad hlavou. Takto jsem se dočkal po čtyřiceti letech života v Ostravě.

Samozřejmě k tomuto činu zavolali jsme četníky. Sepsali protokolu, podali hlášení, poptali se po okolních domech, zdali kdosi nespatřil cokoli podezřelého, leč bezvýsledně. To bylo již předem známo. Nyní přemítám, jak budeme moci žíti v tomhle městě, kde se sousedy vzájemně se zdravíme tak, že poznati není, kdo sžírán nenávistí až za hrob půjde večer nám tráviti psy? Nemám dále slov na psaní a ani chuti vycházeti z domu. Na úřad, do parku, do hospody či do obyčejného koloniálu pro koření nebo mouku.

Zdraví mému ani nepřidá, že již čtyři roky od počátku války a stále konce neviděti. Další dva večerní přelety letadel cizích nad Ostravou, dvakráte sirény hnaly lidi do krytů. Žádných bomb jsme naštěstí se nedočkali, a to jest jediná dobrá zpráva ze zápisu tohoto.

Kapitola 93

„Musíte to tam všechno psát?“ huhlám o poznání zřetelněji, když rychle odeznívá účinek umrtvující injekce. „Já vám všechno zaplatím, to nemusíte mít strach,“ chytám se poslední naděje a připadám si jako malá školačka, která se nenaučila básničku.

„A co jste si myslela?“ oboří se na mě pan doktor. „Že to tady spláchneme z ruky do ruky?“ Moje mimika mu napovídá, že přesně takhle jsem to měla na mysli.

„Tak to jste vedle, milá paní,“ nasazuje komisní tón. „Je mi fuk, co vám kdo udělal. Nebudu pátrat, co se stalo, i když to muselo být velice bolestivé a zcela jistě se jedná o trestný čin. Je mi fuk, kde berete peníze, kterými se prsíte. Pomohl jsem vám, dostanu za to zaplaceno částečně od pojišťovny a částečně hotově, ale nic navíc nebo bez dokladu. Už mi konečně rozumíte?“ Rozumím velmi dobře a začínám mít radost. Radost z toho, že jsem se v panu doktorovi mýlila.

„Tak se nezlobte, už to víckrát neudělám,“ kaju se, stydím se a rudnu jako albín poprvé na slunku u moře.

„Tady mi to podepište, doplatíte si osmnáct tisíc devět set korun,“ říká mi naprosto vážně a v jeho kamenném obličeji se nepohne ani jeden sval.

„Jestli jsem vás něčím urazila, je mi to líto,“ odpočítávám v kabelce peníze, pokládám na stůl dvacítku a házím autogram na jeho příjmový lístek. Současně si připomínám, že napotřetí se mu už omlouvat nebudu, to zas prrr.

„To je dobré, berte to jako bonus za neočekávané probuzení,“ odmítám výdavek jedenácti stovek. Přece se o pár drobných tady nebudeme přít. Naštěstí má rozum. Však se také najednou rozjasní a je to, jako by první sluneční paprsek prostoupil oknem do místnosti.

„Doufám, že žádné příště nebude. Dávejte na sebe pozor, vy třeštidlo,“ je zase najednou laskavý a příjemný, když peníze zamyká do příruční pokladničky a ukládá do stolu, který také pečlivě zamyká. Uvědomuji si, že bych nechtěla být jeho protivník. V jemném těle silný duch, abych byla přesnější.

„Budu vás všude mohutně doporučovat,“ snažím se o žoviálnost, když už je po všem.

„O tohle nám všem tady jde především,“ usmívá se a zase se obléká do civilu. „Tady máte něco proti bolesti,“ vytahuje ze skříňky nějaké kapky. „Až účinek injekce úplně odezní – a to nebude dlouho trvat – začne vás v oku řezat. Není zapotřebí, abyste zbytečně trpěla,“ uzavírá a podává mi lahvičku. „To je na účet podniku, Bo,“ odmítavě zvedá dlaň, když začínám hledat další peníze. „Mimochodem, škoda takového oka. Za svůj život jsem viděl podobnou anomálii jenom jednou. V knížce. A teď tady u vás. Čím vy se to vlastně živíte, Bo?“ vyzvídá víc, než je zdrávo.

„Prodávám reality,“ odpovídám okamžitě, takže je mu jasné, že debata na tohle téma je u konce. Ale abych nebyla jen tak odměřená, ještě to trochu rozvedu už na chodbě: „Možná byste chtěl třeba chatu na Čeladné. Mám jednu v nabídce. Ve svahu, skoro na samotě, s krásným výhledem na celé údolí. Celý den slunce,…“ nechávám otevřený konec pro fantazii, ale pochopil mě správně:

„Ty kapky se musí nakapat pod jazyk. Dvacet najednou, víc ne,“ uzavírá debatu, zamyká bytelné vchodové dveře a podává mi ruku. Stisknu ji a stačím jen říct: „Děkuju, pane doktore.“ Pak už jen zaševelí motor jeho mercedesu a auto i s mým zachráncem ladně odpluje. Dívám se za ním a zase tak trochu tiše závidím. Další člověk, který má život hodně v pořádku.

Usedám do sportovní sedačky Recaro ve svém mondeu, protože se kolem začínají courat lidi, jak den pokročil. Nerada bych někomu z nich cestou do práce způsobila šok. Startuji, je akorát šest hodin. V rádiu se první zprávy věnují ekologické katastrofě na Ostramu. To jim ale trvalo, než se cosi dozvěděli. Je mi jasné, že média z toho budou žít minimálně týden. Jak školený hlas ve studiu tvrdí, hasičům se podle kusých zpráv podařilo uchladit okolní kontejnery, a shořel jen ten jeden. Prý to ještě není tak úplně pod kontrolou, ale do dvou hodin by mělo být. No sláva, aspoň něco. Až to vychladne, tak pak možná naleznou to, co by nikdy nečekali. A mistrně ošulený, bortící se dálniční viadukt nad chemičkou? Ten si nastopro hezky postavíme znovu, předchozí stavební nedokonalosti se připíšou na vrub požáru a všichni zase budeme šťastní a spokojení. Geniální Stavarič! Jenže je tady ještě jedno jenže – vymyslel Stavarič tohle všechno sám?

Svištím koupit něco k snídani sobě a také Františkovi, protože za ním musím zajet okamžitě. Nejrychlejší to asi bude někde na nějaké benzínové pumpě, všude jinde budou mít ještě zavřeno. Zkusím ten urputný hlad vydržet aspoň do Vítkovic a zaměstnávám se tím, co ještě budu muset udělat. V prvé řadě podrobně prolustruji mobil od „Adama“. Pokud se ovšem Františkovi podařilo nabít baterku. Cestou na Rudné se mi náhle mění tupá bolest v operované oblasti na šíleně řezavou. Mám pocit, že prodělávám trepanaci lebky při plném vědomí. Nedá se to vydržet. Hryzající červ se mi z oka provrtal rovnou do mozku a tam řádí jako pominutý. Zastavuji v odstavném pruhu u velké křižovatky před vítkovickým stadionem a okamžitě si kapu pod jazyk třicet kapek. Proč bych měla zbytečně troškařit!

Zápis v deníku 7. 9. 1943

Josefínka. Moje drahá vnučka. Může býti tahle další na řadě? Nepočítám-li těch pět slepic v ohrádce, cožpak není právě ona jediným bezbranným tvorem u nás doma? Bezbranně i tělesně chabě se cítím i já, jenže tuhle skutečnost nedávám zatím na sobě nijak znáti.

Jest samozřejmé, že četnictvo doposavad ničehož neobjasnilo. Udo Hase vykopal vzadu na zahradě hlubokou jámu a oba zvířecí kamarády jsme do ní uložili, zasypali vápnem a zaházeli hlínou. Stella celou dobu chodí jako tělo bez duše, až mám obavy, aby neztratila mléko. Patrně plně chápe tíži celé situace. I proto dnes vydala se navštíviti Willi v sanatoriu. Sama s kočárkem jela vlakem k Jičínu a pak kus cesty pěšky. Willi prý již v podstatně lepším stavu, až byla překvapena. Z důvodu toho musela zatajiti, že již naši psi štěkají kdesi ve psím ráji.

V úřadě poslední dny zvláštní tichoprázdno. Mnozí kolem mne chodí po špičkách a špitají si tiše, aniž bych komukoli prozradil, co se nám doma stalo. Možná ten tajemný a krutý travič kdesi mezi mými kolegy, což ovšem bylo by mi velice líto. Ať si s tím hlavu lámu sebevíce, nemohu na nikoho jednoznačně ukázati prstem. Také nemám pocitu, že bych komusi ublížil. Celé jeví se mi to velice zapeklité a život sám mezitím běží a plyne dál.

Večer poslech londýnského rozhlasu. Spojenci vylodění v Itálii, Rusové na Východě přebírají iniciativu, v bývalém Polsku se prý skutečně dějí neslýchaná zvěrstva. Že by bombardovací letouny z minulého týdne letěly ničiti zařízení pro lidská jatka? O tomhle již žádná zpráva, jen mé dohady. V našem rozhlase projev akurátního předsedy vlády Krejčího. O nutnosti bližší spolupráce s Říší, o vzájemném posilování vztahů. Za těchto dvacet minut, kdy ničehož podstatného jsme se nedozvěděli, vyplynulo jediné. Krejčí musí býti obyvateli českými nenáviděn, neb hovoří o spolupráci s protektory. Krejčí také musí v očích protektorů vypadati jako slaboch, který pořádku zjednati neumí. Krejčí sám sebe patrně vnímá jako marionetu, kterou kdosi vede a ona poslušně komíhá pažemi a natáčí se, kam potřeba. Domnívám se, že při plném vědomí celé svízelné české situace musí býti hrdinstvím přistoupiti na takovouto vrcholnou funkci. Z téhož důvodu obdivuji i státního presidenta Háchu. Oba státníci musí věděti, že nelze býti zadobře s jedněmi i s druhými. Jak moc tuhle situaci znám, a proto i projev pana předsedy vlády plně chápu. Cožpak na vlastní kůži nedali mi jedni zakusiti, zač jest toho loket? A to jsem pouhým magistrátním úředníkem.

Kapitola 94

Jedna by klidně mohla s úspěchem pochybovat o rychlosti účinku tohoto léku proti bolesti. Do několika vteřin je to tady. Úleva a hned vzápětí ještě cosi jiného. Co mi to ten doktor jenom dal? Přestalo mě bolet všechno. Ale také mě to nadlehčilo a všechno se se mnou motá. Takhle nějak musí vypadat želatinový dort na kolotoči. Tak to je teda jízda. Vymatlaná smažka hadr. Ještě že jsem nejdříve zaparkovala a odolala pokušení mrsknout si to pod jazyk za jízdy. Jak dlouho tady teď budu trčet? Už ani nevím, jaké řešení by bylo lepší. Nesnesitelná bolest, nebo tenhle chemický looping? Vždyť já ani netuším, kde je nahoře a kde dole. Jediné, co si uvědomuji, je, že nesmím vystoupit z auta. Pak už bych asi netrefila nazpátek. Pitomých deset kapek navíc, a takový průser. V hlavě mi zní jen stupidní věta z filmu Akce Bororo: „Stačí kapka navíc, a Bororo pak ne život, Bororo pak smrt.“ Ve své velkorysosti jsem si dopřála těch kapek o deset víc. Tě péro.

Nedá se dělat zhola nic. Musím jen tak sedět a s přiblblým, povoleným výrazem čekat, až to přejde. Tohle musí být pohled pro bohy. Kdyby tady byl Říďa, určitě bych vyslechla spoustu jízlivých připomínek na téma „zfetovaná babina“. Koutkem levého oka pomalu zaostřuji a začínám vnímat souvislý proud vozidel. Banda spěchá za výdělkem. Ještě že jsem tady u nás, v naší republičce a Ostravěnce, kde je každému ukradené nějaké staré, na první pohled rozhrkané vozidlo a v něm duchem nepřítomná ženská s půl milionem v kabelce. Žádný gentleman nezastaví, aby se poptal, jestli mi něco nechybí nebo nepřebývá. Nikoho nezajímám a je to vlastně přesně tak, jak jsem si vždycky přála. Být co nejméně nápadná.

Vycházející slunko se skrz mraky a smog občas dokonce i prodere ven a první zubaté paprsky mě bodají do oka. Nic příjemného, a to jsem se právě na tohle dnešní slunko tolik těšila. Zčistajasna mám pocit, že se účinek léku a bolesti samotné dostává do rovnováhy. Mohla bych snad zase popojet. Teď už ale vím, že raději zdechnu, než abych si zase vzala ten doktorův dryják. Houby, dryják jsem z něho udělala sama ve snaze vylepšit dokonalé. Hanba mi. Nemám se už vůbec ráda.

Startuji. Se zařazenou jedničkou a nohou na spojce vyhazuji směrovku. To jako že bych se ráda zařadila do spořádaného proudu mezi ostatní jemnocitné řidiče. Pokud se týká cesty do práce, z práce, do obchodu, na dovolenou nebo kterékoli jiné cesty, nemohu žádný jemnocit od ostatních očekávat. Normálně se tam musím mezi ně sprostě narvat, jinak tady budu trčet až do oběda, a jestli neumřu bolestí, tak hlady určitě.

Za blikání dálkovými světly, troubení a ťukání na čelo se vmezeřím mezi nějakého bavoráka a zánovní škodovku. Patrně jsem v očích řidiče škodovky kdesi na spodním patře v potravním řetězci, protože přes zpětné zrcátko dokážu odezřít z jeho rtů, jak mě častuje všemi jmény pro povětrné ženy a patřičné tělesné otvory. Ještě u toho stíhá živě gestikulovat rukama, že by mu mohl závidět i leckterý dirigent České filharmonie. Kdyby si je tak raději držel na volantu, udělal by mnohem lépe. Jsem ale ráda za takové rozptýlení, alespoň nemusím myslet na to, jak se mi za chvíli asi rozskočí lebka.

Přijíždím k benzínce u nádraží Ostrava-Střed. Cesta se mi s okem v jednom ohni zdála nekonečná. Už to tepání v mozku dál nedokážu vydržet a kapu si deset kapek. Kupodivu to během chvíle docela dobře funguje. Jako bych všechno zakryla pořádnou, naducanou duchnou. Jdu se najíst. Mají vajíčka na měkko s máslem a hrubou solí. Dávám si jich na misku šest, k nim kus křupavé bulky. To je nádhera. Žloutek je akorát tak tekutý a horký. Představuji si, že nějak podobně vypadá plazma uprostřed slunce. Ale plazma určitě nechutná tak božsky. Vychutnám si všechno do posledního sousta a celým tělem se mi prolévá láva slasti. Kdybych někdy mohla poznat mužského, s nímž by mi bylo celé noci i dny takto dobře, držela bych se ho jako klíště. S utřením brady od zbytků pečiva a vajíček zanechávám jalových hypotetických úvah. Do termohrnku beru stejnou porci i pro Františka, musím mu také trochu pohladit játra ranní dávkou cholesterolu. Během placení slyším útržek zpráv z rádia:

„… ekologická katastrofa v bývalé ostravské chemičce dosahuje obřích rozměrů. Hasiči stále bojují s plameny a obyvatelé z okolí jsou přímo ohroženi zplodinami. Je doporučeno nevycházet z bytů, nevětrat. Již nyní je jasné, že podle odhadů bude narušena statika mostní konstrukce dálničního přivaděče. S největší pravděpodobností se bude muset zbourat, pokud se tak ještě během požáru nestane samovolně. Vyjádření představitelů města je plánováno na jedenáctou hodinu dopolední a bude zcela jistě ostře sledováno…“

Paní v slušivé kšiltovce je evidentně po noční šichtě, protože zprávám v rozhlase nevěnuje žádnou pozornost, jen si dává pozor, aby mi z tisícovky vrátila správně nazpět. Patrně se už vidí doma v lůžku. Přes to všechno mi ještě věnuje jeden úsměv na cestu. Oplácím stejně a příjemně zmalátnělá po všech těch kaloriích se šinu zadem, kolem Karolíny, na Slezskou. Záměrně využívám téhle cesty. Jednak je rychlejší, bez zbytečných semaforových křižovatek, a také se dostanu až na vrchol Jaklovce, odkud je vidět celá Ostrava jako na dlani. Dnes se ale zdáli po mé pravé straně vine pruh černého čmoudu, který vzdušné proudy trochu ředí, ale zároveň pomalinku a bez přestání odnášejí nad město. Tam se pozvolna cáry smogu, připomínající smuteční hedvábný šátek, s grácií pokládají do ulic a na střechy. Horní třetina radniční věže vyčnívá z kouřové sedliny jako obří periskop. Kdesi dole, pod ní, v místnostech z mramoru a dřeva, se vedení města radí, co mohou předložit veřejnosti, aby to znělo aspoň trochu uvěřitelně. Dokážu si představit ty vymydlené rozumbrady, jak cizelují jeden koncept tiskového prohlášení za druhým. Jak úporně hledají viníka, protože toho je třeba vždycky důrazně označit. Jak se v duchu modlí, aby Černý Petr nezůstal v ruce někomu z nich. Jak se hádají o slovíčka, nervy se jim taví, do toho nepřestávají zvonit telefony a asistentky nestíhají vařit kávu. Škodolibě se usmívám při téhle představě poplašeného hejna salonních levičáků a hromadného cvakání jejich ochablých hýžďových svalů.

Konec srandy, musím se posunout zase kousek dolů. Sjíždím k firmě a skvělá zpráva, všichni už jsou tady. Celá flotila našich alegorických vozů parkuje na našem vyhrazeném plácku, a to je jen něco těsně po sedmé hodině. Jen Říďova červená „bestyja“ – jak říká naše paní recepční Karla – tady není a hned tak nebude. Zastavuji na svém svébytném místě a dopřávám si dalších deset kapek pod jazyk. Není nad střídmost.

Mám ráda ten ranní firemní cvrkot. Je úterý, podle našich dlouhodobých statistik nejúspěšnější den v týdnu. Cinkají lžičky, někdo už žhaví telefonní linky, jinde zaznívá smích nabitý testosteronem. Chvíli stojím v chodbě za dveřmi a užívám si celé té činorodé atmosféry. Pak beru za kliku, vcházím dovnitř a všechno se zklidní. To sice nechci, ale cítím ty pohledy, které by chtěly nějaké vysvětlení. Co je s panem Karešem. Co to mám na obličeji a proč. Karla už jistě postrádá svůj hnusný pracovní svetr a Ken možná ani nezjistil, že nemá tenisky, ve kterých jsem čvachtala kalužemi krve.

„Ahoj, Bo,“ osmělí se kdosi a hned se ke mně všichni hrnou jako hejno surikat. Jeden přes druhého se ptají, co se robi. Jsem tomu ráda, protože je to lepší, než aby dělali, že se nic neděje, a pak potajmu spřádali různé fantasmagorické, nebo ještě uvalenější úvahy a za mými zády si špitali. Což se stejně nakonec stane.

„Prostě mě někdo chtěl přeprat…“ krčím odevzdaně rameny, „… a takhle to dopadlo,“ sahám si na čerstvě přilepený fáč. „Mám cosi s okem, ještě tady v tom budu chvíli strašit. Ale žádná nemocenská se nekoná, takže se zase můžeme směle pustit do práce,“ končím proslov za zklamaného bučení a teprve pak si uvědomím, že v ruce držím termohrnek s vyloupanými vajíčky pro Františka.

„Karlo, za chvíli se stavím,“ upozorňuji ještě naši recepční a kmitám nahoru do podkroví za naším géniem, který je nad nějaký ranní cvrkot navýsost povznesen.

„Nazdar, Bo, právě se dívám, jak mi hezky máváš od vily,“ pronáší František zasvěceně a téměř nespustí oči ze svých monitorů. „Dívám se, že jsi měla teda dost napilno,“ konečně se opře do opěradla svého anatomického křesla a otočí se na mě. Má na sobě vytahané tričko a patrně poslední čisté trenýrky, jak tak počítám, kdy jsem mu naposledy prala prádlo. V tomhle svém obligátním dress codu mě ohromil bezpočtukrát a už se nad tím ani nepozastavuji. Hlavní je, že na firmě funguje interní síť, web, maily se všemi firewally a já nevím, co všechno.

„Hele, ty můj velký bratře,“ chválím jeho bdělost, „tady máš cosi k snídani, hezky se najez, ať nám dlouho vydržíš,“ usmívám se místo pozdravu.

Ani hladový ptáček v hnízdě by se s takovou chutí nevrhnul na chutné sousto, které mu přinesl obětavý rodič. Však je to také za chvíli poznat i podle žlutých skvrn od žloutku na tričku.

„Zmáknul jsi ten telefon?“ konečně se probírám z údivu a podávám mu bulky v sáčku, na které jsem dočista zapomněla. Nemůže s plnou pusou mluvit, tak jen ukáže kdesi do prostoru a přikývne. Pak polkne a konečně se vymáčkne:

„Něco ti ukážu. Zavři dveře,“ dívá se na dno hrnku a mi je jasné, že šest vajíček bylo málo. Příště budu muset být štědřejší. Poslušně zavírám dveře, protože začínám tušit, že tohle není jen tak. František si otírá dlaně do trička, aby neumatlal klávesnici, ačkoli celou koupelnu i s umývadlem má hned vedle. To by ale ztratil drahocenné vteřiny. Alespoň takhle ho chápu.

„Bo, tohle už není sranda,“ najednou zvážní, když spustí prezentaci snímků, pořízených „Adamovým“ odolným telefonem. Jsou tam lidi, které neznám. Někteří veselí, někteří spoutaní. Další mrtví. S vystřeleným mozkem. Bez hlavy. Bez očí. Dvě tváře hodně mediálně známé, více než rok pohřešované. Pak přehlídka bolesti z uškvařených končetin. Na jednom snímku je v pozadí drobná, černovlasá žena. Její gesto je odmítavé, jako by říkala – teď mě nefoť. Defilé hrůzy pokračuje. Kromě dvou žen jsou všichni mučení a mrtví muži. Mnozí v oblecích. Pak jeden nemučený – sám pan primátor s připitomělým výrazem na všech třech snímcích. Vždy v džínách, v dobrém rozmaru v jakési místnosti s rustikálním nábytkem. Záběr je na něj vždy zdola, patrně se fotilo tajně. I zvěřinec tady je. Tequila, nebo pes jí hodně podobný. Pak další pes. Bandog, visící v zákusu na větvi na nějaké zanedbané zahradě. Interiér Říďovy haciendy na Bunčáku. Sám Říďa, jak ho pánbůh stvořil, u sporáku a rozesmátý. Konečně poznávám „tady pána“, který mě měl v pátek za průtrže mračen unést, a noční snímek v kůlně na Jistebníku. Tady jsme byli s Říďou v sobotu ráno. Detailní záběr na jeho vytažené oko. Pak „Kamil“. Nevěřícně se usmívající a nakonec jeho hlava. V galerii je několik „selfies“. Honzik! Honzik s „Adamem“ a pozadí snímku je barové. Poznávám pult v Bambi Clubu s koženými třásněmi.

„Do prdele,“ ujede mi, ale František to nijak nekomentuje. Mi je zase kus té záhady jasnější. Už vím, jak se „Kamilova“ hlava dostala do mé ledničky. „Adam“ navázal s Honzikem účelově koexistenční kopulativní vztah, který důvěřivý Honzik považoval za lásku až za hrob. Tím pádem se „Adam“ dostal elegantně až ke mně domů. Tenkrát v noci, když jsem přišla do bytu a přes zábradlí byla červená stužka, byl „Adam“ doslova na dosah ruky. A ten milý naiva Honzik potom tolik zářil štěstím.

Míťa. Můj kamarád Míťa. Jak vystupuje ze svého subaru. Ten jeho pichlavý, upřený pohled tolik dobře znám. Pak už leží na zemi, má oči v sloup a v hrudi dvě malé dírky. Nakonec já. Svázaná lepicí páskou na židli s černou kuklou na hlavě. V opuštěné garáži. Poznávám své martensky a sako smraďocha, stojícího za mnou. Prezentace se zastavuje, můj sedící snímek setrvává na monitoru a vypadá, jako by se vlnil.

Jsem v šoku. Co jsem ale očekávala? Romantické krajinky? Rodinné sešlosti plné legrace a dobrého jídla? Vysmáté mimísky s jejich spokojenými kojícími maminkami?

„To jsi ty, že jo?“ ukazuje František na snímek a najednou mi připadá celý nějaký neomalený. Snad se na tom podepsaly všechny ty překotné události společně se spánkovou deprivací, že mi nějak všechno začíná lézt na nervy. A i kdybych to byla já, jakože fakt jsem, co je mu do toho. Budu mu muset najít nějakou holku, jinak nám tady zatuhne až do penze.

„Jsem to já. Kde máš ten telefon?“ nasazuji kožený tón, ale docela se to míjí účinkem. Nic nepochopil. Naštěstí už nic neříká a jen ukazuje rukou kamsi k oknu. Jdu tím směrem a na parapetu leží onen přístroj. Je vypnutý a pořád v nabíječce. Ládovací proces jediným škubnutím za přívodní kablík končím.

„Můžeš to nastavit tak, abych mohla nahrát pár hovorů?“ zapínám telefon, který se s vibracemi probouzí k životu. Zadávám 8-3-5-9 a podávám to Františkovi, který jen zmáčkne jedno tlačítko a vrací mi telefon nazpět. Nic neříká a otáčí se ke svým záležitostem. Přestávám pro něj existovat.

Sedám si na židli a projíždím telefonní seznam s posledními uskutečněnými hovory. Kromě Amy mě zaujme kontakt s označením OvaAAA. Tohle vypadá jako nejvyšší z nejvyšších v Ostravě. Neváhám a mačkám ikonu zeleného sluchátka. Po dvou zazvoněních se ozve mediálně známý hlas:

„Teď ne!“ slyším rozčilený tón našeho nejvyššího ostravského Žvanimíra Rozkošného, který se ani nenamáhá zjistit, kdo se skutečně nachází na druhé straně. Celé mi to poměrně hodně ulehčuje. „Víš, jaký je tady šílený zmatek?“ pokračuje jedním dechem. „Ale jinak přesně podle plánu…“ V telefonu to cvakne a mi se nedostává slov. Nemůžu uvěřit, že „Pan Ostrava“ si je tak jist sám sebou, když přes telefon pouští informace zcela bez obalu. Je to skutečně ten spravedlivý mezi spravedlivými, který nás za dvě hodiny bude v přímém televizním přenosu ujišťovat, že všechno je pod kontrolou a vlastně se nic nestalo? Že vše je jen záležitostí soukromé firmy, která areál vlastní? Že město s tím de facto i de iure nemá nic společného? Že bude volat po co nejrychlejším vyšetření a tvrdém potrestání viníků? Že už pak zde přítomné velevážené novináře jménem celé radnice požádá jen o klid na práci? Wow, tak tohle budu vydýchávat hodně dlouho.

Druhý hovor, který musím uskutečnit, bude tvrdší oříšek. Klikám na položku v seznamu pod názvem „Ama“. Třikrát to zazvoní, pak to kdosi zvedne a ve sluchátku je ticho. Slyším, jak někdo dýchá.

„Haló?“ říkám jako nějaký trotl, co v životě nedržel telefon v ruce. Na druhé straně je zase ticho, pak to jen cvakne a hovor je přerušen.

No nic, teď obě víme, na čem jsme. Začíná se zase projevovat bolest. Deset kapek zjedná rychlou nápravu. Zjišťuji, že půlka lahvičky je pryč. To jsem zvědava, co budu dělat, až nebude co kapat. Asi se pak definitivně zblázním.

Začínám se celá třást a hlava mi třeští pod stále tupějšími nárazy. Musím si na chvíli lehnout a potřeba na chvíli upadnout do bezvědomí je ještě lákavější než šest vajíček na měkko.

„Františku, poskytneš mi na chvíli azyl? Maximálně na půl hodiny. Pak bychom spolu na chvíli jeli ven, jestli ti to nevadí,“ říkám k ohnutým zádům nad klávesnicí. Nečekám na odpověď a svalím se na polní lůžko. Ještě než se stihnu uvelebit ve své oblíbené pozici na levém boku, blaženě usínám.

Zápis v deníku 12. 9. 1943

Ferment dekomposice. Co vše by se dalo zahrnouti do tohoto označení, jež s oblibou Vůdce používá? Nedávno opět zaslechnul jsem jednu větu s těmito jeho slovy a celý den mi to zvonilo v uších, kupodivu i v úřadě. Cesta domů dnes trvala mi zase déle než kdykoli předtím. Během ní dopídil jsem se kruté souvislosti. Osoby, zasažené fermentem dekomposice, musí býti podrobeny zvláštnímu ošetření. Zde se mi rýsuje řešení, které jsem se ani v nejzazších zákoutích mysli neodvažoval bráti v potaz. Možná jest celé tažení válečné jen záminkou pro usmrcování osob mimo frontu, pro likvidaci těch, kdo krom lidské důstojnosti nemají již ničeho. Z takového úhlu jsem se na vše díval dnes poprvé a vpravdě dává mi to logického směru. Z konečného řešení nemůže povstati nic dobrého. Cožpak nás katecheta kdysi v obecné škole neučil, že kdo s čím zachází, tím také schází? Jenže Vůdce přemýšlí za nás, myslí dopředu, my jen vykonáváme jeho vůli.

Takto pravil Herr starosta zcela nedávno, když vykonávali jsme spolu inspekci v pracovním táboře v Kunčicích. Vzorná kázeň tam panující měla s fermentem dekomposice pramálo společného. Přemnoho práce, režim vojenský, pomálu jídla i odpočinku a vše jest bezchybně fungující na těchto jednoduchých principech. V měřítku mnohem širším, bez ohledu na hygienu rasy, musí býti lidé, jež povraždili nám psy, patrně nakaženi fermentem dekomposice, jinak si nedokáži tohle vysvětliti. Má snad Vůdce i na tuhle záležitost vhodných slov i odpovídající řešení?

Již první nával smutku a zklamání odezněl a zbývá jen na patře podivná pachuť, nedůvěra a ostražitost. Veškerých mých čtyřicet let v Ostravě nyní zapomenuto. Zůstává jen budoucnost a v ní vyhlídky temné. Stella nyní upnula se na Josefínku. Posedlá strachem o ni, nechá i mě málokdy s ní o samotě. Nemohu si pomoci, i tohle vypadá nezdravě, ovšem úvahy své vnitřní nechávám si pro sebe.

Ve schránce dopis. Z Leitmeritz. Od jakési Heleny Vyleťalové. Neznám té paní. List ještě adresován na bydliště předchozí na Nádražní, pošta však doručila jej na Sadovou. Dívaje se pozorně, není tam stopy po otevření censorem. Po otevření vše jasno. Pisatelem v skutečnosti můj známý pojišťovací agent Max Burger. Tento člověk proslul svými schopnostmi přesvědčovacími, vpravdě byl by schopen udolati obyvatele Sahary, by si pořídil do bytu ústředního topení. Stella jej označila jediným slovem – nezmar. Max Burger navrátil se před dvěma lety jako jeden z nemnoha z vysídlení ostravských židů do Niska nad Sánem. Nyní píše z Terezína, že odeslán na Východ velký transport rodinný, chystá se skutečné osídlení Východu. Prý má čuch na to, že úmysly tyto vypadají až moc čistě, tudíž jako ostřílený pojišťovák jim nevěří ani zbla. A proto mi píše. Prý chystá se navštíviti Ostravu a již zde nikoho nemá, komu by se dalo věřiti. Pro mě jest to jediný signál – Max Burger osnuje útěk z Terezína, aby vyhnul se transportu na Východ. Max jeden z mála, který věděl, že s Klausem Kubiczkem pojí mne dlouholeté přátelství. Rovněž nad slunce jasné, že Max Burger nemá ponětí o tom, jak jsem dnes mezi lidmi vnímán. Mají mne za kolaboranta. Na adresu paní Vyleťalové odepsal jsem, že na setkání se velice těším. S dopisem zajde na poštu Stella hned zítra.

Kapitola 95

„Vstávej, Bo,“ třepe se mnou čísi ruka, sotva zavřu oko. „No tak se probuď!“ slyším o stupeň hlasitěji a také vnímám vibrace, které by na Richterově škále vyvolaly paniku.

„Dej mi pokoj,“ pokouším se setřást narušitele, otáčím se na druhý bok. Nechápu, jak mě někdo může budit, sotva jsem usnula. To je fakt blbý sen.

„Mi je to jedno. Spíš tady hodinu a půl, chtěla jsi jít ven, já jsem nachystaný, akorát tě hodinu marně budím!“ docela rázně slyším Františkův hlas.

„Cože?“ jsem najednou celá vztyčená. „Kolik je hodin?“ kladu naprosto zbytečnou otázku a připadá mi, že musím silně připomínat čerstvě vyoranou myš. Hlava se mi motá a pořádné myšlení ne a ne naskočit. Kde to, do prdele, jsem? Jazyk v puse je snad z vepřovice, nebo co. Ještě že mě aspoň trochu poslouchají nohy, byť docela vratce. Odbelhám se do Františkovy minikoupelny a v zádech cítím vyjevený pohled našeho nepolíbeného génia.

„To je v koudeli,“ hlasitě komentuji první pohled do zrcadla. Místo obvykle známého rozespalého obličeje vidím něco mezi vyblitým zelím a nakřáplým melounem. Napadají mě ještě mnohem lapidárnější přirovnání, ovšem pro Františkovy uši to není vhodné. Šplíchnu si na tu věc, kterou nosím na krku, studenou vodu, pořádně si vypláchnu. Jako u pana zubaře. Kožený povlak ze zubů i jazyka tak úplně nezmizí, proto si na prst nanáším Františkovu dětskou pastu Tutti Frutti a trochu si to v dutině pochechlám. Zakouším tak dosud nepoznaný pocit čerstvého ovoce v žumpě. Nic víc se nedá dělat. Vlastně dá. Ještě mám v kabelce parfém. Ten tu hrůzu obalí do santalového dřeva s hořkými podtóny jasmínu.

Osvěžení vodou mě probralo. Dívám se na ukazatel času a je fakt už po půl jedenácté. No co už s tím nadělám… Ještě do kabelky ukládám „Adamův“ telefon, a jsem připravena.

„Vezmi si, prosím, ještě box s nářadím,“ stačím ze sebe vymáčknout a ukážu na velký černý kufr s všemožnými udělátky pro profesionální kutily. František je očividně rád, že se bude něco dít i jinde než v jeho kamrlíku. Tohle se mu nestává často.

Chtělo by to kafe – to je v pořadí druhá racionální myšlenka, kterou mi zmučený mozek pošle do vědomí, když moje kroky duní dolů po schodech. František, poslušně oblečený v plandavých džínách a fleecové bundě s rozmáchlým logem Flat & House, moje tempo skoro nestíhá, ale snaží se. Nářadí v jeho bedně lehce cinká.

„Království za kávu,“ volám už z chodby a uvědomuji si, že mě zaprvé už tak moc nebolí operované oko a zadruhé asi budu závislá. Raději na kofeinu, než podléhat etanolu. Po kávě se člověk aspoň nemotá a neblábolí nesmysly.

Karla rychle vystartuje a do velkého hrnku mi vyrábí dvojité espreso. Zatímco kávovar mele a syčí, musím jí vysvětlit, že za zmizení jejího hnusného svetru můžu já. Záměrně si hodnocení tohoto hryzajícího kusu oděvu z vrozeného taktu nechám pro sebe. Dělám dobře.

„… tak jestli se nebudete zlobit, půjdeme spolu zítra koupit jiný,“ snažím se ve finále nějak ukonejšit její očividnou touhu po zcela novém hadříku. Padlo to na úrodnou půdu, zaplať pánbůh.

Na chvíli mizím ve své kanceláři a dopřávám si další dávku manukového medu. Energie z toho zázraku mi svědčí. Někdy čekám, kdy mi z toho naroste žihadlo. Jíst to lžící přímo ze sklenice je sice zvěrstvo, jenže co dnes není? Se rty ještě sladkými konečně opouštím dění na firmě:

„Díky za to kafe!“ volám ze dveří, dopíjím poslední chladnoucí doušek, hrnek stavím na skříňku mezi květináče a mizím.

František lehce nervózně podupává venku u mého mondea. Firemní flotila na parkovišti znatelně prořídla, makléři se vydali za chlebem vezdejším, a to je dobře. Smrad ze spáleniny je o poznání intenzivnější, než když jsem tady ráno přijížděla. S Františkem se teď musíme vydat do Radvanic. Chci, aby se podíval na ten Stavaričův velín, případně by mohl vymontovat pevné disky a v klidu si pak projít jejich obsah.

Opar z mysli mi zmizí v okamžiku, kdy polaskám spínací skříňku v mondeu. Kobyly pod kapotou vesele zařehtají a ukazatel paliva se uhnízďuje na nějakých padesáti procentech. Mohli bychom si s takovou náloží oktanů ještě užít kopec srandy, jenže právě teď musím být hodná holka. Nedá se nic dělat. Sjíždíme ke slezské radnici, kde si pravděpodobně mnou ruce, do jakých sraček to magistrát a obvod Přívoz svorně zapadly. Ne nadarmo se říká, že neúspěchy našich přátel jsou našimi úspěchy. A v politice tohle musí platit dvojnásob. Koho tady zajímá, že „obyčejní“ lidé „tam dole“ dýchají všechny ty čmoudy a výpary. Jestli nejsou dostatečně adaptovaní, jejich nevýhoda. Takhle bez příkras si to v duchu představuji a hezky pětapadesátkou vyjíždím nahoru ke kostelu svatého Josefa. František netečně hledí před sebe a nějak se mu nechce nic vyprávět. Za tuhle jeho vlastnost ho miluju.

V Radvanicích zastavujeme po pár minutách velmi plynulé, až okázalé jízdy. Otřískaný transit už tady nestojí, halogen je zhasnutý. Pro obyvatele okolních domků nebo bytů obyčejný, mdlý den. Rozplizlá skvrna na obloze jen dává tušit, kde se asi nachází slunko. Díky tomu je docela chladno, displej na palubní desce mi ukazuje nějakých sedm stupňů nad nulou. Vystupujeme a před námi je první překážka. Zabouchnuté dveře s masivním bezpečnostním zámkem.

„Tak se ukaž, dobyvateli bankovních trezorů, co umíš,“ vybízím Františka, kterému připomínám jeho víkendový úspěch v bývalé Moravia bance. „Musíme se nějak dostat dovnitř,“ upřesňuji mu jeho úkol.

„Bo, já ale nejsem zámečník,“ vyjeveně na mě kouká a začíná se otřásat chladem. Ta dnešní mládež nic nevydrží, to je hrozné.

„Tak v tom případě se rychle začni učit, tady máš první příležitost,“ ukazuji na jeho box s nářadím a otevírám ho. Musím se ohlédnout, jestli na nás někdo nečumí, ale tenhle zastrčený skládek je patrně každému ukradený. Jsme tady sami. I tak ale sebou budeme muset hodit. Moje současná síla spočívá především v motivaci a umění vysvětlit to, co sama nedokážu pochopit ani udělat.

„Tak si to představ jako ty tvoje nuly a jedničky. Otevřeno – zavřeno. Nic mezi tím. Princip je stejný, jen tady je zábrana mechanická. Říká se tomu firewall?“ hledám v paměti aspoň jeden výraz, který jakžtakž znám.

„Jo, tak nějak,“ přitakává František. Opatrně jde ke dveřím a zkusmo za ně potáhne. Panty lehce vrznou, a je otevřeno. Můžeme jít dovnitř. „Vidíš?“ usmívá se na mě. „Jednoduché řešení bývá zpravidla tak nápadné, až je neviditelné!“

Já dylina bych tady vrtala a hrála si se stavítky, a přitom je vše takto stupidní. Ovšem vypadá to, že zámek kdosi úmyslně poničil.

„Počkej venku, zavolám tě,“ zase zostražitím a mám před očima lstivý nástražný systém, který spouští detonaci po překročení prahu nebo zapne časovač. Pak to jebne po několika vteřinách, když už si člověk myslí, že je v bezpečí. Jak tohle odhalím, pokud to Ama nastražila, to tedy nevím. Kryju se za futry a levou nohou opatrně šmátrám uvnitř skladu. Nic se neděje. Počkám ještě dvě minuty, během kterých si s Františkem vyměňujeme udivené pohledy, a pak jdu dovnitř.

Rozsvěcím zastaralým paketovým přepínačem po pravé straně na zdi a mám jasno. Tady už nic neuděláme. Velký rack se serverem je vybrakovaný. Disková pole zejí prázdnotou. Všechno ostatní je na svých místech. František je také uvnitř a uznale hvízdá. Rozhlíží se, prochází kolem osleplých monitorů a nevychází z údivu.

„Tady měla centrálu BISka?“ v řečnické otázce ukazuje na osiřelé místo, kde předtím stály servery. „Tohle je server IBM z10 v military verzi. Co to tady je za hru, Bo?“ vyzvídá a já mu to nemůžu říct, ani kdybych chtěla, protože sama nevím. Optické kabely, které jsem s neobvyklou urputností zařízla dnes v noci, ještě pořád trčí do prostoru jako zmrzlý vodopád.

„Proboha, čím jsi to řezala? Ty kabely jsou v kevlarovém obalu, to nepřesekneš ani sekyrkou,“ najednou mu dojde skutečnost, kterou jsem pro nevědomost nijak neřešila.

„Mám takový nůž,“ bezděky krčím rameny. „Když jsem ho kupovala, bylo v návodu na použití napsáno, že je opatřen diamantovým ostřím. Myslíš, že by to mohlo mít vliv?“ ptám se s určitou dávkou naděje.

„Ahááááá, tak to jo. S normálním nožem bys to pižlala asi ještě teď,“ ujišťuje mě František a najednou jsem hrdá, jakou mám dobrou výbavu.

„Dalo by se z toho zjistit, kdo to používal a k jakému účelu?“ ukazuji na server a tuším odpověď. Nicméně zeptat se musím.

„Bez těch disků se nedopátrám. Tohle všechno,“ ukazuje na monitory, „jsou jen terminály. Samy o sobě mají cenu trochu lepšího šrotu,“ lakonicky dodává František. „Ovšem celý ten server, to je lahůdka tak za třicet mega. Tohle bychom si měli vzít na firmu, Bo!“ mlsně se ohlíží, co já na to, a nahodí zklamaný obličej, když zavrtím hlavou. Kdo by se s takovou kisnou tahal a na co by nám to bylo? Stejně na to nemáme auto.

„Tohle by asi nebylo jen tak. Někdo by se určitě neomaleně přihlásil o svůj majetek, a co bychom mu řekli?“ ozývá se pragmatik ve mně. Je mi najednou jasné, že další setrvání na místě postrádá jakýkoli smysl. Když jsem telefonovala na číslo Amy a ve sluchátku to dýchalo, možná se právě odehrávalo překotné stěhování toho nejdůležitějšího železa. Takže má před námi náskok a já už nemám sílu ani chuť na nějaké sledování.

„Jedeme nazpět,“ velím, zavírám dveře a docela rychle spěchám zpátky do auta, protože i do mě se dává lezavý chlad. Na Františkovi je vidět, že se jen stěží loučí s drahocenným železem.

„Bo, ale kde je moje nářadí?“ udiveně se rozhlíží kolem. Celý jeho box zůstal nestřeženou minutu o samotě venku a teď tady zkrátka po něm není ani vidu ani slechu. Někdo tady v okolí využil naší neopatrnosti a své hbitosti a přilepšil si o hezkých pár peněz. Celý box je už možná na cestě do nejbližší zastavárny. Loučení s dalším železem máme za sebou.

„To snad není pravda!“ vztekám se v prvním náporu holé skutečnosti a pak mě teprve popadne záchvat smíchu, který po chvíli nakazí i Františka. Na vlastní kůži zažíváme, že v Ostravě fakt musí být člověk hodně rychlý a mazaný, jinak pojde hlady.

Zápis v deníku 17. 9. 1943

Dnes slavnost ku zprovoznění liniové stavby stavitele Špačka. Lokálka nyní bude provozovati trasu až do Kyjovic. Herr starosta dmul se pýchou. Jeho plány velkolepé postupně dosahují naplnění. Do konce roku má býti dokončena stavba činžovních domů pro dělníky v Mariánských Horách, Vítkovicích i v Přívoze. Celkem nějakých tisíc nových bytů takto musí býti zkolaudováno. Vše pro pohodlí dělníků a jejich vysoký pracovní výkon. Říše tak chce. Během slavnosti opět motolice a nevolnost žaludeční, až musel jsem usednouti na židli. Navečer u nás pan doktor Hanke, vyšetřil mě a doporučil opět medicínu. Ty jeho nechutné hořké kapky již nemohu pozříti. Zítra ráno mám hlásiti se v špitále. Cosi mi říká, že bych se s tady tím domem, zahradou, Stellou a Josefínkou měl rozloučiti. Pan doktor Hanke říká, že pobyt může se protáhnouti v závislosti na tom, co vyšetření ukáže. Již nyní hodina po půlnoci a nemohu usnout.

Večer poprvé od vraždy Mařky s Krasíkem četl jsem Josefínce z mistra Čapka. Továrnu na absolutno. Po pěti stranách již nemohl jsem dechu popadnouti a mezitím Josefínka stejně již celá spokojeně spící. To přemilé děcko. Tak voní mýdlem a mlékem. Nemohl jsem se na ni vynadívati. Porovnávám její podobiznu od mistra Topinky s tím, jaká nyní jest ve skutečnosti. Jak za ten měsíc vyrostla. Do krásy, jako její maminka i babička, která nedožila se jí.

Karl opět zavalen starostmi, šamotárna hlásí další výpadek, linka na ocelové lahve také v poruše. Dostalo se mi od něj informací, že vše musí fungovati na sto třicet procent, a aby splněno bylo, údržba strojů jest odsouvána na vedlejší kolej. Tudíž nastávají problémy větší, než by byly díky přísně trestaným sabotážím. V tajných provozech kunčických Nových Vítkovic vyrábí se tajná zbraň. Vypadá prý zcela obyčejně, kus plechu velmi přesného tvaru z materiálu, jehož složení je velikým tajemstvím. Má odolávati vysokým teplotám. Víc neví nikdo.

V relaci z Londýna krátká noticka o ekonomicky vyčerpané Říši a otrocké práci vězňů v KL na Východě. Životnost takovéhoto dělníka prý v řádu tří měsíců. Nedokáži sobě představiti, co takového se vykonává, že člověk po čtvrt roce hyne vyčerpáním.

Stále čekám, zdali Max Burger nebo mistr Topinka odepíší mi na psaní. Schránka na vrátcích doposud prázdná. Udo Hase nyní každý večer spořádaně doma, i jeho velmi zasáhla smrt našich psů. Také vše bere jako němou výstrahu. Díky tomu ale našel ve své dceři malý poklad, mluví na ni a směje se, když ona na něj reaguje. Sám říká, že nikdy před tím na domov se více netěšil. Jestli pro tohle měla zahynouti Mařka s Krasíkem, pak tahle jejich smrt není zbytečná.

Dnešního večera, když vše utichlo a v peci vyhaslo, zašel jsem do sklepa. Klaus to místo pojmenoval po svém – privátní kasematy. Vše pro dlouhodobé přežití v mimořádném pořádku. Jako by Kubiczkovi odešli včera.

Kapitola 96

„Tahle ženská je tvor, který neví, co chce, a nedá pokoj, dokud toho nedosáhne.“ Takhle hezky mě za dob dávné policejní pohody ocenil Říďa. Vždycky si na to vzpomenu, když mi impulzivní jednání zhatí jakékoli plány, zejména osobní. Tuhou firemní kulturu naší realitky jsem zavedla hlavně kvůli sobě, ale to nikdo ani zdálky netuší. Můj tajný vnitřní život, to je jeden velký, nekonečný chaos. Entropie. Když mám doma čurbes, jdu si číst. Jakmile je čas chystat nedělní oběd, začínám uklízet. Domluvenou kávičku s dávnou kamarádkou v poslední chvíli zruším, protože mám puzení vzít auto a projet se třeba do Šumperku. To jsem celá já. Jakmile se ocitnu mimo zaběhnuté scénáře schůzek, prohlídek a sepisování smluv, tak plápolám, vlaju, nechávám se unášet. Co mi zabrnká na emoční strunu, za tím se vydám. To je taková moje kompenzace, malý osobní vzdor vůči celé té sešněrované, poměrně slušně fungující korporátní struktuře. Právě nyní se nacházím ve stádiu vlání a mám pocit, že musím sama sebe trochu odměnit.

Cosi pominulo, napnuté nervy povolily a plandají jak vytahané kšandy. Aneta s Patrikem jsou v bezpečí a ještě určitě vyspávají. František si špičkou boty pohrává s mým roztřískaným telefonem na podlaze a mlčí. Patrně přemítá, kdy si dá zase dohromady svůj box s nářadím. Lidi na firmě mají každý své povinnosti, Honzik se chystá na otevírací dobu svých dvou náleven, Říďa si víceméně spokojeně leží kdesi na JIPce. Vrchní ostravský tlučhuba se právě teď v televizi určitě vytahuje a sbírá politické bodíky pro komunální volby. Ama je na útěku a Míťa si jen tak leží u Igora v chlaďáku a nic už ho netrápí. A co já? Proč stále cítím, že ještě něco je třeba udělat, i když teď v menším chvatu?

Impuls přichází v ďolíku na Hranečníku. Celou dobu mi vrtalo hlavou, jak to vlastně je s těmi obrazy. Kdy jindy budu mít možnost, čas a chuť trochu to prozkoumat, když ne teď? Manažerské rozhodnutí je jediné. Jedeme na vilu:

„Františku,“ otáčím se na svého zamlklého spolucestujícího, „ještě jednu drobnost bych po tobě potřebovala…“ Pravým okem ho nevidím, a tak k němu musím natočit celou hlavu. Skutečná výkonná leghornka. Naštěstí se mi daří vzbudit jeho zájem.

„Jedeme vykrást banku!“ zazáří jako děcko, které čeká na odškodnění za zklamání v Radvanicích. Navíc kterákoli moje prosba směrem k němu je pokaždé tak trochu zvláštní, takže se nedivím, že takhle zareagoval.

„Spíš bych řekla, že by to mohlo být ještě o cosi lepší,“ vysvětluji a opatrně rozfoukávám ohýnek zájmu. „Jde o vilu. Jak víš, máme tam obrazy. Jenže nevíš, že jejich cena je mnoho milionů eur. Pan Kareš se kdysi zmínil, že tohle nejsou originály. Ty by měly ve vile kdesi být. Vlastně celá ta kalvárie, která mě stála oko, se točí kolem těch pláten. Takže jdeme hledat tajná dvířka. Co ty na to?“ snažím se vypadat trochu nadšeně, i když výraz jeho obličeje prozrazuje, že zájem ztratil.

„Bo, raději bych s tebou jel otevírat trezor do banky,“ rozmrzele mi odpovídá. „Co si asi myslíš, že tam najdeme? Po všech těch letech?“

„No právě,“ neztrácím naději. „Po všech těch letech… Naposledy se tam normálně bydlelo do konce války. Od té doby je vila jen udržovaná, aby se nerozpadla,“ vysvětluji mu, aby pochopil širší souvislosti. „Nikdy nikoho ani nenapadlo, že by tam měl něco hledat. Budeme první!“ ještě si přisazuji. „Mám takovou nejasnou indicii. Něco by mohlo být pod podlahou ve sklepě,“ konečně je to venku.

„Ahááá,“ již se vtípí František, „takže já mám ve tvých plánech fungovat jako hrubá pracovní síla,“ otáčí nahoru své jemné, růžové dlaně, které v posledních letech držely tak maximálně šroubovák nebo pájku. Je mi jasné, že s touhle výbavou se k zemskému jádru jen tak neprokopeme.

„Pochopil jsi to částečně správně. Budeme se totiž střídat,“ nasazuji žertovný tón, který ale dopadá na slepou skvrnu Františkova vnímání humoru.

Mezitím už stojíme v řadě čekajících aut na mostě Pionýrů, až nám blikne zelená a budeme moci odbočit doprava na Sokolskou kolem magistrátu. Chvíli poté míjíme Prokešovo náměstí, kde na dlaždicích z mramoru made in China před vchodem do honosné budovy parkují přenosové vozy všech možných i nemožných televizních stanic. Hasiči ještě nasazují vše, co mají a umí, a tady se už zaujímají stanoviska. Zvedá se mi žaludek a dostávám další impulz. Ať už ve vile najdeme cokoli, na zfetovaného vůdce Ostravy si budu muset udělat čas. Aby neměl tak lehké spaní.

Pomalu se blížíme k vile. Sadová je nádherná i v tom dusivém oparu z chemičky. Prvorepubliková fortelnost a velkorysost čiší z každého stavení. Pak přijde opravdová pecka. Nad vchodem do parcely s prolézačkami pro děti se skvěje monstrózní nápis v duhových barvách „Dětský ráj“. Kdybych byla věcí neznalá, mohla bych tomu rozumět tak, že v tomto prostoru se nacházejí duše všech mrtvých dětí, které si kdy vzal Nejvyšší k sobě nahoru. Takový malý rozkošný dětský hřbitůvek. Třeba. Kdykoli kolem jedu, napadá mě, co to muselo být za pitomce, který dal obyčejnému hřišti pro malé caparty tak uvalený název? To se už asi nikdy nedopátrám. Ale spolehlivě mě to pokaždé uzemní. Morbidnější pojmenování má snad už jenom lahodná uzenina „dětská šunka“.

Za tohohle mého vnitřního, nic neřešícího mudrování přijíždíme k naší vile. Půl hodiny před polednem je tady stále klid. Koneckonců, kdo by se v tomhle příšerném ovzduší chtěl courat ulicemi nebo dokonce větrat plíce v parku? Snad jen nějaký masochista s mizerným sebehodnocením navíc.

„Nezapomeň si vzít s sebou svoje nářadí,“ čtverácky mrkám na Františka, abych mu nalila trochu optimismu do ustaraného výrazu, a rázně vystupuji z auta. Vím, že truchlí za všechny své uzmuté titěrné šroubováčky, kleštičky a vrtáčky. Nejlepší terapie na chandru je fyzická práce, a to je také důvod, proč ho mám tady s sebou.

„Kdy ty už z toho vyrosteš, Bo?“ rezignovaně si pro sebe říká náš obdivovaný chachar a nevěřícně kroutí hlavou, zatímco se mi konečně podařilo objevit v kabelce ty správné klíče. Určitě to byl z jeho strany záměr, abych ta slova slyšela. Žádnou úctu ke stáří dnes ti mladí nemají, jen co je pravda. Svou odpověď si ale musím promyslet, a tak se místo ní raději vlámávám do vrátek a spěchám odemknout a odkódovat hlavní vchod.

„Z toho nemůžu vyrůst nikdy, můj milý,“ konečně pak cvrlikám vesele od bezpečnostního panelu, zatímco datluji osmimístný kód. Pak to pípne a trvale se rozsvítí zelená kontrolka. S vývojem slovní přestřelky ale nejsem spokojena, protože jako každá ženská musím mít ještě pokračování s následným poučením:

„Podívej se třeba na takovou Vivienne Westwood, ta je o nějakých sedmnáct roků starší než já, a pořád je to šmrncovní baba s mladistvým duchem,“ hrdě upozorňuji na možné souvislosti mezi mnou a slavnou návrhářkou, zatímco podrážka mých balerínek vytváří cestou k hlavnímu spínači elektřiny vysloveně něžnou ozvěnu.

„V jakém jazyku ta paní programuje?“ nevinně vrátí František míč na mou stranu a já nevím, co s tím. My jsme vlastně taková typická komplementární dvojice osobností. Proto jenom nespokojeně doporučím:

„Zavři prosím tě dveře a zamkni. Kdo ví, jak dlouho tady budeme.“ Proč já jsem se do takové debaty pouštěla? Mám to ve svém věku zapotřebí?

Vím, že František byl naposledy ve vile někdy před třemi lety, když se tady instaloval jeho nově navržený bezpečnostní systém. Trochu to tady zná, ale jako každému jinému se mu nad tím zakonzervovaným časem tady uvnitř zatají dech. Na nic nečekám, budiž světlo a žárovky z křišťálového lustru v hale nám hází dolů slušnou nálož kandel.

„Pojď za mnou, ale opatrně, klouže to,“ otevírám nenápadné dveře ke sklepu. Na kamenném schodišti je ještě prastarý keramický vypínač, který funguje nikoli na stisk, ale na otočení. Prachem chlupatá žárovka blikne a cesta do hlubin se otevírá.

„Bo, jak hluboko to tady je?“ má František lehkou tíseň v hlase. Nedivím se mu. Tenhle sklep je o poznání hlubší než mnohé jiné.

„Neboj, do uhelné hloubky nepůjdeme,“ uklidňuji ho. Zbytečně. „Už jsem tady několikrát byla!“ vysvětluji a mám pocit, že František trpí asi nějakou lehčí formou klaustrofobie. Jestli je to pravda, tak tenhle event může skončit dřív, než začne.

„Mi se nějak blbě dýchá, víš?“ sděluje mi se zvláštní pokorou, až mám pocit, že v patách mi je spíše Patrik a ne dospělý chlap.

„Však ještě deset schodů, a jsme dole,“ nechce se mi to vzdávat jen tak, bez boje. Musím alespoň vyzkoušet, jestli měl „Kamil“ pravdu a podlaha v bramborovém sklepě je opravdu nějaká jiná.

Osvětlení poskytuje díky mnohaletým nánosům špíny dokonalou iluzi skotského rašeliniště o půlnoci za úplňku. Kroky šustí po studených kamenných stupních a kabely elektroinstalace vytvářejí na zdech s vápenným nátěrem vzor notové osnovy. O poznání vlhčí vzduch je cítit zatuchlinou nevětraných prostor, ale vlhko tu není. Tenkrát si s izolací asi uměli dobře pohrát.

Sestupujeme dolů, těch kamenných schodů je celkem třicet devět, jestli dobře počítám. Na můj vkus je to také zbytečně hluboké. Všechny místnosti jsou vyklizené, vypadá to tady docela protiatomově. Ještě tady chybí zakonzervovaná polní nemocnice, na policích nedotknutelné zásoby, filtroventilační systém a červený telefon do úřadu ministerského předsedy. Venku bude za chvíli poledne, tady je nádherné bezčasí. Určitě i bez mobilního signálu.

Zastavuji u moderního agregátu plynového kotle:

„Jediný náznak moderní civilizace,“ poplácám rukou celou tu uzavřenou soustavu trubek se všemi regulačními ventily a já nevím čím vším ještě. Františkovi v očích přeskočí jiskérka zájmu. Ale kvůli plynovému kotli tady nejsme.

„Poslouchej,“ dávám mu trochu času, aby se neleknul, až poskočím a s plácnutím na plná chodidla vyloudím zvuk, který se několikrát s odrazem vrátí nazpět v postupném útlumu.

„Ne, ty poslouchej,“ vyzve mě František a také si poskočí. Jeho trendové botasky, které jsem mu koupila na loňské Vánoce, sebou plácnou o beton na podlaze mnohem silněji. Kdybych na jeho hru přistoupila, možná bychom se takhle plácali docela dlouho.

„Hezky ti to jde,“ chválím náhle nadšeného hopsalína a vleču ho za ruku do místnosti se starou obrovskou litinovou pecí. Tu jsme tady nechali jako artefakt, protože rozřezat ji byla škoda a v celku by se ven vynést nedala. Říďa říká, že je pořád plně funkční, jen by se musela znovu napojit na komín.

„Jak to zní tady?“ Ani ho nemusím vybízet, a poskok s udeřením o podlahu se opakuje. Sama už skákat nebudu, nerada bych, aby mi u toho třeba vyskočilo oko. „Dobrá, jdeme dál,“ velím a ještě ve třech dalších kójích se ozývá přibližně tentýž zvuk. Nakonec se dostáváme do míst, kde byly brambory nebo snad uhlí.

„Tak šup, ještě jeden alikvotní tón si prosím,“ pobídnu Františka k poslednímu poskoku. Myslím, že i necvičené ucho by poznalo ten rozdíl. Zvuk je jiný. O tercku hlubší, více utlumený a prázdný.

„Tak co ty na to, mistře basů?“ obracím se na Františka a chci znát jeho názor.

„Bo, tohle je fakt divné. Měli bychom být na dně. To znamená, že pod námi už žádný prostor není. Jenže ozvěna je jiná a také jsem měl slabý pocit, že podlaha po dopadu více pruží,“ náhle mu oči září, jako kdyby byl na dosah od Štěchovického pokladu.

„No právě, to mi taky vrtá hlavou,“ škrábu se na bradě. „Myslíš, že by dole ještě mohlo něco být?“

„Myslím, nemyslím, zvuk je jiný. Každopádně je tam nějaká dutina, něco se mohlo propadnout v podloží. Třeba když na jaře tálo, spodní voda vymlela dutinu, která se propadla, co já vím?“ dedukuje František. „Tohle je spíš tvoje parketa, Bo,“ upozorňuje mě.

„Zkusíme tady trochu kopat?“ musím rychle udeřit na tu správnou strunu, než mu odezní zájem. Vidím na něm, že už se přes všechno dávné mystérium touží vrátit mezi své modemy, rozbočovače a procesory. Přes to, jak ho obličej zrazuje, statečně kývá, že ano. Takže si kopneme. Sláva.

„Zůstaň na místě a zkus podle zvuku najít místo, kde bychom měli začít. Já jdu nahoru pro něco, čím to tady zmastíme,“ navrhuji plán postupu. „Hned jsem zpátky,“ volám už na odchodu.

„Ne, Bo, jdu s tebou. Sám tady nebudu,“ slyším za sebou kapku vyšší hlas než obvykle. Lehce mi začíná připomínat vzpurné děcko, které si postavilo hlavu. Nemám ráda, když někdo polemizuje s mým plánem, ale tentokrát to musím překousnout.

„Tak jo, valíme, něco by mělo být na půdě,“ matně si vzpomínám, že jsem tam v koutě mezi trámy viděla něco podobného starému rýči nebo motyce. Beru schody po dvou, párkrát to divoce šklhne, ale nakonec jsem nahoře. František obdivuhodně drží krok.

V patře odemykám úzké dveře, za kterými je úzké, točité schodiště pro kominíka a také vstup do podkroví. Tady je moje skříňka s Falconem a dekou s Kenovými zakrvácenými teniskami. Fuj, raději nemyslet. Pár světlíků propouští denní svit, a je docela dobře vidět. Někde by tady mělo být uklizené nářadí ze zahrady. Už je to let, co jsme tady dělali pořádek. Konečně můžu zase jednou využít svůj ostříží zrak s makulou dvakrát větší. Pátrám podobně jako U2 a František to bere zase z druhé strany.

„Bo, je tohle ono?“ ukazuje na hromadu harampádí pod nějakými papírovými pytli.

„Hrábni tam,“ je mi jasné, že to máme. Už jsem zase v obraze. Ty pytle jsme tam dali, aby případní holubi nebo vlaštovky nenadělali více škody, než obvykle nadělají.

„Ty jo, krumpáč!“ šokuje mě František znalostí základních nástrojů výkopové techniky. Možná se v něm probouzejí bukolické sklony. Dnešní dny jsou spíše ve stylu – zboř dům, setni strom a zabij syna. Chtělo by to obrátit tenhle neblahý trend a tohle by mohl být jeden z prvních signálů. Musím ho v tomhle úsilí začít podporovat.

„Velkolepě rozpřáhni se, ve sklepě ti zmizí tíseň,“ zadeklamuji s takovou vroucností, jako jsem kdysi coby pionýrka recitovávala na orlovském hřbitově u příležitosti výročí hornické stávky z roku 1925.

„Tím se mám rozpřáhnout?“ tahá František to těžké heblo z hromady dalších užitečných nástrojů, a mám to černé na bílém. Vždyť on to ani neuzvedne! Něco jsme na firmě patrně zanedbali a občasné víkendové rubání dřeva s Říďou zdaleka nestačí.

„Ani se toho nedotýkej, nebo si ublížíš,“ varuji ho nezvykle hlasitě a on to pouští, jako by dřevěná rukojeť krumpáče byla pod vysokým napětím.

Jdu se podívat, co tam ještě je, a vytahuji nejzachovalejší lopatu, která je tak široká, že by s ní jeden mohl pomýšlet na rekord v rubání na šachtě Zárubek v „třicatym šustym“. Možná s ní ten rekord někdo opravdu překonal, soudíc podle jejího používáním roztřepeného konce. Dokonalý muzejní kousek. Napadá mě skvělý headline pro nedělní noviny – Nejlepší kamarádka havíře Misky po letech znovu na denním světle!

„Tohle je starý dobrý Lopatiho přístroj,“ přibližuji mu název i funkci záhadného manuálního instrumentu. „Tohle popadni a utíkej s tím dolů. Krumpáč si beru na starosti sama,“ uzavírám diskusi na téma nejvýhodnější pracovní nástroje a také uháním po kovových schodech, jako bych na poslední chvíli chtěla stihnout partiový výprodej bublinek do vodováhy v místním hobby marketu.

„Tuš synku, konec srandy, ukážu ti, jak to celé funguje, a dál už musíš sám,“ diriguji nadcházející okamžiky, když jsme oba zase na místě činu dole ve sklepě. František mi ukazuje oblast, která se mu zdá nejpravděpodobnější pro výkop, a pro mě nastává okamžik pravdy. Musím mu ukázat, jak se na té lopatě sedí. Respektive, jak se s krumpáčem mává. V duchu se modlím, aby poraněné oko vydrželo otřesy. Copak mě pan doktor Chaloupka nevaroval před tělesnou námahou? Budu kopat opatrně, pane doktore.

Rozkračuji se, mohutný nápřah, a dopad. Sprška jisker se nese místností po střetu oceli a betonové stěrky. Něco z povrchu odprýsklo, ale vypadá to jen na pár elementárních částic. Oko drží, ale začíná v něm tepat. Následují čtyři další údery, když ten poslední se mění v zásek. Celistvost betonu povolila.

„Teď ty,“ předávám Františkovi násadu. „Už to má provozní teplotu, nemusíš se ostýchat,“ vydýchávám tu náhlou zátěž, sundávám si svůj značkový kabátek a vytahuji kapky. Patnáct z nich mi dostatečně utlumí počínající řezavou bolest.

František se nenechává zahanbit. Babina mu ukázala, jak se krumpáč používá, a on se chápavě chápe násady. Centimetrová vrstva betonu se pomalu loupe a odkrývá udusanou hlínu vespod. Střídáme se, František dvacet záseků, já pět. Jde to pomalu. Na nabírání lopatou to zatím není. Čas a okolí přestávají existovat. Oba se potíme a hoří nám dlaně. Věkový a fyziognomický rozdíl se smazává. Oba do toho dáváme zhruba stejnou holčičí sílu.

„Bo, dívej,“ ukazuje mi František po jedné výměně nástroje své dlaně. V zaprášeném šerosvitu vidím několik naběhlých puchýřů. Já na tom nejsem o moc líp, ale nestěžuji si.

„Všechno musí být jednou poprvé,“ přebírám štafetu a pomalu se loučím se svými balerínkami. V tom vzniklém marastu dostávají zabrat. Už máme díru celých pět centimetrů hlubokou a stále neúnavně kopeme. Pot se ze mě lije a nemáme nic k pití. Přinejhorším skočím nahoru, pustím vodu a přinesu něco tekutin ve džbánku, který také patří k původnímu mobiliáři.

„Bo, co když to je ještě metr nebo dva?“ supí František v nebývalém fyzickém vypětí, ale statečně se ohání těžkým krumpáčem. Nechce odpadnout dříve než já. Jenže netuší, že už k tomu nemám daleko.

Pak najednou máme jámu zhruba padesát na padesát, hlubokou deset centimetrů. Slušný výkon, když jsme oba na pokraji zhroucení.

„Vyzkoušej zvuk,“ nadhazuji udičku na malý odpočinek, čehož se František chytá jako kapr na meruňkový knedlík. Pár poskoků v načatém důlním díle, a zřetelně slyšíme dutý zvuk. Něco tam skutečně musí být. A není to podle všeho ani moc hluboko.

„Bo, jestli to bude jenom nějaký lunkr, tak mě trefí,“ pouští se František s budovatelským nadšením zase do díla. Je na to už sám, já zkrátka nemůžu. Pochopil to a hezky si ukrajuje jednotlivé sekvence po dvaceti zásecích a krátké pauze. Z dlaní, na kterých má už rozervané puchýře, mu začíná stékat krev. Kdo by tohle do takového kancelářského tintítka řekl? Příjemně mě tím překvapil.

Je krásné nevědět, kolik je hodin nebo co se děje někde jinde. Nemuset nad ničím jiným přemýšlet. Jen kopat, funět a překonávat bolest. Nedá mi to a na chvíli zase Františka vystřídám. Dávám si rovnoměrnou zátěž. Pětkrát kopnu a jednou to vyberu lopatou. Všechno už to jde o poznání lépe. Hlína se zdá kypřejší. Mladý hrdina vedle mě odpočívá. A pak špička krumpáče poprvé narazí na dřevo.

„Ááááááááááá,“ zaječím radostí, když v rukách cítím tu poddajnost jiného materiálu, než je udusaná hlína a beton. František je okamžitě na nohou. Odhazuji krumpáč a rukou se snažím odhrnout vrstvu, která nás dělí od ukrytého předmětu. Nepochybuji, že jsme narazili na schránku s originály obrazů. Je ale příliš brzy. Zlomím si dva nehty, než poznám, že ještě chvíli musíme setrvat v úmorné práci s krumpáčem. Předávám štafetu Františkovi:

„Doraz to, ale opatrně. Jestli tam něco je, tak ať se to nezničí,“ upozorňuji na holou skutečnost, které si je, tak jako já, moc dobře vědom. Však si za to vysloužím pohled, který je všeříkající.

Postupně se odkrývá cosi jako fošna. Podle zvuku hodně silná, z tvrdého dřeva.

„Bo, nevím jak tobě, ale mi to začíná připomínat rakev,“ ustane náhle František s kutáním a vyjeveně kouká, co já na to. I kdyby to rakev byla, tak z ní na nás nikdo nevyskočí, to je jasné. Nic podobného jako třeba Drákula z Ostravy tady nemůže ležet. Alespoň moje rácio to takhle cítí. A ta nelogická, instinktivní část mozku se začne zaobírat tím, v jaké vzdálenosti od nás se asi nachází nejbližší stroužek česneku.

„Rakev?“ snažím se o co nejležérnější tón, jsem tady přece ta starší a vyrovnanější. Alespoň si to zatím o sobě myslím. „Dupni na to, máš větší sílu. Třeba se už konečně dostaneme dovnitř,“ uzavírám myšlenkový okruh, který co nejkratší cestou spěje k řešení.

„Udělej to ty,“ škemrá můj „hrdina“. Možná předpokládá, že díky svému věku bych se schránkami pro zemřelé měla být tak trochu i kamarádka. „Nedokážu si představit, že by se to prolomilo a já bych šlápnul, no, však víš, třeba komusi na hrudní koš,“ omlouvá se.

„Zatímco mi to nevadí, že?“ neodpustím si uštěpačnou poznámku na jeho konto a vlastně je fakt, že jestli je tam pár zetlelých zbytků, tak ty už nikomu neublíží. „Ukaž to sem, ty citlivko,“ zaujímám rozhodně jeho místo a jednou nohou ze všech zbývajících sil přidupnu na obnažené prkno. Ozve se jenom dutý zvuk a dřevo statečně drží.

„Kdyby to povolilo, tak už jsi vlastně jednou nohou v hrobě, že, Bo?“ komentuje František můj neúspěšný pokus a mi absolutně nedochází, kde se to v něm najednou bere. Že by ta fyzická námaha způsobila odhalení jeho pravé podstaty? Jenom se nad tou nemístnou poznámkou ušklíbnu a všechno mu vrátím, až nadejde ten správný čas. Teď není čas na škodolibé škádlení. Nedá se svítit, musím vzít na pomoc krumpáč a moc nad tím nepřemýšlet. Jinak se nikam nedohrabeme.

Odškrábnu hlínu až ke kraji fošny, otáčím nástroj na stranu se špicí a zapáčím. Páka je můj přítel. Otáčím se na Františka:

„To budeš jenom tak sedět a čučet? Potřebujeme posílit moment, pojď tady a zatáhni, pěkně tě prosím,“ vyzývám ho k napnutí jeho trestuhodně atrofovaného příčně pruhovaného svalstva. Okamžitě je na nohou a táhneme jako dědek s babkou pověstnou řepu.

Za příšerného praskání se deska pohne. Zrezavělým hřebíkům se nechce ven a také to dávají hlasitě najevo. Pak se objeví škvíra, kterou zvýšeným úsilím zvětšujeme. Nakonec necháváme krumpáč krumpáčem, chytáme desku a definitivně ji vyvracíme z původního ukotvení. Do otevřené bedny padají kousky hlíny a prachu. Je poměrně hluboká, takže mdlé paprsky světla, které přicházejí z boku, vytvářejí stín.

„Nic tam není,“ zklamaně utrousí František, sedá si na bobek a opírá se zády o zeď. Kdyby tam byla mrtvola, jak možná tajně očekával, tak co by dělal? Jásal?

„Počkej, cosi tam vidím,“ nakláním se na všech čtyřech do bedny, ze které se line hodně zatuchlý puch. Mému bystrozrakému oku postačí pár fotonů, a vidí, co jiní nemají šanci spatřit. V levém rohu na opačné straně je jakýsi sešit. Nebo knížka. Každopádně má tvrdé desky, jak poznávám, když ji s jistým úsilím, které musím vynaložit, abych nezahučela dovnitř, vytahuji na světlo boží. Františkovi se vrací ztracený zájem. Velmi opatrně listuji zažloutlými stránkami. Františkův horký dech cítím z levé strany, také se dychtivě snaží zahlédnout, co tam je napsáno. Deník. Starý. S prvním zápisem 28. září 1941. Úhledné písmo a místy vybledlý inkoust. V nepravidelných intervalech. A končí to téměř na den přesně po dvou letech. Dál už jsou jen prázdné stránky.

„Tak co, milý Watsone,“ mrkám na Františka, „stálo to za všechnu tu námahu?“

„Já nevím, Bo. Ale neměli bychom si to raději přečíst?“ navrhuje mi logické pokračování celé anabáze. „Ale nahoře. Tady se mi už nechce být,“ obrací se na patě, nečeká, co já na to, a kráčí vzhůru k civilizaci. Chce se mi na něj zvolat:

„A kdo bude uklízet nářadí a ten svinčík tady, he?“ jenže se ovládnu, sklapnu sama sebe i ten zvláštní sešit a také se nechám neviditelnou touhou vytáhnout za Františkem do normálního světa.

V hale sundávám ze sofa bavlněný povlak a sedáme si hezky bok po boku, abychom mohli pročítat záznamy. Křišťálový lustr je proti zaprášené bludičce tam dole také jako zjevení. Františkovy dobité ruce se chvějí. Do vazoneurózy má daleko, však tohle je jistě ojedinělá akce v jeho životě. A na mě padá obrovská únava. Zavírám obě oči, i to pod fáčem:

„Prosím, čti to nahlas,“ slyším sebe sama jako z velké dálky. A František čte. Chvíli mu trvá, než si na zvláštní krasopis a nezvyklou větnou stavbu zvykne, ale pak už jde vše jako na drátkách. Jeden okamžik se mi zdá, že potřeba spánku bude silnější, ale pak se zaposlouchám a hltám informace, které deník vydává. Vypadá to, že zápisky prováděl jeden z posledních obyvatel tohoto domu. Podzemí ve vile. Kubiczkova rodina. Stella. Andělka. Karl. Herr starosta. Josef Kohutek, malíř Topinka. Pes Mařka. Malá Josefínka. Gestapo. Vzrušující výsek z dějin vily a Ostravy samotné. Moment. Jak že se jmenoval ten okresní vedoucí, věčně nadržený nácek? Willi Heinze? A můj zvrhlý „taťka“ je také Heinze. Dneska mu může být kolem osmdesáti, to by mohl být klidně nějaký potomek toho hajzla… Mozek mi šrotí v divokém staccatu a události staré více než sedmdesát let ožívají. Čas se smrskává a náhle jako by ani nebyl. Možná měl přece jen Říďa pravdu, když mi tvrdil, že naše obrazy jsou jen mistrné napodobeniny.

Hodinky na Františkově zápěstí ukazují už skoro půl čtvrté odpoledne, když dočítá a moje náhle zestárlé, opotřebené tělo se snaží dostat ze sedu do polohy stojmo. Připadá mi, že se těch sedmdesát roků přestěhovalo do všech mých kostí. Všechno mě bolí. Komplet celý člověk. A to hodlám udělat jen nejjednodušší věc. Pár kroků k obrazům, opřeným o stěnu. Na jejich rubu, jak pan Topinka učinil, by měla být bílá tečka. Aby i neškolené oko rozeznalo kopii a originál.

Nevidím žádnou tečku. Ani nic, co by naznačovalo, že byla třeba smazána. Znamená to tedy, že jsem v autě vozila originály nedozírné hodnoty? Že Stavarič skutečně viděl pravé Dojetí, o kterém si historikové myslí, že zmizelo v nenávratnu? Do prdele práce! Z úvah mě vyruší František:

„Jdeš se mnou do sklepa, Bo?“

„Ty myslíš, že tam ještě něco najdeme?“ nesnažím se zakrýt skepsi v hlase.

„Tak o tom nepochybuj,“ záhadně se usmívá. „Však v peci se už dlouho netopí, je to tak, ne?“ Nečeká, jestli mu kývnu, a s deníkem pevně v ruce srdnatě spěchá dolů. Nedá mi to a vlaju za ním.

Stojíme zase u starých litinových kamen. František nalistuje zápis ze dne 20. 9. 1942 a nahlas čte:

„Navečer jsem pod záminkou nahřátí vody na koupání zatopil pořádně v peci.

Co na to říkáš, Bo?“ září mu oči. „A hlavně ten poslední zápis, sedmnáctého září čtyřicet tři. Tady se doslovně píše, že – v peci vyhaslo!“ vypadá u toho naprosto unešeně, až nebezpečně. Takového jsem Františka ještě nezažila.

„No a co, že v peci vyhaslo. To se přece stává, ne?“ snažím se zmírnit jeho nadšení. „Nebo myslíš, že ta pec je vchod do toho dalšího podzemí, které nenašlo ani gestapo?“ krčím obočí, protože tohle se mi moc nezdá.

„Bo, jestli se pletu, tak mě oprav,“ rozvíjí své dedukce František, „ale vychází mi z toho, že když se v peci topí, tak by nikoho nenapadlo sahat dovnitř, aby otevřel vstup. Chápeš?“ klepe si na čelo, jaká je to hlava. Fakt je ten, že už jsem celá nějaká vygumovaná a všechno mi zapaluje jen s obtížemi.

„Takže – pec je vychladlá, no dobře,“ trochu si ujasním, co vím, a dál už jen teoretizuji. „Ty si myslíš, že se tady postavíš a řekneš – Sezame, otevři se – a před námi se rozestoupí tady ta litina a my vstoupíme do zářivých komnat?“ dávám pochybovačně ruce v bok.

„Omyl, milá dámo,“ otevírá František horní dvířka kamen. „Někde tady musí být mechanismus, kterým se to ovládá. Na dosah ruky. To je jasné,“ šmátrá s celou paží až po rameno v útrobách té litinové obludy. Připomíná mi tím inseminátora z JZD Polom. Nevěřícně koukám, jak se snaží cosi zjistit. Na můj vkus to trvá moc dlouho.

„Hele, ty génie, jestli tam něco je, rozhodně to nebude tak daleko. Mám pocit, že ti ruka musí trčet z komína ven,“ trochu koriguji jeho postup. Moje úvaha patrně padá na úrodnou půdu, protože se ozve jen „Mám to!“ a pak slabé cvaknutí. Celé zařízení se dává do pohybu a František rychle ucukne. Sakumprásk celá kamna vyjíždějí nahoru. Nikam se nerozestupují, jen se nějakých sedmdesát čísel zvednou. Roura odtahu spalin se teleskopicky nasouvá na nerezový protikus. Zůstávám stát s otevřenou hubou. Doslova. Půdorys kamen je přesně slícován s betonovou podlahou. Žádná škvírka po obvodu. Proto nikdo nic nepoznal. Jedno protektorátní tajemství definitivně padlo!

Kapitola 97

„Jdeme dolů?“ ptá se mě František a tahá z kapsy svůj předpotopní mobil Nokia 6100. „Posvítíme si displejem,“ evidentně se nemůže dočkat. Všechno ho to nějak nebezpečně vtahuje. Jenže tohle není žádná arkáda na počítači. Musím být opatrná i za něj.

„Tak pozor, ještě je tady zázrak moderní techniky,“ lovím z kabelky „Adamův“ nerozbitný outdoorový přístroj. „Tady je malá LED baterka, jak víme my, majitelé chytrých telefonů,“ snažím se udělat dojem. Jenže zase narazím:

„Boom chytrých telefonů začal až tehdy, když se o něj začal zajímat mainstream s IQ pod devadesát. My normální chápeme, že chytrost je v něčem jiném než v telefonu,“ udivuje mě svým brilantním rozkladem. Nicméně baterka bodne tak jako tak. Tenký LED paprsek ostatně už svítí na rezavé železné stupně schodů, vedoucích do neznámé hlubiny.

„Počkat, pane chytrý,“ zarážím jeho evidentní chuť vrhnout se na vyšší level. „Co když budeme dole a kamna sjedou hezky na své původní místo? Jak se dostaneme ven?“ nastoluji zásadní překážku, která se může ukázat jako fatální. „Co když se nějaký ten dávný pan stavitel rozhodnul pojistit a z bunkru se stane past na nezvaného návštěvníka?“ trefuji hřebík na hlavičku a vychutnávám si svůj triumf. Zase jednou zvítězilo stáří a zkušenost nad mládím a nerozvážností.

„Tak to pojistíme tím kopáčem,“ odbíhá do bramborové místnosti pro krumpáč. Ten člověk je odsouzen k tomu, aby se živil hlavou, myslím si a dívám se, jak František umísťuje dřevěnou násadu jako vzpěru mezi první stupeň schodiště a dno pece.

„Nuže vzhůru dolů,“ zavelím, pořádně se přikrčím a lezu první. Mám přece baterku.

Fascinuje mě, jak je vše dokonale utěsněno. Nevidím žádný prach ani pavučiny. Žádná vlhkost, natož pach plísně. Schody mají devět stupňů. Ocitáme se v něčem, co by opravdu mohl být Vůdcův hlavní stan. Jenže tohle je podle všeho důmyslný úkryt zoufalé židovské rodiny z Ostravy před konečným řešením. Spartánský prostor s dřevěnými lavicemi a velkým stolem, palandy na dvě patra, dokonce umyvadlo a záchod. Paprsek to jen krájí, celek nevidím. Na stole leží balík s lojovými svícemi a krabička sirek s hornickými symboly. Zapaluji tři svíčky a hned je více světla. Vedle zápalek vidím knihu „Mährisch Ostrau“. V zadním rohu místnosti se pak skutečně nacházejí obrazy. Tyhle mají bílou tečku v rohu. Až na dva. Na jednom je spící růžolící dítě v peřince a na druhém je usměvavá mladá dáma s účesem ze čtyřicátých let, sedící koketně na židli s nohou přes nohu. Plápolající plamen svíček tomu všemu ještě více dodává velmi stísněnou atmosféru.

„Tohle musí být Stella a Josefínka,“ šeptá František a mi je jasné, že i jeho dojímá síla celého místa. Více tady není co k vidění. Udělám „Adamovým“ telefonem snímky obou portrétů i celé místnosti.

„Františku, prosím tě, vyběhni nahoru a přines všechny ty obrazy z haly. Jak jsou opřené o zeď. Myslím, že na tomto místě budou skutečně v bezpečí,“ jsem si jistá svými slovy. Suché a bezprašné prostředí mistrovským výtvorům neublíží.

„Jasně, Bo,“ odbíhá můj parťák.

„Hlavně opatrně, ať s tím někde nezakopneš,“ volám za ním a úplně ho vidím, jak mává rukou, že tohle jsem si mohla v klidu odpustit.

Na chvíli v tísnivé místnosti osiřím. Tak tady ti lidé prožili rok a půl ? Bez slunka? Co celou tu dobu dělali? A kde vlastně leží paní Helga, která podle deníku měla být pohřbena v rakvi, ve které jsme deník našli? Co se tady ještě stalo? Proč deník nepokračuje dál? Je tam přece spousta prázdných listů…

Moje úvahy přerušuje František, který postupně přináší obrazy. Hezky v každé ruce jeden a opatrně. Tak se mi to líbí. Mám možnost porovnat originály a kopie. Ruku na srdce. Rozdíl je patrný od prvního pohledu. Mistr Topinka byl možná mistrem hanácké krajinky, a jak vidím, i portrétů, ale jako falzifikátor by rozhodně neuspěl. Jenže to je vlastně dobře, když nad tím tak přemýšlím.

„Tyhle jsou poslední, Bo,“ vyruší mě František z úvah a pokládá ke zdi dva nejmenší obrazy. Vídeňské. Jedním z nich je i Stavaričovo Dojetí. „Jakou to má vlastně cenu?“ vyzvídá.

„Kamaráde, takovou, že jestli se jenom jednou někomu zmíníš, co jsi tady viděl, budu tě muset zabít, rozčtvrtit a sníst,“ snažím se o poslední vtip dne a doufám, že to chápe. Ty miliony eur by mu stejně nic neřekly.

„Bo, je to jenom mezi námi,“ zase šeptá a je vidět, že i on chová úctu k těm lidem, kteří tady museli přečkat mnoho měsíců.

„Hele, co je tady napsáno,“ otevírá knihu s názvem „Mährisch Ostrau“. Vidím ve světle pomalu docházející baterky datum, nějaká slova v němčině, snad je to věnování. Vše psáno jednou rukou, včetně podpisu – Dr. Emil Beier.

„Herr starosta se chtěl blýsknout, to je normální,“ listuji bezmyšlenkovitě celým svazkem a dávám si to do souvislostí s obsahem deníku. Vždyť tenkrát byl Beier starostou sotva dva roky. Odkud vzal vědomosti a hlavně odvahu, aby napsal tak obsáhlou knížku? Kdo mu dělal podklady?

„Půjdeme, za chvíli mi stejně chcípne baterka,“ přerušuji naskakující tok úvah o sebestředném podplukovníkovi SS. František proti mému rozhodnutí neklade žádný odpor a sfoukává všechny tři svíčky.

„Bo, až bude víc času, někdy se tady stavím, abych prozkoumal ten mechanismus,“ nadhazuje mi malé repete dnešního dne, sotva litinový obr zajede na své původní místo a sklep se stává zase obyčejným sklepem.

„Když budeš hodný, maminka tě tady zase vezme, synku,“ neberu mu naději, i když sama jsem v tomhle ohledu skeptická. Nářadí necháme nářadím, díru v bramborové kobce také nemá smysl maskovat, snad jindy, teď nemáme sílu.

„Ukaž ruce,“ napadá mě, když máme všechno za sebou, zakódováno, zamknuto a starý diář leží bezpečně na zadním sedadle mondea.

To, co vidím, mě nenaplňuje radostí. Servané puchýře a pod nimi další servané puchýře, tentokrát do masa. Zítra dlaň ani nesevře, až se to přes noc začne hojit.

„Uvažoval jsi, jak s tímhle třeba půjdeš na záchod?“ napadá mě zcela prostá okolnost, poměrně život ohrožující. „Zajedeme k řezníkovi, koupím ti sádlo a budeš si to mazat,“ rozhoduji za něj, protože s Františkovým životem je ohrožen i chod naší firmy.

„Bo, to začíná strašně štípat,“ říká mi pravdu, kterou nemám zapotřebí slyšet. Mě to přece taky štípe. No a co mám dělat?

„Musíš vydržet, přece jsi už velký kluk,“ probouzejí se ve mně zase staré a zasuté mateřské pudy. „Už jedeme, neboj,“ konejším, co to jde, a celou cestu melu o tom podzemí, jak chytří ostravští židé vyzráli na tupé ostravské nácky, a podobné blbiny.

Zastavuji u nejbližšího řezníka v ulici Na Desátém a letím obstarat vaničku sádla. Hezkou, půlkilovou a za dvacku.

„Tady máš a honem si to celé dobře promasti,“ podávám Františkovi nádobku s vepřovým zázrakem. „Co nespotřebuješ, namaž si na chleba a sněz. Takhle to chodilo za protektorátu. Jenom to sádlo tak nějak chybělo…,“ dokončuji doporučení a poučení zároveň. Hrdě se chystám startovat.

„Mít takovou šéfku je radost, Bo,“ uzemňuje mě můj přece jen hrdina zjihlým hlasem, až dojetím zapomínám otočit klíčkem v zapalování. „A ještě toho tolik pamatuješ…,“ uzemňuje mě podruhé a tentokrát už vztekle nahodím motor a přidám tolik plynu, až auto poplašeně zavyje a zděšeným přískokem vpřed se dá do pohybu.

„Děje se něco?“ ptá se mě s nevinností Františka z Assisi jeho méně svatý jmenovec. Podařilo se mu odklopit víčko od obalu, nabírá si kuličku sádla do dlaní a mne si je o sebe. Kokpitem vzlíná vůně vepřové porážky.

„Raději už nemluv a masti,“ ohlížím se na budovu, kolem které projíždíme. Tady jsem byla včera u výslechu kvůli Míťovi. Copak asi dělá ustaraný a šedivý pan poručík Sittek? Jestlipak už se někomu podařilo udělat hrůzný objev těch mnoha spečených mrtvol na chemičce? Kašlu na to, Stavarič je definitivně mimo hru, „Mirek“ s „Adamem“ snad taky. Musím domů, osprchuji se a zalezu do lůžka. Vždyť už je zase skoro tma. Ani jsem nepostřehla, jestli Ostravu ještě svírá a dusí ten ropný smog.

„Fakt to už skoro nebolí. Ale zato to hezky klouže a hřeje,“ chválí mě ten nestyda za přírodní medicínu, jakmile zastavím u firmy. Tady je tma, všichni to už pro dnešek zabalili. Vystupuji z auta a jdu Františkovi odemknout hlavní vchod.

„Díky za dnešek a vlastně díky za všechno,“ dávám mu pusu na čelo, ještě když stojí o dva stupně níže na schodech za mnou. Jinak bych se k němu nedostala. „Nářadí si kup nové, Karla to z pokladny proplatí,“ honem ještě rozptyluji jeho případné obavy a mám se k odchodu.

„Ty jsi trdlo, Bo,“ je náhle rozpačitý a mě napadá, kde jsem tuhle větu už dnes slyšela. Patrik! Děcka moje, jak se jim celý den vedlo? Mávám ještě Františkovi a ujíždím po kočičích hlavách domů. Těším se domů, protože tam na mě po dlouhé době zase někdo čeká.

Kapitola 98

Klasika. Problém s parkováním. Ostrava večer je zkrátka tragédie. I místa v zákazu jsou obsazená. Jezdím kolem dokola jako magor v plané naději, že se něco uvolní, a ono ne. Nakonec to vzdávám a nějakým zázrakem nacházím jedno prázdné místo až u budovy rozhlasu na rohu ulice Na Hradbách. Což mi připomíná, že ještě nemám zaplacené ty jejich zatracené koncesionářské poplatky na tento měsíc. Vystupuji z auta, kabelku a diář mám v ruce, zamykám a šinu si to k domovu. Smog fakt zmizel. Bude to uhašeno. Zaplať pánbůh.

Ulice jsou vyprázdněné, radost se tady courat. Užívám si skutečnosti, že se vůbec udržím na nohou, dýchám a existuji. Stačilo by, aby se jedna jediná drobnost v tom zmatku předchozích dní vyvinula jinak, a někde už bych se grilovala. Kolik životů mi ještě jako správné kočce zbývá? Určitě už jdu do mínusu. Sakra, budu s tím muset šetřit, umiňuji si.

Téměř u vchodu do našeho domu mě napadá jedna šílená myšlenka. Vytahuji „Adamův“ telefon a horečně hledám v galerii fotek ty poslední. Ze sklepa. Usměvavá mladá dáma. Tady to je. Dokonale vyvedený portrét. Až mám pocit, že skutečnou předlohu k němu jsem už viděla. Docela nedávno. Sakra, kdy to bylo? A hlavně kdo to byl? Přibližuji si cestou do schodů ten obličej na obraze. Detaily očí, nosu, rtů. Tohle znám. A ještě něco znám. Ano, to je ono! Ty šperky. Sedám si na podestu a ještě chvíli se na to dívám. Šedomodré acháty a všechno z jedné série. Náušnice, prsten i náhrdelník. Tvary taky souhlasí! To snad není pravda…

Rychle obracím kabelku vzhůru nohama a vysypávám změť všeho možného, pro mě potřebného. Mě ale zajímá jen jedna zmuchlaná vizitka. Vím přesně, že jsem ji měla v ruce, když jsem ráno odcházela z domu. Vizitka tu není. Doprdele, doprdele, doprdele. Zarazí mě kroky na schodech. Soused z posledního patra jde vyvenčit svého mazlíčka. Je to dobrmanka Eliška. Budí hrůzu, ale štěkat jsem ji snad nikdy neslyšela. To Tequila je podstatně větší rapl.

„Stalo se vám něco? Přepadli vás? Mám zavolat policii?“ vyjeveně mi místo pozdravu nabízí nezištnou pomoc.

„Ne, díky, jenom tady něco hledám,“ vyžbleptnu se tak neohrabaně, až mu musím připadat jako opilá. „Hezký večer,“ snažím se ho odbýt příkladnou artikulací, čímž jeho mylný dojem ještě potvrdím. Zakroutí odmítavě hlavou, sjede mě pohledem od fáče na oku přes zaprášený kabátek, sedřené kotníky na rukou a zamazané džíny až po zničené balerínky z jemné kozinky. V jeho pohledu čtu – ta ale zpustla! Naštěstí Eliška to neřeší, olízne mi nos a jde, kam ji vodítko směřuje.

Jsem zase chvíli sama, ale lidi se budou courat. To je jasné. Obracím kabelku naruby, a mám! Mám tu vizitku! Zasekla se někde v záhybech kůže. Na tom zprohýbaném kusu tvrdého křídového papíru je jméno – Anděla Riedlová. A její telefonní číslo. Sláva.

Shrnuji všechno hýrnyxtýrnyx zase nazpět do kabelky a vytahuji „Adamův“ mobil. Používá předplacenou kartu virtuálního operátora, jak jinak. Musím doufat, že nějaký kredit tam ještě je. Vytáčím číslo z vizitky a konejším se nadějí, že paní ještě bude celá čilá. Kdo ví, jak to dnešní senior senioři mají. Čert aby se v tom vyznal.

„Haló?“ ozývá se z druhé strany tak čistě, jako by paní stála hned vedle mě. Dokážu si ji představit. S tím telefonem „krokodýl“ s obrovskými tlačítky a ještě větším monochromatickým displejem.

„Dobrý večer, tady je Bo. Paní Riedlová, pamatujete si mě? V pátek jste mě s vaším manželem tahali na laně z Vítkovic na Pískové doly. K hospodě U Havránka…“ snažím se mluvit pomalu a zřetelně.

„To víte, že si na vás pamatuji, děvenko,“ slyším roztřesený, ale přesto sebejistý hlas. Potěšilo mě, že jsem pro ni děvenka. „Ale nemyslíte, že na kávu je dnes přece jen už trochu pozdě?“ knokautuje mě zčistajasna svým pamatovákem. Tenkrát jsem jim oběma slíbila pozvání na nejlepší kávu v Ostravě, pokud si zase dobře pamatuji já.

„Nevolám vám kvůli kávě,“ snažím se o mírný tón a zároveň hledám co nejvýstižnější slova pro příští větu, „… i když pozvání samozřejmě platí,“ rychle vše uvádím na pravou míru. „Potřebovala bych se s vámi vidět, nejlíp ještě dnes, jestli je to možné,“ nasazuji kapku prosebného tónu, aby vyzněla naléhavost. Je mi jasné, že pokud by nesouhlasila, stejně neusnu a budu si přemílat všechny souvislosti.

„Co pro mě máte tak důležitého, že to nesnese odkladu?“ říká mi hlas na druhém konci se špetkou ostražitosti.

„Víte, mám jednu takovou fotku. A myslím si, že na ní jste vy, před mnoha lety. Můžete se na to podívat?“ musím s pravdou ven.

„Jaká je najednou celá netrpělivá,“ lehce si ze mě paní Anděla utahuje. „Tak přijeďte, vy třeštidlo. Bydlíme na Volgogradské 167, v Zábřehu. Staníček nám uvaří čaj a budou aspoň palačinky se šlehačkou. Máte je ráda?“ položí řečnickou otázku a bez dalších okolků zavěsí.

Musím se štípnout, jestli se mi tohle všechno nezdá. Jsem pár schodů od svého bytu, kde by měla být Aneta s Patrikem, strašně se mi chce čůrat, mám žízeň, hlad, vypadám hůř než kdejaký vagabund, ale přichází impulz, a všechno je jinak. Otáčím se a doslova valím dolů. Ve dveřích potkávám souseda s Eliškou, jak se vrací z krátké procházky. Najednou mu asi připadám docela střízlivě, když s nepříčetným výrazem odbíhám nazpět k mondeu. Těch čtyři sta metrů zvládám v rekordním čase, a ještě si stihnu odskočit na malou ve slavném baru U Waldemara, kde se scházejí herci a další všeumělci, kde se může kouřit a kde na člověka dýchne kromě jisté nostalgie také obligátní smrad ze záchodků.

Je mi lehko, když i s opláchnutým obličejem a umytýma rukama, které také začínají svinsky štípat, pokládám na barový pult dvacku za půjčení klíčku od záchodu a jsem vděčná, že barman nedělá udivené ksichty. Ten je zvyklý na jinačí individua.

Cestou do Zábřehu ladím v rádiu něco ze zpráv. Všude samá reklama, jen BBC hlásí, že na severu Moravy hasiči zažehnali nebezpečí ekologické katastrofy nebývalých rozměrů. Jediná věta a pak už další události z jiných koutů světa. No nádhera. Vypínám rádio a užívám si ticho míchané jen s pravidelným brumendem sportovně vyladěného motoru. Jedu nejkratší cestou, přes Vítkovice, po Ruské, furt rovnou za nosem až do Zábřehu. Provoz je mírný, minimální zdržení na semaforech. Sen každého řidiče. Nakonec přece jen odbočuji doprava na Volgogradskou. Jenže ta je šílená. Balšaja. Několikrát musím vystoupit, abych se zeptala, kde najdu moje hledané číslo popisné, až přece jen zastavuji na nějakém malinkém parkovišťátku. Vyběhnu ven, pak se ještě vracím pro kabelku, a konečně stojím u vchodu, nad kterým je na modré tabulce stošedesátsedmička. Samozřejmě se nachází na úplně opačném konci, než jak jsem začala hledat. Od mého telefonátu s paní Andělou uběhlo nějakých čtyřicet minut. Docela dobrý čas, když sebou jeden hodí.

Mačkám zvonek se jménem Riedel a čekám na bzučák. Místo toho se ve třetím patře otevírá okno:

„Haló, to jste vy?“ volá na mě hlas toho ochotného pána, který mi pomohl odtáhnout nemohoucího bavoráčka. „Házím klíče, je to ten červený!“ ještě stihnu zaslechnout, a kožená tobolka s klíči mi prosviští kolem ucha, aby spadla na probouzející se trávník.

Odemykám a letím nahoru. Ve třetím patře už na mě čekají otevřené dveře a také vůně smaženého těsta. Palačinky přece jen budou, sláva! Od snídaně uběhlo přece jen nějakých dvanáct hodin a žaludek začíná zpracovávat sám sebe, aspoň mám takový pocit. Ve dveřích ale nikdo nečeká, proto hlasitě klepu, že už jsem nahoře.

„Panečku, vy jste ale rychlík,“ objevuje se Staníček v zástěře a s pánví v ruce, ve které zručně přehazuje zlátnoucí pochoutku. „Pojďte dál, Andělka už na vás čeká,“ zavírá za mnou dveře, zatímco se v titěrné chodbičce zouvám. „Palačinky budou za chvíli, mezitím si nalijte čaj,“ uvádí mě s grácií královského komorníka do komnaty paní Anděly. Ta, oblečena do odpoledních šatů okrové barvy s bílými krajkovými krejzlíky kolem krku i zápěstí, sedí ve velkém křesle přímo naproti mně. Vyzařuje z ní takový majestát, až cítím v první chvíli potřebu pokleknout a políbit jí ruku. Ovládnu se a jen stisknu její kostnatou dlaň.

„Bože otče Abraháme!“ spráskne paní Anděla ruce, když si mě také pořádně prohlédne. „Co se vám stalo, děvče?“

„To je jen taková malá pracovní lapálie, nic podstatného,“ mávám nad tím rukou. „Můžu vám také nalít čaj?“ obracím její pozornost k horkému nápoji, který voní z keramické konvice. Vlastně je to celá čajová souprava a na první pohled vypadá, že s paní Andělou jsou asi tak stejně staré.

„Děkuji, již jsem měla. Ale vy si poslužte,“ velitelským tónem mi nedává jinou možnost výběru. Nalévám si vřelý čaj, lehce upíjím a konečně mám trochu možnost si prohlédnout vybavení pokoje. Tmavý leštěný nábytek, snad ořech. Vévodí mu velká knihovna přecpaná knihami, na kterých je patrno, že je někdo přece jen hodněkrát bral do ruky. Čapek, Palacký, Sokol-Tůma, Dickens. Víc toho nestihnu z hřbetů přečíst, abych nevypadala jako neomalenec. Na zdech visí obrazy, poznávám rukopis Wünscheho, Obšila a Příhody. Další autoři jsou mi neznámí. Příjemné je, že koberec s vysokým vlasem mi hýčká chodidla a záda si zase lebedí ve filigránském čalouněném křesílku, tak ostře kontrastujícím s mohutností trůnu, na kterém vévodí paní Anděla. Celý pokoj voní leštěnkou na nábytek.

„Vy ale musíte mít nebezpečné povolání, paní Bo…“ usmívá se na mě paní Anděla a mi připadá, že na mě ze svého piedestalu blahosklonně shlíží. Tady v tomhle bytě vládne matriarchát. To je více než jasné. Na její otázku jen pokrčím rameny a zdvořile usrknu čaje. Je vynikající. Silný a louhovaný přesnou dobu. Je poznat, že Staníček musí mít za sebou dobrý výcvik.

„Tak co pro mě máte?“ rozhodla se paní Anděla přestat chodit kolem horké kaše. „Říkala jste fotku? No tak mi ji přece už ukažte,“ staví mě do situace, že já jsem ten, kdo tady zbytečně otálí. Babča bude určitě dobrá manipulátorka.

„Je to fotka jednoho obrazu,“ vytahuji z kapsy „Adamův“ telefon. „Vyfotila jsem si ho telefonem, podívejte se,“ podávám jí celý přístroj i se snímkem na displeji.

„No tak mi přece podejte brýle,“ šije sebou paní Anděla najednou hodně rozmrzele. Možná že ji obtěžuje ten telefon. Možná čekala hezký snímek, vytištěný na papíru. Nálada se jí střídá teda rychle, jen co je pravda. A mi nezbývá než poslušně podat brýle a čekat.

„Kde jste to vzala?“ má najednou docela jiný hlas. Takový zjihlý, překvapený, až pokorný. Než stihnu odpovědět, otevřou se dveře a Staníček přináší s úsměvem velký tác s horou palačinek. Jsou hezky srolované a i ty spodní překvapivě drží tvar. Začínám slintat jako Pavlovův pes.

„Tak děvčata, oslaďte si život,“ chystá se k nám přisednout a zapojit se do debaty.

„Staníčku, byl bys tak hodný a nechal nás tady s paní Bo o samotě?“ žádá paní Anděla svého chotě i komorníka v jedné osobě.

„Ale jistě, Andělko, jistě! Jenom pak zavolejte, kdybyste něco potřebovaly!“ vzdaluje se a mi je ho najednou docela líto. Jenže takhle to mají zařízené a takhle to u nich funguje. Do toho nemám co strkat nos.

Ani mě nepřekvapuje, že Andělka ignoruje tác s palačinkami. Já bych se na to vrhla okamžitě, jenže cítím, že tady se jí, až začne jíst sama paní domu. Dříve ne.

„Tak dovím se už konečně, kde jste k tomu obrázku přišla?“ evidentně chytila během palačinkové pauzy druhý dech a našla ztracenou rovnováhu. Ovšem už odkryla karty. Na tom obraze je ona, tím jsem si už teď jistá.

„V jedné vile, v jednom sklepě…,“ odpovídám trochu vyhýbavě. Je vidět, že Anděla přesně ví, o jaké vile a sklepě je řeč. „Jenže mi tady něco nesedí,“ ujímám se slova, když z její strany cítím vyčkávací taktiku. „Podle všeho by ta dáma na obraze měla být Stella. Jenže na devadesát devět procent jsem si jistá, že jste to vy, a vaše jméno je Anděla. Tak jak to celé je?“ přebírám iniciativu, protože jinak bych se asi nic nedozvěděla.

„Na Stellu jste přišla jak?“ cítím z ní poslední záchvěv tichého vzdoru. Ten musím rychle zlomit. Proto vytahuji z kabelky starý diář:

„Píše se to tady. Na těch stranách,“ energicky pokládám á pětkový sešit před ni na stůl. Pozoruji, jak zareaguje, a vím, že je dokonáno.

„Jak jste se k tomu dostala?“ jen potichu špitne, víceméně pro sebe.

„Máme ve správě majetku právě vaši vilu,“ odpovídám tak, jak to je. Vidím, že kdesi hluboko v mysli se jí míhají dávné události, možná jedna přes druhou. Ale jsou tam. Žijí s ní.

„Vlastně, proč se ptám. Stačí se na vás podívat…“ náhle zmoženě zvedne oči ke mně. Překonávám se, abych vydržela být zticha. Tady se to láme. Jestli propásnu správný okamžik, už se toho moc nedozvím.

„Tak jsem se přece jen dočkala,“ vzdychne a konečně se trochu usměje. „Pomalu už mi docházela naděje, víte, čím je člověk starší,…“ nechává otevřený konec. Jenže ve mně se to hemží nervozitou. Užuž bych na ni chtěla vybafnout, ať se vymáčkne, ať mě nenapíná, nebo prasknu. Jenže. Jenže já jsem napjatá někdy od čtvrtka, kdy se „Kamil“ přišel podívat na vilu. Teď je teprve úterní večer. Pět a půl dne, a už to se mnou šije. Ona čekala více než sedmdesát let.

„Teď už můžu klidně umřít,“ obličej jí září zvláštním smířením a na zlomek sekundy ji vidím ve stejném úhlu jako pan malíř Topinka tenkrát.

„Jenže já taky umřu, z neukojené zvědavosti, když si všechno necháte pro sebe, víte?“ lámu ledy v lehce přihraném zoufalství. Začne se usmívat a cení na mě svůj umělý chrup. Pak ke mně natáhne ruku:

„Pomozte mi vstát, já už to sama nezvládnu.“ Její velitelská dikce je ta tam. Švihnutím kouzelného proutku je to milá stařenka, věchýtek. Proti ní jsem holka v nejlepších letech. Podávám jí ruku, aby se jí mohla chytnout. Stisk má tedy ale pořádný. Drží se mě jako klíště, než se s několika povzdechy konečně postaví.

„Už půjdu sama, děkuji,“ šourá se po vyluxovaném koberci, na kterém není ani smítko. Cestou se přidržuje nábytku, je vidět, že už má svá stálá místa. Opěrné body. Jde jen pár kroků a zastaví se u řady šuplíků. Vysouvá druhý shora a rukou šmátrá kdesi až úplně vzadu. Vytahuje zažloutlou obálku, naditou. Pak se šine nazpět. Nesedá si do svého křesla, ale na gauč. Také jí u toho pomáhám. I po dosedu stále drží pevně mou levou ruku, a to beru jako signál, abych si sedla vedle ní.

„Dejte to pryč,“ ukazuje na palačinky, čaj a talířky. Poslušně dělám místo a odsouvám všechny bebechy opatrně na vzdálenější okraj stolu. Než to stihnu odklidit, paní Anděla otevírá obálku a vytahuje úhlednou hromádku starých fotografií. Jsou černobílé, zrnité. Některé máznuté, ale je to historie.

„Někdy mám takové chvíle, kdy si tohle všechno prohlížím,“ vypráví mi jako babička ze Starého bělidla. „Staníček to ale neví, mám před ním tohle jedno tajemství,“ pokračuje dál a já ani nedutám. Bere jeden snímek po druhém a ke každému má malý komentář.

„Tohle jsou mí rodiče a já. Johann a Vilma. Měli jenom mne. Vidíte, to mi mohly být tak čtyři roky. Ani do školy jsem ještě nechodila. Maminka zemřela dlouho před válkou. Byla moc nemocná. Otec až do smrti zastával funkci prvního tajemníka na magistrátu, ale to určitě víte.

Tady jsem já, už se mi zapalují lýtka. To mohlo být někdy v sedmatřicátém. Otec mě tenkrát fotil u morového sloupu na Masarykově náměstí. On rád fotil. Někde ve sklepě mám schovanou hromadu vyvolaných negativů, ze kterých nikdy žádné fotky nevznikly. Nějak na to nebyla chuť.

Podívejte, Klaus Kubiczek. Celá jeho rodina. Manželka Helga a jejich kluci. Tenkrát ještě nemuseli nosit žlutou hvězdu. To je jediná fotografie, která po nich zbyla. Klaus byl veliký fešák a kavalír! Panečku, jak ten se podíval, všechny ženy padaly do mdlob. Klaus předvídal, co se stane. Studoval historii diaspory a měl informace z Německa. Ten sklep je zachránil před deportací. Pak paní Helga zemřela a on se s chlapci vydal do Švýcar. Poslal jedinou pohlednici a od té doby už jsme o nich nikdy neslyšeli.

Schůze strany v Německém domě. Otec raději fotil, než aby musel hajlovat. Ale někdy musel. To víte… Herr starosta s K. H. Frankem. Starostu měli lidi rádi, i když byl esesák. Postaral se, aby se v Ostravě dobře žilo.

Naše svatba. Udo a já, otec a Andělka. Také jediná fotografie, která mi zůstala. Ostatní jsou kdoví kde.

Otec, když se vrátil z gestapa. Noha v sádře, záda samá modřina, popáleniny. Tenkrát odvlekli Andělku, moji macechu. Měla jsem ji ráda jako vlastní sestru. Už jsem ji nikdy neviděla.

Tady je slavnostní výkop v Kunčicích. Stavějí se Nové Vítkovice. Karl Kuchinka s lopatou. Jediný záběr, který se otci tenkrát povedl. Byl hodně nervózní, to si pamatuji. Otec si namlouval, že je Karl jeho přítel. Jenže přítel není ten, se kterým se občas opijete. Karl nám asi dvakrát nechal dovézt uhlí na zimu. Samozřejmě jsme to zaplatili, ale tohle byla jeho Winterhilfe, jestli to znáte.

Otec cvičí dřepy. Jak mu přerazili tu nohu, tak jsem ho donutila trochu cvičit. Nebral to nikdy vážně.

Zima v Ostravě. Někdy těsně po Vánocích čtyřicet dva. Máme štěně. Marion. Říkali jsme jí Mařka. Co mohla, to rozhryzala. To jsem já, s ní tady na tom snímku, už těhotná. Byla jsem kus ženské.

Tři utečenci z koncentráku. Nejzvláštnější snímek. Jeden z nich prý kdesi na další cestě zemřel, další dva přežili. Říkali, že se dva dny schovávali pod hromadou mrtvol kdesi v Polsku. Dokážete si to představit? Hlad, mráz a smrt v té nejhrůznější podobě. Otec si to nechával vyprávět pokaždé, když jim nesl jídlo, mi to stačilo jednou.

Máme děvčátko. Josefínku. Právě mě pustili domů z porodnice. Otec jí na dobrou noc začal číst Čapka. Měl své vrtochy, ale kupodivu malá pak dobře spala.

Tady je otec na snímku s ministrem Moravcem. Fotil to dokonce sám Beier. Vidíte, jak se otec tváří. Měl strach, aby ho lidi nenařkli, že je kolaborant.

Z Německa přijela Willi. Karlova snacha. Vlastně nebyla k němu v žádném vztahu, ale nosila jeho vnuka, když mu syn zemřel na ponorce. Willi byla divná. Zakřiknutá. Když potratila, tak se dočista pomátla. Odklidili ji do sanatoria, ale nemělo to žádný význam. Pak jen chodila celou dobu v černém po ulici a mumlala si nějaké svoje litanie. Dokonce ji ani po válce neodsunuli. Měla tady malý důchod a bydlela v útulku v Hrušově. Vydržela to až do pětasedmdesátého, kdy zemřela.

Otec zmožený po výstupu na Lysou horu. Sotva se doplazil od vlaku domů. Vypadal, že má smrt na jazyku. Však mu doktor taky tenkrát vyhuboval.

Udo s Josefínkou a Mařkou. Vidíte, jak je tady šťastný? Celou dobu žil díky své odlišné orientaci ve strachu, že ho někdo odhalí. Odhalila jsem ho já sama a snažila se ho pochopit. Že kamarádil s Kohutkem, to byl jeho největší životní omyl.

Mařka s Krasíkem dorážejí na slepice. Jediný společný snímek těch dvou psů. Pak je kdosi otrávil. Prý se k tomu přiznal Kohutek, než ho popravili. Možná žárlil, nevím.

Otec s Josefínkou na procházce. Skoro podzimní den, to je jeho poslední fotografie. Zemřel na srdeční zástavu ve spánku, doma. Druhý den ráno měl nastoupit do nemocnice.

Dál už nikdo nic nefotil,“ uzavírá své vyprávění paní Anděla. „Ani to hrozné bombardování v srpnu čtyřiačtyřicátého…“ šeptá a skládá způsobně fotky do obálky, ale nikam je nenese. Jenže jestli si myslí, že tímto mě uspokojí, tak je na omylu. Musím z ní vymáčknout hlavně to, co mě eminentně zajímá.

„Paní Andělo, mohu se ještě na něco zeptat, jestli se nebudete zlobit?“ maně přebírám její pomalou mluvu, hezky srozumitelně a spisovně.

„Nuže?“ vybízí mě, abych jako malá všetečka vyjevila, co ještě mám na srdci.

„Co bylo s vilou do konce války?“ napadá mě jako první.

„Co by. Nic. Bydleli jsme v ní. Když se blížila fronta, Udo sebral malou a odjel s ní do Rakouska. Jejich rodina tam měla chalupu. Já jsem zůstala. Říkala jsem si, že za každý den s Petrem budu vděčná. Stihla jsem ve vile schovat obrazy i důstojně pohřbít paní Helgu. Otcův deník, který jsem našla pod jeho matrací a nikdy jsem ho nečetla, jsem dala do truhly, kde ležela Helga, a všechno zalila betonem. Pak nás osvobodili, starosta utekl do Německa i s pokladnou, ve které bylo snad pětačtyřicet milionů. Někteří gestapáci utekli, ale Sivou někdo zastřelil rovnou, Kampf a Wagner dostali provaz. Kohutek také, ale později. Karl byl koncernem přeložen nazpět do Německa někdy v březnu pětačtyřicátého, ten konec války zažil někde jinde. Ani nevím, co s ním potom bylo. Petra ubili k smrti za to, že kolaboroval, a mě posadili do sběrného tábora. Říkalo se tomu tábor Hanka, na Nádražní 74. Teď už to dávno nestojí.“

„Že jsem tak smělá, vy se jmenujete Anděla. A v deníku jste Stella…“ Sama cítím, že tady asi je citlivé místo. Však taky dlouho trvá, než dostanu odpověď.

„Stellu odsunuli do Německa. Potupně. Padni komu padni. To byste koukala, kolik se po válce naráz objevilo vlastenců,“ mává rezignovaně kostnatou rukou s rudě nalakovanými nehty. „Čím měli za protektorátu plnější gatě, tím větší dělali ramena, když válka skončila. Kopance a facky pro slabou ženu. To bylo jejich. Proto Stella odjela do Německa a vrátila se jako Andělka. Děvče moje, věřila byste, že se dá za tři měsíce zhubnout skoro na kost? Nabarvila jsem si vlasy na černo a šla z Passau pěšky až do Ostravy. Někdy mě svezli vojáci, jindy strojvedoucí nákladního vlaku porušil předpisy a vzal mě do lokomotivy. Tenkrát byla taková živelná doba. Lidé se vraceli z různých míst domů, každý někoho hledal. Bylo to dobrodružství. Na jídlo bylo to, co mi kdo dal. Kus chleba, polévka kdesi na náměstí, brambory z pole opečené na ohni. Někdy jsem se i bála. Třeba že mě znásilní a zabijí. Z těch Rusů šel někdy až strach. Byli takoví divocí. V Ostravě jsem se na podzim pětačtyřicátého přihlásila jako Anděla Proske. Tehdy končil přechodné starostování takový dobrácký ňouma, Lampa se jmenoval. Ten mi nechal vystavit nové papíry a dal klíče od vily a slíbil, že jako navrátivší se židovce nikdo nebude bránit v užívání obydlí. Měla jsem schovaný nejen arizační dekret, ale také notářsky ověřené pověření, že pokud nikdo z rodiny Klause Kubiczka nezůstane na živu, přechází majetek vily na Johanna Proskeho a jeho dědice. Tohle sepsal Klaus poslední den na svobodě, než s rodinou sešel do sklepa. Bylo to u notáře Wojnara, na Zámecké ulici. Vše mělo zůstat v platnosti, pokud se neobjeví někdo od Kubiczků. Byla jsem rozhodnuta, že když Klaus nebo kdokoli z jeho rodiny přijde, požádám je, abych mohla dělat u nich pomocnici v domácnosti. Ale neobjevili se už nikdy. Tak se narodila Anděla. Jediný, kdo o tomhle věděl, byl o mnoho let mladší nevlastní bratr Petra Hankeho. Jediného muže, kterého jsem kdy doopravdy milovala. Můj dnešní Staníček Riedel. Potichu jsme se vzali ve třiapadesátém, to mu bylo čerstvých osmnáct. On byl sám, já sama, nebylo nikoho, kdo by ukazoval prstem. Kruh se uzavřel.“

„Neuzavřel, měla jste přece Josefínku a manžela…“ nevzdávám se tak lehce. A trefuji do živého.

„Ano. Měla jsem manžela a dceru. Dceru pořád mám. Bydlí v Ženevě, má tři děti a pět vnoučat. Vy to asi nepochopíte, co to je, když se proti vám postaví celá bohatá rodina. Nikdy by mě mezi sebe nepřijali. Pro ně jsem byla ta coura z Čech a pro Čechy zase špinavá Němka. Nikdo by nechtěl Stellu Hase. Ale Anděla Proske mohla žít alespoň tady. Nikdo z rodiny skutečné Andělky se nikdy nevrátil, aby mě odhalil. Ani Andělka sama. Tak to je, děvenko,“ s povzdechem se na chvíli odmlčí.

„Dodnes dostávám z Německa rentu. Kdysi to bylo v markách, teď je to pět tisíc eur. Každý měsíc,“ pokračuje ve vyprávění. „Říkala jsem si, že dobrá pomsta by byla ta, když budu žít tak dlouho, jak jenom to bude možné. Ne pro peníze. Těch mám dost. Ale veškeré té povýšené honoraci Hase najust. Udo sám proti nim nic nezmohl. Zemřel ve čtyřiaosmdesátém na rakovinu prostaty. Psali jsme si, byli jsme dobří přátelé. S Josefínou jsme k sobě našly cestu až po revoluci. Tehdy jsem na ni nechala přepsat tu vilu. Stejně tam od třiapadesátého nikdo nebydlel. Měli jsme malý byt na Zengrové a pak tady na Volgogradské. Dělala jsem celou dobu výpravčí na vítkovickém nádraží a Staníček až do důchodu pracoval ve slévárně. Vyráběl tam dřevěné modely. Děti jsme už žádné neměli.“

Z hlasu paní Anděly zní něco jako vyčerpání. Možná takhle souvisle nemluvila už dlouho, nebo všechno tohle v sobě držela a napětí povolilo právě teď. Nevím. Ale mám na srdci ještě jednu věc.

„Co ty obrazy? Pan Topinka a originály? Váš portrét i spící Josefínka v peřince?“

„Obrazy patří Kubiczkům. Zatím je nechte tam, kde jsou. Až umřu, věnujte je Ostravě. Anonymně. A ty kopie spalte, nemají žádnou cenu. Otec chtěl tenkrát nechat vydělat panu Topinkovi nějaké peníze. Proto ho nechal malovat. Ty poslední dva zbývající si nechte jako vzpomínku na starou bábu, jestli budete chtít…“ náhle mávne rukou, že je konec. Šlus. Stavidlo výřečnosti je uzavřeno. Kouzlo okamžiku pominulo.

„Ale vy vůbec nejíte!“ osočí mě náhle a je to zase ta paní vévodkyně, jako by se vůbec nic nestalo. „Copak vám u nás nechutná?“ překvapí mě ještě víc. Na tohle vůbec nejsem připravená, takže mě nachytala se spuštěnými kalhotami.

„Stanííííí!“ volá ještě paní Anděla na svého manžela tak silným hlasem, že se po chvíli otevřou dveře a usměvavý obličej Staníčka se objeví v místnosti. Jako by tady najednou vyšlo slunce.

„Staní, prosím tě, paní Bo už musí odejít. Zabal jí ty palačinky s sebou, buď tak hodný,“ šokuje mě ještě více.

„Určitě,“ nedá se Staníček vyvést z míry a cupitá do kuchyně. Povezu si domů výslužku. No sláva. Ještě dopiju hrnek vychladlého čaje a mám se k odchodu, zatímco Staníček v kuchyni přepečlivě balí horu studených palačinek.

„No tak, pomozte mi na nohy přece!“ slyším vedle sebe zaskřípat, až se zastydím, že jsem na to nepřišla sama. Andělka se na vratkých končetinách zvedá, a zatímco její manžel je pořád v kuchyni, schovává fotky i nalezený diář svého otce do šuplíku. Přece jen je to její majetek. Nic proti tomu nenamítám, i když jsem se viděla, jak všechno v klidu pročítám, v teple, v lůžku.

V předsíňce si obouvám své zničené balerínky a mám takový hlad, že se sotva držím na nohou. Výhled na nějakých dvacet palačinek se šlehajdou a čokoládou mě naplňuje pozitivní energií, která se za chvíli promění v měřitelné jouly.

Oba staříci se přišli rozloučit. Jsou dojemní ve své postupující fyzické nemohoucnosti i udivující síle ducha. Čím dál více jsem přesvědčena, že Andělka svůj věk jen předstírá. Že až za mnou zapadnou dveře, odhodí nějaký převlek a zase se z ní vyloupne mladá šťabajzna, věčně veselá a dobře naladěná, jak to její otec psal v deníku. Copak se mnou se něco podobného neděje každý večer, když jdu spát? Ráno je sice pohled do zrcadla drsně reálný, ale následující večer jsem zase rozverná holčička, slastně usínající v bezpečí své teplé peřiny. Staníček se mi také najednou nezdá tak podřízený jako zpočátku. Je pouze tím správným parťákem pro parní válec, který má přisvojené jméno – Anděla.

„Děkuji moc za krásný večer,“ slyším sama sebe drmolit a loučím se podáním ruky. Nejdříve s Andělkou a pak se Staníčkem. Pozvání na příště nepřichází a ani to nečekám. Jen si přejeme krásný večer. Co si vlastně může člověk přát víc než krásný večer?

Venku nasedám do mondea a vidím, že už se blíží desátá večerní. To jsem v tom malém bytečku strávila tři hodiny? Tři hodiny povídání o dobách před sedmdesáti lety? Tak málo? Couvám a vidím, že ve třetím patře je otevřené okno a dvě siluety mi mávají. Spouštím okénko a také zamávám. Vypadá to jako jedno velké sbohem.

Cesta domů plyne. Velice něžně a vláčně. Tak vida. Herr starosta nebyl takový lidumil, jak se projevoval. Těsně před osvobozením zmizel s městskou kasou. Ti naši současní představitelé se už ani nesnaží tvářit lidumilně a kasu vysávají raději průběžně. Sto milionů na úplatcích a dost. Jakmile je součet malých domů přes sto milionů, už zase může kandidovat někdo jiný. Takové malé veřejné tajemství. Tohle je tiše a dlouhodobě dodržovaný mimovolební program nejvyššího vedení Ostravy. Odvrácená strana demokracie. Odpudivě malicherná záležitost oproti obludnosti protektorátu. Užívám si toho, že žiju a s klidem se můžu aspoň na chvíli vykašlat na současnost. Raději si promítám celou tu zvláštní krutou dobu před sedmdesáti lety. Od těch časů se ani tak moc nezměnilo, jen máme rychlejší auta, počítače, chytré telefony. Ale umíme nenávidět a milovat naprosto stejně. Až za hrob. Jaká budu já sama ve věku paní Anděly? Bude nějaký dobrý parťák sdílet moje vrtochy, přání a milovat mě tak, aby dokázal odejít z místnosti bez toho, aby se urazil? A nasmaží mi třeba horu palačinek a bude rád jen z toho, že mě má? Rodí se ještě vůbec takoví životní parťáci? A co Říďa? Není vlastně on tím parťákem? Možná mi nakonec zůstane na krku, nebo já jemu. A spolu přejdeme do stadia, kdy veškeré tělesné pudy zvolna vymizí, a budeme se těšit ze společně prožité minulosti.

Pod vlivem takových ušlechtilých myšlenek doplouvám nazpět k centru. Jestli navečer byl problém zaparkovat, v tuhle hodinu je troufalost očekávat jediné volné místečko. Nakonec se vcucnu někde u Černé louky do jedné mezírky a pěšky jdu přes liduprázdné Masarykovo náměstí. Morový sloup. Tady před mnoha lety fotil Stellu její otec. Kuří rynek. Na rohu zastřelilo gestapo komouše Josefa Divoše. Tak to přece psal Johann v deníku. Poštovní. Tady jsem doma. Před dveřmi zbystřím a zaostřím na lesknoucí se kovovou destičku. Je pevně usazena přímo v dlažbě. Dřív jsem to nijak zvlášť neřešila, ale dnes je opravdu zvláštní den. Dnes vůbec poprvé čtu: „Růžena Schönfeldová, zavražděna 22. 10. 1942 v Treblince“. Jak je možné, že jsem si toho nikdy pořádně nevšimla? Copak už i já trpím provozní slepotou? Lehce se ukloním památce paní Růženy a až pak mě pohltí chodba našeho vchodu.

S kabelkou přes rameno a pečlivě zabalenými palačinkami, které opatrně nesu v pravé ruce. Ještě pár schodů, a jsem u Anety s Patrikem. U Anety, která pořád naivně věří, že si tady otevře keramickou dílnu a její výtvory budou někoho zajímat. Nebudou. Ale na to musí přijít sama. Patrik, který po velkých prázdninách nastoupí do první třídy a bude snít o tom, že změní svět. Jenom ať sní. Budu nejšťastnější, když jeho sny budu moci sdílet s ním.

Hledám v kabelce klíč, abych si odemkla, a napadá mě spousta pragmatických věcí, které ještě MUSÍM udělat. Musím poslat panu primátorovi anonymně na cédéčku fotografický obsah „Adamova“ telefonu. Cédéčko s takovým milým obsahem, objevené v ranní poště, bývá nejlepším lékem proti zácpě. O zdraví našeho pana Ostravy mi jde především. Identický disk pošlu i panu poručíku Sittkovi. Jenom ať se něco pohne a výkonná moc zasáhne. Také se musím zbavit „Adamova“ telefonu, ale to zařídí František. Musím zajet navštívit Říďu a skoro všechno mu povyprávět. Už je mi po něm docela smutno. Musím se zbavit „Kamilovy“ hlavy z mrazáku. Asi ji zavezu rovnou Igorovi na prosekturu. Určitě mi poradí, co s tím. Musím zjistit, jestli přežil „Mirek“ a kde skončil Stavarič. Doufám, že je u Igora v chlaďáku. Musím vyčistit Falcona a spálit deku s krvavými teniskami. Musím nechat vycídit Říďova hummera a přezout mu jiné gumy. Musím zjistit, kdy bude mít Míťa pohřeb, a objednat mu věnec. Musím se začít detailněji zaobírat tím zvrhlíkem „taťkou“, aby ho jeho minulost konečně dohnala. A pak už jenom práce a mé dvě děti. Karle musím koupit nový svetr a Františkovi nářadí. Musím taky upéct Františkovi jablečný štrúdl, jak jsem mu slíbila. Balík peněz od Stavariče a jeho party musím poslat Armádě spásy. Anetě musím najít bydlení a nějakou normální obživu. Honzikovi budu muset nějak šetrně vysvětlit, že jeho nový přítel už nedorazí. A hned zítra ráno, jakmile se trochu dospím, půjdu běhat s Tequilou, s tím chlupatým kulovým bleskem. A jestli zbude nějaký čas, možná si zajdu na pořádnou masáž, protože mě bolí naprosto celý člověk. Zaplať pánbůh, že toho musím tak hodně! Aspoň trochu zapomenu na tu prožitou hrůzu.

Otáčím klíčem v zámku a otevírám dveře. Doma se ještě svítí, tady v deset večer vládne čilý ruch. Televize hraje na plné pecky, ale Tequila zachytila zvuk odemykání a ví, že někdo přišel. Však ji slyším, jak se řítí. Byla u nás, když je teď Honzik v práci. To je jasné. Krk bych dala za to, že už s Patrikem kamarádí. Ňafá a doráží mi čumákem v klíně, aby si vynutila pohlazení. Dopřeju jí to, ale až položím na kuchyňskou linku ty palačinky. Pak se objeví rozespalá Aneta a za ní čilý Patrik se svou uličnicky rozježenou kšticí:

„Ahoj mami, kde jsi byla celý den?“ zívá moje dcera a já nechápu, jak je možné, že ta neměřitelná životní energie někomu přebývá a jiný by ji potřeboval neustále doplňovat, ale neví jak. Když jsem já byla březí, cítila jsem energii jak z atomové elektrárny. Aneta je pravý opak.

„Děcka, jednou vám to všechno povykládám, ale teď jsem tak zmožená, že ještě chvíli, a usnu ve stoji rovnou tady, opřená o futra. Chcete někdo palačinku? Jsou výborné,“ nabízím celý balík a na chvíli ožívám. Rozbaluji alobal a celou nádheru stavím doprostřed stolu. Usedáme dokola a děláme si malé noční hody. Šlehačka s čokoládou nám teče po bradě a smějeme se, jak srandovně vypadáme. Tequila také dostane svůj díl, ale jen trochu. Musí zůstat ve formě! U jídla se dozvídám, že celý den jim uběhl rychle. Vstali až před polednem, šli ven na snídani, pak vyvenčili Tequilu, koukali na televizi a koupili si v čínské restauraci pozdní oběd. Venku mezitím už větřík rozfoukal smog, takže si našli jedno hřiště, kde si Patrik hrál s děckama a blbnul s Tequilou, protože ona je na to jako stvořená. Pak přišli domů, objednali si pizzu, koukali na televizi a čekali, až se vrátím. Naštěstí nikdo neměl potřebu hledat něco vzadu v mrazáku. Přesně jak jsem předpokládala.

„Jdu si umýt zuby a pak do hajan,“ těší se moje dítě a šoupavým, unaveným krokem se šine do koupelny. Mi by nyní místo ústní hygieny asi stačilo lehké propláchnutí tou dobrou whiskey Tyrconnell, co přivezli z Irska. Kartáček až zítra.

„Bo, něco ti povím,“ tahá mě Patrik spiklenecky za rukáv, jakmile slyší, že z koupelny šplouchá voda. „Ale nesmíš to nikomu říct! Je to šíleně tajné! Slibuješ?“ šeptá a kouká, jestli Aneta nejde.

„Slibuju!“ zvedám dva prsty na znamení, že tohle tajemství je navěky jenom mezi mnou a Patrikem, a klíží se mi u toho minimálně jedno oko.

„Když jsme byli dneska po obědě na tom hřišti,“ stále slaběji šeptá Patrik a doslova přetéká tím svým tajemstvím, které mi tak důvěrně svěřuje, „tak jsem se od svých nových kamarádů dozvěděl dva nové pozdravy. Tenhle,“ ukazuje na mě vztyčený prostředníček, „to je piča! A tohle,“ pokládá si pěst pravé ruky do loketní jamky levé ruky a levou pěstí kmitne nahoru, „to je tak strašně sprosté, že ti to nikdy neřeknu!“

Vítej v Ostravě, Patriku.

Bohumil Bardoň, plk. v. v., 1910–2006

Jeden z nejslavnějších Slezanů minulého století, stále však pro mnoho spoluobčanů neznámý člověk. Narodil se v Petřvaldu u Karviné, vyučil se automechanikem. Pracoval jako horník na dole Ludvík, během první republiky si otevřel v Radvanicích svůj autoservis. Byl osobním řidičem Tomáše Bati při jeho pobytu na Ostravsku. Rád hrál na kytaru a harmoniku, zejména v trampské osadě Sirotků. Také ochotnicky hrál divadlo. Miloval motorová vozidla, provozoval mj. krasojízdu na motocyklu. V roce 1938 se stal kapitánem Slezského odboje a v Petřvaldě vytvořil buňku odporu proti polským bojůvkám. Pašoval zbraně a doma měl celý arzenál, kterým zásoboval své lidi v hnutí odporu, když vojsko a četnictvo postupovalo proti výbojným Polákům liknavě. Před okupací Československa se osobně vydal do Prahy, kde chtěl ve spolupráci s Generálním štábem svůj status legalizovat a hodlal se postavit proti chystané okupaci. Když byl odmítnut, neváhal generálu Janu Syrovému do očí říct, že by se měl raději jmenovat Nedovařený. Po okupaci byl jako jeden z prvních zatčen gestapem, krutě vyslýchán a následně vězněn v Ostravě, Olomouci a Brně.

Vše, co v románu dělají zatčeným gestapáci Sivá, Kampf a Wagner, zažil na vlastní kůži. Kruté výslechy přečkal a byl transportován do KL Mauthausen. Tam pod číslem T 5917 přežil všechny roky až do konce války. Díky své nezdolně optimistické povaze a svéráznému smyslu pro humor získal mezi spoluvězni přezdívku „Hurvínek“. Pro svou manuální zručnost a vášeň k motorům se brzy z otrocké práce v pověstném lomu dostal do komanda garáží, kde se staral o technický stav vozidel SS. Ve vězeňské hierarchii si vydobyl takové postavení, díky kterému mohl pomoci mnoha vězňům, kteří mu vděčí za svůj život. „Organizoval“ jídlo, oblečení a léky. Jednou viděl, že v hromadě popravených žije mladá žena. Byla střelena do hlavy a Hurvínek ji s velikým rizikem donesl na ošetřovnu, kde jí byl zachráněn život. Jednalo se o osmnáctiletou Jugoslávku, která věznění nakonec přežila, a s Hurvínkem si pak dlouho psali. Hurvínek byl také poslední člověk, který viděl naživu Karla Hašlera, který byl příslušníky SS ubit na Vánoce 1942. Aby spoluvězňům ulehčil strádání v KL, založil s povolením SS táborovou kapelu. Z domova mu poslali harmoniku a poté další nástroje i ostatním muzikantům, kteří si o ně domů napsali. Mezi význačné spoluvězně, kteří tábor přežili a kteří se stali Hurvínkovými životními přáteli, byli kupř. MUDr. Bohuslav Podlaha (budoucí univerzitní profesor), Antonín Novotný (budoucí prezident ČSSR) nebo Kazimierz Rusinek (budoucí ministr zahraničních věcí Polska).

Po osvobození KLM ještě zůstal na místě a pomáhal Američanům v dopadení velitele tábora Franze Ziereise. Také svědčil v norimberském procesu a tam mj. pomohl osvobodit některé příslušníky SS, kteří se k vězňům z KLM chovali lidsky. Doživotní přátelství ho pojilo s plukovníkem Steibelem, velitelem americké jednotky, která osvobodila KLM. Od něho také dostal motocykl DKW 200, na kterém se pak vrátil do Ostravy. Po návratu domů pomáhal v repatriaci navrátilcům z koncentračních táborů a pokračoval ve své, válkou přerušené, živnosti. V únoru 1948 byl zatčen StB a mnoho artefaktů, které si domů přivezl z KLM, mu bylo ukradeno. Brzy byl propuštěn, ale v živnosti pokračovat nemohl. Státní moc mu v nepravidelných intervalech znepříjemňovala život až do šedesátých let. V té době pracoval na letišti v Hrabůvce jako člen obslužného personálu.

Měl zálibu v palných zbraních, a proto se stal vášnivým nimrodem. Každých pět let organizoval setkání bývalých vězňů z KLM. Až do pozdního věku byl velice činorodý, bavil se výrobou fotokoláží pro životní jubilea svých kamarádů. Tyto výtvory doplňoval veselými říkankami. Celkem jich takto vyrobil přes tři tisíce. V roce 2001 byl ministrem obrany jmenován do hodnosti plukovníka. Zemřel po vleklých problémech s prostatou v předjaří 2006.

V Ostravě, do které se vždy rád vracel ze svých cest, nemá nikde pamětní desku a ani po něm zatím nebyla pojmenována žádná ulice.

Richard Sklář

Vila na Sadové

Obálka Nakladatelství FRAGMENT, s.r.o., Kamila Flonerová

Grafická úprava Nakladatelství FRAGMENT, s.r.o., Karel Petrů

Jazyková korektura Eva Kadlecová

Odpovědná redaktorka Romana Homonická

Vydalo Nakladatelství FRAGMENT, Pujmanové 1221/4, Praha 4,

jako svou 2794. publikaci, 1. vydání, 2015

Epub konverzi provedlo Nakladatelství FRAGMENT, s.r.o.

České vydání © Fragment, 2015

Text and Photo © Richard Sklář, 2015

Cover © Nakladatelství FRAGMENT, s.r.o., Kamila Flonerová, 2015

Epub konverze © Nakladatelství FRAGMENT, s.r.o., 2015

Dobová fotografie na obálku byla použita s laskavým svolením Zemského archivu v Opavě a Akreditovaného archivu ArcelorMittal Ostrava a.s. Na snímku je generální ředitel Vítkovických železáren Karl Kuchinka, provádějící slavnostní výkop Nových Vítkovic – 20. 10. 1942.

Beletrie pro dospělé Romány, povídky, novely Thrillery,

napínavá četba / edice Drama, napínavá četba

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být

rozšiřována bez písemného souhlasu majitelů práv.

e-mail: fragment@fragment.cz

http://www.fragment.cz

ISBN tištěné verze 978-80-253-2441-7 (1. vydání, 2015)

ISBN e-knihy 978-80-253-2461-5 (1. zveřejnění, 2015)

Richard Sklář (*1968)

„Když v roce 1979 po letních prázdninách začal nový školní rok, hned zkraje jsme ve škole psali slohovou práci na téma MŮJ ZÁŽITEK Z PRÁZDNIN. Vymyslel jsem si příběh o nálezu mrtvoly v lese a co díky tomu následovalo. Za pravopis mi paní učitelka dala jedničku, za sloh pak dvojku – s červeným odůvodněním „příliš bujná fantazie“. No, a od té doby se to se mnou tak nějak táhne…“ vypráví Richard Sklář o tom, jak se mu jedna dvojka ze slohu stala životní výzvou.

Od roku 2004 je na volné noze a věnuje se marketingu, fotografii a vytváření komerčních článků. Pod pseudonymem Bruno Ligocki sestavil dva humoristické tituly, z nichž jeden se stal bestsellerem. Také je autorem většího množství jednorázových písňových textů. V šuplíku se mu práší na soubor pohádek pro mladší čtenáře a jeden tragikomický filmový scénář. Má jedno dospělé dítě, je šťastně zadaný, žije v Ostravě a těší se na vnoučata.

Tipy pro Vás a Vaši čtečku:

T.M.A.

T.M.A.

Vyšlo také v tištěné verzi

www.fragment.cz

Martin Němec, Juraj Herz

T.M.A. – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

OBSAH

1. MAREK

2. SMÍŠENÉ ZBOŽÍ

3. LUCIE

4. KOMMT EIN VOGEL GEFLOGEN

5. DRUHÉ OKO

6. ZLODĚJ

7. BAF!

8. ZATMĚNÍ

9. VERBOTEN

10. KRONIKÁŘ

11. ZÁŘÍ 1944 (Part 1.)

12. RODINNÉ ALBUM

13. GROTESKA

14. HROB

15. OKO

16. ZÁŘÍ 1944 (Part 2.)

17. ZRCADLO A SMRT

18. UKOLÉBAVKA

19. KLÍČOVÁ DÍRKA

20. VÍR

21. DŮM

1. MAREK

I.

Hajej, můj chlapče, hajej, v náruči mojí spi,

musela jsem to provést, já už vím o světě svý.

Najdou tě v tomhle bytě nejspíš až zejtra ráno,

budeš jak dítě spát, v krvi mít rozestláno.

Temný alt zpěvačky se rozléhá rockovým klubem. V přerušovaném světle barevných reflektorů se objevují zpocené tváře jednotlivých hudebníků, aby zas zmizely ve tmě. Světlo a stín se střídají jako dny a noci v časosběrném filmu.

Spinkej, můj hochu, spinkej, držím tě v objetí,

nezůstal v očích pláč, nevlastním dojetí.

Zpívá dál démonická žena vamp v černé paruce. Publikum se pohybuje v rytmu rockové písně. Energie hudby z pódia se prostřednictvím diváků vrací zpět k hudebníkům vybuzeným adrenalinem okamžiku.

Srdce mám tetovaný tvým jménem na paži,

za oknem skřípou vlaky z blízkýho nádraží.

Kromě zpěvačky, která připomíná nebezpečnou šelmu, je na pódiu dominantní postavou štíhlý tmavovlasý kytarista. Marek, asi pětatřicetiletý muž, působí energickým a mladistvým dojmem. Jeho oči i pohyby prozrazují, že do své dospělosti propašoval nepřehlédnutelný kus divokého chlapce, kterým kdysi býval. Usmívá se na své kolegy, jako by dnešní večer byl pro něj čímsi výjimečný, jako by se s nimi v duchu loučil. Víc než na svůj nástroj se soustředí na kontakt s nimi a se zpěvačkou.

Žena ze Stínadel vráží do zrcadel,

vráží pod žebro nůž – smrt vlídně kývá,

Žena ze Stínadel, nikdo ji neviděl

přijít do podkroví, kde píseň zpívá svou.

Markovi se vybavila vzpomínka. Nebo spíš tušení vzpomínky. Vzpomínka na vzpomínku.

Po strmém schodišti schází někam do temných útrob sklepa dvanáctiletá dívenka. Schodiště působí jako nekonečné. Ze starých zdí je cítit vlhko a chlad. Kroky drobných nohou pohlcují šedé zuby schodů.

Zhasni, můj milý, zhasni, zavři už oči svý,

mysli už jenom na nás, nemysli na živý.

Za dveřmi jakési sklepní místnosti sedí na podlaze tmavovlasý přibližně sedmiletý chlapec a pláče. Stolek za ním se zapálenými svíčkami a různými dětskými cetkami připomíná malý oltář.

„Já tady nechci bejt. Pusť mě ven, prosím!“ v pláči stěží artikuluje chlapec.

Já jsem tě milovala, tobě to bylo málo,

co už dál nešlo snést, s krví teď odplavalo.

Dívka konečně sestoupila ze schodů a stanula v ponurém sklepním prostoru. Zastavila se před starými bytelnými dveřmi z fošen, na kterých je švabachem křídou napsané slovo VERBOTEN. Za nimi se ozývá zoufalý pláč a volání malého chlapce.

Hajej, má lásko hajej, chovám tě na prsou,

za chvíli nebudem sami, za chvíli už tady jsou.

Dívka se trochu dychtivě naklonila ke dveřím a přiložila oko ke klíčové dírce. Do její zorničky dopadá mihotavá záře svící. Pomalu rozeznává detaily členitého prostoru za dveřmi. V místnosti jsou kromě pár kusů nábytku poházené zaprášené rozbité hračky – olysalí medvídci, dřevěné kostky a panenky bez rukou. Na omšelém stolku leží krabice se zrezivělým nářadím. V šeru místnosti svítí jen malý oltářík s pouťovými relikviemi. Uprostřed na zemi sedí chlapec, objímá si kolena a tiše vzlyká. Za jeho zády se mihnul stín. Byl to jen dojem, nebo to způsobil plamen svíčky rozhoupaný průvanem?

Padly ti do očí jiný, já padla do zkázy,

teď můžeš klidně spát, už ti nic neschází.

Dětská ruka nahmatala v krabici s nářadím starý šroubovák s držadlem omotaným špinavou leukoplastí. Oko dívky lačně pohlíží na schouleného chlapce, jehož ramena se otřásají pláčem. Stín se opět pohnul, ale dívka u klíčové dírky si toho nevšimla.

Žena ze Stínadel vráží do zrcadel,

vráží pod žebro nůž – smrt vlídně kývá,

Žena ze Stínadel, nikdo ji neviděl

přijít do podkroví – kde píseň zpívá svou.

Špička šroubováku zajela do klíčové dírky a po krátkém odporu pružného sklivce se vnořila do křehkého oka dívky.

Ozval se kvílivý zvuk elektrické kytary. Píseň za bouřlivých ovací publika právě skončila.

II.

Po chvíli už zpocení a rozesmátí členové kapely postávají v malé šatně. Bohatýrsky si připíjejí a halekají pod vlivem skončeného koncertu a načatých lahví. Marek balí kytaru s přetrženou strunou a usmívá se na své spoluhráče. Do místnosti vešla zpěvačka Xandra s manažerem kapely Viktorem, teatrálně si strhla paruku a vášnivě Marka políbila.

„Ty jsi úplně pošahanej! Malovat přece můžeš i v Praze, ne?“

Viktor je od sebe se smíchem odtrhl. „Tak pozor! Zas to s tím loučením tak nepřehánějte,“ řekl jakoby výhružným tónem a dodal: „A kdybys tam začal magořit, dej hlášku. Xandra zná pár šťavnatejch holek… přijedeme tě zachránit. Sexuální půst je jistě fajn, ale tak maximálně na tři a půl hodiny,“ zasmál se a mohutně si přihnul z lahve zlatavé tekutiny.

„Někdy tak kolem poledne, ne?“ rozesmál se kdosi z přístojících.

„Nejlíp v pondělí,“ kontruje další a třetí zvesela dodává: „Velikonoční!“ Následovala menší bouře smíchu s doprovodem cinkání.

„Kdys tam vlastně byl naposled, magore?“ zeptal se shovívavě další muzikant.

„Když mi bylo… sedm,“ odtušil Marek se širokým dětinským úsměvem ve zpocené tváři. Ostatní se rozesmáli. Zpěvačka se k nim otočila a bouchá si dlaní do čela. „Je to magor! Von musí mít dům zrovna v takový prdeli světa! Aspoň kdyby byl někde blízko za Prahou…“

„Abys mu tam mohla vyřvávat po nocích, že jo? To by namaloval tak akorát lajnu na stole,“ zpražil ji chladnýma očima Viktor.

Hudebníci dobromyslně plácají Marka po zádech, s některými se nemotorně, ale srdečně objímá. Viktor, lišící se od ostatních oblečením i chováním, objímá světácky jednou rukou Xandru a druhou podává Markovi poloprázdnou lahev whisky. Ten si zhluboka loknul. Jako trubač vítězné armády.

III.

Marek schází po schodech činžovního domu do chodby v přízemí. V rukou drží velkou krabici plnou knih. Ze secesní vitráže nad domovními dveřmi na něj dopadá šikmý pruh barevného světla. Marek přejede očima interiér domu, zábradlí kolem schodiště, vitráž s ovocným stromem… Pak vyrazí ke dveřím a nohou je otevře.

Vychází z tichého světa domu na rušnou ulici. Snaží se krabici vměstnat do auta, už tak poměrně zaplněného. Na střeše vozu jsou připevněna malířská plátna napnutá v rámech a rozmalované obrazy.

Ulice je stále rušná, lidé spěchají zprava doleva a opačně. Město hučí babylonským chórem nesourodých hlasů, kvílením brzd, hřmotem aut a vzdálených sirén sanitky. Tu zběsilou koláž zvuků, pohybů a pachů se Marek rozhodl opustit, zbavit se jí.

Za pár desítek minut už se město stalo jen zubatým ostřím vzpomínky, odrážejícím se ve zpětném zrcátku. Okolo silnice, která se zužovala každým odbočením, začaly vyrůstat stromy a vytvářely houstnoucí krajku na předním skle Markova vozu.

Milá Terezo,

tak už jsem konečně utekl. Vlastně to za útěk nepovažuju. Utíká se přece před něčím, a já odjíždím za něčím. Dám dům do pucu a až Tě pustěj, přijedeš sem za mnou. Vyměnit ten můj ulítlej kolotoč za samotu nebude žádná legrace, ale nějak to, myslím, zvládnu. Hodně chci – a to je docela dobrá motivace. Hlavně se těším na malování – přísahám, že budu zamazanej od barev až za ušima. Takže tak za půl roku možná bude i vernisáž. Měj se pěkně a budeme si držet palce.

Tvůj velkej malej bratr

Markův vůz projíždí alejí polomrtvých stromů, které zdvihají větve jako pokřivené pařáty k podvečernímu nebi. Na konci aleje čeká dům, nevlídná a temná stavba. Marka bez varování zasáhl pocit iracionálního až ochromujícího strachu. Cítí, že nesmí vystoupit z vozu, že nesmí vypnout motor. Na chvíli ho zaplavila hrůza jako lepkavá tekutina a on podlehl horečné panice.

Po nekonečném okamžiku strnulosti sundal těžké ruce z volantu. Klouby prstů měl bílé a dlaně mokré. Hlas volající z jeho nitra zmlknul a on konečně otočil klíčkem v zapalování, aby vypnul předoucí motor. Vystoupil z auta a stanul domu tváří v tvář.

Kolem se rozhostilo ticho, letité a nějak definitivní. Nechalo Marka naslouchat vlastním krokům, které jakoby nepatřily jeho nohám, jako by byly obuty někomu cizímu. Velmi cizímu.

Nezpívají tu ptáci a nebzučí hmyz. Nebo snad ano, ale přes ticho, do kterého je dům zahalen, není nic slyšet. Nic. Po třech hodinách jízdy je město vzdálené jako legenda o městě. Jako by nikdy nebylo…

Marek vytáhl z kapsy mohutný klíč, vložil ho do zámku a bez námahy odemkl. Váhavě vešel dovnitř.

Dům bezhlasně polknul.

2. SMÍŠENÉ ZBOŽÍ

I.

Marek prošel tmavou předsíní a ocitl se v největší místnosti. „Tady budu malovat,“ rozhodl se ihned. Přistoupil k oknu a zatáhl za šňůrku stažené rolety. Ta se v oblaku rozvířeného prachu s rachotem srolovala. Marek se rozkašlal a couvnul, ale pak se přiblížil těsně k okenní tabulce a přes mohutnou mříž se zadíval na louku před domem. Po té louce běží dvě malé děti a velký pes.

„Zoro!“ ozval se hlas Markovy malé sestry z desítky let starého příběhu společného dětství. Smích a štěkot tvoří souzvuk určující atmosféru té chvíle. Holčička, která je o pár let starší, a proto i větší, najednou povalila chlapce na zem, drží mu ruce a on se z jejího sevření nemůže osvobodit. Mezi stromy nedalekého lesa se mihnula další holčička – subtilní nazrzlá blondýnka. Vyběhla na prostranství před domem a snaží se pomoci bezmocnému chlapci. Starší a větší dívka se otočila a začala malou vetřelkyni bít pěstmi. Surový souboj přerušilo až volání z domu: „Terezo! Marku! Hned toho nechte! Oběd je na stole! Slyšíte?!“

Tereza se rozběhla k domu a za ní i Marek. Cizí dívka zůstala stát v trávě sama a hledí za nimi. Ruce si dává do kapes laciného kabátku, dál rozkročeně a trochu výhružně stojí a dívá se vážnýma očima na dům. „Tak poběžte,“ volá matka stojící ve dveřích. Hlas přichází z velké dálky odvátých roků. Její obličej je vybledlý jako stará fotografie. Markova vzpomínka se rozostřuje, až docela zmizí.

Náhle je tu soumrak jako procházející poutník v šedém plášti. Tahle předehra noci trvá jen chvíli. Marek si proto pospíšil, aby rychle vynosil věci z auta. Doprostřed místnosti s okenicemi postavil malířský stojan a na něj rozmalovaný obraz ženského aktu. Malba je převážně v pastelových tónech a jen jemně se rýsuje na bílém podkladu plátna. Je už velmi šero, Marek otočil vypínačem. Marně. Elektřina nefunguje. Při pohledu na hodinky zkřivil tvář nevolí. Dům se utápí v přibývající tmě. Srůstá s ní. Marek si trochu bezradně prohlédl elektrickou skříň s pojistkami. Po zaprášených šuplících a skříňkách hledal svíčku, vtom si ale uvědomil, že při své nepraktičnosti zapomněl koupit jídlo. Po chvíli váhání se rozhodl zajet do blízkého městečka.

Jeho auto vyjelo pozvolným tahem silnice, na vrcholu mírného kopce minulo temný morový sloup, za kterým se tyčila silueta zdevastovaného barokního kostela. Ve skomírajícím podvečeru působila stavba hrozivě. Marek se za kostelem ještě otočil. Proti nachovému tušení světla nad západním horizontem trčela kostelní věž jako Goyovský obr.

II.

Marek přijel do malého městečka, zaparkoval vůz na náměstí s nerovnou kamennou dlažbou a vystoupil z auta. Ruch tohoto místa začíná a končí vzdáleným zaštěkáním psa. Marek se rozpačitě otáčí na všechny strany, ale nikde jediná známka života. Ke štěkání psa se přidalo zavytí jiného. Jen pár oken matně svítí v tomhle bohem i lidmi zapomenutém místě. Marek se rozhlédl a uviděl krámek s oprýskaným nápisem SMÍŠENÉ ZBOŽÍ. Vzal za kliku prosklených dveří tak špinavých, že za nimi rozeznal jen nazelenalou zář. Ale dveře byly zamčené. Už se chtěl otočit k autu, když uslyšel zevnitř tichý hovor a nezaměnitelné cinknutí pivních lahví. Zaklepal hřbetem ruky na sklo. Nic. Uvnitř opět nastalo ticho. Kdesi v dálce znovu zaštěkal pes. Marek si dlaní zaclonil oči a nalepil čelo k upatlanému sklu, aby uviděl dovnitř. Pak se osmělil a zaklepal důrazněji, tentokrát klíčky od auta. Ve chvíli, kdy znovu přimáčkl čelo ke sklu, uviděl za ním proti sobě hrůzný obličej. V první chvíli si pomyslel, že je to odraz jeho vlastní tváře, znetvořený špínou a nerovností skla. Byl to ale obličej bledého muže s očima podlitýma krví a neoholenou odulou tváří, který z druhé strany také přitiskl hlavu ke dveřím, aby se podíval, kdo přichází. Marek s leknutím uskočil, ale vzápětí se omluvně usmál. Obličej bez jakékoliv změny výrazu zmizel, jako když mrak zakryje měsíc. Ozvalo se chrastění klíčů v zámku. Do pootevřené škvíry dveří strčila nasupenou hlavu starší zamračená žena – patrně prodavačka.

„Je zavřeno, neumíte číst, sakra?!“ zaburácela krákoravě bez pozdravu a varování. Marek opětoval její výpad chlapeckým úsměvem.

„Dobrý den! Vlastně večer… Já jsem jen potřeboval něco koupit,“ řekl mile. Žena mu otevřela a matným gestem ho vyzvala, aby vstoupil. Oba vešli dovnitř.

„A co vlastně chcete?“ vyštěkla, vyvedená z míry vlastní ochotou. V místnosti nepravidelně poblikávají bzučící zářivky. Pár metrů od pultu stojí bufetový stůl, o něj se opírají čtyři chlapi v pracovních hadrech, mlčenlivě popíjejí lahvové pivo a potahují z cigaret bez filtru. V jednom z nich Marek poznal muže za sklem. Místnost je neútulná a chladná, stejně jako její návštěvníci. Marek podal prodavačce seznam s nákupem na malém útržku papíru. „Napsal jsem si to, jinak vždycky na něco zapomenu,“ usmívá se. „Takhle zapomenu jen na to, co jsem si nenapsal,“ zasmál se krátce bez odezvy.

„Vypijte si s chlapama pivo, hospoda má dneska zavřeno. Je zatracený pondělí… Dám vám to zatím do ňáký škatule,“ řekla prodavačka.

Muži u piva mlčky civí do zakouřené prázdnoty. Za jejich zády je na zdi namalovaná nepatřičně romantická krajina. Asi tu kdysi bývala cukrárna nebo mléčný bar. Kromě chátrající krajiny však sladkého nebo mléčného nezůstalo vůbec nic.

Marek zamířil k mužům, ale ti odvrátili tváře a neudělali mu mezi sebou místo. Pokrčil tedy rameny a obsadil zbylý pultík s podrápaným, kdysi snad světle modrým umakartem namísto ubrusu. Znovu se pokusil o kulhavou konverzaci: „Tak vám teda moc děkuju! Víte, já jsem tu autem…“ řekl bez souvislosti. Nikdo na jeho slova nereagoval.

„Chtěl jsem se zeptat – nevíte o nějakým elektrikáři? Nejde mi v domě proud,“ pokusil se znovu Marek a zapil slova douškem teplého piva.

„Vy jste jako místní?“ pohlédla na něj prodavačka a dál skládala potraviny do velké krabice.

„Jak se to vezme. Nějaký čas bych tady rád…“ začal Marek. Prodavačka čekala, až dokončí větu, a houkla k mlčícím mužům: „Chlapi, nevíte, kde je Bouchal?“

„Má melouch u Líbnerový… páč Líbner má melouch v Praze,“ odpověděl muž se žlutooranžovým knírem od věčného kouření a roztáhl ústa v napůl bezzubém šklebu. Ostatní chlapi se přidali hurónským chechtáním. Jen muž s měsíční tváří se nesmál. Měl naprosto neměnný výraz. Jedna zářivka na chvíli s prskáním pohasla a pak se divoce rozblikala. V tom přerušovaném bílém světle si Marek všiml, že obličej muže je zbrázděn jizvami po neštovicích jako měsíc krátery. Prodavačka jen otráveně zavrtěla hlavou a mávla rukou směrem k Markovi. „On se tu možná ještě dneska zastaví. Většinou se zastaví… Mám mu něco vyřídit? Kde jako tady bejváte?“ řekla se špatně skrývanou zvědavostí.

„Říká se tam Švarcštajn… ta samota,“ řekl bezelstně Marek. Najednou měl pocit, že se napětí přítomné v místnosti od chvíle, kdy vstoupil, znásobilo. Muži hleděli na poloprázdné lahve před sebou a prodavačka ustrnula nad papírovou krabicí. Dokonce i zářivka začala zas normálně svítit a vrátila se k obligátnímu bzučení, které se v tu chvíli zdálo mnohem hlasitější.

„Dělá to dvě stě sedmdesát pět,“ přerušila tíživé ticho prodavačka. Marek vyndal z kapsy peníze.

„A osmnáct za pivo,“ řekla prodavačka nepřátelsky a jedním dechem navázala: „Švarcštajn, jo? Nikdo tam nejezdil celý léta… Vy jste to koupil?“

„Ne. To je můj… teda to je náš dům,“ řekl Marek a položil na pult nedopité pivo. Měl se k odchodu. „Tak vám mockrát děkuju. Za ochotu.“ Podal prodavačce peníze. Chtěla mu vrátit drobné, ale on vzal krabici a zamířil ke dveřím. „To nechte, to je dobrý,“ řekl Marek a vyšel z krámu. „To teda dobrý není,“ řekla žena bezbarvě.

Zvenku se ozval zvuk motoru. Jeden z mužů otevřel další lahev otvírákem připevněným k umakartové desce roztřepeným provázkem. Bzukot zářivky jen zdůrazňoval jejich mlčení. Prodavačka zlobně vykřikla: „Je tu nahuleno jak v putyce. Všechno tu vod toho smrdí… I to žrádlo!“ Zapnula ventilátor, který se neochotně roztočil. Pak ještě vysypala přetékající popelníky a odnesla prázdné lahve do basy za pultem. Najednou se zastavila a tiše se zeptala: „Myslíte, že je to von?“ Muži mlčí.

Ani rytmické vrzání ventilátoru nepřináší odpověď.

7 dní hříchů

7 dní hříchů

také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

Josef Urban

7 dní hříchů – e-kniha

Copyright © Fragment, 2013

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

OBSAH

Předmluva

Prolog

I. Králický archiv

DEN PRVNÍ

II. Žena, která hledá moře, Agnes

III. Muž, který ztratil sám sebe, Olšan

IV. Polom

V. A kolem nás je ráj

VI. Raškovské samoty, na příslušnosti k národu nezáleží

VII. Mým průvodcem byl les

VIII. Oči, které vidí

IX. Tenkrát na Podskalí

X. Ve městě, hodina seržanta Jetarjana

XI. U velkého Pánaboha, kde bych chtěl zapomenout

XII. Vteřiny věčnosti, Agnes

DEN DRUHÝ

XIII. Potemnělá katedrála snů

XIV. Stařec

XV. Ztracená minulost

XVI. Lásky, které zůstávají, Marie

XVII. Volám tě na dálku, má modlitbo

DEN TŘETÍ

XVIII. V lomu, Olšan a Jürgen

XIX. Naděje umírá poslední

XX. Pomoc v nouzi nejbližší

XXI. Ztrácíš-li domov, ztrácíš sám sebe, Agnes a Helga

XXII. Za světlem světa, Olšan a Jürgen

DEN ČTVRTÝ

XXIII. Kde vyjí vlci

XXIV. Pohřbili své dětství, Jan a Lubor

XXV. Cesta se proměnila v prach, Agnes a Helga

XXVI. Navzdory hříchům světa

DEN PÁTÝ

XXVII. Útes

XXVIII. Malá jeskyně

XXIX. Vyhlídka snů

XXX. Vesnice Talhof, Olšan a Jürgen

XXXI. Hrozba

XXXII. Ditrichův statek

DEN ŠESTÝ

XXXIII. Nad propastí

XXXIV. Vesnice Talhof, Agnes a Helga

XXXV. Karl Ditrich

XXXVI. Kde jedna cesta končí

XXXVII. Lágr

XXXVIII. Kdo je bez viny, ať hodí kamenem

XXXIX. Zbraní otroka je zrada

DEN SEDMÝ

XL. Bývali jsme kamarádi

XLI. Věrnost je mou ctí

XLII. Jidáš

DEN OSMÝ

XLIII. Bez hříchů

Epilog

Doslov

Tento román byl sepsán na základě vyprávění pamětníků, především šumperského občana Karla Cvrka (1916–2012), který pracoval v roce 1945 na ONV v Šumperku. Dílo má svoji literární licenci, proto byla jména všech postav důsledně zaměněna a jakákoliv podobnost se skutečně existujícími postavami je čistě náhodná.

Zažil jsem to, co bych nikdy sám v žádném románu nevymyslel. Abych mohl dojít až na konec, musel jsem překročit řeku.

Josef Urban

Předmluva

Spisovatele Josefa Urbana jsem poprvé potkal někdy před dvěma roky.

Vzpomínám si, že se svým parťákem Danem Krzywoněm oba svítili touhou a odhodláním natočit film, který bude jiný: hluboký, smysluplný, smutný i krásný. Avšak za nimi se tiše plížila smutná realita dnešního světa – sobectví, panovačnost, zloba, lhářství a nepoctivost…

Kniha „7 dní hříchů“, kterou máte právě nyní ve svých rukou, se opravdu po mnoha peripetiích stala předlohou stejnojmenného filmu. A vy sami budete moci posoudit, jak se autorům podařilo převést nevšední příběh Jana Olšana a jeho ženy Agnes na stříbrné plátno…

Spisovatel a scenárista Josef Urban skoro dvacet let sbíral a mapoval historická fakta a výpovědi posledních žijících pamětníků válečných a poválečných událostí. Pamětníků, vzpomínajících na těžkou dobu, kdy pro ně láska a přátelství byla jedinou nadějí jejich životů a někdy předem prohraných osudů.

Zkusme se na chvíli zastavit, začíst a zapřemýšlet.

Miroslav Řiháček – nejsem snílek

(autor je filmovým producentem)

Prolog

Tajemný název Sudety zůstane pravděpodobně navěky zakotven v mysli nás všech. Ještě stále žijí ti, kteří pamatují osudový milník našeho národa, rok 1938, kdy ze Sudet byly vyhnány stovky tisíc českých obyvatel. Mnoho dalších pak vzpomíná na okupaci, válku a významné změny po ní: odsun německých obyvatel, znárodnění, rok 1948…

Román 7 dní hříchů, který právě držíte v rukou, vypráví o osudu česko-německého manželství Jana Olšana a jeho ženy Agnes. Děj je zasazen do horské oblasti pod Králickým Sněžníkem. Ze sousedů, kteří žili dlouhá léta vedle sebe, se již před válkou stali nepřátelé. Osudy česko-německého soužití definitivně ukončila doba osvobození. Příběh, jehož stránky budete číst, se odehrál v sedmi poválečných dnech. Jan a Agnes se dostali prostými okolnostmi revolučních změn do téměř neřešitelné situace.

Několikrát jsem v životě slyšel, že zoufalé situace neexistují, že jsou jen zoufalí lidé. Přesto jsem se mnohokrát dostal do stavu věcí a okolností, které jsem již sám změnit nemohl. Síly žádného člověka nesahají na „druhý“ břeh. Agnes, žena, jež bezmezně miluje svého muže, se stává obětí hry Janových přátel. Ale ani on zpočátku netuší, že jeho poklidný život lesníka v pohraničí končí. Oba manželé, kteří se brali těsně před obsazením Sudet tak trochu navzdory času, zastihne v prvních dnech po osvobození bouře zvůle a intrik. Lesy kolem hájovny Podskalí jsou temné. Kdo stál ještě včera ve stínu, pomalu vystupuje na světlo, často ozbrojen nejen karabinou, ale i smyšlenou historkou o zásluhách při osvobození „své vlasti“.

Každý člověk má v podstatě rád, když se nachází v bezpečí, ukryt před zmatky světa, nejlépe obklopen vlastní rodinou a přáteli. Zkoušky nejtěžší přicházejí v životě nečekaně, udeří zpravidla jako blesk z čistého nebe. Když se vlny temného oceánu vzedmou až do nebe, kapitán lodi pozná vlastní schopnosti. A my, teprve na takovýchto osudových křižovatkách, jsme buď připraveni postavit se živlům, nebo se prostě utopíme. Pokud však udržíme otěže své lodi, můžeme se dočkat i se svoji posádkou nového rána.

Lidé vystaveni extrémní situaci si často uvědomují svoji smrtelnost, stejně, jako oba hlavní protagonisté tohoto románu. Často vzpomínají na dobu, kdy se mohli hřát ve žlutých paprscích slunce. Slovo „kdyby“ dostává magický rozměr. V tom ohledu jsou si Agnes s Janem naprosto rovni. Ženský kočičí (nevzdávající se) a mužský psí (heroický) svět se protíná v plné paletě barev. A není už nic z toho, co již bylo, jen to, v co skutečně Agnes a Jan věří. Okamžik vzájemného porozumění může porazit všechny armády světa, i ty nejlépe vyzbrojené. Jít za světlem znamená nebát se temnoty, být schopen, byť třeba ve složité situaci, dojít až na konec příběhu, O jeho rozuzlení se ale musí postarat každý sám, stejně jako Agnes s Janem. Jsem totiž přesvědčen, že každý jde tam, kam věří, že by měl dojít. Pokud věří, že tam dojde, určitě se to stane.

S úctou

Josef Urban

I.

Králický archiv

Sutiny prastarých, nekonečných kamenných moří Králického Sněžníku dodnes ukrývají tajemství. Mramorové labyrinty jeskynních chodeb tvořily podle pověstí v minulosti pašerácký koridor napříč horou, do Německa. Do dnešních dnů jsou však tajné chodby Sněžníku stejně neznámé jako osudy lidí, kteří navždy spojili svůj životní úděl s příběhem hory. Hory, jež byla odnepaměti symbolem zdejšího kraje. Zapomenutého kraje severních Sudet.

Kolem Moravy projížděly od Hanušovic ke Králíkům tři nákladní vozy. Jely spořádaně za sebou, stoupaly k nízkému sedlu. Opuštěné pevnostní sruby na stráních poutaly pozornost všech řidičů. Jejich betonové obrysy byly na mnoha místech rozstřílené. Vrcholy hor nad nimi halila bílá mlha. V německé osadě Rothfloss (Červený potok) se první náklaďák na křižovatce stočil doprava, do údolí Klein Mohrau (Malé Moravy). Zbytek krátkého konvoje ho následoval. Prstenec Králického Sněžníku otevřel svoji náruč, toho rána stále ještě neviditelnou. Několik desítek metrů za železničním mostem se v zatáčce objevil drátěný vojenský zátaras. Vozy v řadě za sebou před ním zastavily. Muž z německé vojenské hlídky předstoupil před první z nich. Na jeho ocelové helmě se bíle blýskaly nápisy SS. Krátce něco vysvětloval prvnímu řidiči, který pozorně naslouchal. Rukou mu ukazoval směrem k tušenému Sněžníku, jako by popisoval další cestu vzhůru. Když mávl rukou, dva vojáci v uniformách okamžitě uvolnili překážku na rozblácené silnici. Motory burácely jeden přes druhý, když míjely kontrolní stanoviště. Toho dne byla hlavní cesta i ostatní přístupy do údolí neprodyšně uzavřeny.

Po teplejší zimě přišlo tady na horách rychlé tání. Sníh zůstával jen na těch nejvyšších partiích Králického Sněžníku a sousedního hřebene Sušiny. Byla půlka dubna 1945. Na pasekách a drobných políčkách kolem německé obce Klein Mohrau se místo sněhu vznášela mlha. Kolem poledne se vždy vytrácela s přibývajícím sluncem. Ještě ne řeka, ale spíš rozvodněný potok se tady kolem obce rozléval v zátočinách a přes houští se dostával až těsně k lesní cestě. Před hájovnou na horním konci obce stála u vchodu opřená služební motorka. Dál nad vesnicí už byl jen hustý les, skrz který stoupávala i kamenitá cesta vzhůru, dál k sedlu, až pod majestátní Sněžník.

Olšan seděl v místnosti, díval se do zákresu plánu těžby. U dřevěného kredence stál vedoucí polesí Horní Morava, Karl Ditrich. Hubený dlouhán se chvíli bezradně podrbal v divokém vousu, potom otevřel šuplík. Jeho kostnaté prsty rychle procházely zpřeházené doklady. V té změti dokumentů byl opravdový zmatek: potrhaná školní vysvědčení byla promíchaná se záručními listy žárovek a nejrůznějšího lesnického nářadí. Mezi doklady kralovalo čtyřstránkové potvrzení o koupi rádia Vanenberk a také vojenský diplom Das Eiserne Kreuz, Železný kříž 2. třídy, za statečnost. Odznak se měkce lesknul, připevněný v rohu značně pomačkaného dokumentu. Ditrich ho sevřel svými prsty, jen na okamžik.

Všechny listiny byly proloženy mapami různých barevností a měřítek. Společně s potravinovými lístky vytvořily téměř dokonalý obraz o životě tohoto muže a tak trochu i podivína. Němce, který přežil strašnou kanonádu kaťuší u Kursku jen náhodou. To bylo ve čtyřicátém třetím roce. Šrapnel mu z břicha udělal krvavou fašírku. Přišel o slezinu a část jater. Od té doby sloužil své vlasti místo ve wehrmachtu jako lesník. Nárok na invalidní válečnou penzi nikdy nevyužil.

Jeho rychlé prsty se konečně zastavily. Ditrich se usmál, vítězoslavně rozložil starou rakouskou speciálku, aby ji vzápětí podal Olšanovi. Ten ji bez mrknutí oka srovnal před sebou, pak přiložil špičky svých prstů na konturu jihozápadního svahu Sněžníku. I on sloužil ve státní službě třetí říši. Jeho polesí se rozkládalo nedaleko Hanušovic, snad dvacet kilometrů od Ditrichovy hájovny.

Na druhý břeh

Na druhý břeh

Vyšlo také v tištěné verzi

www.fragment.cz

Jaroslav Novák Večerníček

Na druhý břeh – e-kniha

Copyright © Fragment, 2015

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Obsah

Laskavému čtenáři

Prolog

Kniha první

Kniha druhá

Kniha třetí

Laskavému čtenáři

Většina postav tohoto vyprávění žije a stejně tak má základ ve skutečnosti sám příběh. Někdo ze zúčastněných může mít místy jiný pohled na jednotlivé detaily, ale autor soustředil svou pozornost na hlavní postavu a celý děj vidí převážně jejíma očima. Proto si jí také dovolil dát své jméno. V židovské knize Kohelet, které se v křesťanské bibli přezdívá Kazatel, praví král Šalamoun: „Lepší jest jméno dobré než mast výborná.“ Co víc může autor pro svého hrdinu udělat?

Příběhu nechybí ani happy end, byť skromný, jak ani jinak v našich mírných podmínkách nemůže být. Dobro nezvítězí, ale tu a tam přežije. Zlo nebude potrestáno, ale podaří se ho místy pojmenovat. I to je výkon, byť sporný. Protože kdo z nás může tvrdit, že ví, co je zlo a co dobro?

Prolog

Odbočil za roh. Vězeňská brána i šedivé nepřátelské zdi zmizely. Zasněžené ulice jsou téměř prázdné. Podél chodníků leží studená těla aut pokrytá namrzlým sněhem. Kovové slupky vroubí ulici jak mrtvé, opuštěné ulity mořský břeh. Pomalu, zhluboka nadechoval mrazivý vzduch plný sněhu, ulice, lesa, chodníků, myšlenek, života. S dojetím ochutnával každý krok, kterým se od vězení vzdaloval. Je zpátky na ulici, ale už nikdy to nebude stejné jako dřív. Míjí skupinky i jednotlivé lidi. Dívá se jim do tváří, které netuší zhola nic o tom, co se děje pár metrů od nich, kde stovky ponížených prožívají denně boj o další den. Tváře jsou lhostejné, vpité do schoulených postav. Ti lidé přežívají, ale cenu života neznají. Tak se handrkují o každý halířek, o každou vteřinu, aby přišli o věčnost. Ne, tuhle chybu opakovat nebude. Naučil se vážit života. Nehodlá z něj ztratit ani milimetr.

KNIHA PRVNÍ

1

Kapitola první, v níž dostane hrdina do držky, obuje si tričko a rozhodne se pro nový život

V. stál napůl omráčený. Ve staženém hrdle mu zběsile tepalo rozbušené srdce. Cítil horké mokro, jak oblévá skráň a zvolna skapává z brady. Z roztrženého obočí nad levým okem se mu řinula krev. Nečekaný úder ho srazil na zem, ale ještě než si začal uvědomovat, co se děje, překulil se v mžiku na kolena a uskočil dozadu. Noha v černých pracovních botách vzápětí o pár centimetrů minula jeho nos. Podsaditý tmavý chlap proti němu znovu vykročil.

„Tak to bylo o fous,“ ulevil si v duchu V., napůl v šoku a napůl spokojeně, že má alespoň ten nos ještě mezi očima.

Chodba, na které stáli, byla poměrně široká, ale nebyla naděje, že by okolo toho pomatence proklouzl ven. Několik metrů za zády měl už jen dveře na ženské záchody. Musely být pootevřené, protože co chvíli ho přes nos praštil závan, že se o něj mohl opřít. Moč a krvavá buničina se v tom místě úlevy rozkládaly v milostné symbióze s řídkým průjmem z vodnatého brněnského piva a moučných hospodských omáček.

Z druhého konce chodby řinčela venkovská kapela. Zpěvák řval, jako by i on dostával v tuhle chvíli nakládačku, ale možná jen křičel hrůzou ze své kapely. Spolu s ním se kymácely na pódiu tři mátožné postavy. Se sólistou s hudebním talentem vyklopené palety vápna drželi muzikanti statečně tempo a jejich výkon prokazoval mimořádnou odolnost proti rytmu i harmonii. Strašlivá muzika drásala uši, omítku i parkety. Ryla krvavé šrámy do zelektrizovaných mozků, kterým jen mamutí dávky alkoholu pomáhaly, aby v akustickém pekle nevypověděly službu.

„Co chceš, ty kreténe,“ křičel V. na to hovado proti sobě, zatímco v duchu přemýšlel, jak odtud ven. Vajda, jediný Svitavák, kterého tu potkal, rozzuřeného kreténa sejmul někdy před hodinou a někam zmizel. Teď tu stál sám proti stokilovému hovadu, co dostalo chuť zchladit si žáhu. Houstnoucí krev mu slepovala řasy, ale neodvažoval se ji setřít. Za jeho zády bouchly dveře. Chlap naproti se zastavil. Na masitém ksichtu si zasekl urputný vražedný výraz. Škleb navlečený speciálně pro tuhle chvilku. Z chlapa sálala inteligence poškrábané pánve z teflonu a přívětivý byl o něco méně než nevhod probuzená popravčí četa. V. uměl být tolerantní, ale tenhle primitiv mu začínal skutečně vadit. Byl zajedno se starým Bismarckem: „Hloupost je taky dar boží, ale nemá se jí příliš zneužívat.“

Sedmnáctiletá dlouhovláska proklouzla mezi nimi mlčky, beze slova údivu, bez náznaku podivení, jako by na chodbě zamáčené krví stály jen dvě rozmáchnuté sochy. Nebylo naděje na pomoc odnikud.

V. se ocitl sám na zábavě v malé vesničce za Boskovicemi. Nikoho tu neznal. Přivezla ho sem parta intelektuálních hippies dobrá na jalové řeči o Rimbaudovi a o vyšších duchovních sférách, ale žalostně k ničemu, když z díry vyleze takový tupec. Smůlou V. bylo, že byl kdykoli ochotný pohybovat se s kýmkoli a v jakékoli sféře s jedinou podmínkou: že tam bude za něčí peníze co chlastat.

Na kratičký moment pohlédl kretén na procházející děvče. V té chvíli V. vyrazil a vší silou vykopl proti mamlasovu žaludku. Ten pohyb koutkem oka zachytil, stačil se pootočit k V. levým bokem a rána šla bez účinku do bederní kosti. V. se pokusil udeřit pravačkou, ale byl příliš zpomalený. Kretén ho chytil za zápěstí a hned nato mu druhou rukou šel po krku.

Pak vzduchem problesklo ostří nože. Kretén pootevřel ústa. Neozval se žádný výkřik. Jen výdech překvapení. Kretén pootočil hlavu a nevěřícně kouknul na krátký nůž v levém rameni. Omšelá, šedivá, léty vyhlazená dřevěná rukojeť koukala z tlustého sepraného svetru naprosto přirozeně, přívětivě, jako by tu z ramene vyrůstala odnepaměti. Sevření povolilo rázem, jako když praskne struna.

Za strnulým kreténem stál rozesmátý Vajda. Vysoký, ramenatý, s vypasovanou džískou na černém tričku a černými vlasy do půli zad.

„Co je vole, máš problém?“

„Ne, ty trubko, jen se tak trochu bavím.“

„Tak teď ti to pude líp.“

Vajda se hlubokým chraplákem zasmál.

„Tak bojuj, vole!“ zahučel rozjařeně a na rozloučenou plácl kreténa plochou dlaně do zátylku. Rána, která by středně vzrostlého nosorožce vyřadila na jedno odpoledne ze hry, chlápka vyvrátila, takže nabral rotaci směrem ke zdi a zarazil se hlavou o vlhkem napuchlou zeď. V tu chvíli muzika vedle dohrála a překvapivým tichem zašuměla o podlahu padající omítka s maltovou sutí. To už se Vajda otočil a zvolna, nejspíš spokojený se svojí dosavadní prací, kymácel se do předsálí k výčepu.

V. si vyhrnul tričko a podolkem konečně otřel to zatracené oko. Hustá srážející krev se na černé bavlně leskla a nechtěla se ani vsáknout. Sklepl krvavou kaši na podlahu. Nechutně nahlas to mlasklo, jak vyplivnutý žvanec. Oko se mu začínalo přivírat za bobtnající podlitinou. Cítil, že příštích pár týdnů bude vypadat jak idiot. To mu připomnělo kreténa.

Kretén stál u zdi a v pravačce držel malý krátký nůž vytažený z ramene. Nikde nebyla vidět žádná krev. Dírka v rameni nemohla být veliká ani nebezpečná, ale v každém případě měl teď k dispozici o jednu ruku méně. V. byl v pokušení odejít, ale tu ruku by mu kretén nezapomněl, a protože na Vajdu by si netroufl, odnesl by to příště zase on. V rychlém sledu zasadil kreténovi dvě rány na nos. Když ne první, tak ta druhá mu ho musela zlomit. Teď to bylo v pořádku. Chlap bude ještě za rok vědět, co smí a odkdy už drzost bolí.

U baru v předsálí se kymácel Vajda. Hulákal na celý výčep a vedle něj se o pult opírala dlouhovlasá hnědovláska, kterou si pamatoval z chodby u záchodů. Zamávala na něj a usmála se. Vajda vytrhl číšníkovi láhev a napřáhl ji k V.

„Tak co, vole, doufám, že už nechodí?“

„Ne, teď má kretén pauzu,“ zasmál se V. a podal Vajdovi nůž.

Výčepní se přihlouple usmíval. Jednou rukou sahal do lednice pro novou láhev, ale očima s oddaným výrazem visel Vajdovi na rtech. Každou jeho větu doprovodil obdivným vyheknutím, jako by z ožralého Vajdy nelezly infantilní plky, ale citáty z Aristotela. Tenhle mládenec se rozhodl nic neriskovat a domů jít po dvou.

„Nech si ho, vole, potřebuješ ho víc než já, vole, já mám stejně řetěz,“ odmítá nůž dobrosrdečně Vajda a na důkaz svých slov si od pasu odmotává zarezlý řetěz s mohutnými oky. U noh má odloženou metrovou ocelovou trubku a na baru leží dva oranžové majáčky urvané nejspíš z kabiny kombajnu. Podle hranatého tvaru V. usuzuje, že v místním družstvu mají už nejnovější východoněmecké modely. Rázem je jasné, kde Vajda tu hodinu šmejdil.

V. zakroutil odmítavě hlavou. „Dík, vole, seru už na kretény,“ a připil si se všemi idioty, co se ve výčepu motali. Rozhodl se nepřemýšlet a nalít do sebe co nejvíc, aby byl, pokud by to šlo, alespoň přibližně na Vajdově úrovni. Vajda měl pověst masového vraha a z pár lidí už taky mrzáky udělal. K V. měl téměř otcovský vztah. Jednoho dne ho začal považovat za dávného kamaráda Krtka z České Třebové a V. mu to s prozíravostí sobě vlastní nevyvracel.

K ránu šli spát do nějaké staré chalupy v sousedství. Nekonečnou dobu potom strávil odháněním nepříčetného Vajdy, který chtěl půjčit buď dlouhovlasou hnědovlásku, co na zábavu přivedl, anebo spacák. V. nepůjčil ani jedno. Ráno unavený a rozbitý z hrbolaté podlahy zjistil, že někdo, nejspíš Vajda v potřebě dosáhnout nazpět ztracenou rovnováhu, odešel v jeho botách a jiné tu kupodivu nenechal.

I tisícimílová cesta začíná prvním krokem. V. si tedy obalil nohy starými hadry a spolu s ostatními šlapal střídavě sněhem anebo rozježděnou sněhovou kaší do Boskovic. Sníh v příkopu tolik nestudil, ale chůze závějí byla několikanásobně namáhavější a nestačil pak ostatním. Po silnici se šlo skvěle, ale ve vteřině měl mokré nohy. Po několika minutách to bylo nakonec jedno, kudy vlastně jde.

Za posledním domem minuli plechovou ceduli se jménem vesnice: Chrudichram. Rázem bylo všechno jasnější. V místě s takovým jménem to ani líp dopadnout nemohlo. V. nepotěšilo ani vědomí, že dvoumetrový Vajda v jeho osmičkách teď nejspíš na cestě trpí stejně jako on.

Bylo nad nulou a svítilo sluníčko, ale i tak mu vydutá polovina hlavy a nohy obuté do trička ubíraly na náladě. Zkuste tak jít osm kilometrů vedle sedmnáctileté víly s nadýchanými vlasy po zadek a zkuste na ni udělat nějaký jiný dojem než jako santus vystěhovaný z papírové krabice. Můžete hrát komika, ale už po sto metrech ve sněhu bez bot to bolí.

Rozhodl se, že s tímhle životem definitivně končí.

V prvním paneláku v Boskovicích vyzkoušel několik párů bot. Jedny byly tak akorát. Hadry, co měl na nohou, pohřbil beze smutku v popelnici a důstojně se rozloučil se všemi, kdo ho provázeli.

„Tak, přátelé, to je definitivní konec, chci být už jen člověkem,“ řval z rozjíždějícího se vlaku s lahví v ruce na malý hlouček otrhaných vlasatých ztroskotanců. Vlasáči mizeli v dálce a jemu po nich začalo být smutno.

Jel do Brna. Začít nový život s novými lidmi, s novými hodnotami. Zatím nevěděl, kde a s kým. Nejrozumnější bude najít si pěkné děvče. Důležité je, aby mělo ústřední topení, koupelnu s pořádnou vanou a dlouhé vlasy. To jsou hodnoty, z nichž nemíní polevit.

Vytáhl Nové Svitavsko: „Naplno roztočit kola!“ Jozef Kotek, mistr montáže k. p. TOS Svitavy: „Letošní rok bude lepší než loňský.“ V. radostně přikývl. Statečný dělník. „V našem podniku musíme situaci konsolidovat tak, abychom úkoly, které před nás staví socialistická společnost, čestně splnili.“

Tomu muži, pomyslel V., neupřeme charakter a myslí o dva tahy napřed.

„Půjde o to, abychom z výrobních dílen dostávali potřebné dílce k montáži včas.“

Napil se spokojeně z plné láhve. „Aktivně se zapojit do procesu přestavby!“

„Mimořádný význam tohoto roku tkví především v tom, že celá strana a společnost vstupuje do intenzivních příprav na XVII. sjezd Komunistické strany Československa.“

Bilancoval. Loni o něj na zábavě pitomec pořadatel přerazil židli. Vypukla rvačka, za kterou spolu s Pupkem a Beroušem dostali půl roku basy na tvrdo. Pupka mu zatkli a on tři měsíce unikal před Veřejnou bezpečností. Koukl do novin. Pro redakci Svitavska byl loňský rok „rokem velkého zápasu Sovětského svazu a všech ostatních socialistických zemí za upevnění světového míru. Vstoupili jsme taky do přestavby a demokratizace společnosti, pro kterou vytvořily základnu závěry 7., 9. a 10. zasedání ÚV KSČ.“ Kdo by to byl řekl. Schoval noviny do pytle. Tenhle zápas bude zajímat i Moučkovy a Pupka.

V hrubém jutovém pytli od americké čočky vezl druhý díl Švejka, olejové barvy, tužku a tři štětce. Pytel, který od obyčejného pytle od brambor odlišoval jen nápis USA, lens, netto:, brutto:, měl převázaný rozdrbaným silonovým provázkem. Barevně to příjemně ladilo s okrovým vatovaným kabátem, ukradeným před léty na stavbě pivovarské bytovky v Lánech.

Co se našemu hrdinovi nedostávalo na majetku, to mu vrchovatě přebývalo na sebevědomí. Měl dvaadvacet let, ocelové zdraví, pevné paže a víru v sebe sama. S touhle kombinací Alexandr Makedonský dobyl svět. V. byl skromnější a vybral si Brno. Říká se, že každý voják nosí v tornistře maršálskou hůl. Po takové blbosti V. s modrou knížkou netoužil. Vavřín v tom rozdrbaném pytli byl ale zastrčený určitě.

2

Kapitola druhá, v níž to vlastně teprve začíná

Rozehřátá nahá kůže

Je po šesté ráno. Venku je tma. Odcházející noc drolí světélka oken, za kterými se probírají stovky zrovna probuzených spáčů. Vstává. Zatímco Marcela, to rozcuchané splašené stvoření, zmateně pobíhá mezi pokojem a koupelnou, od zrcadla k šatníku a duchem je někde mezi nebem a zemí, on vaří šípkový čaj. Potom Marcelu odchytává ve dveřích.

„Já to nestihnu,“ odstrkuje ho, ale nakonec se podvoluje a nechá se líbat po celém krku. Nahá kůže je rozehřátá ještě z postele, sálá z ní živočišné teplo, vůně louky a sena. Jenom sama příroda dokáže navrhnout tak neodolatelný kostým. Voní sama sebou, mládím, ženou, láskou a touhou. To je parfém, kterému se dá jen podlehnout.

Vědí to ženy, když svou přirozenou krásu maskují nánosy chemie anebo ji jenom neuměle zastírají, aby ještě násobily naši touhu? To je tajemství, které nám nikdy neprozradí.

Kamil i Horkouš ve vedlejších místnostech spí. Lenka už je dávno v práci. Vojtovka, která s V. a s Marcelou bydlí na jediné širokánské posteli, je ve Svojanově. On žádnou práci nemá, ale vstává taky. Zkusí zajít na pracovní odbor Městského národního výboru. Tam by mu měli poradit, kde nějakou práci najít. Jde tedy na Malinovského náměstí a před mohutnou budovou trpělivě čeká do osmé hodiny.

Dlouhé chodby úřadu jsou přeplněné nástěnkami brigád socialistické práce. Každému patru vévodí bysta Gottwalda nebo Šmerala. Nástěnka, co u ní právě stojí, je nadepsaná písmeny z pozlaceného kartónu: Se Sovětským svazem na věčné časy a nikdy jinak! Věčné časy připomínají tisíciletou říši, ale nebudí hrůzu. Pod nápisem jsou fotografie samoobsluhy postavené v akci Zet a portréty několika nejaktivnějších brigádníků.

Tváře brigádníků hledí vážně, socialisticky uvědoměle do objektivu, ale všichni od uklízečky až po okresního tajemníka vědí, jaká je to maškaráda. Tady ten potřeboval dostat kluka na průmyslovku do Prahy a tahle ta zase potřebuje pro dceru byt. A tenhle manželský pár, vzor socialistické rodiny, chce devizový příslib a výjezdní doložku do Jugoslávie, aby si alespoň na dva týdny rodina vydechla od socialistického ráje.

Tyhle tváře jsou čirou esencí pokrytectví a zbabělosti. Ti lidé se neponižují ze strachu před násilím, před utrpením, před strachem o své nejbližší. Slouží režimu z čistě lokajské povahy svých malých duší. Nejsou sami. V Československu jich je devadesát devět procent. Takové jsou volební výsledky Národní fronty. Nemusíme věřit komunistické propagandě, ale na lidskou lhostejnost a sobectví se můžeme spolehnout vždycky.

V den svých prvních voleb osmnáctiletý V. na pátém nástupišti brněnského nádraží potkal partu hipíků sjetou z toluenu a spolu pak roztroušeni po záchodcích expresu na Havlíčkův Brod odjeli bratřit se s podobnými vyděděnci k sudu piva kamsi za Žďár nad Sázavou. Pili ze zavařovacích sklenic, které potom rozbíjeli a podřezávali se blyštivými střepy vonícími pivovarským sladem. Z otevřených ran prýštila krev, stejně jako Černohorská desítka, a nebylo mezi nimi jednoho, kdo by necítil radost z duchovní jednoty, která všechny spojovala.

Bylo to příjemnější, a třebas na to vůbec nemysleli i upřímnější, než rituál pokory a odevzdání se moci Strany, kterému se toho dne podrobily tisíce spořádaných občanů v celé zemi.

Konečně je osm. Hodina otevírající brány podsvětí. Klepe na nejbližší dveře. Nevlídná žena ho rozhořčeně posílá dál. Tady nemá co pohledávat. Jeho příjmení začíná na Vé a ona je úřednice, která má na starosti písmena od Gé do eL.

Bloudí úzkou sešlou chodbou, plnou otlučeného pseudobarokního štukování. Místy studí ostré světlo halogenových zářivek, jinde je šero jako ve starém sklepení. Míjí stovky plakátů, které zdraví šestnáctý sjezd KSČ, čtyřicáté výročí znárodnění a Vítězný únor. Nikde žádný Charón, který by ho převezl přes podsvětní řeku mrtvých Styx. Jen nažloutlá omítka, rudé plakáty s černými siluetami dýmajících továren a pózujících dělníků.

Z tmavé zákristie na křižovatce několika chodeb přísně sleduje procházející poddané čísi bronzová bysta. Jde k ní. Kafkův Zámek, jeho tmu a beznaděj, nikdy nechápal. Vždycky žil na slunci. Postava, která sebou nechá vláčet, je slaboch, se kterým se nejde ztotožnit. Teď cítí, že beznaděj a malost se plíží kolem něj. Je Ká anebo Vé? Ani jedno. Stojí před bystou a rozhlíží se okolo sebe, než jí zaťuká na lysé čelo. Dutý, měkký zvuk usvědčuje i tohohle posla nenávisti ze lži. Je to jen sádra. Obyčejný rozemletý sádrovec, pomalovaný mědí v prášku. Přemýšlí, jestli by se vlezl do batůžku. Přestože se to nezdá, je ta mrcha pořádně velká. Otáčí vychytralého Asiata aspoň tváří do kouta.

„Tak, vole, za to, cos s lidma proved, bys měl takhle zůstat celý století.“

Dívá se v zamyšlení na holou lebku diktátora. Kdyby včas nezblbnul a nezemřel na syfilis, Stalin by ho nejspíš nechal popravit. Bysta se v příšeří mění v useknutou hlavu s kovově zesinalou mrtvolnou kůží.

Možná, že několik upachtěných minut s nějakou Máňou ze Žižkova, kde se Lenin při svém úprku Evropou skrýval, rozhodlo o tom, že masový vrah místo na popravišti skončí vycpaný v mauzoleu jako modla milionů pomatených fanatiků. A jeho sádrové lebky značkují území Asie i Evropy dobyté komunistickou Rudou Ordou.

Prohlíží desítky plastikových štítků na dveřích, aby našel ženu, která má na starosti člověka Vé. Zrušil asi zlé kouzlo sádrového lháře, protože přeci jen stojí u správných dveří. Klepe a vchází dovnitř. Další čítanková úřednice s trvalou, v nepadnoucím kostýmku ze šedivého polyesteru, si ho přísně měří zpoza brýlí. Jejich obroučky jsou z poloprůhledného polypropylenu. Plastický Kerberos, jedna hlava, dvě duše. Bachař křížený s milující matkou.

Umělohmotný pytel naditý komplexy, pokrytectvím a povýšeností ho stále přísně zkoumá od hlavy až k patě.

Ne, to není přísnost, jenom znechucení. Nediví se. Stojí před ní další prosebník, roztrhaný, s hlavou na ježka. Typický kriminálník, jakých tu chodí obtěžovat denně dvanáct do tuctu. Nula, na kterou je radost šlápnout. Vymáčknout jí střeva a vymést z předobrého lidského společenství. Předává dokumenty a ptá se na práci.

Teď si ho teprve nevlídná žena měří doopravdy přísně. Rukou se při tom opírá o stejně šedivý psací stroj Consul, jako by z něj čerpala sílu a legitimitu svého rozhořčení: roste a mohutní. Z Kerbera je strašlivý kruvim, cherubín se čtyřmi obličeji a čtyřmi křídly, střežící rajskou zahradu.

„A co že ste nepracoval dřív? Teď si najednou vzpomenete a chcete, aby se o vás každý staral?“

Namítá, že se chce starat sám o sebe, ale bohužel ho nikdo nechce zaměstnat.

„No to se nedivím, takovýho…“ pohoršená úřednice marně hledá přiléhavý výraz, „takovýho bych já taky nezaměstnala.“

„Ale co mám teď dělat?“