Romain Slocombe

Lolita komplex

Doina, slovo znamenající ve starorumunštině „píseň“ či „nářek“, je melancholický žalozpěv, pomaláimprovizace bez pevné metriky. Tento lyrický žánr, původem z venkova, založený na různých obměnáchprosté, avšak zdobné melodie, patří mezi jiným do repertoáru cikánské hudby.

V Rumunsku je Doina také ženské křestní jméno.

Wendy, vílám.

Daveymu, nejlepšímu příteli, jakého jsem kdy měl,

David Eugene MacAlavey (1952-2008)

Utrpení je zbytečné. Člověk však musí trpět, aby pochopil, že tomu tak je. Jedině tak se totiž ozřejmískutečný smysl lidského utrpení.

Henry Miller: Plexus

„Myslela jsem, že všechny víly umřely,“ řekla paní Darlingová.

„Pořád se rodí hodně nových, víš,“ vysvětlovala Wendy, která se v téhle oblasti stala jakousi autoritou,„když se novorozenec poprvé usměje, narodí se nová víla, a protože jsou pořád nějací novorozenci, jsoupořád nové víly.“

James Matthew Barrie: Peter Pan a Wendy

Už jsi konečně umřela?

Líbí se ti to, jo? Líbí?

(Šuká ji násadou. Rozbije a drtí jí skleničku v kundě a ryje do ní, co to jde. Nahoru, dovnitř, co nejdál.Dlouhou dřevěnou lakovanou násadou od smetáku jí chce protrhnout plíce, slezinu, játra, prorazit hruď,propíchnout srdce a hrdlo. A uvnitř, co nejhlouběji, násadu pak jenom trošinku povytáhnout ven. A pakzas dovnitř, dál. Prudce, čím dál rychleji a divočeji.)

Čubko.

Ty slaďounká čubičko.

Holčičko milovaná.

Hlaď si bradavky, zlato. Jen do toho, dítě.

Tancuj, panenko. Peter Sotos: Speciál

První část Děvče pro Ďábla

(Prolog) Doina 1

Jednoho dne…

Na klášterní cestě zastavil bílý mercedes…

… Je mi deset. O půl roku míň než Ligii, mojí nejlepší kamarádce. Je tu se mnou, v zástěrce, s kratičkýmivlásky, a s ní i další děti, ještě mladší než my. Dohromady asi tucet děcek z městečka, hrajeme si,skotačíme a povykujeme na louce u potoka, přes nějž se klene dřevěná lávka. Za můstkem se mezi kopcivine silnička do Suceavy.

Je krásný letní den, chvilku před polednem. Na cestě skoro nic nejezdí, leda snad selské povozy taženékoňmi. Bílý mercedes je dlouhý, nový, ve slunci se chrom blýská. Delší, novější a blýskavější nežmercedesy, kterými sem čas od času zajedou ze Suceavy nebo z Târgu Neamţ ti chlapi, co jim máma říká„všiváci“… Bílý vůz zabrzdil, znehybněl, pak zacouval a zastavil na úrovni můstku. Tenhle nemárumunskou značku. Jak se blíží, všimneme si písmene „F“ vedle zadní poznávací značky a tmavomodréhoobdélníčku, v němž se v kolečku točí hezoučké hvězdičky Evropské unie.

„Francouzští turisti,“ prohlásí Ligia kategoricky.

Vzadu, z pravého boku, se otevřou dveře. Z auta vystoupí kluk v bílé rozhalence s krátkými rukávy. Očimá zakryté slunečními brýlemi, na řemínku mu visí fotoaparát v koženém pouzdře. Kluk nám malinkozamává, sundá si brýle a zasune je do náprsní kapsičky své bělostné košile.

Náš dětský hlouček strnul: zaraženě, trochu vyplašeně se tiskneme k sobě a zíráme na toho nevšedníhoturistu, který je jen o pár roků starší než my… Vystoupil z auta, které by tu normálně nikdy nezastavilo.Tady turisté nikdy nestaví, leda tak projedou po silničce, protože vede k bukovinským klášterůmzdobeným venkovními malbami, což je největší turistická pozoruhodnost tohoto kraje na severu rumunské

části Moldavska… Ostatní spolujezdci v autě, v šeru kabiny, se nepohnou, nevystoupí. Jenom serozhlížejí. Na předních sedadlech rozeznám muže a ženu středního věku. Nejspíš rodiče toho chlapce vbílé rozhalence.

Vytáhl z pouzdra fotoaparát. Ne takový ten kompaktní foťáček, jaký má kdekterý turista a čím dál víc inašinci, ale starší přístroj, který mi připomíná ten otcův, vyrobený v bývalém Sovětském svazu („kopieLeiky, nejlepší foťák na světě, německé výroby“, opakuje nám při každé příležitosti.) Francouzský klukukáže na foťák, v tomhle případě asi opravdickou Leiku, jenže jsem moc daleko, než abych přečetlaznačku –, pak ukáže na nás: asi si chce vyfotit naši oněmělou, zkoprnělou skupinku. Něco říká a já sivšimnu, že si mě při tom kradmo prohlíží.

Ano, mě, Doinu. Na mě se kouká, ne na Ligii…

Na mě, desetiletou, na můj červený svetr, šaty z potisku, které mi plandají na hubených nohou, na můjoválný obličej rámovaný špinavě blond copy, ozdobenými bílou mašličkou.

Leica (rozhodla jsem se, že je to Leica) teď zakrývá klukovi půlku obličeje. Plná, šťastná, dobře živenátvář se svraští soustředěním, kluk přimhouří levé oko, zaslechnu, jen tak tak, jak je to potichu, cvaknutí

přístroje. Vytřeštěně civím do objektivu. Stojím zpříma, ale co s těma pitomýma rukama?, nakonec sije spojím za zády. Mrňousové se hihňají, Ligia si povzdechne. Mladý Francouz na chvilinku svěsilfotoaparát. Usmál se. Pevně doufám, že na mě, ano, usmívá se na mě. Anebo jen tak fantazíruju?

„Dej si pozor na tu svou bujnou fantazii, Doino, máš jí až přespříliš a nic dobrýho ti to nepřinese,“ říká mimatka ustavičně.

„Tak, ano. Skvělé! Ještě jednu, prosím!“

(Uměla jsem tehdy francouzský leda pár slovíček, takže když vzpomínám na ten horký letní den roku1994, můžu si jenom domýšlet, že ten kluk řekl něco takového…)

Jinak mám dojem, že tenkrát udělal asi deset snímků. Teď vím, že se pak otočí, nasedne do bíléhomercedesu svých rodičů, bohatých Francouzů, vyrazí ke klášterům a navždy se vytratí z našichbezvýznamných životů. Ale ne. Vlastně ne hned.

Vytáhne nějaký zápisník a pero. Otevře notýsek na čisté stránce a podá nám ho.

Dorozumívá se napůl posunky, napůl slovy, trochu ostýchavě (myslím, že právě tohle se mi na něm líbilo

nejvíc, ta ostýchavost… já byla taky taková):

„Napište mi sem svoje jména, adresy. Pošlu vám fotky.“

Ligia, vždy pohotová, se natáhne po peru. To však ucukne stranou, čímž unikne Ligii a přiblíží se ke mně.

„Ano, ty, napiš svoje jméno, adresu…“

Rozechvěle uchopím ten kluzký předmět, vlhký potem. Píšu velmi pečlivě, nejkrásnějším písmem, jakého

jsem schopna:

Doina Ştefănescová, ulice 14. prosince 1989 č. 11, Gura Humorului, župa Suceava, RUMUNSKO.

Když jsem s tím hotová, honem podám pero Ligii a doufám, že mi odpustí ponížení, které jsem jí naprosto

nechtěně způsobila. Ligia připíše svědomitě své jméno a adresu, pak přijde řada na caparty a jejich

nemotorné čmárání.

Chlapec si notýsek zas vezme, a než ho zaklapne, zdlouhavě luští křestní jména nás dvou.

„Doina… (Vyslovil a podíval se na mě. A já mlčky přisvědčila.) Ligia.“

Potom se pozpátku vzdaloval a přitom mi hleděl do očí. Klapla dvířka, motor se potichu rozběhl, mercedes

zmizel v oblaku prachu.

Dokonce i holka s tak bujnou fantazií jako já věděla naprosto jistě: toho chlapce, co sem přijel z Francie,

už nikdy neuvidí.

Ligia se na mě nezlobila. A všichni jsme dělali, jako bychom na tu událost zapomněli… Ale za tři měsíce,po obchůzce listonoše, mi matka podala tlustou obálku z recyklovaného papíru. S mým jménem aadresou, pečlivě narýsovanými černou fixou. A se spoustou cizích, francouzských známek.

Obálka obsahovala šest černobílých fotografií formátu 18x24.

Dvě moje fotky, jednu Ligiinu a tři snímky celé skupinky. A k tomu všemu krátký dopis podepsaný„Christian“ napsaný v našem jazyku bez jediné chybičky, požádal, jak říkal, o pomoc jednoho otcovarumunského přítele –, a zdvořile mě prosil, abych spolu s jeho pozdravy předala svým malým kamarádům

ty čtyři fotky, na kterých jsem nebyla jenom já. Před užaslou matkou jsem si horečnatě prohlížela obálkuz obou stran: nebylo na ní ani příjmení, ani adresa odesílatele.

Nechala jsem si svoje dvě fotky, dala je zpátky do obálky a schovala ještě ten večer pod matraci.

Dopis a ostatní fotografie jsem spálila.

Ligii jsem o tom všem nikdy neřekla.

Snažila jsem se na toho mladého turistu zapomenout, ale nešlo to.

Když se pokouším představit si, jak asi vypadáš, vždycky se mi vybaví právě jeho tvář.

Svěř vrbě

všechno to svinstvo i všechny své tužby Bašó

Úryvek z pořadu Art Talks, Rádio Londýn, sobota 24. března 2001

AMANDA FINLAYOVÁ: „Děkuji vám, Duncane Piermonte, že jste si, ač tak velmi vytížený, našel čas apřišel k nám do vysílání. Jste jedním z nejslavnějších členů Young British Artists, významného hnutí, které

se utvořilo kolem bývalých studentů Goldsmith’s College of Art na počátku devadesátých let. KunstKompass, ukazatel, jehož pomocí německý časopis Capital každoročně zveřejňuje seznam stovkynejvýznačnějších současných umělců, vás řadí do čelného pelotonu, tentokrát na deváté místo, jenkousek za vaším přítelem Damienem Hirstem. Vidím, že se ušklíbáte: možná jsem měla říct za vaším ‚expřítelem‘?“

DUNCAN PIERMONT: „Damiena si velice vážím. Skutečně. Nesmějte se, Amando.“

AMANDA FINLAYOVÁ: „Nicméně na výstavě Some Went Mad, Some Ran Away, v Serpentine Gallery vroce 1994, jejímž kurátorem byl sám Hirst, jste přistoupil k Away from the Flock, jedné z těch ovcízakonzervovaných ve formalinu, a vylil dovnitř lahvičku tuše a následně dílo překřtil na Black Sheep.Damien Hirst vás neprodleně zažaloval.“

DUNCAN PIERMONT: „Byl jsem odsouzenej na dva roky podmínečně a k úhradě restaurování díla,nicméně se stále domnívám, že to, co jsem udělal, stálo za to… Protože tu vlastně šlo o faktickouspolupráci dvou umělců, byť ze strany jednoho z nich neočekávanou, a o výstižnej komentář, třebaže siho Damien špatně vyložil. Tak či tak, přese všechno věřím, že Hirst zanechá v dějinách umění výraznoustopu. Jak to vyjádřil Charles Saatchi: ‚V roce 2105 budou knihy o umění posuzovat díla z konce 20.století stejně nemilosrdně jako většinu ze staletí minulých. Každej jinej umělec než Jackson Pollock, AndyWarhol, Donald Judd a Damien Hirst bude mít nárok nanejvejš na titěrnou poznámku pod čarou.‘“

AMANDA FINLAYOVÁ: „Domnívám se, že velký milovník a znalec umění Charles Saatchi by připojil i pátouosobnost: Duncana Piermonta. Nebyl snad právě Saatchi jedním z vašich prvních sběratelů? Poprvézakoupil jedno vaše dílo na výstavě skupiny zvané… Gambler, nemám pravdu? Uspořádali ji CarlFreedman a Billee Sellman v bývalé tovární hale v Bermondsey, kterou jste překřtili na Building One… v

roce 1991.“

DUNCAN PIERMONT: „…v roce 90. Bylo to hned po výstavě Modern Medicine. Neměli jsme mocnávštěvníků ani na jedný, ani na druhý, sotva o trochu víc než na Freeze, naší první studentský přehlídce

v roce 88, v jednom domě v Docklands –, i když se dneska každej dušuje, že tam byl.“

AMANDA FINLAYOVÁ: „Pardon, ano, Gambler, v roce 1990, omlouvám se. Kolik vám v té době bylo let?“

DUNCAN PIERMONT: „Dvacet šest… Jasně si vzpomínám, jak Charles přijel do doků ve svým zelenýmrolls-roysu a zhlédl nejprve Hirstovu první velkou ‚zvířecí‘ instalaci A Thousand Years. Vzpomínáte? Taková

velká skleněná nádoba, celá uzavřená, a uvnitř rozkládající se kravská hlava, ohlodaná červy amouchami. Když se člověk k nádobě sklonil, slyšel bzukot. Francisi Baconovi se ten výtvor moc líbil, zmínil

se o něm ve svým dopise krátce před svou smrtí.“

AMANDA FINLAYOVÁ: „Pro naše posluchače, kteří ji neviděli, připomínám, že instalace A Thousand Yearsměla zahrnout celý koloběh života: červi se proměňují v mušky, z nichž přinejmenším polovina násilnězahyne; jakmile se dostane za skleněnou přepážku, která rozděluje schránku na dvě, dostane elektrickouránu ze smrtničky na hmyz, upevněné na druhé straně; hmyz, který přežije, se pak živí masem kravskézdechliny, klade tam vajíčka, a cyklus se tak opakuje…“

DUNCAN PIERMONT: „Správně. Je to přesně tak. Skvělý, že? Charles koukal do tý nádoby pět minut spusou dokořán a pak vytasil šekovou knížku. Ještě ten den si ode mne vzal jednu z mejch prvních sadmumií, rodinku kormoránů. A právě tuhle instalaci loni v galerii Saatchi koupil za dva miliony liberamerickej finančník Steve Cohen a pak ji věnoval Muzeu moderního umění…“

AMANDA FINLAYOVÁ: „Čímž ostatně vyprovokoval v parlamentu interpelaci ministra kultury stínovéhokabinetu Hugo Swirea na téma nežádoucího úniku anglických děl do zahraničí… Pokud jsem vás, paneDuncane Piermonte, pozvala do dnešního večerního vysílání, pak proto, že vy naopak zahraniční umělecká

díla dovážíte, a nedávno jste obohatil již tak úctyhodnou kolekci, kterou tento měsíc vystavujete vSerpentine Gallery pod předlouhým a záludným názvem, jaké máte vy i Hirst v oblibě: Umí se bezpečněochránit před zimou, deštěm a proniknout zná i hrozby budoucí důvtipem svým.1* Co jste tím názvemměl na mysli?“

DUNCAN PIERMONT (smích): „V podstatě to znamená, že jak v umění, tak v životě jsem vlastně jenombídnej samouk! Věta sama pochází od Sofokla. Z Antigony. Ve skutečnosti tuhle pasáž použil MalcolmLowry jako motto ke knize Pod sopkou, která je jednou z mých nejoblíbenějších.“

AMANDA FINLAYOVÁ: „Mimochodem, loni jste vystavoval v Mexiku, v galerii Hilaria Galguery…“

DUNCAN PIERMONT: „Jsem Mexikem přímo posedlej. Myslím, že to, co dělám, způsob, jak zpracovávám smrt, je hodně mexický. V Anglii lidi smrt děsí, cokoliv, co ji připomíná, je roztřese hrůzou, kdežtoMexičani se tváří, jako by s ní radostně kráčeli ruku v ruce. Kdykoliv přijedu do Mexika, cítím seosvobozenej. Snažím se, když to jde, být tam vždycky na Dušičky počátkem listopadu. Mám rád to jejichtradiční střídmý a tíživý umění, trýznivý autoportréty Fridy Kahlo, neotřesitelný pyramidy v

Teotihuacánu…“

AMANDA FINLAYOVÁ: „Jakmile výstava v Serpentine Gallery skončí, bude vaše sbírka definitivně umístěna

v gotickém sídle, které jste zakoupil v Cotswolds za bratru tři miliony liber… Pro vás, Duncane, pakatel,vaše osobní jmění totiž Wikipedia odhaduje kolem pětatřiceti milionů liber…“

DUNCAN PIERMONT: „Fakt? To mě udivuje… Myslel jsem, že to je daleko víc.“

AMANDA FINLAYOVÁ: „Tak kolik?“

DUNCAN PIERMONT: „Těžko říct. Pořád se to mění, chápete. Ceny lítají nahoru a dolů. Já bych hádal takkolem stovky milionů. Každopádně je to částka, na kterou jsem sbírku pojistil.“

AMANDA FINLAYOVÁ: „Tato sbírka, spolu s díly z dvacátého století, jako je třeba Warholův sítotisk LittleElectric Chair, kterou jste koupil ‚z náhlého popudu‘ bratru za tři a půl milionu liber, obsahuje jistémnožství hrůzných kuriozit, například tetované lidské kůže dovezené z Japonska… Říká se o vás, a užhodně dlouho, že se pohybujete na poli morbidity, provokace a všelijakých deviací… Připomeňme třebavýstavu mumifikovaných ptáků, jednu z vašich prvních věcí, které jste realizoval nedlouho po svémvyloučení z Goldsmith’s College: proč jste si vybral právě tohle téma?“

DUNCAN PIERMONT: „Prostě proto, že dům mojí matky stojí na břehu řeky, kam často lítají lovitkormoráni a baví se tím, že přistávají na hladině, jako by jezdili na vodních lyžích… pozorovat to je děsnápsina. Jeden dospělej pták vždycky opodál číhá na vrcholku nějaký uschlý vrby a mává dlouhejmakřídlama jako neurotickej dirigent orchestru. V tý době mi kormoráni připadali jako v podstatě parádnímetafora lidskýho počínání.“

AMANDA FINLAYOVÁ: „Ano, vlastně ne, chtěla jsem se jen zeptat: proč jste se rozhodl v tomtopočátečním období své tvorby mumifikovat zvířata?“

DUNCAN PIERMONT: „Tuhle otázku jsem dostal snad už stotisíckrát.“

AMANDA FINLAYOVÁ: „To vám ale nebrání, abyste dnes na ni neodpověděl jinak. Jen tak pro změnu.“

DUNCAN PIERMONT: „Jako bych vaši poznámku neslyšel: já si pokaždý vymejšlím jinou odpověď! (smích)

Dobrá, ať je po vašem, takže pro změnu vám, Amando, povím pravdu. Ještě nikdy jsem ji nikomu neřekl,

rozhodně nikdy v žádným interview. Tuhle historku zná jenom moje bejvalá žena, některý mý přítelkyněa můj tajemník Roy Wearing.“

AMANDA FINLAYOVÁ: „Děkuji, Duncane, jsem velice poctěna. Takže jedna exkluzivita pro Art Talks…“

DUNCAN PIERMONT: „Jak víte, z otcovy strany patřím k anglický větvi zchudlýho šlechtickýho rodu,pocházejícího z lyonského podhůří. Předci v době hrůzovlády emigrovali do Itálie, ze strachu předgilotinou, to se snad dá pochopit, ne? Takže, starej hrabě de Pierremont zakotvil v Turínu a až do smrti

snil o tom, že se vrátí do monarchie, zatímco jeho syn Alexandre Louis, mladej oficír, obdivovatel Jeana—

Jacquese Rousseaua, se roku 1798 raději vrátil do Paříže, právě včas, aby se mohl zúčastnit výpravy do

Egypta…“

AMANDA FINLAYOVÁ: „Aha… pomalu dojde na ty mumie…“

DUNCAN PIERMONT: „Moment, tak jednoduchý to zas není.

V Egyptě můj předek dostal rozkaz doprovázet do Údolí králů skupinu vědců, kteří měli shromáždit conejvíc mumií panovníků. Objevili tam pozoruhodný věci. Po porážce francouzský armády u Akkonu přijelBonaparte do Káhiry a pověřil Alexandra Louise de Pierremont, aby jisté množství těch ostatků, mezijiným takovou podivnou hlavu ženy, která (to se ale zjistilo až pozdějc) byla princezna z rodu Achnatonů –

nenápadně převezl do Francie na palubě lodi, která ale byla při návratu v říjnu 1799 přepadena…“

AMANDA FINLAYOVÁ: „To je učiněný román!“

DUNCAN PIERMONT: „Domnívám se, že Bonaparte daroval část svý kořisti Josephině de Beauharnais, sekterou se oženil tři roky předtím. Další mumie byly uložený v Louvru, jenomže se hrozně rychlerozkládaly, takže se musely pohřbít v parku, poblíž Perraultovy kolonády, a pak se na ně zapomnělo.Inventarizace zámku v Malmaisonu, která se prováděla potom, co Josephina v roce 1814 zemřela nasnětivou angínu, vykazovala devět novejch sbírkovejch předmětů, mezi nima i ‚dvě egyptský mumie,každá z nich uložená v truhle z ořechovýho dřeva dlouhý pět a půl stopy; hlava ženy; a tři mumie ibisůzavřený v hliněnejch nádobách…‘“

AMANDA FINLAYOVÁ: „Ibisů? A vy jste je pak vyměnil za kormorány?“

DUNCAN PIERMONT: „Ne. To spolu vůbec nesouvisí, poněvadž já znal detailně inventář až dalekopozdějc, roky poté, co jsem realizoval instalaci pro výstavu Building One… Během 19. století se tyhle věci,

který patřily Josephině, různě rozptýlily při veřejných dražbách. Jen obrovskou náhodou můj děd lanPiermont, ten, co renovoval bejvalej ústav pro choromyslný v Barnet Vale, našel v roce 1937 dotyčnouhlavu mumie vystavenou na jedný aukci v Sotheby a rozhodl se ji koupit. Umístil ji pak ve svý pracovněna knihovně. Když jsem ji poprvé viděl, bylo mi sedm nebo osm roků… Tenkrát jsme, otec, matka, sestraa já, dost často jezdili do toho ústavu za prarodičema na návštěvu. Bylo to před rozvodem našich, předtím, než nás otec opustil a matka mě s sebou odvezla na západ Anglie. Děda lan Piermont mi, možná jentak žertem, řekl, že má na knihovně takovou kouzelnou věc… Koukl jsem se nahoru a tam, nad policemastarejch knih o lékařství a psychologii, jsem spatřil tu hlavu, hnědou, scvrklou, s vlasama připláclejma na

lebce, zahnutým nosem a semknutými rty… měla bílý mrtvý oči jako dva drahokamy, kouzelný, jo, a tyna mě zíraly…“

AMANDA FINLAYOVÁ: „Chápu. Brrr…! Připomíná mi to scény ze starých filmů studia Hammer, které mámvelmi ráda, Ve spárech mumie a tak. Mimochodem, nevěděla jsem, že máte sestru, pokud vím, vašeživotopisy se o ní nezmiňují.“

DUNCAN PIERMONT: „Umřela dávno, ještě když jsem byl kluk.“

AMANDA FINLAYOVÁ: „Takže to všechno byly vaše první kontakty se smrtí, že?“

DUNCAN PIERMONT: „Přesně tak.“

AMANDA FINLAYOVÁ: „A tak se vlastně později, po vašem odchodu z lycea, zrodilo vaše přání pracovat vbristolské márnici? Vzpomínám si na tu pověstnou fotografii, která vznikla právě tam…“

DUNCAN PIERMONT: „Jo, jsem na ní já, jak držím hlavu mrtvoly. Bylo mi šestnáct. A vyfotil ji bleskem

Roy Wearing. Když se pozorně podíváte na můj obličej, je vidět, že zrovna šeptám: ‚Dělej, dělej, kurva,Royi, pospěš si s tou zkurvenou fotkou.‘ Chtěl jsem ty věci tam ukázat kámošům, jenže do bristolský

márnice nešlo vzít celou tu bandu, ani v noci… (smích) Tak jsme tam vlezli jen my dva, Roy a já. Jsem na

tý fotce dost vyjukanej. Usmívám se, ale čekám, že ta hlava každým okamžikem otevře oči a udělá namě: ‚Chrrraaamst!‘ Ten úsměv a všechno to pro mě až dodneška jako by dokonale shrnovalo otázkuživota a smrti. Víte co, řeknu vám jednu básničku:

Ty smrti krutá, tvé mrazivé mlčení děsí;

Však i v hodině nejtemnější může vytrysknout světlo.

Koso pozemské zahrady! z chladného lože hrobky

Stoupá duše vzhůru po Jákobově žebři…“

AMANDA FINLAYOVÁ: „Moc pěkné. Vážně. To jste složil vy?“

DUNCAN PIERMONT: „Ne ne. Hans Christian Andersen. Je to z jeho pohádky Přezůvky štěstí.“

AMANDA FINLAYOVÁ: „Aha. Poprvé jsme se, Duncane, setkali na edinburgském festivalu v roce 1994. Vya Damien Hirst jste za podpory Charlese Saatchiho vystavovali tyhle kuriózní instalace. Já byla

nevýznamná začínající novinářka, ke všemu vdaná za manažera rockových hvězd. A vy jste se tehdy ještě utápěl v alkoholu. Oba jsme právě zhlédli tu strašně pompézní hru Roberta Lepage. Přišel jste kemně, hodně blízko, čpěla z vás whisky (smích) a zeptal jste se mě, jestli jsem studovala v Oxfordu, cožmi připadalo jako ještě horší urážka, než kdybyste mi řekl, že jsem škrabalka drbů pro Daily Mail… Ještěpořád pijete?“

DUNCAN PIERMONT: „Ne. Přestal jsem definitivně před třema rokama. Hnusil jsem se sám sobě. Ožíratse až do bezvědomí, to je klukovina. Od tý doby jsem dospěl. A přicházejí chvíle, kdy si člověk uvědomí,že brzy bude mít víc života za sebou než před sebou… A tak začíná myslet na to, jak se zabezpečit.“

AMANDA FINLAYOVÁ: „Třeba finančně, mimo jiné? Poslední věc, kterou jste prodal, se vydražila za milion

osm set tisíc liber, váš rekord na veřejné aukci. Peníze, nebo smrt, prohlásil jste. Vy se, Duncane, smrtibojíte, navzdory té básničce, kterou jste před chvílí citoval?“

DUNCAN PIERMONT: „Až si pro mě přijde, rád bych jí řekl: ‚Děkuju, nemám zájem.‘ Chtěl bych žít věčně.No, řekněme teda: věčně po určitej čas.“ (smích)

AMANDA FINLAYOVÁ: „Vaše osobnost jistým způsobem připomíná rockovou hvězdu. Jste všude vidět,fotografují vás, účastníte se vernisáží, oslav s celebritami. Proč netrávíte víc času ve svém ateliérumalováním, jak to dělávali umělci kdysi?“

DUNCAN PIERMONT: „No, myslím si, že Warhol tuhle cestu definitivně uzavřel, ne? Počínaje Warholem se

všecko začalo propojovat. Ale pro umělce je hrozně těžký přiznat si, že touží po slávě. Bejt umělcem, tonení otázka slávy; je to otázka umění, tedy čehosi nepostižitelnýho, posvátnýho, co vyžaduje velkej řád…zatímco bejt slavnej, k tomu žádnej řád ani mravnost zapotřebí není. Ale zároveň si myslím, že touha poslávě se musí přiznat, protože bez ní člověk nemůže bejt umělcem. Umění a k tomu sláva, to je jako takurevská touha po věčným životě. Patří to k sobě.“

AMANDA FINLAYOVÁ: „Podle vaší teorie si všichni umělci vlastně zahrávají se smrtí. Veškeré umění jetedy svou vnitřní podstatou spojeno se smrtí?“

DUNCAN PIERMONT: „Připadá mi to naprosto evidentní. V umění v podstatě odjakživa existovala jenomjediná myšlenka. Vyjádřil ji Gauguin tím svým: ,Kde jsme, kdo jsme, kam jdeme?‘ Jakmile začnete trochupřemejšlet o životě, bum ho!, na obzoru se začíná zřetelně rýsovat smrt…“

AMANDA FINLAYOVÁ: „Takže základním impulzem vašeho umění je poprat se s ní? Jako jste to už dělal vbristolské márnici…? Tu noc tehdy, jak líčíte ve své předmluvě k výstavnímu katalogu –, jste se bavil tím,

že jste před svým přítelem Royem Wearingem bušil pěstmi do mrtvol?“

DUNCAN PIERMONT: „To nebylo pro zábavu. Ve skutečnosti to bylo, jako když se zlobíte na někoho, koho

jste měl rád a kdo umřel, a teď s ním třesete a křičíte na něj: Ty sráči, to přece nemůžeš, vstávejkrucinál! Pochopte, mě nijak nešokovalo pracovat mezi všema těma mrtvolama… Jenom mě to štvalo: tonebyli opravdoví mrtví, rozumíte, co chci říct? Za tím tabu nebylo nic. Ty mrtvoly byly nanic: já se hrozněchtěl něco dozvědět o smrti, jenže ony mi o ní nemohly sdělit vůbec nic!“

AMANDA FINLAYOVÁ: „Takže to nebylo jen proto, abyste dokázal, že když je někdo umělec, neexistujípro něj žádné meze? Ze pro něj žádné tabu neplatí?“

DUNCAN PIERMONT: „Ne, ne. Žádný zvláštní pravidla pro umělce neexistují.“

AMANDA FINLAYOVÁ: „V téhle záležitosti mi připadáte méně radikální než dřív. Ostatně totéž soudí ikritici, kteří rozcupovali vaši poslední výstavu v New Yorku, sérii Mladých mumií vyrobenou z těl, kteréjste si nechal dovézt z Číny… A rovněž u nás, Adrian Searle z Guardianu, má za to, že se už pouzeopakujete a čerpáte ze zlaté žíly, z níž se těžilo na počátku devadesátých let… Zkrátka, stále víc se tvrdí,že jste se příliš přecenil. Jistý novinář napsal, že newyorská výstava byla umíráčkem umění, které jeovládáno penězi, egem a honbou za senzací…“

DUNCAN PIERMONT: „Hm. Pokud tohle někdo napíše, těžko se pak ovládnu, když ho potkám na vernisáži

nebo jinde, abych mu nevrazil jednu do ksichtu.“

Za jarního deště

krásné děvče

zhluboka zívá

Issa Kobajaši

Londýn, Tavistock Crescent,

sobota 24. března 2001, 23.50 hod.

Lije jako z konve, navíc děsně fičí. Vůz se zvednutou střechou zastavil na rohu křižovatky, před staženouplechovou roletou krámku se zhasnutým štítem. Ve světle pouliční lampy se repetí provazce deště azvedají žlutavý opar kolem dlouhých štíhlých nohou ženy, která v předklonu zkoumá motor.

Můj pohled zazoomuje na vysoké černé kramfleky, stoupá vzhůru po přiléhavých legínách, kterézvýrazňují dobře tvarovaná lýtka a malinko masitá stehna, až utkví na tmavém pruhu minisukně, nazadku napnuté a povytažené, jak se žena nahýbá nad dýmajícím motorem a dotýká se nazdařbůhhorkých součástek.

„Au! Cikušó!“

Ucukne, ruku si dá k ústům, olízne prsty. Vidím teď zřetelněji její tvář, orámovanou černými vlasyzplihlými deštěm. Hádám jí tak dvaadvacet nebo třiadvacet let, ale ve skutečnosti jí může být víc(Japonky vždycky vypadají hodně mladě…). Oválný plný obličej, černé šikmé oči, jemný orlí nos. Smyslnáústa, rty namalované pronikavě rudou rtěnkou. To děvče mi připadá drobet vulgární, ne příliš, ale hlavně

neuvěřitelně sexy.

Dotknu se bezděky pohlaví a jemně si ho hladím přes manšestrové kalhoty.

Nikdo mě tady za okny ztemnělého bytu s hustými záclonami nemůže vidět. Nikdo, kdo by vytušil, že tady

v té zakouřené místnosti sedí na kolečkovém křesle, s nohou v sádře nataženou před sebe, mrzák amasturbuje při pohledu na krásnou mladou Asiatku, která neví, co si počít, má problém, porouchané auto,

mokne v dešti a olizuje si obzvlášť vyzývavým způsobem popálené prsty…

Bezradně se rozhlíží kolem sebe. Po liduprázdné křižovatce se řinou proudy vody. Za střechami nízkýchdomků tohoto předměstí na západě Tokia vidím neony mrakodrapu Sinjuku.

Ohnisko pohledu opět přiblížím na tvář řidičky, ve světle pouliční lampy bledou, skropenou třpytivýmikapkami. Černé pramínky vlasů spadají po klenutém čele, tvářích s vystouplými lícními kostmi, rtech, nanichž se v krůpějích rozmazává rtěnka. Svěsí hlavu.

„Dó šijó, dó šijó?“ zamumlá chraptivým hlasem.

Ten výraz dobře znám: Co počít? Co mám dělat? Slova, která si sám často říkám, ať už anglicky nebo

japonsky…

Za utopeným autem zastaví se skřípěním brzd jiný vůz. Žena zpozorní, zprudka se otočí a její postavuoslní reflektory. Dvířka se otevřou, někdo se blíží: zřetelně vidím dlouhé vlasy, mohutná ramena v olivovězeleném bomberu, lesknoucím se deštěm. Japonec, asi třicetiletý, mužný atletický typ. Přistoupí nenuceně

k ženě, ruce v kapsách džínsů. Bradou ukáže na otevřenou kapotu.

„Nějakej problém?“

Promoklá řidička couvne, mávne směrem k motoru, z něhož se dosud kouří.

„Nevím, co s tím je, nevyznám se v tom…“ „Ukažte…“

Žena se několikrát ukloní, zanaříká:

„Ach, dómo arigató! (moc děkuji) … Co bych si počala, nebýt vás…“

Chlapík cosi zamručí a skloní se nad kapotu.

„Kurva, to je horký! Nemáte tu někde chladicí kapalinu?“

„Co? Já… já nevím… Nevyznám se v tom, už jsem řekla.“

Muž se narovná, pokývá hlavou, zahihňá se.

„Neměla byste nějakej hadr?“

Mladá žena bezmocně rozhodí rukama. Pak, proti své vůli, zhluboka zívne. Muž zamíří ke svému autu (v

tom dešti snad poznávám porsche), vrací se s hadrem a otře jím uzávěr chladiče.

Se zabručením jím otočí a pak uskočí, aby ho nezasáhl proud horké bílé páry.

„Cikušó! Sakra, co to je? V tom podělaným chladiči nic nemáte… Koukněte…“

Ukáže na zelenavou louži pod předním nárazníkem.

„Máte tam pěknou ďouru, támhle.“

„Eh? A co mám dělat?“

Chlap se usmívá.

„Momentálně nic. Znáte tu nějakej servis? Ne? Tak poslyšte, pojďte se mnou nahoru, uložím vás, kdebudete chtít… Zejtra si seženete nějakýho mechanika a ten vás odtáhne…“

Já, na kolečkovém křesle, jsem se také pousmál: umím si představit, jak se bude situace dál vyvíjet.

Mladá žena si svlékla sáčko. Sedí na stoličce kdesi, co vypadá jako moderní prostorný byt, a prohlíží sifotonegativy rozložené na prosvětlovacím stole.

Mužský hlas zezadu:

„Udělejte si pohodlí… Naliju vám skotskou.“

Na scéně se objeví další, mladší Japonec, krátké vlasy pod čepicí nasazenou obráceně, štítkem na šíji.

„Jmenuju se Šun. Jsem Hirův asistent. Hadžimemašte! (Těší mě!)“

Mladá žena sesedne ze stoličky a rychle se před nově příchozím ukloní.

„Hadžimemašte. Já jsem Tamaki.“

Opět se objeví dlouhovlasý fotograf, s dvěma sklenkami v ruce. V džínsech a černém tričku vynikají jeho

svalnaté paže.

„To není moc obvyklý jméno. Dáte si led? Sune, vem si v kuchyni sklenici.“

Oslovený muž vyjde z místnosti. Tamaki se zdvořile ukloní a přitom si odhrne vlasy za ucho. „Ne, stačí tak. Mockrát děkuji.“

„Tak tedy, kampai!“ „Kampai…“

Hiro polkne doušek whisky, přimhouřenýma očima si ženu prohlíží.

„Jste servírka, co?“ „Ala! Jak jste to uhodl?“

Muž se vyhne odpovědi.

„Jak se jmenuje ten váš bar?“ Tamaki máchne rukou.

„No, je to v Tokiu, v Simo-Kitazawě… (Otočí se k negativům, podívá se na jeden trochu víc zblízka,

zvedne ho proti bílému světlu stolu.) Tyhle fotky, to je bondáž, že?“

Hiro s úsměvem přikývne.

„Přesně tak.“

Děvče se zamračí, pohlédne na konec filmového pásu.

„Takže vy děláte erotický fotky?“

Sun se vrací, položí sklenici se skotskou na prosvětlovací stůl. „Hiro a já fachčíme pro časopis SM-Sniper.

Říká ti to něco?“ Zrozpačitělá z tykání, přikývne, pak nenuceně odpoví: „Zahlídla jsem jedno číslo nebo

dvě…“

„Líbilo by se ti bejt spoutaná?“ zeptá se jí Hiro bez okolků. Tamaki hned neodpoví. Lokne si whisky.

„Proč se mě na to ptáte?“

„Protože bys byla dobrej model,“ zapojí se Sun, otočí si čepici a štítek stáhne níž na čelo. „Mně teda

připadáš docela sexy.“ Děvče se kouše do rtů. Prohlíží si muže jednoho po druhém. „Asi bych měla jít.

Seženu si taxíka. Díky za skotskou.“

„Aspoň dopij,“ navrhne fotograf, udělá krok k ní a přitom se nakrucuje a narovnává v ramenou, palce za

páskem džínsů.

Tamaki odložila svou téměř prázdnou sklenku na prosvícený stůl mezi negativy. Obléká si sáčko.

„Děkuju. Ale opravdu už musím domů. Jsem strašně utahaná, chce se mi najednou spát.“

Následující scéna. Děvče je teď spoutané na křesle s kovovými opěradly, nohy roztažené, proti mně.

Civím na bílé kalhotky, které se objevily pod minisukní vyhrnutou až k pasu.

Japonka se právě probrala a uvědomila si, v jaké je pozici. Vykřikne rozčileně: „Cikušó! Co je tohle? Okamžitě mě rozvažte! Vy prasáci, vy jste mě zfetovali!“

V tu ránu se vynoří fotograf. Roztrhne děvčeti blůzu, rozepne růžovou podprsenku a stáhne košíčky.Tamaki protestuje, ječí:

„Ty sviňáku! Nech mě!“

Hiro ji bolestivě štípne do bradavek. Děvče zvrátí hlavu, ječí na celé kolo.

Zamáčknu svou camelku do popelníku, rozepnu si poklopec a vytáhnu penis, už hodnou chvíli zduřelý.Pravou rukou masturbuji, zatímco levou chytnu dálkový ovladač a snížím hlasitost videa o několik stupňů.Mí sousedé z přízemí, ctihodní manželé Butterfieldovi, by se mohli vyděsit…

Teď přijde řada na Suna, ještě víc roztáhne nedobrovolné návštěvnici nohy, odhrne kalhotky a strčíTamaki do štěrbiny dva prsty, načež děvče znovu zařve.

„Líbí se ti to, co?“ mručí a freneticky v ní šťourá. „Ty děvko, ty jsi doopravdy zvlhla!“

Hiro donesl obrovský Pentax 6x7 a dělá s bleskem pár snímků. Při třetí fotce zazvoní u mě telefon.

„Kurvafix.“

Vezmu zas videoovladač a zmáčknu tlačítko stop. Aktéři scény znehybní. Kam jsem dal sluchátkobezdrátového telefonu? Já pitomec, měl jsem si ho nechat někde po ruce. Anebo zapnout reproduktor.Přístroj odkudsi z kuchyně ustavičně vyzvání…

Vstanu z kolečkového křesla, penis mi trčí, popadnu hliníkové hole. Ve chvíli, kdy už stojím, opřený o svou

čerstvou, notně otravnou sádru, se křeslo, které jsem zapomněl zabrzdit, odrazí zpět. Levá berle o nějopřená se smekne na zem a mě přitom postrčí mezi dveře.

Když se mi podaří vstát, bolí mě zadek a za krkem, dlaně mám odřené a jsem tak vyřízený, že mi jiskřípřed očima, přestane po dlouhé době drnčet prázdným bytem telefon.

Doina 2

Moje sestra Elena přijela z Botoşani, kde pracuje v jednom kadeřnictví. Děsně mi jde na nervy. Už jsem tivyprávěla o sestře? Je o sedm let starší než já. Máme totálně rozdílné povahy. Ani matce a otci nejde narozum, proč je tak nesnesitelná a proč se chová tak divně. Ke všemu si myslí, že jí budu pořád sloužit.Jako bych byla nějaký její otrok…! Doma je už týden, a cokoliv dělá, je úplně na hovno. Vždycky příšernězasviní celou koupelnu, věčně se sprchuje, takže pak už nezbyde žádná teplá voda. Chce, abych jípomáhala uklidit v kuchyni, ale nakonec všecko oddřu já sama a ještě jí musím uvařit… Posledně jsemkategoricky odmítla. Matka nechávala v troubě připravené jídlo, stačilo jen zapnout to, ale ségra radši celý

den nejedla. Připadá ti to normální? Mně teda ne. Řekla jsem mámě, že pro Elenu už nehnu ani prstem,je to nevděčná potvora, chová se ke mně hnusně a k mámě ještě hůř, ale matka jí vždycky odpustí aobskakuje ji dál…

Víš, jak si připadám, když jdeme, ona a já, někam s jejími kamarády? Jako sestra-ocásek, které si nikdoani nevšimne, jako bych ani neexistovala, ale podle mého to oni jsou mentálně na úrovni maximálnědvanáctiletých. Elena má jednu kamarádku, Danielu. Studovala na univerzitě a je takzvaná „psycholožka“,

no, mám ji celkem ráda, až na to, že pro ni má všecko svoje „psychologické“ vysvětlení… Děsí mě lidi, co

mají diplom a chovají se, jako by věděli všecko na světě, myslí si, že musí ten svůj diplom pořádpotvrzovat a vědecky zdůvodňovat každou prkotinu. A moje pitomá ségra naslouchá posvátně všemu, co

z Daniely vypadne, i když to nemá hlavu ani patu…

Určitě by ses nasmál, kdybys viděl a slyšel, co se u nás doma děje. Anebo by tě to možná zarmoutilo.Celá moje rodina je komplet střelená! Nechápu, že jsem se z toho nezbláznila. A ke všemu jsme čím dálchudší. Loni jsme si ani nedávali k Vánocům dárky, jenom čokoládu… Ségra je děsně zadlužená,pravidelně za ní chodí nějaká zlodějská banda pro splátky, dokud dluh nevyrovná, ale protože většinounemá čím zaplatit, splácejí to za ni naši…

Kromě Ligie se můžu svěřovat jenom mámě. Otec, ale vlastně celá rodina, všichni si v podstatě asi myslí,že jsem budižkničemu a že trávím čas jen nesmyslným sněním, které nevede nikam… Takže když mětakhle berou, říkám si, že jsem asi stejně vadná jako oni a nakonec budu stejně nešťastná jako matka. Ta

ani netuší, co si myslím o jejím životě. Někdy mi říká, že jenom já dosáhnu toho, co si přeju, a chvilkupotom brečí a křičí, že toužím po věcech pro mě nikdy nedosažitelných, nedosažitelných pro takovouchudou venkovskou holku jako já, a že ve finále to nikam nedotáhnu…

Příští měsíc bude mít matka padesátiny. Otec, který se v jednom kuse zapřísahá, že ji seřeže, ale zas takčasto to nedělá, se už celé měsíce, hlavně večer, když je ožralý, ohání novou hrozbou, že až jí budepadesát, tak od nás odejde. Otec je vážně na hovno. Jak se s takovou věcí vytasí, křičím na něho: „No tak

si jdi, když po tom tak toužíš, běž hned teď!“ Otec je jako ségra, oba jsou na hlavu, nevědí, co bydoopravdy od života chtěli. Kdyby to věděl a kdyby dokázal dělat něco pořádnýho, určitě by nebyl takhlenešťastný… Jenomže on si vždycky řekne, že to nedokáže, a tak se mu samozřejmě nikdy nic nepodán.

Dobrá, ať si klidně jde, stejně spolu mluvíme jednou za sto let, chci říct doopravdy mluvíme, něco víc nežjen dobrý den, dobrý večer anebo „Dojez, co máš na talíři“… Beztak mu nikdy nebudu moct říkat všecko

to, co povídám matce, když jsme spolu samy. Nesnáším ale, jak oba mluví o klucích, s kterými chodím

ven. Rodiče si nepřejí, abych měla styk před svatbou. Nemají tušení, co už jsem dělala, ale já jim torozhodně líčit nebudu…

A teď ti povím… hm, možná ti to bude připadat divné… Hlavně v tvé zemi jsou vztahy mezi muži a ženami

mnohem volnější, i mezi mladými. Ale já, i když třeba vím, že Elena chodila s klukama dost brzo a mělasexuální zkušenosti, a hodně rychle si v městečku získala špatnou pověst, teda já, i když si kdekdopravděpodobně myslí, že jsem šla ségře v patách, jsem ve skutečnosti pořád ještě panna. A ráda bych jíještě nějakou dobu zůstala, rozhodně dokud…

Píšeš, že tys chtěl přijet koncem roku do mé země. Takže se konečně uvidíme a zjistíme, jestli to, co jemezi námi, opravdicky za něco stojí, nebo ne… Matce, jak víš, se vůbec nelíbí, že si už přes rok píšeme,připadá jí to jako hloupost a dokonce mi radí, abych si na tebe dala pozor. Říká, že děvčata, co majítakovou bujnou fantazii jako já, jsou moc důvěřivá, že jsou to ňoumy, potenciální oběti každého muže, na

kterého natrefí a ze kterých se nakonec vždycky vyloupnou všiváci a bezcitní lhán… když ne opilci,budižkničemu jako můj otec, což je ještě to nejmenší zlo. Těm stačí, že vás deptají a bijí; ostatní mají jenjediný cíl: postavit vás na chodník a sami se celý život jen flákat a utrácet prachy, které vyděláte. Kdyžpak za sotva pár měsíců toho pekla zestárnete o deset let, odkopnou vás a jdou hledat další nánu, anebohned několik, které vás nahradí.

Matka ječí a brečí a zase ječí, a já vím, že má částečně pravdu, chápu ji. Jenže ty takový nejsi, jsi navícKanaďan, máš práci a žiješ v bohaté zemi, kde lidi nemusejí dělat takové hnusárny… Když to matceříkám, vzteká se ještě víc, zakazuje mi chodit do internetové kavárny v Suceavě a nutí mě, abych seděladoma a dělala úkoly, protože jedině vzdělání mi prý snad umožní, abych se z toho vyhrabala, jestli chci,aby se mi aspoň něco z mých snů doopravdy splnilo. Ale říká to, protože tě nezná, a jestli za mnoupřijedeš a ona tě pozná, bude se na to koukat úplně jinak. Já ti důvěřuju, když na tebe myslím nebo kdyžti píšu, cítím se v bezpečí, i když žiješ daleko za vodou, a i když jsem se tě nikdy nedotkla, a i kdyždoopravdy nevím, jaký vlastně jsi. Podstatné je, že konečně, poprvé v mém životě, mi nějaký vztahpřipadá správný, takový, jak má být a jaký si zaslouží nějakou budoucnost, a to jsem doteď nikdy

necítila…

„Už zase sníš? Hej, prober se, čubko!“

Rychle vzhlédnu, vytrhnu se ze vzpomínek. Přede mnou, na stole v baru Dardania, přistane sklenice piva.Agron se vrátil od pultu s naším pitím. Těžce dosedne a zas do mě hučí, spíš řve, albánsky:

„Neškleb se takhle, Bianco (Bianca je moje pracovní jméno). Jestli tomu Anglánovi nebudeš připadat takmladá, krásná a milá, jak jsem mu slíbil, bude chtít slevu. A jestli kvůli tobě přijdu o prachy…“

Agron větu nedořekne, dívá se na mě a v jeho hrubé tváři se objeví zachmuřený výraz, který dobře známa ze kterého se vždycky celá rozklepu. Sklopím oči, přitakám a natáhnu se po sklenici s pivem. Agronproti mně se znovu rozvalí, mohutné paže má na stole křížem. Zkoumá mě podezíravým pohledem.

„Řekl jsem mu, že je ti patnáct, tak dávej bacha, abys neřekla nic jinýho, jo? A kolik ti vlastně vůbec je?Už jsem zapomněl.“

Obejmu hladkou orosenou sklenici, přes zlatavou tekutinu s odlesky skla se třpytí moje červeněnalakované nehty. Bar kolem mě hučí. V cigaretovém dýmu poletují slova, rozplývají se a znovu vrací,

albánská slova, kterým rozumím, a anglická, kterým nerozumím, anebo jenom trošinku.

„Sedmnáct.“

Volný stůl vedle nás teď obsadila skupinka Angličanů. Tři muži a jedna žena. Všichni mají na soběvětrovky. Agron si je chvilku zkoumavě prohlíží. Pak se jeho tučná tvář se starými jizvami po akné, jehoúzké nedůvěřivé černé oči, kruté, opovržlivé, znovu obrátí na mě. Zhodnotí moje rovné blond vlasy,pudrové oční stíny, karmínovou rtěnku, křehké křivky ramenou pod vínovým svetříkem. Ale zajímá ho jento, jestli se předvedu dost na výši, až přijde jeho anglický zákazník. A jestli ten zákazník uzná, žeskutečně stojím za ty tři tisíce liber, které musí tomuhle Albánci nenápadně podsunout, když bude chtít se

mnou odejít jednou provždy, jak měl v úmyslu.

Agron si hltne piva, ani si neotře ústa, předkloní se nad stůl. Natáhne ruku a ohmatává mi pod koženouminisukní stehna. Cítím, jak si jeho tlusté prsty pohrávají se síťovanou punčochou, s podvazky a odhrnujími kalhotky. Palec mi prudce vstrčí do pohlaví. Celá ztuhnu. Polykám naprázdno. Agron, stále nachýlenýnad stolem, mě s úsměvem upřeně sleduje.

Rozhlížím se, zbledlá, kolem, zatímco Agronův tlustý palec slídí v mých intimních místech, která stálenevlhnou, nehtem se mi zarývá do kůže a oživuje tak všechna má čerstvá zranění, i jiná, dávnější. Zkřížím

pohled s pohledem Angličanky sedící u vedlejšího stolu proti mně. Mladá žena, pětadvacet nebošestadvacet let, vysoká, pěkně urostlá, s kaštanovými vlasy, které jí spadají v hustých loknách až po pás;připadá mi překrásná. Agronův palec se zasune ještě hlouběji. Hryžu si rty.

Zdá se, že Angličanka si všimla mé tísně. Dloubne loktem do svého souseda a ukáže na mě bradou. Ten,zrzek v roláku, na mě nenápadně pohlédne, pak se ušklíbne. Teď mám dojem, že se mladá žena chystá

vstát a jít k nám.

Vskrytu zasténám. Ne, ne, to ne! Hlavně ne… V duchu prosím, ale nepohnu rty. Ty neznáš Agrona Banju.Ani jeho bratry, ani bratrance… A pro lásku Svaté Panny, žádný civilizovaný člověk jako ty si nedokážepředstavit, nikdy, ani ve svých nejhorších snech –, co mi udělají pak, dnes večer, jestli kvůli tvému

zákroku ten kšeft Agronovi nevyjde.

Pomalu naznačím hlavou ne. Nezvedej se. Otoč se, sedni si. Zůstaň se svými přáteli, vůbec se k námnepřibližuj. Jsi krásná zdravá dívka, čistá, milá, vzdělaná. Ty čachry tady se tě vůbec netýkají. Tady, u

tohohle stolu, to už není Londýn: to je Balkán. Území, kde stále vládne kánon, zákon cti, který v 15.století zavedl albánský král Lake Dukagjini.

Lidé jako Agron nebo Gazim nebo Izzet nebo Dževair ti smějí strčit do rozkroku šroubovák, useknout tisekyrou ruku. Nezaváhají. A je jim docela fuk, co bude dál. Jsou to šílenci. Nevstupuj do našeho světa.Nepřekračuj tu hranici.

„Sorry to disturb you… But I thought perhaps you might need some help… Miss?“

Vyděšená, ochromená hrůzou, jen pomalu k ní zvedám pohled. I Agron se už otočil. Jeho palec v mémpohlaví se přestal pohybovat.

Zavrtím hlavou.

„Do you speak English? Russian?“

Znovu zavrtím hlavou.

Agron vytáhne palec. Napřímí se, otočí k ní tvář lemovanou bujnou tmavou hřívou, mastnými vlasyspadajícími na rozložitá ramena, jaká mají vyhazovači nočních podniků. Natřese se, zapne si pod černou

koženou bundou poklopec, ale od stolu nevstane. Zatím ne.

„Fuck off, crazy bitch,“ pronese celkem poklidně, s přízvukem jadranského pobřeží. Angličanka ho nenuceně přehlíží a pokračuje, tentokrát v jazyce, kterému rozumím:

„Vous parlez français?“

Mimoděk přisvědčím. Ani jsem nepostřehla, jak se to sběhlo. Albánec mi vrazí dvě palčivé facky, sem atam, rázně a prudce, až mi hlava málem odletí. Pár vteřin slyším jen hučení sálu.

V zalehlých uších mi tepe. Jsem omráčená, před očima mi jiskří a cítím, jak mi otéká obličej. Slzy se miřinou po tvářích a odplavují nalíčení. Ty vole albánskej. Koukni, jak jsi zkazil kšeft!

Zdá se mi, že u sousedního stolu vstali i ostatní tři. Skrz mlhu mých slz na mě zas promluví ta mladáAngličanka:

„Poslyšte, ten muž s vámi nesmí takhle zacházet. Anglie je svobodná země. Můžete odejít z baru s námi,jestli chcete. Zaručíme vám ochranu. Už jste někdy slyšela o Poppy Projectu?“

Zavrtím hlavou. Žiju v Londýně teprve šest týdnů… Ale i kdybych ten projekt, o kterém mluví, znala,neřekla bych to nahlas. A tím spíš ne před Agronem. Ten vstane a položí svou otylou buranskou tlapuženě s dlouhými kaštanovými vlasy na ramena. Angličanka ho probodne pohledem.

„Hands off me, you filthy pig!“2*

Můj „ochránce“ odtáhne ruku. Žena se ke mně zas skloní a dává mi vizitku a nějaký letáček. Ani se

nepohnu, abych je vzala.

„Když si tohle přečtete, dozvíte se o naší organizaci víc. Je to napsané v několika jazycích. My…“

Agron jí ty papírky vyrve, hodí je na zem a zašlape je. Teď zas jemu položí ruku na rameno jeden zAngličanů. Albánec se vmžiku otočí a zasadí mu ránu do čelisti. Muž se skácí dozadu a při tom s sebou

strhne dva stolky.

Někdo zakřičí:

„Look out!… The guy has a screwdriver!“

Agron teď vytáhl zpod bundy šroubovák. Rozhlíží se jako zuřivý býk po barových hostech, kteří se shluklikolem něho, v uctivé vzdálenosti. Já pořád sedím. Bledá, vyděšená. Mladá žena si podřepla vedle mě. Jemi jí líto. Je mi nás líto. V oříškových očích se jí blýská, upřímnou snahou, naléhavostí. Chytne mě zaramena a zatřese mnou jako hruškou:

„Poslouchejte mě! Jmenuju se Clara! Cla-ra! Přijďte za mnou. Chtějte mluvit s Clarou, rozumíte? PoppyProject. Dám vám adresu a telefon. Vzpomeňte si na to, kdyby…“

Mým zorným úhlem se mihne Agronova holina, nakopne Angličanku do tváře. Mladá žena se za řevucelého sálu sesouvá k zemi. Víc už nesnesu. Popadnu kabelku, vyskočím, vyhnu se Agronovi, který se pomně sápe mohutnou paží, proderu se hloučkem hostů, jenž se rozestupuje. Doběhnout k východuDardanie. Utéct, prchnout z téhle nové, nečekané kapitoly zlého snu… Zatlačím do lítaček, udeří městudený vzduch, oslní pouliční lampy. Zprava zaslechnu brzdy auta, kvílení klaksonu.

Náraz.

Černá tma.

Motýl se třepotá,

já sám si připadám

jak smítko prachu

Issa

Londýn, stanice Hammersmith,

pondělí 26. března 2001, 14.40 hod.

Souprava na Piccadilly Line se s ohlušujícím rachotem vynoří z tunelu. Opřu se o berle a ztěžka vstávám z

dřevěné lavice, kterou jsem už asi deset minut drásal nehty a proklínal mizérii, pravděpodobněnezvratnou, městské hromadné dopravy. Jelikož jsem předpokládal, že mě během dnešního dne ledacos

rozhodí a hlavně že budu propadat depresi, spolkl jsem před odchodem z bytu dvě tablety seroxatu navíc

ke své se každodenní dávce survectoru a valia a preventivně zakoupil tři krabičky cigaret: vždycky seděsím, abych v noci, když jsou obchody zavřené, nezůstal zapikolovaný doma a neměl co kouřit… arozhodně nestojím o to, chodit ven a belhat se tmou, já, zbědovaný mrzák, vydaný napospas kdejakémuslabomyslnému jamajskému chmatákovi, v téhle čtvrti mezi Ladbroke Grove a Westbourne Park jich tujsou mraky, všude jen vybydlené baráky napchané imigranty, na chodníku zakopáváš o houmlesáky, cověčně hulí jointy a od rána do večera si buší do uší to svoje reggae.

Dveře se otevřou s nepříjemným dýchavičným syčením, vydrápu se do vagonu, ignoruji pár zvědavýchpohledů, buďto soucitných, anebo posměšných, jsem na ně zvyklý –, vítajících zjevení bidla s nohou vgypsu, které se klátí na hliníkových berlích a krk má legračně utopený v umělohmotném krunýři. Těšiljsem se, že se ho zbavím do dvou měsíců po nehodě, ale jak jsem v sobotu večer tak pitomě upadl, kdyžjsem se snažil vzít telefon při jedné ze svých četných masturbačních seancí (od svého katastrofickéhonávratu z Japonska a rozvodového řízení započatého mou ženou se můj sexuální život omezuje pouze nato), znovu jsem si poškodil už tak křehkou stabilitu krčních obratlů. Už jsem ale do nemocnice nakonzultaci znovu nešel (je to příšerně drahé, když jste pojištění u National Health Service) a spokojil se stím, že jsem si nasadil krunýř, který se válel na dně skříně pod haldou oblečení, a nosil tohle příšernéabsurdní fixační ústrojí ve dne v noci, dokud se mi to nezlepší. A dokud mě nepřejdou migrény a hlava mi

nebude padat na stranu a vůbec dokud nebudu fit… Jediná výhoda mého vzezření těžce postiženého: nalavici se automaticky uvolní místo. A já neváhám a využiji ho, přičemž mdlým úsměvem poděkuji ženěneurčitého věku, která z něj vstala kvůli mně a teď stojí a poohlíží se po nějakém držadle, kterého by sezachytila, zatímco souprava se rozjíždí se stejným burácením, s jakým přijela.

Usedl jsem s povzdechem na vybledlé ušmudlané sedadlo se zašlým potahem, obrovitou bílou sádru

natáhl do hlavní uličky, pěkně všem na očích (za dobu, co můžu zas vycházet z bytu, jsem byl nucenrozstříhat si pravé nohavice několikera kalhot) tak, aby o ni nikdo nedopatřením nezakopl ani ji záludněnenakopl (obojí se už stalo). Nervózně kouknu na hodinky. Strašně nerad bych přišel pozdě naveledůležitou schůzku v Barclay’s Bank se slečnou Karen Cadbury-Jonesovou.

Na protější lavici typický mladý ouřada ze City, v tmavém obleku, s ohavnou širokou bleděmodroukravatou a vypasovanou akrylovou košilí s cikcak proužky, nápadně růžolící zrzek, si rozložil DailyTelegraph, čímž mi umožnil bez přílišné námahy přečíst si hlavní titulky. A při té příležitosti i jeden článek,

týkající se rodinné sebevraždy na západě Anglie: zkrachovalý knihkupec zemřel i s manželkou a synem.Chudáci! Není divu, že jejich obchod zbankrotoval. Prodávat knihy! To je vskutku sebevražedná činnost:Kdo dneska ještě čte opravdové knihy? (Když říkám ‚knihy‘, nemám tím na mysli životopisy princeznyDiany ani page turners typu Da Vinci Code.) Číst nebo dokonce psát knihu: dvě činnosti, které jsou čím

dál víc nad naše síly, v době všelijakých těch reality show, DVD, TV on-line vysílání, liberalistické honičkya předžvýkaného pospolitého myšlení.

Zatímco mě souprava metra přesunuje k cíli, Gloucester Road a noří se s lomozem do temnýchzačouzených tunelů, vzpomínám na nepříjemný šok, který jsem zažil před pěti dny, když jsem chtěl,uvelebený s telefonem na svém kolečkovém křesle, přepojit na Lawrence Dougha, svého obvykléhopartnera v bance, jednoho z nejochotnějších hochů, jaké jsem kdy poznal: vždy zdvořilého, milého,chápavého, který mi sám o sobě doporučoval převody peněz z jednoho mého konta na jiné (anebopřesněji, z jednoho mého nekrytého úvěru na druhý), abych se tak vyhnul zbytečným a drahým penále(pokaždé třicet liber!), když překročím limit povoleného úvěru, a navíc i různé burzovní spekulace. Připříležitosti těch převodů a machinací, které jsou při mé umělecké povaze (či, jak tvrdí můj kamarádAngus, „bohémství“), absolutně nad moji chápavost, jsem se tak poučil, že v naší informatizovanéspolečnosti se peníze už dávno staly čímsi naprosto virtuálním, omezeným na jednoduché, čikomplikované numerické hodnoty (nesejde, zda kladné či minusové), které, dokud se nevtisknou donekonečné paměti počítačů, si jen tak poletují éterem.

Ano, jsou virtuální, nutno však dodat, že absence i těchto peněz je stejnou měrou nežádoucí.

„Je mi líto, pane Woodbrooku, ale pan Dough v naší pobočce v současné době nepracuje. Přejete si,abych vás přepojil na někoho jiného?“

Šok. Ne ne, nikoho jiného! Žádného z těch studených necitelných neoblomných bankovních byrokratů –symbolů odporné liberální mašinérie, která se nás snaží rozemlít, prohníst a přežvýkat, než nás za syrová,

jednoho po druhém, definitivně schlamstne… A už vůbec ne (když si představím tuhle možnost, čelo semi orosí potem) ředitele pobočky: toho tlustoprda, se kterým jsem nikdy osobně nemluvil, jelikož přijímávýlučně klienty s naditou peněženkou, a který by byl schopen prozkoumat, tentokrát bedlivě, mojisoučasnou finanční situaci a následkem toho mi jednoduše zakázal používat šekovou knížku a zablokovalmi kreditku! Ne, já chci svého věrného druha, svého ochránce, svého anděla strážného Larryho Dougha!

„Šmarjá… je nemocný? Vrátí se brzy?“

„Pan Dough byl převelen na jinou pobočku. Předám vás osobě, která nyní spravuje váš účet…“

Moje psychické rozpoložení se v tu ránu ocitlo na úrovni podrážek bot. To je ale pech! Larry, přeloženýjinam, a zrovna teď, kdy jsem ho chtěl požádat…

Ženský, spíš mladý hlas:

„Karen Cadbury-Jonesová, pane, ehm… Woodbrooku. Co pro vás mohu udělat?“

„No… Vlastně, zpravidla se mými… zabýval pan Dough… Vlastně, dost jsme se znali, důvěřovali sinavzájem… Takže teď, když odešel jinam, nevím… Měl jsem v úmyslu… ehm… (načež jsem se zřekldalšího vykrucování a skočil do toho rovnýma nohama) … požádat ho o novou půjčku.“

„V tom případě bychom to měli spolu probrat, pane Woodbrooku. Podívám se do svého diáře… Hm, jsemvytížená až do konce tohoto… Co byste řekl začátku příštího týdne? Pondělí ráno? 9.30?“

Rozkašlal jsem se.

„Ehm… ne, ráno… Popravdě, raději bych odpoledne. Chápejte, zotavuji se po těžké nehodě, nemůžu seještě dost dobře pohybovat a…“

Její hlas, už tak příjemný vzhledem k profesionálnímu tónu finanční poradkyně, ještě víc změkl:

„Naprosto chápu, pane Woodbrooku. A jak by se vám to hodilo tak v 15 hodin? Mluvím stále o pondělku

šestadvacátého.“

„To mi vyhovuje skvěle, paní Cadbury, ehm…“

„Slečna. Karen Cadbury-Jonesová, k vašim službám, pane Woodbrooku. Takže vám přeji příjemný konectýdne a také brzké zotavení. V pondělí na viděnou!“

Zavěsila, a já se neurčitě zasnil. Mechanicky jsem zašmátral po balíčku camelek, zapálil si svou od rána

devátou cigaretu. Slečna Cadbury-Jonesová… Pak jsem pokrčil rameny. No ovšem, příjemný hlas, jenže toještě nic neznamená. Když se člověk chce vyhnout zklamání, bude lepší představovat si nějakou staroupannu s orlím nosem, bifokálními brýlemi, hrudí plochou jako prkno a v blůze upnuté až po bradu. Ale… –

a to je podstatné, neboť nicméně mým prvotním cílem je získat tu zatracenou půjčku, že?, její hlas, jaknáhle obměkl, když jsem se zmínil o svém hendikepu po nehodě, ve mně budil dojem náchylnosti ksoucitu s neštěstím druhého. Sádra, berle, krční límec a další eventuelní léčebné rekvizity se můžouukázat jako velice užitečné, pokud chci, aby měla stejný smysl pro spolupráci se mnou jako ten zlatýLawrence Dough.

Mladý úředník z City vystoupil na Baron’s Court a nechal v metru svoje noviny. Pracně se natáhnu k lavici,

abych se jich zmocnil a přečetl si podrobněji smutnou historku, která figuruje na titulní straně DailyTelegraphu (jde mi o to, abych si ověřil, jako by to bylo nezbytné –, že existují ještě větší zoufalci, nežjsem já…).

TŘI ČLENOVÉ RODINY KNIHKUPCE SI VZALI ŽIVOT,

V PÁTEK, VE SVÉM DOMĚ V BISHOPSTONU U BRISTOLU.

Ještě než se odhodlali k tomuto nezvratnému činu, syn ozřejmil důvody jejich dobrovolné smrti ve svémškolním sešitě.

Sandra Parsonsová, korespondentka pro západní Anglii

Je to malý školní červený sešitek. Na něm, napsaná modrou propiskou velkými písmeny, závěť. Závěťrodiny Byrneových z Bristolu. Richarda a Olgy, rodičů a jejich syna Anthonyho, 26 let, který sám sepsaljejich poslední vůli do tohoto strašlivého červeného sešitku. A vysvětlil, proč se jednoho dne počátkemjara rozhodli k tomuto činu. „Chtěli jsme být volní, máme po krk trápení tenhle rok už Vánoce slavit

nebudeme.“

Bezduchá těla tří členů rodiny byla nalezena v sobotu ráno. Příbuzní obětí, kteří dostali dopisy informující

o jejich osudném rozhodnutí, zavolali policii. Když se skupina dostavila na místo, do domečku ve čtvrtiBishopston, bylo už pozdě.

„Našli jsme tři těla bez známek života. Matka ležela nehybně na pohovce. Nepochybně si vzala smrtelnoudávku barbiturátu, protože se neprokázalo střelné zranění,“ vysvětluje Katie Linzová, mluvčí náčelníkabristolské policie. „Syn byl také v obývacím pokoji, seděl na pohovce vedle své matky. Na spánku mělviditelnou střelnou ránu,“ dodává Katie Linzová. „Blízko nich byl otec, oběšený na trámu. Vstřelil si kulkudo hlavy, puška, kterou zřejmě použil, ležela na zemi u jeho nohou. Prozatím existuje několik verzí, kterémusíme prošetřit, abychom mohli zrekonstruovat přesný sled událostí.“ Také kočka této rodiny bylazastřelena. Jediný pes, poraněný, byl ušetřen fatálního konce, k němuž došlo po domluvě syna s oběmarodiči.

„Rozhodli jsme se všichni tři skoncovat s tímhle zkurveným životem,“ napsal mladík. „Nechci vidět; jakmáma trpí, nechci ani, aby trpěl otec. (…) Brzy odejdeme. Nyní, kdy píšu, se opírám o pokladnu vknihkupectví, a právě jsem to sdělil jedné osobě, která je na dně. Udělal jsem to, protože vím, co to znamená být na dně. (…) ještě jsme tady; tři trpící duše, tři živé mrtvoly, tři zatracená. Otec, který mizpůsobil tolik bolestí, je dosud v obchodě, docela sám, nikdo neví proč. (…) Tatínek přichází o rozum kvůli

maminčinu zdravotnímu stavu, kvůli financím v obchodě i našim soukromým financím. (…) Rád bych bylotci pomohl, aby měl méně starostí, aby byl klidnější, rád bych s ním prožil nezapomenutelné chvíle. (…)Raději však odejdu s rodiči, jako rodina, než abychom žili v tomhle pekle. (…) Dohnali nás k smrti. Všichni

tři jsme se dohodli, že odejdeme společně, domluvili jsme se, už nemůžeme dál, zdeptali nás.“

„Pitva všech tří těl bude provedena v pondělí na jednotce soudního lékařství v Bristolu, aby se zjistilypřesné příčiny úmrtí jednotlivých příslušníků rodiny. Ošetřování pokračuje,“ prohlásila policejní mluvčí.

Když jsem vystoupil, ještě deprimovanější než před chvílí, je-li to vůbec možné, z vlaku na GloucesterRoad Station, po bolestivém výšlapu schodů k východu (kdy už se konečně ti kreténi rozhoupou a postavíeskalátory?), vylezu na čerstvý vzduch pod olověným nebem, u novinového kiosku obklopeného stojany,které vystavují na odiv vulgární bloncky se silikonovými ňadry a kde povlává plakátek s hlavní událostídne. Palcovými písmeny, napsanými černou fixou, hlásá: „BLAIR PŘED VOLBAMI VYTYČUJE SVÉ NOVÉCÍLE.“ Chodník, pomazaný jemným deštíkem, se leskne. Vytáhnu čepici, kterou jsem měl zastrčenou vlevé kapse pršipláště, a nasadím si ji na mastné přerostlé vlasy (od svého návratu, z letiště v sanitce, zJaponska, šetřím na holiči). Pak, proklínaje zdejší hnusné klima, se pomalu, lopotně šinu po GloucesterRoad k Stanhope Gardens a Old Brompton Road, cestou teskně pohlédnu na Hereford Square a skrzstromy v parčíku na budovu ze žlutých cihel, postavenou architektem Colinem St. Johnem Wilsonem, v níž

jsem strávil své mládí, v báječných letech šedesátých a sedmdesátých.

Pobočka Barclay’s Bank, kam mám namířeno, přechovává moje úspory, a v současnosti můj nekrytýúvěr, od toho dne roku 1976, kdy jsem dosáhl osmnácti let a matka mě tam dovedla, abych si založilsvůj první účet. A z poněkud nejapné věrnosti té vzpomínce jsem vzdor svému četnému stěhování porůzných londýnských čtvrtích či dokonce předměstích své peníze vždycky svěřoval sejfům (později spíšpočítačům) téhle stařičké mrňavé pobočky v dost snobské, či spíš prominentní čtvrti South Kensington.

Rozhodně jsem nepředvídal, že jednoho dne v březnu 2001 budu muset jet přes celý Londýn a trmácet se

tu dálku o berlích, se zlámanou nohou v gypsu, který váží snad metrák…

Na rohu Wetherby Place potkám nějakou Asiatku, nepochybně Japonku (mám na to oko, dokážu jerozeznat) spěchající ke stanici metra. Malinko zpomalila, když mě spatřila, její šikmé oči v rychlostizaznamenaly sádru a krunýř na krku a pak se naše pohledy střetly. Docela hezká, elegantní; vyšle ke mně

malý úsměv, v němž se mísí pochopení a účast. A já se na ni na oplátku posmutněle zazubím. A jdu dálsvou cestou, vlevo na Old Brompton Road až ke křižovatce s uličkou Queen’s Gate.

V okamžiku, kdy za sílícího deště dorazím k bance, mi zazvoní mobil. Zakleju, opřu si jednu berli o dveře(doufám přitom, že tím nespustím alarm), vytáhnu telefon z kapsy, přimhouřím oči (brýle na blízko mám v

batohu, který nosím na zádech, a nemám čas je vyndat), rozluštím jméno na displeji: ZARNOWSKI.Okamžitě se rozhodnu hovor nepřijmout. Přesto nestisknu červené tlačítko, poněvadž bych nerad, abyvolající pochopil, že se mu vyhýbám, jak můžu. Jen to nechám vyzvánět, dokud hudba (Bachova fuga)nezmlkne a dokud se nezapne záznamník, aby přijal eventuelní zprávu, zprávu, kterou si dovedu velmidobře představit předem.

Strčím zas mobil do kapsy, vejdu do banky. Nalevo v kanceláři, jejíž dveře jsou otevřené, ředitel pobočky,

v košili s vyhrnutými rukávy, právě přijímá nějakého ze svých klientů obloženého akciemi, rozpisyživotních pojištění a nejrůznějších spoření. Zamířím k mrňavé kancelářičce, která dřív patřila mému příteliLarrymu Doughovi. Na jeho místě sedí, zády ke mně, skloněná nad složkami, mladá brunetka.Bezpochyby ona pověstná slečna Cadbury-Jonesová. Poněkud širší v bocích, oblečená do tmavéminisukně a kašmírového svetru krémové barvy. Ztěžka dosednu na jednu židli mimo kancelář, sundám si

čepici a zchumlám ji do kapsy pláště. Pokladní, která právě obsluhuje klienta, na mě poněkudpřekvapeně pohlédne a pak se zas obrátí ke svým svazečkům bankovek. V pobočce je přetopeno,výsledek je, že vzhledem ke kontrastu s větrném a vlhkem venku se zanedlouho topím v potu. Odolámpokušení zapálit si cigaretu (dnes už svou třiadvacátou). Ostatně je tu zákaz.

„Pan Woodbrooke?“

Trhl jsem sebou. Rychle jsem popadl berle a napůl vstal, zírám s úžasem, šíji ztuhlou v nákrčníku, na

mladou ženu, která se vynořila z kanclu. Vyšle ke mně široký úsměv, v očích má trochu vyděšený výraz.

V krásných očích. A moc hezký úsměv.

„Pojďte dál, prosím. Ale, proboha, co se vám stalo? Posaďte se…“

Jsem zmatený, zaražený, v rozpacích (hezké ženy, zejména jsou-li ke mně hodně milé, mají dar uvést mě

pokaždé do mocných rozpaků), a když si sedám, upustím zas berli.

Karen Cadbury-Jonesová se hned shýbne, aby ji zvedla, a já tak mohu pod krajem minisukně i dík

průsvitnosti zahlédnout kousínek bílých kalhotek pod černými punčocháči. Rychle berli seberu sám pomocí

druhé, postavím ji do rohu skleněné příčky.

Pak vytáhnu z pravé kapsy pláště velký trojúhelník bílé látky, na koncích předem svázané, dám si levou

paži do šálu a přitom schválně jako bolestí křivím tvář.

„Jak vidíte, slečno… jsem oběť těžké autonehody… Krátce před Vánoci, během své pracovní cesty do

Japonska.“3*

Zas usedne, pozdvihne zdvořile obočí, pokývá hlavou a zamyšleně, s lítostivým výrazem zírá na mou rukuna pásce. Nechá mě dál vypočítávat pohromy, které mne postihly:

„…Přesněji na severu země, na Hokkaidó… Když jsem byl na návštěvě u jednoho významného japonského

průmyslníka, nějací lidé, ehm, nepříliš sympatičtí, mě násilím donutili vlézt do jejich mercedesu, a jednamladá Japonka, která přijížděla v autě z protisměru, po nich vystřelila z lehkého kulometu, šoféroviustřelila hlavu, takže ztratil kontrolu…“

Karen Cadbury-Jonesová čím dál víc třeští zrak.

„…Ten den jsem skončil v nemocnici v Asahikawě. Probral jsem se z bezvědomí po třech dnech, v sádře, stransfúzí atd.“ (Když domluvím, bolestně si podpírám levou paži.)

„Oh, my God.“

„Měl jsem vykloubené krční obratle, zlomené zápěstí, před třemi dny mi sundali sádru, ale musím mítruku v šátku, jak jen to nejčastěji jde –, a na pravé noze jsem měl otevřenou zlomeninu stehenní kosti amnohočetnou zlomeninu kosti holenní.“

„Oh, my God.“

„Japonští chirurgové se rozhodli voperovat mi tam čepy… Dobrý tucet čepů…“

„Oh, my God.“

„A teď, když už vstávám z kolečkového křesla, musím mít tuhle sádru na chození ještě další dva měsíce…“

Malá Bachova fuga. Zas mi zvoní mobil. V duchu zakleju, omluvím se úřednici a vytáhnu ho nervózně zkapsy. Displey oznamuje: NOVÁ ZPRÁVA. Zřejmě mi ji posílá ten otrava Zarnowski, jak jinak. Měl jsempřístroj vypnout, než jsem sem vešel. Což učiním vztekle nyní.

„Omlouvám se.“

„Ale to nic. (Ve skutečnosti Karen Cadbury-Jonesová vypadá, že je vděčná za to vyrušení, které jíumožňuje přejít na bližší téma.) Takže, pane Woodbrooku, říkal jste, že byste potřeboval půjčku… Zajakým účelem a v jaké výši?“

„No, v současné době jsou mé finanční příjmy poněkud sporadické… Částečně i vinou mého zdravotníhostavu. Nemohl jsem čtvrt roku pracovat… Ještě dnes se nemohu dost dobře pohybovat a tedy plnitzakázky… Navíc dlužím kamarádovi, který mě založil… Táhne se to už roky a on mi začal počítat úroky, což mi, mimochodem, nepřipadá od něho moc hezké…“

„Kolik mu dlužíte? A na jaký úrok?“

Sklopím s povzdechem zrak.

„Pět tisíc liber. Na čtyři procenta.“

„Chcete půjčit pět tisíc liber? Nebo trochu víc, na tytéž úroky? To by se dalo, nicméně vás, paneWoodbrooku, musím upozornit, že u nás faktická celková úroková sazba bude citelně vyšší… Minimálněosm nebo devět procent… A já jsem zjistila, že u nás už jeden úvěr máte… Nemohl byste kamaráda

požádat o trochu strpení?“ Znovu si povzdechnu.

„Jenže já ho žádám o odklad už dlouho a on se začíná vztekat… A není sám, komu dlužím peníze. Jsemčtyři měsíce pozadu v placení nájmu, a to nepočítám, že brzy budu muset posílat výživné… Abysterozuměla, jsem v rozvodovém řízení a máme dvě děti…“

Karen Cadbury-Jonesová na mě hledí mimořádně soucitně. Pokračuji chraptivě:

„Takže… potřeboval bych… ehm… deset tisíc? Anebo, kdyby se vám to zdálo moc, řekněme osm?“

„Podívám se…“

Chvíli se zamyšleně přehrabuje ve svazku před sebou, pak vstane, otevře jednu zásuvku a z rozřaďovačevytáhne jakési formuláře.

„Ale ne, to není tenhle… Sakra, kam jsem ho jenom dala…? Přece jsem ho sem dneska ráno ukládala…“

Během té doby ponuře přemítám o obrovském zadlužení svých soukmenovců, mezi nimiž jsem já na tom

ještě jakž takž. Pokud se dá věřit nejnovějším statistikám Evropské unie, pak každá domácnost veSpojeném království dluží bankovním domům nebo kreditním společnostem v průměru přes padesát tisíceur. Zatímco nekrytý úvěr každého dospělého překračuje pět tisíc eur… Lidé dávají pětinu svých příjmůpouze na úroky a splátky půjček. Kupříkladu moje sestřička Amanda, oběť Mastercard, která čerpá úvěrybez omezení, aniž se jí někdo na cokoliv zeptá, a to běžně na patnáctiprocentní úrok, přičemž se od nínepožaduje víc než dvě procenta splátek měsíčně… Což Amandě dovoluje dál nakupovat ve velkýchobchodech vše, co se jí zamane, a zároveň platit nájem luxusního bytu, v bývalém klášteře narezidenčním předměstí Hertfordu –, údržbu a parkování auta, předplatné v noblesním fitness klubu v nové

čtvrti Docklands a tak dál, čímž ovšem se noří stále víc, aniž si to nešťastnice uvědomuje, do propasti

zadlužení…

Karen Cadbury-Jonesová zas usedne s formuláři do křesla. „Tak už je mám. Podíváme se, co bychom vámmohli nabídnout pro zaplacení vašeho starého dluhu za přijatelné úroky… Co máte vlastně za profesi,

pane Woodbrooku?“

„Jsem fotograf.“

Půvabný obličej s plnými tvářemi a smyslnými ústy se rozjasní; úřednice si svého hendikepovaného

klienta prohlíží s obnoveným zájmem.

„Super! A, ehm, obvykle… když jste v lepší formě, co za fotky děláte, pane Woodbrooku? Krajiny,portréty? Já osobně mám fotografie moc ráda.“

Sklouznu pohledem na její hruď, která slušivě nadýmá roztomilý béžový kašmírový svetřík. Váhám:neudělám chybu, když jí popravdě a přesně popíšu svou práci? Své obrázky Japonek v roztrhanýchuniformách, spoutané, s oteklými tvářemi a výrazem bolesti i vzrušení zároveň? Fotky, které ze mneudělaly cosi jako kultovního kumštýře, přinejmenším v Japonsku, a přitom mě vsadily, nepochybněprovždy, do ghetta erotické fetiš scény, čímž mě připravily o uznání elitních, okázalých a snobskýchinstitucí (a mecenášů) současného umění.

„No, já dělám převážně portréty. Hlavně asijských žen. Moje… vlastně moje bývalá žena je Japonka,znám dobře její zemi. Ale abych pravdu řekl, nevím, jestli tam ještě někdy pojedu…“

„To musí být moc krásné. Hrozně ráda bych viděla Tokio, Kjóto… Ty chrámy, to všechno… Japonci

dokázali sladit tradice s moderním…“

Přikývnu. Jelikož je to asi tak postotisící, co se mnou někdo zapředl tenhle otřepaný hovor o Japonsku,raději to zkrátím:

„A co vy, slečno Cadbury-Jonesová? Nepocházíte náhodou ze západu? Zdá se mi… hm, že máte přízvuk…“

Usmívá se.

„Je to tak znát? Sakra. Ano, jsem z Bathu.“

„Vážně?“ poněkud jsem zveličil svoje nadšení. „To je moc pěkné město. Římské lázně. Můj děda senarodil v Bristolu.“ Bankovní úřednice se zaculila ještě víc.

„To opravdu není daleko.“

„A vy pracujete v Barclay’s už dlouho? Ehm…“

Karen Cadbury-Jonesová zavrtí hlavou.

„Ne, vůbec ne. Předtím jsem pět let sloužila v armádě.“ Pohlédnu na ni s úžasem.

„V… armádě?“

„Ano,“ potvrdí a stále se usmívá. „Přesněji v Royal Air Force. Létala jsem s bombardérem. A vidíte, paneWoodbrooku, tady v té bance se mi dneska vlastně nejvíc ze všeho stýská… po uniformě!“

Doina 3

Napsal jsi mi toho hodně… Myslím, žes byl vždycky upřímný, ale všechno mi to připadá neskutečné. Jakobys postupem naší korespondence, našeho vztahu, sám trochu vyzrál a začal mě chápat, chci říct, chápatjisté složité věci, které mi leží na srdci… Jenže pak zas mám já kolikrát chuť udělat krok zpět. Napadlo mě

všechno skončit. Vykašlat se na tebe. Udělat za vším čáru a už nikdy ti na tvé maily neodpovědět.

Ale protože jsi telepatií či nevímčím pochopil, vyslovil jsi konečně to, cos mi měl říct už dávno, že přijedešdo Rumunska… Srdce se mi rozbušilo, poskočilo až nad naše zelené kopce a hory. Šla jsem se do kláštera

pomodlit a poděkovat Panně Marii a všem svatým, kteří jsou vyobrazeni na kostelních freskách. A dalšíměsíce jsem se na tebe těšila, čekala a čekala…

Zničehonic přestaly od tebe chodit zprávy… celé tři měsíce. Tak jsem si řekla, že jsi jen další z těchzbabělců, a rozhodla se na tebe definitivně zapomenout. A pak, po těch třech měsících, se najednouobjeví na monitoru počítače v internetové kavárně v Suceavě nová zpráva, ve které mi sděluješ, že letospřijet nemůžeš, protože ti umírá otec na vzácný druh rakoviny, no a co, moje matka má taky vzácnourakovinu, ale ještě jí zbývá minimálně deset let života a nepotřebuje ani chemoterapii. Když jsem přišladomů, všechno jsem matce pověděla, a ona mi řekla, že jsi jenom hnusnej lhář… Fajn, mami, dík zapodporu! Zacpu si uši, snažím se jí nevěřit. Myslí si, že nechodím s žádným klukem kvůli tobě a že kvůlitobě pláču a jsem často smutná, ale to není pravda. Letos v létě jsem plakala málo, ne tolik jako jindy,protože jsme měli v rodině svoje problémy. Píšeš, že přijedeš, až otec umře. Ale myslím, že to budehodně těžké…

Jednou jsem o tom mluvila s Danielou, ségřinou kámoškou; jelikož je „psycholožka“, třeba by mi dokázala

říct, jestli jsi upřímný a jestli ti mám věřit a čekat na tebe… Daniela mi odpověděla, že o tom popřemýšlí.Příště, až se uvidíme, mě seznámí s jednou svou kamarádkou, která se jmenuje Bogdana. Ta žena minabízí, abych se připojila k ní a skupině mladých Moldavanek, které chtějí odjet do Itálie… Bogdana se ovšecko postará, o cestovní výdaje, o doklady. V Itálii se dá pracovat, třeba jako baby-sitter nebo servírkav restauraci. A po půl roce nebo po roce, až si vydělám dost peněz, bych prý mohla jet do Kanady, zasvým korespondenčním přítelem, svým skoro snoubencem… Daniela potom, co si přečetla tvoje maily aznovu vyslechla náš příběh, prý ručí za to, že to myslíš upřímně. Ze mě představíš otci, bude-li ještěnaživu, a že celá rodina bude ráda, že jsem přijela já, než aby ty ses harcoval sem do toho bídákova, doRumunska… A že mě přijmou jako svou dceru…

Všechno mi to připadá až příliš krásné, než aby to byla pravda. Zeptám se Bogdany, jestli by s námi doItálie nemohla jet taky Ligia. Ale jo, jistě, proč ne, odpoví Bogdana po krátkém zaváhání. A tak, když sevrátím do Gura Humorului, navrhnu to Ligii a ta je pro! Ligia má téhle hnusné země taky plné zuby. Jejírodiče mají spoustu dluhů, nic dobrého ji tu vůbec nečeká! Až přejdeme hranici, budeme v Jugoslávii, apak už je Itálie! Brána Západu, kde je všechno skvělé, všechno snadné. Bogdana si se mnou domluvíschůzku v kavárně Millenium v Suceavě, kde jí představím Ligii. Tam vyplníme papíry, napíšeme jména,věk, adresy atd. Za tři dny mi volá Danielina kamarádka: všechno je připraveno, za čtrnáct dní se odjíždí!Ty dva týdny se překulí jako sen. Poslední večer, když rodiče spí, si tajně vyndám svůj nový pas zezásuvky prádelníku. Ligia a já si obě nachystáme zavazadlo ve svých pokojích, potichu, jen srdce námbuší. A před svítáním se vykrademe z domu a necháme rodičům jen krátký vzkaz. Já jsem napsala:„Neboj, mami, všecko bude dobré“ a položila jsem lístek na stůl v kuchyni, aby ho hned našla.

Když jsme šly po silnici do Suceavy k autobusové zastávce, Ligia se zadívala zasněně před sebe a řekla

mi:

„Doino, pamatuješ na toho mladýho francouzskýho turistu? Toho v tom mercedesu… Jak nás fotil… předpěti lety…“

„Pamatuju…“

„Nikdy nenapsal, že ne? I když si poznamenal naše jména a adresy…“

Na zlomek vteřiny zaváhám:

„Ne, to je fakt, nikdy nenapsal…“

Před námi se nad stromy zvedá mdlá zář úsvitu. Ligia se odmlčí a pak trochu zadýchaně zas promluví:

„No… a mně se o něm dneska zdálo.“

„Aha.“

„Jo, zdálo. Byl to neuvěřitelně živej sen. Seděla jsem vedle něho a byla jsem strašně šťastná. A on taky,byli jsme manželé a mně připadalo, že spolu žijeme už děsně dlouho… Bydleli jsme v takovým obrovským

přepychovým bytě s terasou, v nejvyšším poschodí velkýho domu, a z terasy jsme měli výhled na pláž amoře… Myslíš, Doino, že takovej sen může nějak souviset s budoucností?“ Pokrčím rameny, čučím nakamínky na cestě.

„To nevím.“

Ligia se usmívá. V jejím hlase jsem postřehla radostný tón naděje. Naděje, kterou moc dobře znám, já

taky.

„V takovejch chvílích, Doino, bych si strašně přála, aby se to stalo. Francie je hned vedle Itálie, viď? Takza ním třeba pojedu. Jsem pitomá, co? (směje se), ale člověk nikdy neví, že ne?“

„Jo, člověk nikdy neví.“

Autokar nás dovezl na autobusové nádraží v Botoşani dopoledne. Na parkovišti vidím Bogdanino auto,trochu shnilý renault, ve kterém kromě řidičky už sedí tři jiná děvčata. Danielina kamarádka přiváže našezavazadla na střechu, protože kufr je už narvaný k prasknutí. Stlačíme se, Ligia na zadním sedadle, já vepředu, namáčknutá na jednu dívku, která mi sdělí, že přijela před třemi dny z Târgu Neamţ a bydlela uBogdany. Je to vysoká dlouhovlasá brunetka, štíhlá, moc hezká. Ty druhé dvě vzadu jsou Moldavanky,přešly hranici, pocházejí z Kišiněva. Jsou to sestry, té starší je patnáct jako mně, mladší třináct. Jedemeněkolik hodin, až do Jasů, kde musíme s naší průvodkyní přestoupit na vlak. Ve snacku, kde se stavíme

na jídlo, platí Bogdana a radí nám, abychom si nechaly své úspory na první dny v Itálii, až budeme hledatpráci.

Na nádraží koupí Bogdana jízdenky pro celou skupinu. Zneklidním, cesta mi přijde hrozně drahá, kromě nípro pět lidí…

„Nech to bejt, vrátíte mi to, až budete moct. Až se vrátíte domů, všechny v balíku. Já už jsem stará na to,abych něco měnila, ale těší mě, když můžu mladejm pomoct vybabrat se z toho svinskýho života…“

Vlak jel dlouho, dlouho, přejel Rumunsko z východu na západ. Vystoupíme na konečné, v Timişoaře.

Bogdana pronajme na noc dva pokoje v hotelu Muntenia, musíme jí dát naše pasy. Spím v jedné posteli s

Ligii, zatímco Anca, děvče pocházející z Târgu Neamţ, spí na přistýlce. Je hodně vysoká, nohy jí čouhajíven, a tak se stočí do klubíčka, rukama si přikryje tvář, jako mumie… V noci sním o tobě. Ráno někdohlasitě zabouchá na dveře. Nějaký mladý Rumun, kterého neznám, nám řekne, že máme jít dolů dohotelové haly, kde nás čekají dva noví převaděči. Honem se oblékneme. Dole po Bogdaně ani stopy.Jenom další chlap a s ním taková fortelná ženská, která nám oznámí, že naše kamarádka „měla nějaképroblémy a musela odjet. Zbytek cesty pojedete s námi“. Ty dvě malé Moldavanky nám řeknou, žeBogdana prý odešla z jejich pokoje hodně brzy ráno a už se nevrátila.

„Hoďte sebou,“ bručí ten mladík, který nás probudil.

Ligia se ho zeptá, jestli jim Bogdana dala naše pasy.

„Jo, jo.“

„A víza? Slíbila nám víza.“

Koukne na Ligii, pak na ostatní, trochu jako by byl mimo, a přitom se debilně usmívá. Ženština odpovímísto něho:

„Všechno vám dáme, až překročíme hranici. Tak pojďte, děvčata, pospěšte si. A buďte v klidu, účet v

hotelu zaplatila vaše kamarádka…“

Narveme se do starého šedivého mercedesu, pocákaného zaschlým blátem. Vůz zamíří k jižní výpadovce změsta, pak jedeme asi hodinu až do nějakého malého městečka, kde nás převaděči pozvou na oběd s

nimi do restaurace. Oba muži toho moc nenamluví, na naše otázky odpovídá jenom ta žena, vykládá nám,

že už kolikrát převedli přes hory mladé lidi, kteří chtěli na Západ. Není to nebezpečné, jenom se musípočkat, až se setmí, a obejít hraniční přechod. Muži pokuřují a prohlížejí si nás, občas si vymění pohled apár slov, jejichž smysl mi téměř uniká. Nemám hlad, zato křeče v žaludku ze samého strachu, chci pryčod těch cizích lidí, jak nejrychleji to půjde, ale taky mám hrůzu z celníků. Rychle na druhou stranu, ať užje po všem…

V podvečer vyrazíme znovu na cestu. Kousek před příhraniční vesničkou Moravita auto, řízené mladíkem,vyjede z hlavní silnice, odbočí na dřevařskou cestu a míří strmě vzhůru na horský hřeben. Po sériiprudkých serpentýn se vnoříme do vysokého jedlového lesa. Mercedes dojede k obrovské haldě větví apořezaných kmenů a zastaví; cesta je už příliš úzká. „Dál musíme pěšky, přejít hranici lesem.“ Začínám se

bát. Brzy bude tma. A pod stromy tím větší. „Převaděči“ se mi teď ale vůbec nelíbí. Kdy nám vrátí našepasy, kdy nám dají víza slíbené Bogdanou? Mám zlou předtuchu. Jedna ze dvou malých Moldavanekzakopla a teď kulhá, a ten starší chlápek jí potichu nadává. Jsem unavená, mám strach, plahočíme senahoru, lezeme dolů, zas nahoru, celé hodiny, s těžkými kufry v ruce. Vychází měsíc, bílý, kulatý, chvílemi

ho zahlédnu mezi stromy. Nejdeme ani po žádné pěšině. Mladík jde v čele, nahrbený, svižně a mlčky.Žena se drží stále pár metrů za skupinou. Kdyby tu aspoň byla Bogdana: přinejmenším by odpovídala nanose otázky trochu mileji… Těchhle lidí se bojím, toho lesa se bojím, a neodvažuj u se ani promluvit, abynás neuslyšela pohraniční hlídka. Je mi do breku. Ligia nemluví, jde a kouká do země, ale určitě si takyzačíná myslet, že celá tahle naše výprava byla možná pěkná blbost.

Mladý Rumun přede mnou znehybní. Prst mezi rty, hvízdne. Odpoví mu stejné zahvízdnutí. A zas pokračuje v chůzi. Ze stínu stromů se vynoří dva muži v kožených bundách a vojenských kalhotách spostranními kapsami a jdou mu naproti. Stisknou si ruce. Starší převaděč se k nim připojí a ukáže na nás

se smíchem: „Tak tady je máme.“

Nově příchozí mu odpovědí rumunsky, ale se srbským přízvukem, sotva jsem rozuměla. Všichni se zdají

být v dobrém rozmaru.

Nejstarší z Rumunů podá jednomu z těch dvou obálku a pak nám blahopřeje:

„Překročily jste hranici, bravo! Odteď se o vás budou starat naši přátelé. Šťastnou cestu, děvčata! A

žádné strachy, nic nám nedlužíte, dostali jsme zaplaceno už v Timişoaře.“

Anca, vysoká bruneta, odloží svůj kufřík, jde k němu a natáhne otevřenou dlaň:

„A teď nám vraťte naše pasy. A víza.“

Chlap dělá překvapeného.

„Nevím, o čem to mluvíš. Žádná víza nikdy nebyla. Nepotřebujete je: jste už na srbský straně a neprošly

jste hraničním přechodem! Jsi padlá na hlavu nebo co? Nemáš proč se takhle šklebit, měly byste být

spokojený, ne?“

Rozchechtá se, mladý ho napodobí. Anca zaprosí:

„Aspoň ty pasy… Jsou naše, vraťte nám je!“ Žádná odpověď. Muži i žena, mohutné temné siluety, násobestoupí jako vysoké stromy lesa. Jedna z malých Moldavanek pofňukává a její starší sestra, ta, co sivymkla kotník, si sedne mlčky na bobek, opře se o kmen, tvář v dlaních. Padá na mě hrůza: moje strašnápředtucha se mění ve skutečnost. Nechaly jsme se někde cestou nachytat. Dostat se na Západ nebude

tak snadné, jak jsem doufala.

Jen bolest a trýzeň a přitom jsou třešně samý květ

Kobajaši Issa

Londýn, Tavistock Crescent,

pondělí 26. března 2001, 18.05 hod.

NOVINÁŘ BBC: „Dobrý den, vítám vás v našem pořadu Mimořádné volby 2001. Naším dnešním tématem

je zdravotnictví a já tu mám právě vedle sebe ministra zdravotnictví Johna Denhama. Nejprve jednoducháotázka, pane ministře. Náš dopisovatel Jack z Derbyshiru se ptá: ‚Kam se poděli doktor a sestřičky? Co jes dalšími lůžky? Kde jsou?‘“

JOHN DENHAM: „Ehm… Nuže, lékaři a sestry jsou v celém sektoru veřejného zdravotnictví: přes šestnácttisíc nových sester, kolem sedmi tisíc dalších lékařů a tuto zimu také poprvé po mnoha, mnoha letechvzrostl počet lůžek ve všeobecných nemocnicích i na jednotkách intenzivní péče, což jasně dokazuje, že přicházejí peníze, že se investuje a že přijímáme nový personál. Ale samozřejmě to stále nestačí, a protoje důležité nevrátit se po těchto volbách do časů neprůhledných transakcí ve státním rozpočtu, kterépraktikovala konzervativní strana… Proto je velmi důležité dále investovat a přidat další tisíce sester ktěm, které už máme, a rovněž i tisíce lékařů.“

NOVINÁŘ BBC: „Právě o lékařích se zmiňuje David Thompson. Bydlí v Leighton Buzzard, poslal nám mail.Píše, že máte v úmyslu zvýšit ve Spojeném království počet ordinací, ale jak to jde dohromady seskutečností, že počet ordinací dětského lékařství se snížil za poslední rok a půl o sto třicet?“

JOHN DENHAM: „Hm, no, celkově počet ordinací vzrůstá, což vysvětluje, proč rovněž narůstá celkovýpočet lékařů. Pravda, oblast od oblasti to různě kolísá. V případě pediatrie proto, že je tu jisté relativněznačné množství zkušených lékařů a doktorů před atestací, přičemž počet jejich uplatnění se nezvedl, alekdyž se podíváte na jiné oblasti, klíčové oblasti týkající se rakovinné léčby, jako třeba histopatologie, je tu

silný nárůst počtu zapsaných, takže celkově počet lékařů, kteří se zaměřují na specializovanější obory, na

oblast odborné péče, narůstá, což nám dovoluje dostát svým závazkům, co se týče početních stavů.“

NOVINÁŘ: „Ano, ale rád bych podotkl, že jedním z vašich hlavních problémů je průprava nových lékařů,

že?“

JOHN DENHAM: „No, ovšemže je třeba investovat podle potřeb, a to se v minulosti neprovádělo, ale užjsme naplánovali dva tisíce nových míst pro studenty medicíny. To byl správný postup. Samozřejmě tobude trvat sedm let, než první z těchto lékařů bude moci v našem zdravotnictví pracovat. Není to přílišpovzbudivé, ale jinou alternativu nemáme, a vláda alespoň investuje do značného rozšíření studialékařství, což se mělo udělat už před lety. Kdyby se to provedlo v minulých letech, měli bychom doktorůmnohem více; takto alespoň zabezpečujeme, aby tu byli v budoucnu…“

NOVINÁŘ: „Před chvílí jste však řekl, že už teď můžete těžit z nárůstu počtu lékařů… Pokud jejichprůprava zabere sedm let, tak ve skutečnosti těžíte ze zdravotnické politiky řízené konzervativní stranou.“

JOHN DENHAM: (rozpačité ticho) „No… část z… hm… lékařů začala pochopitelně svoji průpravu předsedmi lety, tedy za vlády konzervativců. Ale počet praktických lékařů, kteří si svou průpravu doplňovali,

vzrostl za naší vlády, tedy za vlády Tonyho Blaira.“

NOVINÁŘ: „Přejděme na jiné téma. Jedna z věd, které jste slibovali od roku 2001, bylo sníženímaximálních čekacích lhůt. Co pro to v současné době děláte? Andrew Sneddon z Tamworthu veStaffordshire nám totiž řekl: ‚Byl jsem operován po třech letech od své první návštěvy lékaře‘. Nebylo byna čase, abychom měli ve Spojeném království solidní úroveň zdravotní péče a aby zdravotnický systémuspokojoval alespoň základní potřeby obyvatel?“

JOHN DENHAM: „No, leccos už děláme, ale je pravda, že v našem zdravotnictví jsou oblasti, kde jsoučekací lhůty příliš dlouhé. Na prvním místě se snažíme zkrátit čekací lhůty v klíčových oblastech,kupříkladu v léčbě rakoviny…“

NOVINÁŘ: „No právě, tak co byste řekl příbuzným šestaosmdesátileté Jessie Mowittové, kteráonemocněla rakovinou a byla ponechána v agónii o samotě na pokoji v brightonské nemocnici? Aneborodičům těžce popáleného třináctiměsíčního Ahima Islama, kterého nechali čekat čtyři hodiny napohotovosti ve Watford General a kde pak nedlouho poté zemřel? Anebo manželovi Jill Maitlandové, která

po sedmi měsících čekání přišla do nemocnice na banální operaci zánětu žil v noze a která v důsledkuzáměny lékařské složky vyšla ze špitálu s umělým vývodem střeva, a když zjistila, že je kvůli tomutoobludnému omylu navždy postižená, rozhodla se vzít si život?“

JOHN DENHAM: „No, hm, slíbili jsme, že od roku 2005 nikdo nebude čekat na ambulantní vyšetření délenež tři měsíce. A žádný pacient interny nebude čekat déle než půl roku na návštěvu u… A buďte si jist, že

do té doby uděláme vše pro to, abychom těchto cílů dosáhli…“

Z poslechu mě vytrhne Bachova fuga provázená číslem. Právě tenhle okamžik rozhovoru si vybral můjmobil a znovu zavibroval, hned vedle mě nad pohovkou, kde jsem se rozvaloval, nohu v gypsuvypodloženou polštáři. Rychle stopnu rádio (a ministrův toporný jazyk), vztekle zatípnu svou dnešníšestačtyřicátou camelku do popelníku a bezmyšlenkovitě hovor přijmu.

A to jen proto, aby se mi do ucha ozval unylý, znavený hlas, který bohužel znám až příliš dobře:

„Haló, Gilbeeerte?“ „…“

„Tady Nick… Nick Zarnowski. Ee… slyšíš mě?“ Zabručím:

„Jo. Nazdar, Nicku. Já…“

„Dostal jsi můj vzkaz…? Eee, říkal jsem ti, že…“

Ve skutečnosti jsem si jist, že jsem ho vymazal, když jsem vcházel do banky, aniž jsem si ho neposlechl.

„Chm, no jo…“

„Takže myslíš, že bys mi… že bys mi mohl helfnout?“

Panebože, zase prachy. Helfnout mu? A co já, kurvafix, na kolečkovém křesle, sám až po krk vesračkách –, já nepotřebuju helfnout?

„Eh… Nicku, promiň, jsem tyhle dny dost mimo. Řekni mi, co přesně jsi po mně v tom svým vzkazuchtěl?“

Krátké ticho, pak:

„No, není to zas tak složitý… Vlastně… prostě nemůžu vybrat prachy, mám totiž nekrytej úvěr, ale faktčekám docela slušnej honorář za jednu reportáž, kterej mi pošlou na účet začátkem příštího měsíce… Dotý doby, bojím se, že mi vypnou telefon a elektřinu… Takže by bylo fajn… kdybys mi mohl vypsat šek na…

Vrátím ti to příští měsíc, pochopitelně.“

Skočím mu do řeči:

„Nicku, já nemůžu vypisovat šeky!“

„Aha. (Po chvíli přemýšlení:) V tom případě bude nejjednodušší, když zajdeš do banky, já ti dám adresu ačíslo svýho konta… a ty dáš platební příkaz… eee… na padesát liber, šlo by to?“

„…“

„Protože já mám akorát pět šušňů, abych vydržel do… Tak řekněme čtyřicet liber, jestli ti padesát připadámoc… Utáhnu si opasek… udělá mi jen dobře, když trochu zhubnu…“

Povzdechnu si.

„A co tvoje žena, Nicku? Ehm, chci říct tvoje ex-manželka?“ Znavené zahihňání. Pak:

„To nee… Ne, ne, ne. S ní to nejde. Ani mi nezvedá telefon.“

„No jasně. A co, hm… nemáš nějaký kámoše, co…“

Nick zaskuhrá.

„Pfff, eeh, už jsem je prosil, co myslíš… A vypadá to, že jsou všichni švorc… Ale mám jednoho novýhokámoše…“

Přeruším ho: „No super, takže mu můžeš…“

Nick se uchichtne.

„Ne, problém je v tom, že se ke mně nastěhoval, protože neměl ani vindru… A teď bych rád, aby

vypadl…“

Zdvihnu obočí a zavrtím se na gauči, jak hledám nějakou pohodlnější pozici.

„K tobě? Ale já myslel, že máš sotva tak patnáct čtverečních metrů?“

Znovu se zahihňá.

„To je taky ten problém…“

„Znám ho, toho chlapa? Kdes ho splašil?“ Nick Zarnowski je vyhýbavý.

„Ehm, eee, je to jeden… známý tady z okolí.“ S mobilem přitisknutým u ucha přikývnu, jako že chápu.„Známý z okolí,“ to prostě a jednoduše znamená nějaký další ochlasta, kterého Nick nejspíš sebral vesvé oblíbené putyce Round House na Wardour Street, pravém opileckém pajzlu… Dobrá. Je na časeukončit tuhle trapnou konverzaci. „Poslyš, Nicku.“

„Jsem jedno ucho…“ Povzdechnu si.

„Víš, nevím, jestli se ti o tom někdo zmínil, ale já měl těžkou autohavárku…“

„Ehm, jo, slyšel jsem… Doufám, že se ti už daří líp, Gilberte.“

„Ne, opravdu nedaří. Jsem na kolečkovým křesle, nohu budu mít ještě dva měsíce celou v sádře, pořádnemůžu znova začít pracovat, krk mám v krunýři a ruku na pásce, sádru mi z ní sundali teprv minulejtejden, navíc mi nikdo žádnou práci nedává, žena vzala roha a odvedla s sebou i děcka, protože jí nějakej

debil nakecal nějaký sviňárny o mým soukromým životě v Japonsku, musím platit rozvodový advokáty,kámoš mě uhání, že mu dlužím velký prachy, který mu nejsem schopen vrátit, musím se přestěhovat napředměstí, nemůžu spát, jaký mám deprese, skorém nic nejím, protože mě sere vařit si sám a takhlechromajzl, funguju leda při sedativech a antidepresivech, začal jsem zas hulit tři krabky cigaret denně,můj úvěr dosáhl apokalyptickejch hlubin, teď jsem se vrátil z Barclay’s Bank, kde jsem se plazil adoprošoval, aby mi dali půjčku a já se tak ještě víc zadlužil, a ty… ty mě chceš pumpnout o padesátbabek?“ Žádná odpověď. Alespoň ne hned.

„Ee, to ještě jde, jestli ti daj půjčku… O kolik sis řekl?“

Zařvu:

„Nicku! To stačí! Zkus to u někoho jinýho!“

Povzdechne a pak se tiše zahihňá.

„Dobrá, dobrá, chápu, Gilberte… Jestli fakt nemůžeš…“

Uklidním se. Trochu zahanbeně:

„Poslyš, Nicku, kdybych měl prachy, udělal bych to rád… Ale takhle, mám zablokovanou kartu, nemůžu

vybírat…“

„Ne, no jo, to je dobrý… Nelam si hlavu, popřemejšlím, komu bych mohl… No tak, Gilberte, přeju ti brzký

uzdravení…“

Jeho hlas zněl teď roztržitěji, ovšemže, Nick už byl myšlenkami jinde, nejspíš vzpomínal, jaké číslo mánějaký trouba, a listoval ve svém adresáři. Popřeju fotoreportérovi hodně kuráže a hovor rázně ukončím.Natáhnu se ke stolu, kde leží krabička s tabletami valia.

Vezmu si dvě a zapiju je hltem vody, ale ještě předtím si zapálím svou čtyřicátou sedmou cigaretu tohotoobzvláště katastrofického pondělka.

Ve chvíli, kdy potřásám zápalkou, zazvoní telefon (opravdový, ne mobil). Crrrr, crrrr, crrrr. Zvednu ze

stolku sluchátko. „Haló?“

(V hlase mi zní ještě dost zoufalství, pozůstatek předchozí epizody.) Na druhém konci žena. Trochu zaražená z mého naštvaného přijetí.

„Ehm… mluvím s panem Gilbertem Woodbrookem?“

Co po mně kdo pořád chce? Zahudrám:

„U telefonu. Ale upozorňuju vás, že není zrovna vhodná chvíle, pokud hodláte pokusit se mi prodat dvojitáokna nebo předplatné u soukromýho telefonního operátora nebo životní pojištění nebo nějakou investici,abych si snížil daně anebo…“

Na konci drátu chichotání.

„Ale ne, ne. Chápu, co vás rozčiluje. Mě taky obtěžují tihle… (nechá větu rozplynout v éteru.) Vzpomínáte

si na mě, pane Woodbrooku? Claudia Forsythová… Právní poradkyně z…“

Dopovím za ni (mozkové závity mi ještě kapánek fungují):

„Z The New English Press, ano… Poslala jste mne do Tokia,4* tak… ehm… před čtyřmi nebo pěti lety…“

Přisvědčí, potěšeně.

„Přesně tak. Jak se máte od té doby? Hádám, skvěle, podle vašeho hlasu. Odpověděl jste mi tak rázně,

Gilberte! Oslovila jsem vás Gilberte a budu dál, když dovolíte…“

Vdechnu kouř z camelky a pokouším se o pohodlnou pozici na gauči. Současně si připomínám onutakzvanou misi do Japonska, která měla za cíl vyhrát proces časopisu Interview, ale vzalo to spíš špatnýkonec… Vlastně totální katastrofa. Videokamera rozbitá, neúplná právní ověření, redaktor i časopisodsouzeni, pro příslušnou tiskovou společnost tvrdé pokuty… Naštěstí tahle neohrožená Claudia

Forsythová není mstivá. Ale pravda, byly to prachy The New English Press, ne její.

Po Tavistock Crescent sviští kamion a rozdrnčí okna. Ksakru, mělo by se jim zakázat jezdit v takovéhle

úzké uličce… Čekám, až hluk zeslábne, a pak poznamenám:

„To je švanda, že voláte zrovna dneska večer, Claudio. Právě jsem domluvil s Nickem Zarnowskim…“

„Ale ne,“ zareaguje pohoršeně. „Radši bych na to individuum zapomněla. Zažaloval nás kvůli nějaký

záležitosti s právy na svý fotky, museli jsme mu zacálovat dva tisíce liber…“

Rozkašlu se a vychrlím cigaretový kouř.

„Vážně? Ale zrovna mi líčil, jak je na dně…“

„Pfff! Asi už všecko probendil za whisku. Není to totiž ani půl roku… (Změní tón, zase je přívětivá a

společenská): Já vám ale volám kvůli něčemu jinému, Gilberte. Vy jste náš velký odborník na Japonsko…“

„Ano…“

Potlačím znavený povzdech. Takto zařazen už deset let, zvykl jsem si, že v souvislosti s touto zemí pomně chtějí, dokonce často i úplně cizí lidé, cokoliv a vlastně všechno. Například přeložit bezplatnědizertaci do japonštiny (nikdy jsem nepřekročil úroveň běžné konverzace a samozřejmě bych to nesvedl),dodat seznam levných hotelů a nejlepších tržišť v Tokiu, přivézt ze své příští cesty pár ponožek buddhistického mnicha, poslat neodkladně poslíčkem erotickému časopisu v Soho fotografie bukkaké(dívek přijímajících sperma do obličeje) … A teď se mi znovu ozve tahle velká vydavatelská anakladatelská společnost, a to vzdor své fatální zkušenosti z roku 1996!

Chudák Claudia o tom prostě asi neví.

„Gilberte, vy určitě znáte Emiko, ehm… Emiko Júki?“

Namáhavě se natáhnu a típnu na stolečku cigaretu.

„Teď nevím… nějaká filmová herečka?“

„Ale ne! Zdá se, že je to současná největší japonská autorka románů! A teď se podržte, téhle okouzlující

panence je teprv devatenáct let!“

Můj další povzdech je určitě víc slyšet než ten předchozí. Tohle je právě typický fenomén novéhoJaponska: literární hvězdy a teenageři. Právě to, kvůli čemu dostali Mišima a Kawabata chuť vzít si život –

pokud to už neudělali dřív, dalo by se říct, z právního hlediska –, aby už nemuseli dál snášet úchylnostinaší odporné doby…

„Zítra přiletí do Londýna podpořit anglické vydání svého prvního románu Zmijí jazyk, který vychází připříležitosti akce Japonsko 2001, japonského roku v Anglii. Knihu tady vydalo nakladatelství Fairfax &Gaskettová, které patří do našeho koncernu. V Japonsku se prodaly dva miliony výtisků…! Jenomže my

jsme zjistili, že ta malá neumí slovo anglicky!“

„Aha!“ (Začínám tušit, kam má milá Claudia Forsythová namířeno.)

„S novináři jsou už domluvené tiskovky, ale nutně potřebujeme tlumočníka. Hned jste mě napadl vy,velký specialista na Zemi vycházejícího slunce… Byl byste v těchto dnech k dispozici?“ „Ech!“

„Rozhovory s novináři začnou ve středu. Editorka zahraničních titulů Anthea Gaskettová vás zve na zítřekna přípravný oběd. Vybrala The Clinic, restauraci Duncana Piermonta, na Notting Hill, ve třináct hodin,

hodí se vám to?“

„Ano, ale…“

„Chtěl byste si přečíst tu knížku Emiko? Dobrý nápad. Vaše adresa se nezměnila, bydlíte pořád u Ladbroke

Grove? Pošlu vám ji dneska večer, pokud ještě v tu hodinu chodí mesenžři… Když ne, tak zítra ráno.Přečtete si ji cestou do restaurace, he he. Beztak má jenom sto stránek. Anthea s vámi probere vše, co se

týká honoráře, to už není moje věc, já to jenom zprostředkovávám… Nezapomeňte se jí o tom zmínit přiobědě. Tak, a teď spěchám, večer mi přijdou přátelé a já sama vařím… Tak brzy na shledanou, Gilberte!Jste anděl, vytrhnete nám trn z paty, když už, jak říkají Francouzi, máme nakročíno.“

Zavěsí dřív než já. Nervózně se usmívám a natahuju se, abych položil bezdrátový telefon na stolek.Nakročíno… Ani neví, jak to sedne. Editorka se bude dost divit, až se objevím v tom módním podnikuDuncana Piermonta o berlích. Sakra! Dlaní si zacpu ústa: docela jsem zapomněl poslouchat každotýdennísobotní vysílání své sestřičky na Rádiu Londýn! Přestože mi Amanda kvůli tomu večer volala a ujišťovalamě, že se budu dobře bavit.

I když… tihle úspěšní cool umělci jako třeba Hirst, Piermont a spol., kteří se všichni učili od AndyhoWarhola, skutečného geniálního mistra blamáže –, ve mně vyvolávají leda tak nutkání k blití. Tím spíš při

současném stavu mé fyzické schránky a finanční situaci. A pokud jde o rozhlas, propásl jsem i konecinterview s Johnem Denhamem. Možná to není žádná škoda. Přijímač zase zapnu. A vpadnu vprostředprávních aktualit:

„…královský soud v Cardiffu, kde státní příslušnice jedné východoevropské země dnes ráno líčila, jak senechala nachytat, když jela do Velké Británie za ,lepším životem‘. Mladá jedenadvacetiletá žena, která seživila ve svém rodném městě jako prostitutka, vyprávěla, že po přistání na letišti v Heathrow v lednutohoto roku byla prodána za pět tisíc liber trojici mužů albánské národnosti.

Muž, který obchod sjednal v jejím rodném městě Grigiškes, jí slíbil, že po příjezdu do Velké Británie bude pracovat v baru nebo obchodě. Nicméně jsem během líčení nabyl dojmu, že si mladá žena protiřečí,jelikož při konfrontaci připustila, že přijela do této země, aby měla jako prostitutka lepší příjmy. Vevýpovědi zprostředkované ruským tlumočníkem prohlásila, že muž, který jí koupil letenku, jí slíbil, že se ve

Velké Británii bude dobře bavit. ‚Řekl mi, že dívky, které pracují v Anglii, jsou velmi šťastné,‘ dodala.‚Chodí do zábavních podniků, na diskotéky, vydělávají spoustu peněz a nemusí se ničeho bát.‘

Dodala, že jí nebylo řečeno přesně, jaký druh práce bude vykonávat. Mladá žena tvrdí, že přiletěla doLondýna 19. ledna a tam ji měl očekávat muž, kterého znala pouze pod jménem ‚Tom‘. Řekla, že u něhozůstala pět dnů, načež byla prodána za pět tisíc liber třem Albáncům. Ti tři muži ji poté odvezli doCardiffu, kde ji přinutili pracovat ve třech veřejných domech: v Executive Sauna, v 19 a v Masážnímsalonu Abigail. Tam byla nucena k pohlavnímu styku i s devíti klienty denně.

Podle ní klienti platili kolem padesáti liber, z nichž polovina šla veřejnému domu a druhá polovinajednomu z Albánců, známému pouze pod přezdívkou Benny…“

S povzdechem si přisunu balíček cigaret a vytáhnu svou čtyřicátou osmou camelku dnešního dne.Nezapálím ji hned. Lýtko, uvězněné ve stahovacím obvazu a sádře, mě začíná svědit. Ale ke kůži se natom místě nedostanu… Vlastně, už to trochu jde. Jakmile se člověk jednou začne pravítkem nebo něčímjiným drbat pod sádrou, už nedokáže přestat.

„Podle státního zastupitelství jmenovaný Gjergij Mungiovi-Cuka, devatenáct let, bytem na Church Road v

Caldicotu, patří k Albáncům, kteří ženu v Londýně koupili. Ten však popřel obvinění, že by ve VelkéBritánii obchodoval s ženami za účelem sexuálního vykořisťování. Druhý dotyčný, Akil Likcani, zLlantyrisant Street v Cardiffu, byl už souzen a uznán vinným ze spáchání stejného činu a za to, že mělpod kontrolou prostitutku, aby těžil z jejího výdělku, a jeho rozsudek bude vynesen na konci procesu.Třetí Albánec, zvaný Benny, je stále na útěku.

Mladá žena tvrdí, že Benny a Likcani ji bili, ten druhý jí vyhrožoval, že ji zabije, pokud se pokusí o útěk.‚Na začátku,‘ řekla, ‚byli moc hodní. Po měsíci či dvou se to změnilo.‘ Prý jí řekli, že jestli se pokusí utéctdo Londýna nebo Birminghamu, pošlou její fotku mobilem jednomu ze svých četných přátel v obouměstech a přijedou si pro ni. Dodala: ‚Akil řekl, že mě přivezou zpátky a zabijí.‘

Jeden z obhájců, Jeremy Jenkins, se jí zeptal, jestli lhala v tom, že ji obžalovaný vodil do veřejných domůa chodil pro ni, když skončila práci. Odpověděla: ,Občas mě tam doprovodil. To je naprostá pravda.‘

Přelíčení se odročuje na zítra.“

Vypnu rádio, zapálím si cigaretu a bručím:

Chudák holka. Ale ti pasáci, prasata balkánský… co je to za bordel? Co ksakru dělá imigrační služba? Asi

dostávají plat za nic…

Pak odložím zapalovač a s camelkou v levé ruce hledám v nepopsatelném binci, který v obýváku panuje,nějaké delší pravítko nebo kovovou tyčku, abych s jejich pomocí učinil přítrž tomu svinskému svrbění pod

sádrou.

Doina 4

Teď zas myslím na to, cos udělal a co ti těžko odpustím. Po tom, co jsme si zas začali psát a já čekalakolik týdnů, jak jsi byl rozcitlivělý z otcovy nemoci, než jsem ti řekla, že mám dojem, že moje city ktobě slábnou. A jednoho dne jsi byl opilý a vyprávěls mi, jak jsi šel o víkendu s tou asijskou dívkou nanějakou oslavu, a dokonce jsi mi poslal fotky, na kterých jsi vidět (zády), jak s ní tančíš a pak ji líbáš.Nijak mě to neranilo, pokud to tak bylo míněno. Bylo mi to skoro jedno, prostě jsem cítila, že už mě nemáš tolik rád, a napsala jsem ti, že bychom si spolu o tom měli promluvit.

Pak jsem ti řekla, že mám dojem, že můj cit k tobě slábne. A tys myslel, že to říkám kvůli té tvé jinéznámosti, jenže to s tím nemělo nic společného… Svůj následující mail jsi začal nesmyslnou úvahou, žebych měla zvážit tvoje skutečné city k sobě, abych dál nežila v nějakém klamu atd., a než ses odvážil mito říct, chodil jsi kolem toho jako kolem horké kase a to mi vzalo veškerou naději, načež jsi mi znovu aznovu opakoval, jak moc mě máš rád atd.

Odpověděla jsem ti, že si pořád protiřečíš a že si nepřeju další hádku, která k ničemu nevede, a tys řekl,že už tě nemiluju, protože je mi jedno, jestli s tou Asiatkou spíš nebo ne. Musela jsem ti všechno znovuvysvětlovat, a pak jsi mi řekl, že jestli mi posíláš víc mailů, je to proto, že mi je fuk, jestli sama nějakédostávám nebo ne. Tenhle závěr jsem nepochopila… Jako spousta jiných věcí, cos mi řekl v minulosti, tonedává žádný smysl. Teď si myslím, že jsi měl hlavně strach nějak se vázat, asi sis myslel, že kdybys semnou doopravdy žil, znamenalo by to pro tebe konec všeho. Muži jsou strašně komplikovaní. A já užnemám trpělivost to všecko snášet… Říkám si, jak to, že jsem byla tak trpělivá a neřekla ti, ať se jdešvycpat. S Rumunem bych to udělala dávno.

Matka prská vzteky, poněvadž si myslí, že nikam nechodím s kluky od nás jenom kvůli tobě (přitom tu jeasi milion jiných důvodů), ke všemu mi ona sama řekla, ať už nikam nechodím, dělá hrozné scény pro nic

za nic, a jednou, než jsme Ligia a já šly ven, mě strašně naštvala, poněvadž mě přirovnala k sestře a otobě mluvila tak, až jsem na ni začala ječet, že jí v životě už nikdy nic neřeknu, ale pak jsem jí řekla, žeby asi brečela štěstím, kdybych byla děvka jako ségra, vím, že to bylo surový, ale co, já měla opravdickývztek a to se už neudržím a říkám věci, které si ani nemyslím. Ona je na mě přísná, protože sestra jizklamala a můj starší bratr taky, a já jí řekla, že nechci být mučednice jako ona, myslím, že ve skutečnosti

se na mě až moc upíná a bojí se, že jednou odejdu do ciziny za nějakým mužem, který tam bude žít,jsem jediná, kdo pro ni všecko dělá, strachuje se o ni, poslouchá ji, ale už to dál nevydržím… Jsemunavená, bratr a sestra ji věčně ničí, a ona je pořád smutná a lituje je… a když se pokusím něco dělat sesvým životem anebo jí řeknu, ať na ně přestane být tak hodná, odpoví: Jsou to moje děti!6 a říká, žejsem krutá, když se snažím jí ukázat věci takové, jaké jsou, jenomže ona je z toho úplně hotová… a otectaky, a jednou je brácha a ségra oba nakopou do zadku, vlastně to už dělají, ale máma je na ně dálhodná, tomu já říkám masochismus.

Jsem strašně vyčerpaná, strašně, už nemůžu dál…

… A pak ti Rumuni odešli, zmizeli za velkými stromy. Ti dva Srbové nám říkají, ať si pospíšíme. OběMoldavanky vstanou, ta starší pořád kulhá. Po půlhodině chůze přijdeme k nějakému domu na kraji lesa.Ještě je tma. Štěká na nás nějaký pes. Vejdeme do velké místnosti s udusanou hlínou na zemi. Mladší ztěch dvou Srbů jde do kuchyně uvařit kávu. Druhý tam zůstane a hlídá nás. Jsou tam židle, sedneme si.Sedím vedle Ligie. Má zarudlé oči. Vím, že se bojí jako já… Anca Srba nepřátelsky pozoruje, ten pokuřujecigaretu a mlčí. Ticho by bylo úplné, kdyby ta mladší Moldavanka přestala fňukat, s hlavou v dlaních alokty na stole. Mladík se vrátí z kuchyně s tácem a hrnky kouřící kávy pro všechny. Jediná Anca se tohonetkne. Kafe je hrozně silné, hořké a horké. Když dopijeme, starší Srb řekne:

„Tak jdem na to.“

Rozepne si pásek, jde k Ligii, přitáhne ji za paži a přikáže jí‘, aby si lehla na zem. Jak je vyděšená,poslechne. Anca křičí:

„Nechte toho, ty sviňáci!“

Mladík jí ubalí facku, pak jí zkroutí ruku za zády. Anca přestane ječet, až když vytáhne lovecký nůž apřitiskne jí ho ke krku.

„Budete poslouchat, jinak skončíte tady pod zemí, navěky.“

Ten druhý chlap si už lehl na Ligii a sundal jí kalhoty. Rozpláču se, když vidím Ligii, jak je zticha, bledájako smrtka, obličej odvrácený na stranu. Malé Moldavanky v koutě místnosti brečí, tisknou se k sobě.

Mladý Srb vysoukal Ance sukni až do pasu, rve z ní kalhotky, roztahuje jí nohy, brutálně ji znásilňuje.Když skončí, zvedne se, jde ke mně, celá se roztřesu. Přikáže mi sundat si kalhoty, poslechnu. Pak si

musím lehnout na zem.

… A tak jsem přišla o svou nevinnost, kterou jsem si schovávala pro tebe, tam za mořem. A tak se mitaky do duše zaryl první hřebík a já začala umírat. A tak jsem se také až moc brzy rozloučila s mládím aze dne na den, daleko od domova, v tomhle domě uprostřed lesů, na svahu neznámé hory, se staladospělou.

Na severu Rumunska, tam, odkud pocházím, se stromy na zalesněných pahorcích ohýbají v prudkýchvýchodních a severovýchodních větrech, pod nepřetržitými jarními a podzimními lijáky a pod silnouvrstvou sněhu, který vydrží ještě dlouho, dlouho po zimě. Ale barvy venkovních fresek díky tajné technicestarých mistrů neztratily na své svěžesti ani po staletích… a ty výjevy jsou v mé paměti stále živé… Na

zdech klášterního kostela v Humorului nedaleko našeho domu se svatý Mikuláš a jeho žák chystají porazit

strom zasvěcený Artemidě. Vysloví kouzelnou formuli a vyženou tak ze stromu zlé démony, kteří tam byli

schovaní…

Jaká slova by dokázala zahnat ty ďábly, kteří nás znásilnili? Pokud taková existují, neznala jsem je, aniLigia ne. I ten druhý muž mi pak strčil penis mezi zakrvácená stehna. Skončili oběma Moldavankami, paknám přikázali dát si do pořádku oblečení, vystrčili nás ven do tmy a přinutili sejít z horského svahu až navozovou cestu, kde nás čekalo jejich auto.

Ve svitu luny

i rozkvetlá hrušeň

je stromem zimy

Buson

Londýn, dálnice A 10, mezi Tottenhamem a Hertfordem, pondělí 26. března 2001, 22.15 hod.

Amanda Finleyová upřeně sleduje světelné kužele reflektorů polykajících asfalt, ze sedadla spolujezdce,vedle Duncana Piermonta, který ujíždí k velkému severnímu předměstí Londýna, patnáct mil za hodinu nad limit povolený pro rychlostní komunikace.

Kolik vypila těch piv? A on? Už ani nemá představu… Rozhodně moc. Duncan si za volantem pohvizduje.Něco od The Clash. Zapomněla, jak se to jmenuje. Nejpozději za půl hodiny kupé Pontiac Tempest GTOdorazí do Hertfordu. Amanda, s migrénou a křečemi v břichu, si pomalu přiznává, že to nebyl nijak úžasný nápad, když po odchodu z Groucho Clubu vyprávěla Duncanovi o bývalém klášteře přebudovaném na luxusní sídlo, kde už pár let, od svého rozvodu, bydlí…

Teď řidič přešel na Johna Lennona: Two of us going nowhere,

Driving no place,

Spending someone’s had-earned pay.

You and me Sunday-driving,

Not arriving

On our way.

We’re on our way home…

Přestane a připojí komentář:

„Two of Us je nádherná písnička. Je to o něm, o Johnovi, a o Paulu McCartneym. O jejich vztahu. Zní tojako milostná píseň. Právě to je na ní zvláštní. Jednou mi řekl Jarvis Cocker:

‚Nedokážu napsat písničku o tom, co se mi zrovna teď děje. To můžu leda až pozdějc.‘ Odpověděl jsemmu: ‚Když nemůžeš napsat nějakou zkurvenou písničku o tom, co se ti zrovna děje, tak nemůžeš zpívat.‘John Lennon se dokáže chovat jako malej kluk, i když je na špici slávy a všichni po něm šílej, a přitomnapsat písničku jako třeba Beautiful Boy. A v tom je právě ta genialita, pokud něco takovýho existuje.Čemuž, mimochodem řečeno, nevěřím. Dokázat žít uprostřed všech těchhle sraček a zpívat o tom, to jeteda úžasný. A dokázat o tom zpívat a navíc takovým způsobem, že si lidi na to tancujou a celý svět toposlouchá, to je přímo fantastický.“

V kabelce, kterou má Amanda na kolenou, zazvoní mobil.

„Kruci… Haló?“

„Amanda? Tady Gilbert. Neruším?“

Pokrčí rameny.

„Hmm. Dobrý.“

„Ehm… nechceš radši, abych ti zavolal na pevnou?“

Duncan si za volantem znovu začal tiše pohvizdovat Two of Us. Amanda ví, že poslouchá, i když předstírá,

že se soustřeďuje na řízení. Tempest GTO znenadání vybočí doprava a předjíždí kamion.

„Ne, jsem v autě jednoho kámoše… Všechno v pořádku? Už tě přešly ty depky?“

„Jakž takž. Vlastně moc ne. Mám strašné výpadky paměti… Například jsem zapomněl poslouchat tvůj

pořad s tím debilním samolibým umělcem…“

Amanda se uchichtne, posune se blíž ke dveřím a přitiskne přístroj víc k uchu.

„… Ale přesto se chci omluvit, že jsem to interview neposlouchal. Víš, mně se totiž to tvoje vysílání

strašně líbí. Jenomže zrovna jsem…“

„Neměl bys to s těmi antidepresivy moc přehánět, Gilberte, oblbuje to. (Odmlčí se, poněvadž ji najednou

napadne, že staršího bratra naštvala, když je v téhle době tak přecitlivělý.) Hm, ostatně, ty mi rozumíš…já jsem to kdysi taky brala, takže to znám. Představuju si sebe na tvým místě.“ Od Tavistock Crescent k ní doléhá uštěpačné hihňání. „Na mým místě? Moc rád ti ho přenechám. Kolečkový křeslo, sádru, všecko. Jestli si kurva myslíš, že je tonějaká sranda…“ Amanda zhluboka povzdechne. Pak mu řekne: „Jíš aspoň něco, Gilberte? (Na opačném konci drátu se ozve povzdech jako ozvěna toho jejího.) Hele,

nechceš, abych ti přišla něco uvařit? Třeba ehm… zejtra večer?“

„Co je to za den…? Aha, úterý, okey. Rozhodně ti budu mít co vyprávět. Mám novej kšeft.“

Tvář se jí rozjasní.

„No to je bezva! A tos naříkal, že…“

„Počkej, neukvapuj se. Je to jen tlumočení jedný mladý japonský autorky, je jí sotva devatenáct, a přiletí

na Heathrow, kvůli reklamní kampani anglickýho vydání toho svýho podělanýho bestselleru… Ani nevím,

jestli to vůbec vezmu… Budou zírat, až zjistí, že padli na mrzáka…“

„Jen to, Gilberte, nevzdávej, musíš se snažit, k ničemu nevede, když budeš jen dřepět doma a fňukat…

No tak, hlavu vzhůru!“

Opět hněvivý posměch.

„Cha! Připadá mi, jako bych slyšel svýho ex-galeristu, toho polsko-dánskýho šejdíře… tenkrát, jak jsem

mu byl pro srandu!“ „Gilberts!“

„Stav se kolem půl osmý. Jestli chceš, vem nějakou flašku. Čau.“

Novinářka hledí zamračeně na svůj mobil, pak ho také vypne a strčí do kabelky.

„Kdo to byl, ten depresivní maniak, co o něj pečuješ? Tvůj ex?“ zeptá se Duncan Piermont.

Jeho spolucestující jen s úšklebkem zavrtí hlavou.

„Ne, můj starší brácha. Přesněji, nevlastní brácha. Je o třináct let starší než já… Momentálně na tom nenízrovna nejlíp. Jeho žena s ním zametla, děti smí vídat leda každý druhý víkend, nemá teď práci a tik

dál…“

„A co dělá jako profesí?“

Amanda vytáhne svůj balíček cravenek, vyloví cigaretu a konec přistrčí k autozapalovači.

„Myslela jsem, že jsem ti to už říkala. Fotografuje. Specializuje se na Asiatky v uniformách, víceméně

spoutaný; jeho fotky mají blízko k bondáži, i když tam je nějaký to pojetí… Není to vůbec špatný, ale

chudák nemá skoro žádný kupce.“

Piermont zafuní.

„Jak se jmenuje?“

„Gilbert Woodbrooke.“

„Nikdy jsem o něm neslyšel. (Pauza, pak:) Ale bondáž, to přece v kumštu funguje, ne? Vem si třebaAllena Jonese… Skoro všecko obšlehl od dvou sadomaso americkejch kreslířů z padesátejch let, Bilbrewa

a Stantona.“

Amanda přemýšlí, pohled upírá na silnici před sebou a krátce pokuřuje.

„Já myslím, že bratr prostě neumí prodávat. Nemohl bys jet trochu pomaleji? Ráda bych dojela domůcelá. Ne jako Gilbert, který měl ke všemu příšernou havárku v Japonsku…“

Young British Artist vybuchne smíchy.

„To je fakt smolař! Ne, se mnou ti nic nehrozí… Vypili jsme jenom pár piv, whisky jsem se nedotkl už čtvrtroku. A řídím od svých čtrnácti. S Royem a partou Bristol Kings jsme vždycky štípli nějakou kraksnu a pak

ji proháněli po pobřeží. K čemu by byl Pontiac Tempest GTO z roku 1963, kdyby se trochu nepopostrčil.“

„Co to vlastně znamená, to GTO?“

„Gran Turismo Omologato. Třída. Při rozjezdu dosahuje rychlosti šedesát mil za hodinu za sedm celých

sedm sekund. Zítra ti to předvedu na nějaký venkovský silnici.“

Amanda po chvíli ticha opět promluví, jakoby sama pro sebe:

„Popravdě, ten Gilbert mi fakt dělá dost starosti.“

Piermont se zamračí, ale neřekne nic.

„…Od tý doby, co mu žena i s dětma odešla, je strašně osamělej.“

„Vhodnej čas, aby si našel novou babu…“

Amanda povzdechne.

„No právě, i to mi vyprávěl. Jednu dobu, než ho postihly všechny tyhle problémy, byl Gilbert dost na holky

a měl jednu takovou přítelkyni, i když se vídali jen občas. Letušku z All Nippon Airways. Tahle Akiko zaním přišla do špitálu v Hokkaidó, těsně před Vánocema, když byl na resuscitaci… A řekla mu, že homiluje, ale že mezi nimi všechno končí. Protože je ženatej a ona takovou situaci už dál nesnese. Aby seho zbavila, šla ta dívka až tak daleko, že se přestěhovala, změnila si telefonní číslo, číslo mobilu, mailovou

adresu… A teď, když je všecko jinak a Gilbertova manželka požádala o rozvod, chudák brácha tu letuškunemůže najít, aby jí řekl, že je volnej…“

„Měl by se obrátit na nějakou mezinárodní pátrací kancelář…“

„To by stálo majlant, a já ti už řekla, že je švorc.“

Piermont se řehtá. Pak natáhne levou ruku, vsune ji Amandě pod kostkovanou minisukni a dlaň jípřitiskne na rozkrok. Novinářka přidušeně vyjekne.

„Duncane!“

„Nebuď netýkavka, to je normální. Rád řídím a mám přitom ruku na prcince pěkný holky.“

„Radši ji dej zas na volant.“

Místo odpovědi se zahihňá.

Amanda se na sedadle vrtí, ale ruku neodstrčí, ta ji začne pomalu přes černé punčocháče a bílé kalhotky

hladit. „Nech toho.“ Duncan se potichu zasměje a příkaz ignoruje. „Víš, Amando, já a Damien Hirst jsme měli v kumštu úspěch, obrovskej úspěch, poněvadž jsme oba bylihajzlíci a komplet ulítlí. Když někdo v týhle branži uspěje, lidi se vás snažej držet v těch vašich mezích achtěj po vás, abyste opakovali ad vitam aeternam, či snad ad nauseam to zkurvený šou, který vásproslavilo… Nejraději by z vás udělali živou zdechlinu vycpanou prachama, a sami si přitommimochodem nahrabali. Takovýho vysochanýho ksindla na soklu, pěkně ohlazenýho, ocejchovanýho,jakousi ikonu opatřenou cedulí a značkou… V nějakým národním muzeu nebo ve sbírce CharleseSaatchiho anebo na plakátech, to už je fuk. Damiena to možná moc nesere, ale mě jo.“

Amanda se na sedadle uvolní. Zvrátí hlavu, vzdychá, olizuje si rty a ponechává Piermonta jeho monologu:

„…Ale ve skutečnosti záleží na tom, aby člověk šel pořád dál svou cestou, tak, jak jsem to dělal první denna umělecký škole!… Pokud ne, nemá to smysl. V umění jde o život, ve světě umění jde o prachy. Kdyby

lidi kolem kumštu a ten jejich kurevskej trh přestaly existovat, umělec by tu byl naopak pořád. Je na týhleplanetě už odedávna, když maloval ty podělaný bizony na stěnách těch hovadskejch jeskyní… Umění jdepořád dál a dál… Často jsem si kladl otázku: stojí to vůbec za to? A vždycky jsem byl připravenej na to, že

zjistím, že umění, kurva, za to ve skutečnosti nestojí. V tom pádě bych se vším praštil, už bych se doničeho nesral… Pustil bych se do něčeho jinýho. Jako třeba Rimbaud, když jel do Afriky kšeftovat s těmakurevskejma zbraněma…“ Amanda se usmála, hlavu nachýlenou ke straně.

„Zbožňuju Rimbauda.“

Umělec se také usmál. Křečovitým úsměvem svých úzkých rtů.

„A zbožňuješ i to, co ti teď dělám, že jo?“

„Ráda si užívám v autě, to je fakt. Vprostřed provozu…“

Den začal pěkně, říkala si Amanda. Dnes ráno, protože audi bylo v servisu, jela do Docklands motorovýmčlunem společnosti Thames Clipper Service. Přímo pod patami mrakodrapů, kde tahle nová čtvrťvýchodního Londýna připomíná malý Manhattan, prošla mladá novinářka přístaviště Canary Wharf, nadnímž pokřikují rackové, a zamířila rovnou do svého Health Clubu na Holmes Place. Tam si dala nejprvedvacet bazénových délek mezi prosklenými stěnami nabízejícími úchvatné panorama Temže. Pak přešlado suterénu, kde byly sály hydroterapie, bazény s vířivkami a sauna, v níž si můžete sami zvolit barvustropu. A nakonec, po studené sprše, si svěží uvolněná Amanda zašla nahoru poobědvat do orientálnírestaurace Ubon, polykala suši a skrz skleněnou stěnu za barem a láhve blýskající se jako rampouchynesoustředěné pozorovala přesuny nákladních člunů a remorkérů. Oběd dovršila super espresem, které sidala v baru La Brera, na terase nad řekou. Odpoledne, po návratu na Baker Street, věnované několikapřípravným schůzkám nové série pořadů na Rádiu Londýn, uteklo rychle, a pak došlo na telefonátslavného umělce, který ji pozval na rande. Teď, v tomhle voze ženoucím se tmou k severnímu předměstí,tiskne Amanda pravičkou pod svou červenou kostkovanou sukní Duncanovo zápěstí. Hladí mu hřbetdlaně, čím dál rychleji. Prohýbá se na sedadle, sténá. Řidič znovu promluví:

„Ze všech blábolů, co kdy kdo o mně utrousil, se asi nejvíc trefil Bez ze skupiny Happy Mondays, kterej mi

řekl: ‚Kašlem na to, je putna, co bereš za drogu, herák, koks nebo crack, vždycky děláš jenom dvě věci,jednu, nebo druhou: buď se vznášíš, nebo prcháš. Když se vznášíš, je to fajn. Jen tak dál. Když prcháš,radši to zabal.‘ Je to brilantní. Nejlepší kurevská rada, kterou mi kdy kdo dal. Takže teď se, AmandoFinleyová, vznášíme!“

Amanda se usmívá, oči zavřené, rty pootevřené. Stiskne řidičovo zápěstí ještě pevněji.

„Ano. Ne… Jenže já pořád před něčím prchám, víš… Dej pryč tu ruku. Je to až moc příjemný, přestanu se

ovládat.“

„Před náma je exit na Hoddesdon. Nemám tudy vyjet?“

Amanda zavrtí hlavou zvrácenou na sedadle, ani neotevře oči.

„Ne. Až na příští spojce. Řeknu ti…“

Duncan odtáhne ruku, položí ji na volant, šlápne na plyn. Motor V8 zařve, ručička tachometru flirtuje se

stodesítkou mil.

„Hopla, šlápnem si, co to dá!“

Amanda se tiskne k Piermontovi, ruku má v kalhotkách a jemně se hladí. Rozhodne se poddat se tomu.Zapomenout na nervozitu, kterou pociťuje, kdykoliv jí cestu zkříží tenhle nespoutaný a nepředvídatelnýkumštýř… Tenhle narcistický šestatřicetiletý kluk, tenhle zdrogovaný notorik, bývalý chovanec polepšovnypro adolescentní spratky, tenhle zpustlík, který si pohrává s mrtvolami v márnici, tenhle miliardář, který už

neví co s prachama, tahle rozmarná hvězda bulváru, schopná nejhoršího hulvátství i nejdojemnějšíroztomilosti… Ale přece jí už není šestnáct! Toho chlapa zná Amanda přes pět let, vždycky se k ní chovalkorektně, a pokud si vzpomíná, jednou už spolu spali, v Edinburghu v devadesátém čtvrtém… Byli siceoba úplně namol, měla před rozvodem s Richem Finlayem, dokonce před tím, než se stáhla z rockovéhosvěta. Před Art Talks a svou novou kariérou novinářky na volné noze, specializované na současné umění

na Rádiu Londýn…

Pontiac se vřítí na A 10 rychlostí sto mil v hodině a všechny ostatní vozy nechá za sebou. Umělec sipohvizduje cosi od skupiny Black Sabbath. Amanda opět zavře oči, srdce jí buší, v kalhotkách má vlhko a

cítí, jak v ní stoupá nová mohutná vlna rozkoše… Amanda Finlayová, Duncan Piermont… Život je zvláštní.

Tahle noc je jejich noc, v dobrém i zlém. Ale když o tom přemýšlí a jak zná Duncana: pravděpodobně víc

ve zlém.

Two of us going nowhere…

Pontiac zaparkuje v uličce pod kvetoucími švestkami, před mocnou, tichou a ponurou siluetou kostela.Měsíc ozařuje hnědé cihly a odráží se ve skleněné mozaice úzkého okna věžičky. Amanda zatlačí domřížové brány a ta se otevře do aleje vedoucí k řadě třípatrových budov, postavených za zdmi bývaléhokláštera. Vsune klíč do zámku černě natřených železných dveří. Duncan Piermont, s koženým batohempřes rameno, vklouzne přes práh, šmátrá v temné hale.

„Kurva, kde je to zatracený světlo? Aha, tady!“

Vtom se rozblikají dvě ostrá světla a současně se ozve ohlušující kvílení. Amanda otočí vypínačem v hale.

Rozčileně:

„Co děláš, debile? To je požární alarm.“

Piermont rozpřáhne rozjařené paže. Křičí, aby rámus přehlušil.

„Jak to mám vědět? Vidělas, kam dali ten kurevskej spínač?“

Postrčí ho k výtahu.

„Hni sebou! Nerada bych dostala fakturu za výjezd hasičů!“

Piermont zaječí nadšením.

„Neee! Fakt myslíš, že přijedou?“

Otevřou se posuvné dveře, Amanda ho stáhne do kabiny.

„Požární hlásič je snad k tomu, ne? Sakra!“

Na odpočívadle v druhém poschodí blikají stejná oslepující světla.

Piermont si zacpe uši, zatímco Amanda rozechvěle vytáhne z kabelky klíče. Ze spodního patra sem nahoru

doléhají hlasy. Otevřou se jedny dveře, od novinářčiny sousedky, a na příchozí pár vylekaně hledí vysoká

nitkovitá mladá žena s dlouhými rovnými vlasy.

„Co se děje?“

Novinářka si s úsměvem přiloží ukazováček ke rtům a překřičí hluk:

„Nic, nic, to jsme zvorali my! Eh… já vás představím: Duncan, Eva. To je moje sousedka, umělkyně zCardiffu, Eva Toothová. (Chytí Piermonta za paži, konečně odemkne své dveře a postrčí ho dovnitř.) Takzejtra, Evo. (Než zas zavře, mrkne na ni a přidá komický spiklenecký škleb.) Dobrou noc!“

Rozsvítí v předsíni a s povzdechem se opře zády o dveře. Tady je siréna už snesitelnější. Piermont pustíbatoh na navoskovanou podlahu, přejde k Amandě. Chytne ji kolem pasu, políbí na ústa. Pak jí dá čas na

vydechnutí a políbí ji znovu:

„To se mi strašně líbí, ten kravál, ty světla. Člověka to napruží, dodá mu adrenalin, je to děsně vzrušující.“ „Pitomče!“

„Nelam si hlavu kvůli hasičům, vypíšu jim šek. Peníze nejsou problém. Zapomínáš, Amando, že tvůj hostse cení na stovky milionů liber!“

Vyprostí se mu.

„Možná že to s nima ani nepohne. Nejseš první, kdo omylem spustil alarm, je tam úplně na nic.“

„To je teda fakt.“

„Co si dáš k pití?“ zeptá se ho a jde rozsvítit neon v kuchyni. „Mám tu sauternské a bordeaux. A whisku…“

Siréna alarmu znenadání utne.

„Bordeaux, vždycky jenom bordeaux. Slyšíš, ten rámus venku už přestal! A hasiči nikde…“ (Řehtá se.)

Piermont, s rukama v kapsách džínsů, si prohlíží filmové plakáty, pečlivě zarámované ve světlém dřevu nabíle vymalovaných stěnách.

„…Hele! Christopher Lee…! Dracula il vampiro, italská verze, vintáž… Tos objevila v tom knihkupectví naCharing Cross? Peter Cushing, Michael Gough, Melissa Striblingová… (Jde k ní a vezme jí z rukou láhev avývrtku.) Já sám…“

„Zbožňuju Christophera Leea. Je to moje velká životní láska, vážně. Strašně ráda bych ho pozvala do

svýho vysílání. Ale netroufám si…“

Piermont se zahihňá a bojuje s lahví. Jeho hostitelka postavila na kuchyňskou linku dvě velké sklenky na

nožkách.

„V životě si člověk musí troufnout. To, co si doopravdy intenzivně přeješ, nakonec přijde. Když se budešsnažit. Zítra Christopherovi zavolám, zařídím to, miláčku.“ Novinářka vytřeští oči. Piermont jí nalije. „Duncane! Ty se znáš s Christopherem Leem? Ty máš jeho číslo?“ „Nemám, ale Roy mi ho zjistí. Patří to k jeho práci. (Nalije si teď sobě.) Cheers!“ Sklenice cinknou. Amanda zavře na okamžik oči, vychutnává sladkost bordeaux správné pokojové teploty.Doušek alkoholu, po těle se jí rozlévá teplo, pulz je rychlejší… Duncan přešel do hlavní místnosti. Hvízdne, aby dal najevo své uznání. „Kurva, dobře ses zařídila… I jeptišky by se tu vyřádily! Krásnej prostor. Krásnej obsah…“

Obejde bar, zkontroluje láhve, vyndá a zkoumá starožitný stojánek na pohlednice, který objevila kdesi na

Camden Town a kam si ukládá svá oblíbená cédéčka. „Vypadá to, že posloucháš míň rock než dřív…“

Jde za ním do velkého pokoje, uchopí ho za paži. „Jo, spíš etnickou hudbu, už pár let…“

Vezme jedno cédéčko a pokývá hlavou.

„Umm Kulsum. Pustíš mi ji… ano, miláčku?“

Amanda, už trochu opilá, poslechne; lichotí jí slovo „miláček“, které celebrita bulvárního tisku dnes večer

vyslovila už dvakrát. Miláček Duncana Piermonta. Je to spíš švanda.

Linou se první takty Ifra Ya Qalbi, sladké jako arabské dortíky. Duncan souhlasně přikývne a vzdálí se s

mírným pohupováním v bocích v rytmu orientální melopeje.

„A co vlastně dělá, ta tvoje sousedka? Ta vychrtlá keltská kumštýřka…“

Se skleničkou v ruce se rozvalil na sedačce. Hned se chopil jedné knihy ležící na nízkém stolku mezičasopisy a listuje v ní. Je to kolekce černobílých fotografií, sestavená kritikem Gérardem Lennem avybraná z fantasy filmů, které produkovala společnost Hammer v šedesátých a sedmdesátých letech.Polibek upíra, Drákula, kníže temnot, Vlkodlak, Zmije, Cirkus hrůz, Ďáblovy nevěsty, Frankensteinův

návrat, atd.

Amanda vklouzne na sedačku vedle něho.

„Eva pochází z jedný dost chudý rodiny z předměstí Cardiffu. Jako holka byla znásilněná, od tý doby sipěstuje identitu oběti, vciťuje se do středověkejch poustevníků, anchoress… to jsou takoví samotáři, cožili zazdění v přístěncích kostelů… Eva pořádá různý performance, ve kterých se jako nehybná sochazačleňuje do architektury míst, který mají nějakou tíživou minulost, kde třeba došlo k masakrům,epidemiím a tak. (Duncan Piermont roztržitě přitaká.) Pak to všechno fotí a natáčí na video. Loni, pojedný výstavě jejích fotek v ICA5* jsem ji pozvala do svýho pořadu… Je to ultracitlivá holka, doufám, že

jsme ji tím alarmem moc nerozhodili, všecko ji…“

Piermont se narovná, lhostejně odloží zpátky na stůl knihu věnovanou zlatému věku britského hororu aukáže na dvě velké fotografie, jednu černobílou a druhou barevnou, na stěně vzadu, nad zelenými

rostlinami.

„Robert Mapplethorpe, David LaChapelle… Ty se s tím taky nese… To tě v Rádiu Londýn tak dobře platí?“

Položí mu tvář na rameno. Duncanův svetr je silně načichlý pachem tabáku.

„Ne, to jsou dva kousky z Richovy sbírky. Nechal mi je. Rozešli jsme se poměrně v dobrým… Na oplátku…(Dotkne se Duncanova stehna blízko pohlaví.) Moje vlastní kolekce je v ložnici…“ Duncan se rázně

vyprostí, skloní se nad nízký stolek.

„Jo. Počkej, napřed si šňupnem. Mám to od Albánců ze Soho, je to stopro čistý…“

Vytáhne z přední kapsičky džínsů složený papírek a na obálce čísla Time Out z minulého týdne rozdělí bílýprášek na dvě stejné hromádky.

Amanda jde do zásuvky za barem pro dvě slámky, vrátí se, poklekne k nízkému stolku.

Umm Kulsum zapěje Afdihi in Hafdiza El Hawa…

Amanda, skloněná nad stolem, se zachvěje. Štiplavá droga jí stoupne do nosu, okamžitě se jí zrychlí tep.

Duncan se chopí svého koženého batohu a následuje hostitelku po schodech nahoru do ložnice, pod

střešními trámy a štukami někdejšího kláštera.

We re on our way home…

Nad dvoulůžkem, širokou matrací rozloženou přímo na podlaze, s rudým indickým přehozem, visí vrámu velký fotografický tisk úzkého formátu: mladá nahá černovláska románského typu s matně mléčnoupletí klečí na bílém prostěradle; paže má zkřížené pod prsy, kopečky dlaní si zakrývá bradavky. Modelkaupřeně, s klidem hledí na fotografa, z očí do očí, a v jejím subtilním výrazu se mísí vyčkávání s nádechemironie. Kouše se do spodního rtu, těžko říct, zda úzkostí či provokativně. Semknuté rty jsou jedinýmpostřehnutelným pohybem na obraze a také jeho středobodem.

„Barevná škála na tomhle erotickém snímku je zvláštně zredukovaná,“ komentuje novinářka.„Tmavomodré pozadí, bělostný stůl, černě smolné vlasy, obočí, řasy se stíny. Bledá pleť, lehký, poněkudprchavý ruměnec, rty…“

„Jo, ten chlap fakt umí zapůsobit. Třída. Kdo je autor? Rád bych od něj koupil věcičku či dvě.“

Amanda si sundá vysoké boty, stáhne svetr a v černém tílku se otočí k Duncanovi.

„Bruno Bisang. Žije současně v New Yorku, Miláně a Curychu. Často jezdí do Jižní Ameriky, do Brazílie,hledat modely. Má rád smyslné brunetky. Toho jsem taky měla v rádiu…“

Přetáhne si tílko přes hlavu, rozepne červenou kostkovanou sukni a sedne si na kraj postele, aby sisvlékla punčochové kalhoty. Duncan si rozváže tmavou kravatu s reliéfními lesky, začne si rozepínatknoflíky černé vypasované košile značky Paul Smith a přitom si roztěkaně prohlíží další obrazy zavěšenéna stěnách. Světlovlasá dívka u radiátoru, v kalhotkách a s obnaženými ňadry, na čtyřech, na krku psíobojek, od Ellen von Unwerth. Nahá dospívající dívka ve sprše, po zelených kachličkách stékají kapkyvody, fotografie Richarda Kelpa. Ve schránce ze světlého dřeva, chráněné sklem, čtyři polaroidové snímky

svázaných Japonek od Nobujoši Arakiho, podepsané červenou fixou velkými. Brunetka s koňskýmohonem, v černém krajkovém prádle, leží na stole, připoutaná k němu za kotníky a zápěstí, dílo BenaWestwooda, syna známé módní návrhářky. A ve starém mahagonovém rámečku miniaturní portrét PierraMoliniera, nalíčeného a zpola přestrojeného za ženu.

„Od bráchy tu nic nemáš?“

„Od Gilberta? Ne, tady ne. Ale jednu jeho fotku jsem pověsila na záchodě dole. Nezdálo se mi, tam vautě, že by tě to nějak zajímalo…“

„Ale je, jo. Spoutaný Japonky v uniformách… Všechno, co nějak vybočuje z hlavního proudu, mě zajímá.Pak se na to kouknu, až půjdu čurat.“

Z velké místnosti se sem nahoru line trochu vzdálený hlas Umm Kulsum. Egyptská diva haleká Ana hali FiHawaha Agab.

Amanda si rozpustí hnědé vlasy, otevře zásuvku nočního stolku, vyndá z ní babydoll noční košilku:kratičkou, průsvitnou, růžovou, lemovanou krajkou. Přetáhne si ji přes černou podprsenku a bílé kalhotkya otočí se ke svému hostu:

„Líbím se ti…? Od Edinburghu už uběhlo sedm let, že?“ Duncan se zamračí:

„Okamžitě to sundej!“

„Cože?“

Její vzrušení náhle opadlo. Dívá se na něho popuzeně, pak znepokojeně. Do světle modrých chladných očíDuncana Piermonta. Na jeho měkká opovržlivá ústa. A na tik, který mu cuká v koutku.

„Nepřišel jsem sem za nějakou lacinou kurvou.“

Pomalu, poslušně si sundá košilku a snaží se mu stále hledět upřeně do očí. Duncan popadne svůj batoh

a s divokým úšklebkem s ním mávne.

„Nejsme v Soho! Chci kněžnu, ne štětku. Tady mám všecko, co z tebe udělá dceru Achnatona!“

„Nechápu…“

Odloží batoh, s mručením si stáhne košili, zmuchlá ji a chumel odmrští na postel mezi polštáře překrývajícíčelo lůžka. Měkké bílé břicho mu nad páskem džínsů trochu přetéká. Amanda ucítí nahořklý pach potu.

„Napřed si změníš tvář…“

„Cože?“

Sehnutý ke koženému batohu, vytáhne z něj podivný předmět, jakousi masku se vzdáleně egyptskýmirysy. Velké bílé, široce otevřené šikmé oči, veprostřed obkroužené neobratně nakreslenou linkou, ústa súzkými rty, ohrnutými do záhadného úsměvu.

„Nechal jsem ji vyrobit v Káhiře, v dílně jednoho starýho řemeslníka… Od éry Ptolemaiovců je vyrábějísériově, navrství na sebe různě tlustý štukovaný látky anebo i lepenky ze zbytkovýho papyru…“

Amanda nevěřícně kroutí hlavou.

„Ty chceš, abych si tohle nasadila?“

„Jo. Sedni si na kraj postele.“

Cosi v tónu jeho hlasu Amandu přiměje, aby poslechla. Neprotivila se mu. Tak či tak, Duncan je v Anglii ijinde pověstný také svou nepříčetnou zuřivostí… Rozhodně by nebyla ráda, kdyby v hertfordském bytě

všechno rozmlátil, jak už to párkrát provedl v luxusních hotelech nebo ve výlohách s televizemi nebo i v

několika velkých galeriích mezinárodního umění. I když by se pak styděl a drmolil by kajícně pozdníomluvy a vytasil pravděpodobně svou šekovou knížku…

Novinářka se pokorně posadí v kalhotkách a podprsence na kraj matrace. Zvedne bradu a Duncan, sedícívedle ní, jí nasadí na obličej masku a vzadu na temeni ji zaváže koženými tkaničkami. Otvory pro oči jsoudostatečně velké, aby viděla, co se odehrává před ní, ale ten pro nos je absurdně mrňavý, musí dýchatrychleji, aby se neudusila. Pod maskou cítí nepříjemný puch starého kartonu a nedefinovatelný parfém.Amandino vzrušení zcela opadlo, nahradilo je lhostejné pochopení a také zvědavost: co si ten magorDuncan Piermont ještě vymyslí, aby měl navrch? Co to je, tahle ptákovina? Jeho fetiš? Leda snadmaškarní převlek… anebo nějaký egyptský folklór. Na každý pád tohle vystrojení už samo o sobe dodávájejich poměru víceméně sadomasochistické zabarvení.

„Drž hlavu nahoru.“

Amanda poslechne. Zpocená tvář trendy umělce anebo to, co z ní může vidět, zmizí z jejího zorného pole.

Teď slyší, jak se přehrabuje v batohu. Piermont se vrátí a začne jí obtáčet hlavu s maskou čímsi, copřipomíná stahovací obvaz, poznává pach sterilizované gázy, mísící se s vůní kůže batohu. Obvaz už mákolem čela, brady, krku…

„Ty, neutahuj to tam tak moc…“

Zpod egyptské masky a vrstvy gázy, která jí teď zakryla i uši, zní její vlastní hlas nezvykle přidušeně.

„Neboj, mám už rutinu.“

Má tím na mysli svá poslední díla, sérii Mladých mumií? Teď se Amanda lehce zachvěla; co když i ji chceproměnit v nějaký muzejní kus v sekci egyptských starověkých památek? Pokrčí rameny. Proč ne… Jakofantazie je to dost originální… Aspoň bude mít zítra ráno Evě, mezi děvčaty, co vyprávět. Až její host

odejde.

Duncan Piermont vytáhne další obvaz a omotává jí ho kolem hrudi, postupně níž a níž, vyhne se černépodprsence, jíž pečlivě uvolní košíčky a mimochodem nenápadně pohladí látku. Amanda cítí, jak sevzrušení pomalu, postupně vrací, jak přivyká nepohodlí masky i nepříjemnému zápachu staréhopapundeklu. Uvolní se a vychutnává zvláštní pocit zábalu i účinek kokainu, a srdce jí přitom bučí rychleji a

rychleji…

„Svlíkni ú kalhotky.“

„Cože…? Eh… dobrá, no, a je to.“

Napůl vstane, sundá si kalhotky a odhodí je mezi polštáře.

„Zase si sedni. Roztáhni nohy.“

Postupně jí ováže obě nohy. Pak k sobě důkladně připoutá kotníky, to samé provede s koleny.

„Teď mi podej ruce. Roztáhni prsty…“

Menšími obvazy ovine všechny prsty, každý zvlášť, a vysvětluje:: „…Staří egyptští balzamovači ve skutečnosti tělo napřed ovazovali takovým dlouhým, šafránově žlutýmrubášem, kterej pak uchycovali obvazy. Já tě rubáše ušetřím, Amando… (Hihňá se.) Nejsem zas až

takovej maniak… Mezi vrstvy látky taky dávali všelijaký amulety. V obvazu hlavy byla spousta smotanejch

stuh a na každý napsaný jméno nějakýho boha. Na lebku nahoru se dávaly jiný ruličky, jiný zas naspánky, uši, oči a ústa, který vybíral z hromady hadříků takovej ouřada, ‚šéf přes tajemství‘, a kontrolovalnápisy. Byl to celej takovej kurevskej rituál, kterej trval zhruba tak dva tejdny, a při ovinování se ty páskynapouštěly voskem… Ale to my nebudeme potřebovat.“

Amanda souhlasně přikývne a pod maskou se lehce usmívá. Teď jí obvazy přibývají na celé pravé paži,pak na levé… Umělec přikročí k ovazování hrudníku, přičemž hlasitě funí. Konce obvazů uchycujeleukoplastí, kterou pokaždé s praskotem odtrhne z umělohmotného válečku. Pak chytne Amandu za nohy,

otočí ji a položí doprostřed postele.

„Ruce dej podél těla.“

Mladá žena poslechne, s pohledem upřeným na střešní obklady. Cítí, jak jí přivazuje zápěstí ke stehnům.Téměř se nemůže pohnout. Teď je doopravdy vzrušená.

Cédéčko Umm Kulsum dole dohrálo. K Amandinu sluchu doléhá už jen dech muže a čas od času mávnutíkřídel holubů a klapot jejich drápů na břidlicových tabulkách střechy.

Duncan Piermont si sundal džínsy, Amanda slyší, jak kalhoty dopadnou na zem. Pak se nad ni nahý

umělec skloní. Pravou ruku jí položí na zvlhlé pohlaví a vsune do něj jeden prst, pak dva. Amandazasténá. Pod bandáží i pod maskou se potí, srdce jí tlumeně buší a v uších hučí. Vzepře se, když seDuncan snaží s mručením jí strčit svůj ztopořený úd mezi stehna, která drží u sebe svázaná kolena.

„Cítím… dojdeme daleko… dnes večer,“ supí. „Ten kurevskej koks je fakt stopro… Ha!“

Penis prudce pronikne, až Amanda vyjekne, přestože je omámená drogou. Muž se nad ní teď pohybujesem a tam, čím dál rychleji, lepí se na ni celým tělem. To pronikání mezi svázanýma nohama ji bolí, skoro

se to podobá znásilnění… Piermontův úd je velký a tvrdý, docela jiný, než ten splasklý svěšenec napomezí impotence, na který si vzpomíná, když se tenkrát opili v hotelovém pokoji v Edinburghu. Dlaně nakošíčcích podprsenky jí drtí hruď. Mladá žena sténá, zatíná zuby, oči zavřené. Má smíšené pocity, vhořícím těle se sváří bolest se vzrušením. Za co ji má, když se jí takhle zmocňuje? Za loutku s lepenkovouškraboškou? Za vězeňkyni spoutanou sadomaso rekvizitami? Za mumii, čerstvě vytaženou ze sarkofágu?Za bezvýznamnou mondénní novinářku, teď proměněnou v pouhý stroj, který má otrocky posloužit propotěšení Duncana Piermonta?

Vzrušení stoupá, klesá, vrací se… Znovu opadá. Minuty ubíhají, Duncan v ní stále ryje, divoce chrochtá,

ale pozici nezmění. Unavená, vynervovaná Amanda už neví, co si má o tomhle neobvyklém zážitkumyslet. Naděje na orgasmus se vzdaluje, i když má vagínu stále vlhkou. Ať už ten chlap konečněejakuluje a pak ať ji honem vysvobodí z té bandáže, sundá jí tu příšernou masku, vypije poslední sklenkua vypadne, nic víc si teď nepřeje. Duncan znenadání úd vyprostí. Amanda otevře oči.

„Kurva fix,“ ozve se překvapeně muž. „Co je zas tohle?“

Jak je spoutaná a má zpod masky jen omezené zorné pole, novinářka nechápe, co Piermonta takvyděsilo, může jen naslouchat jeho zpanikařenému hulákání.

„Do prdele, celý péro mám od krve… Ty děvko, ty máš menstruaci, že jo?“

Amanda vytřeští oči. Přidušeným hlasem zpod masky odpoví: „Sakra, to není možný, myslela jsem, že ažzejtra nebo pozejtří… Promiň.“

Mobil jejího hosta začne vyzvánět. Melodie ze Sympathy for the Devil. Kdyby Amanda nebyla tak

vynervovaná, rozesmálo by ji to.

„Haló!“ rudne Piermont. (Pak, trochu tišeji:) „Aha, Roy.“

Chvíli naslouchá Royi Wearingovi, svému manažerovi, pak se ho zeptá:

„A ten balík. Vyzvedls ho? Cože…? Poškozenej? Dělají si z lidí srandu, ty svině pošťácký středoevropský…(Po chvíli klidněji:) Úspory. Aha, dobře. (Zahihňá se.) Ty, Royi, než na to zapomenu…“

Vrátí se k posteli, kopne Amandu do břicha, až jí vyrazí dech. Z očí se jí řinou slzy. Následuje druhékopnutí, ještě silnější, na levou polovinu hrudníku.

„…Chci, abys mi sehnal to zasraný telefonní číslo na Christophera Leea. (Netrpělivě:) Jo, toho herce, cohrál Drákulu v šedesátejch letech… Ale, ty už si nějak poradíš! Platím ti za to, ne? Chci to číslo nejpozdějc

zítra v poledne! Za hodinu za tebou přijedu do Docklands, v noci to frčí, tak ahoj.“

Ukončí hovor, odhodí mobil na hromadu oblečení, otře si penis prostěradlem, sehne se nad řvoucíAmandu a beze slova do ní systematicky, uvědoměle buší pěstí.

Doina 5

Tísnily jsme se v autě těch dvou Srbů, kteří nás odvezli až do Vršace, nejbližšího města za hranicemi, stopadesát kilometrů severovýchodně od Bělehradu. Bolí mě v rozkroku, na sedadlo stéká krev. Jsem

unavená, špinavá, chce se mi spát, hlad ale nemám, chce se mi zvracet a je mi do breku. Kdo by za

takových okolností nebrečel? Ti dva Srbové se mezitím řehtají a vyprávějí si nějaké historky. OběMoldavanky taky pláčou. Když dorazíme do centra města, k nějakému velkému domu, nechají vystoupitjenom Anku a mě. Ligia, která zůstala ve voze jako opařená, nereaguje na moje volání, na moje slzy, jejípohled po mně sklouzne, jako bych byla průhledná, jako někdo cizí…

Z okna domu vidím, jak se vůz s Ligii a oběma malými Moldavankami vzdaluje.

V domě nám dali najíst a ještě ten večer nás uvedli do práce. Každá v malém pokojíčku v prvnímposchodí… Muži vcházejí do domu nepřetržitě, slyším dole v hale jejich smích, pak jdou nahoru poschodech. Jsou opilí a čpí z nich tabák. Když některý z nich vejde ke mně do pokoje, moc toho nenamluví,

stačí mu, že mi poručí roztáhnout nohy. Pokud neposlechnu dost rychle, dostanu facku. Když se některýzdrží moc dlouho, přijde jeden z chlápků z domu, popadne ho za ramena a odtáhne ze mě, a pak sinadávají a vyhrožují a občas se i servou… Jednou jsem zaslechla z jiného pokoje řev a poznala hlas Anky.

Druhý den, když spolu jíme v kuchyni, vidím, že má oteklý obličej a červené skvrny od bití. Kouše jídlojenom jednou stranou úst, protože má ulomené zuby. Ostatní dívky jsou tu už celé měsíce. Jejich příběhyse podobají tomu našemu. Srbové nás hlídají, utéct je vyloučeno. Ostatně, kam? Nikoho tu neznáme. Asebrali nám doklady i peníze.

O měsíc později pro nás, pro Anku a mě, ti dva chlapi znovu přijedou. V mercedesu se řehoní, ten, comluví rumunský, vypráví že nás koupili a vezou do Nového Sadu, a tam nás zase prodají. Čekají tučnouodměnu. Protože já jsem hodně mladá a Anca vysoká a hezká. Skvrny na tváři jí téměř zmizely. V NovémSadu nás zavezou na neuvěřitelné místo, opravdový trh s otroky… Jsou tu bulharské dívky, Rumunky,Moldavanky, Rusky. Svléknou nás a nutí chodit nahé po takovém pódiu, před davem kupců, kteří mávajísvazky bankovek, všude rámus, křik, kouř… Ceny se pohybují mezi tisícem a dvěma tisíci pěti sty dolarů.Povídá se tu, že nejhorší je být prodána Albáncům, protože kdyby nás odvezli k nim, je to prý hotovépeklo. Podle všeho tam mají takové tábory pro zaškolení děvčat, než je pošlou do Evropy. Ty, kterénejsou dost poslušné, mučí elektrickým proudem, někdy je i zabijí, aby nahnali strach ostatním. Toho dne

přijel jeden pár z Černé Hory a koupil mě za cenu rovnající se osmi stům eur. Mám sotva tak čas říct

Ance sbohem, a musím nastoupit do jejich auta.

Jakmile dorazíme do Podgorice a vejdeme k nim do domu, ten chlap se na mě vrhne a před svou ženoumě znásilní, aby mě „ozkoušel“. Žena mi se smíchem ukazuje bič. Pak mě nechají, abych se ubytovala v„pokoji pro hosty“. Každý večer si zvou přátele a oslavují. Musím je nahá obsluhovat a pak, když se pijekáva, chodit mezi nimi po čtyřech, načež se to zvrhne a hosté mě na pohovce znásilňují, zatímco ten pár souloží a kouká přitom na nás… Další dny ti jejich přátelé i jiní chodí do mého pokoje, sami, anebo vpárech. Trvá to asi deset dnů, pak mě jeden z hostů koupí a já se ocitnu v jiném domě v tom samémměstě, s mřížemi na oknech, v dalším bordelu, s jinými dívkami v sousedních pokojích… Trávím dny i noci

v tomhle pokoji, kde to páchne spermatem, cigaretami, potem. Koukám do stropu a říkám si, že Itálie aFrancie jsou hodně daleko. Se zákazníky se snažím nemluvit. V podstatě táhnou za jeden provaz sostatními. Do mého pokoje vejde nějaký fakt hnusný chlap, vytáhne ptáka a ukazuje mi ho. Řeknu ne,bojím se ho, je mi z něj nanic, a tak se naštve a uhodí mě, mlátí mě ze všech sil, pak mě píchá, bere mězezadu, je to poprvé, o potom mě to několik dní bolí… Občas, jo, objeví se někdo, jako tenhle, co se zdáltrochu hodnější: naslouchá mi, když vyprávím svůj příběh a povídám o tobě, o rodičích, o Ligii… Taky jejemnější, když se se mnou miluje. Ale pak už jsem ho nikdy neviděla. Druhý den pro mne přijede jinéauto. Řeknou mi, že jsem byla zase prodána a že jedu do Kosova uspokojovat vojáky KFOR…

Ležím na zádech, nohy i ruce rozhozené, uprostřed silnice. Nějaké hlasy. Světla ve tmě. Klaksony.

Jako ozvěna ve mně zní jeden hlas: Clara. Mladá dlouhovlasá Angličanka, ta, co na mě mluvilafrancouzský… a pak se vzepřela tomu albánskému sviňákovi. Clara… Zmizela… v tom řevu, v třeskotu

rozbitých sklenic.

Nade mnou tučná tvář poďobaná od akné, zběsilý výraz: Agron. Huhlá svou mateřštinou nějakésprosťárny. Další hlasy kolem, anglicky. Hosté z baru, co vyšli ven. Rozumím ještě míň tomu, co říkají…

Když jsem vyběhla z Dardanie, něco do mě vrazilo. Bolí mě v zádech. Strašně. Nemůžu se hnout, natož

vstát.

Agronův ksicht zmizel. Cítím, že mě někdo tahá za ramena. Zvedají mě. Všechno se točí. Škytnu,pozvracím se. Světla se točí, víří…

Ztrácím se… znovu pryč a kdovíkam…

Jak nevraživě

na mě kouká

ta žába!

Issa

Londýn, Tavistock Crescent,

úterý 27. března 2001, 9.55 hod.

Probudím se náhle melodií svého mobilu. Zmožený, oči napuchlé z mizerného spánku, v hlavě skřípajícípila, v hrdle přiškrceném krčním límcem vyschlo, hmatám po přístroji na nočním stolku, až ho shodím.

„Doprdele!“

Zvednu ho, stisknu namátkou to, co by mohlo být zelené tlačítko.

„Ha-ha-haló?“

Ženský hlas, s protáhlým přízvukem západu země:

„Pan Woodbrooke? Neruším vás? Tady Karen Cadbury-Jonesová.“

„Ne, vůbec ne, já… (Chce se mi děsně čurat. Ale to musí počkat.) Poznal jsem… váš hlas. (Propána, jentaktak že jsem nezmínil její provinční přízvuk.) Jak se vám daří?“

„No, mně dobře. A vám, pane Woodbrooku? Jak to zvládáte s tou sádrou na noze?“

„Zkrátka, začínám si zvykat, víte… Ehm, čemu vděčím za to potěšení…?“

Při představě dužnaté slečny Cadbury-Jonesové, jak sedí celá načinčaná v minisukni u stolu a sotva ránodorazí do práce, už se chápe telefonu a volá mi, mi chlapík naráz vyskočí, beztak už vybuzený jednou zmých, momentálně vzácných, ranních erekcí, za niž v tomhle případě nepochybně vděčím plnémumočovému měchýři. Mechanicky si tam sáhnu a začnu masturbovat.

„Nuže, pane Woodbrooku, včera jste byl za mnou kvůli té půjčce, že?“

„Ano…“

Teď si ji představuji v uniformě Royal Air Force…

„A dneska ráno, když jsem přišla do kanceláře, jsem našla fax z centrály a…“

Mladá seržantka Cadbury-Jonesová se shýbá, aby sebrala fax: zadek napne úzkou námořnicky modrouminisukni až k prasknutí… Třu se tam čím dál rychleji. Ani nezaklepu na dveře, vlítnu do kanceláře… aseržantka se na mě otočí: Kapitáne Woodbrooku! Neslyšela jsem vás vcházet… Jak to jde s tou sádrou na

noze? Odložila fax a kouká na mě koketně. Jdu k ní blíž. Sako uniformy jí pod odznakem RAF nadouvajíobrovská prsa. Usmívám se: Ehm, prostě si začínám zvykat, víte… Vezmu ji kolem ramen a políbímrovnou na ústa. Nijak přílišně se nesnaží vyprostit se a mezi dvěma polibky zašeptá: Pane Woodbrooku…!

„Pane Woodbrooku? Posloucháte mě?“

Poslouchám, ano. Jenže orgasmus je už tady, silný, prudký, nedá se potlačit… Sperma vystříkne a urousámi tričko.

„Já… ehm, ano, co jste to říkala, slečno Cadbury-Jonesová?“

„Říkala jsem, že naše ředitelství mi naznačuje jistý drobný problém…“

„Ehm… problém?“

Na opačném konci drátu se ozve lítostivý tón:

„Váš účet je stále nekrytý, hodně nekrytý, a to už velmi dlouho, pane Woodbrooku. A nevypadá to, že

se to brzy upraví…“ „Ale…“

„…když potřebujete další půjčku. Víte, Barclay’s Bank je nucena čelit přílišnému zadlužení. Což se vsoučasnosti bohužel přihodilo mnoha britským ústavům. Kdyby záleželo jen na mně, pane Woodbrooku,

moc ráda bych vám pomohla, ale…“

Zanaříkám:

„Ale vaše banka by měla pochopit, v jaké jsem situaci! Ostatně sama jste viděla, slečno Cadbury-Jonesová… Měl jsem těžkou nehodu, jsem na antidepresivech, žena mě opustila a… (Téměř už křičím:)Krucinál, jestli skočím z okna, bude mít Barclay’s Bank mou smrt na svědomí!“

Přestože jsem vynervovaný, malinko se usměju. Karen Cadbury-Jonesová nemůže vědět, že bydlím vpřízemí…

„… lepší klienti rozpláclí na chodníku než zadlužení, že ano? Anebo takoví, co si vstřelí kulku do hlavy

anebo se oběsí, anebo oboje, jako ti zoufalí knihkupci včera v novinách? (Ztratím zbytek své self-control ařvu do aparátu:) Ale nekryté úvěry vám přece nesou z procent spoustu prachů?“

Poněkud dotčeněji:

„My máme také své výdaje, pane Woodbrooku. (Po krátké pauze:) Ale, prosím vás, uklidněte se apodívejme se na situaci spolu… Chtěla jsem vám říct, že bychom vám mohli poskytnout tu půjčku, alepotřebovali bychom jednu jedinou věc: aby váš účet byl na pár dnů zase kreditní…“

Sedím na kraji postele, koukám dolů na svůj scvrklý, zahanbený penis, polepkaný spermatem.

„Ano, ale…“

„No třeba, určitě počítáte s tím, že vám v blízké budoucnosti přijdou nějaké peníze?“

Zavrtím hlavou, třebaže by se mi moc líbilo zachytit se toho záchranného bidla, které je mi tak milepodáváno. Pak si najednou vzpomenu na telefonát Claudie Forsythové a na dnešní polední schůzku,

kterou jsem málem prošvihl.

„No právě se chystám jít na oběd s… pozvala mě Anthea Gaskettová z nakladatelství Fairfax &

Gaskettová. Znáte to?“

V Barclay’s Bank bezradné ticho, pak:

„Mmm, já vlastně v podstatě… Knihy… nejsem žádná náruživá čtenářka, ale i tak přečtu dvě, někdy i třiknihy za rok… Spíš nějaké harlekýnky… Říkal jste, pane Woodbrooku…“

„Nabízejí mi džob, mám tlumočit jedné slavné japonské spisovatelce, která přiletí do Londýna na kampaňsvého románu. Představte si, to děvče prodává miliony výtisků!“

„Skvělé! Tak vidíte, pane Woodbrooku, už se k tomu blížíme. A ta Japonka vám zaplatí za tu práci kolik?“

Moje nadšení naráz opadne.

„No, to já ještě nevím.“

V mobilu mi dvakrát pípne. Někdo se snaží se mnou spojit… Doufám, že ne zas ten vyžírka Zarnowski.Ten ať se jde vycpat.

„…Každopádně mi nebude platit ona, ale spíš její nakladatel… Ale ti jsou taky v balíku, buďte bez obav,slečno Cadbury-Jonesová! Už jenom kvůli tomu, abychom to probrali, mě zvou do nóbl podniku na

Notting Hill…“

„Ale myslíte si, při vašem stavu, že to zvládnete?“

Hm, dobrá otázka. Na každý pád také zkouška optimismu: „Samozřejmě že ano. Mám zlomenou nohu, ne

hlasivky. A jak víte, mluvím plynně japonsky.“

Tichý smích, pak vlídnějším a radostnějším tónem:

„Takže, pane Woodbrooku, víte, co provedeme? Máte fax?“ „Mám, ale…“

„Až budete znát výši svého honoráře, napište mi rozpočet, doplňte i další předpokládané příjmy anafaxujte to do banky. Hned po poledni, jestli můžete… Číslo faxu máte na vizitce, kterou jsem vám včera

dala. A já tak budu moct získat u ředitelství odklad, nebudu vám totiž tajit, že po mně chtěli, abych vámodebrala kreditní kartu a vyžadovala okamžité uhrazení vašeho dluhu, a pak zas můžeme probrat tupůjčku.“

Zalitý studeným potem po téhle sérii skotských střiků drmolím: „Já… pokusím se… Dobrá, tak brzy na shledanou, slečno Cadbury-Jonesová… A mnohokrát vám děkuji,

já…“

Stále stejně vlídně:

„Neděkujte mi, je přirozené, že pro naše klienty děláme, co můžeme. Brzy na shledanou, paneWoodbrooku, a odvahu… ať vám ta sádra nepřekáží při tlumočení!“

Zavěsila a já taky… Zpocený, vysílený, zdeptaný. Natáhnu se po berlích a jdu se vyčurat, než si zapálím

první dnešní cigaretu. Vtom zapípá mobil.

Máte novou zprávu.

Stisknu tlačítko pro přijaté zprávy.

Dnes v 10.01 hod. Odesílatel: Amanda.

Vidím, že moje šprýmovná sestřička jako obvykle napsala celou esemesku velkými písmeny. Čtu:

LITUJI, DNES VEČER NEMUZU PRIJIT. NENI MI DOBRE. ZAVOLAM AZ BUDE LIP. PUSY. AMANDA

Sakra. A já se těšil, že si dneska nebudu muset vařit… Už žít sám vážně není velká sranda, ale starat se osebe, když je člověk chromajzl, má berly, neohebnou nohu, která váží tuny, nedovedete si představit, toje učiněné peklo! Chvilku zvažuju, jestli nemám Amandě zavolat, říct jí, jak na tom jsem, a přemluvit ji,aby přijela, pokud jí není až tak zle, ale dneska ráno nemám sílu ani na to. Dovleču se do koupelny, abych

vyprázdnil plný močák, pak si naplním skleničku na zuby a, vtom mě zkroutí křeč v žaludku. To mám zté nervozity; rozhodná schůzka s nakladatelstvím se blíží, a já se tam dostavím v tomhle bědném stavu apravděpodobně tak přijdu o tu práci ještě dřív, než jsem ji vůbec začal spolknu dvě valia a k nim, abychto podpořil, tabletu seroxatu. Pak pajdám do kuchyně uvařit si šálek čaje.

Voda ne a ne vřít (asi bych už měl vyměnit tyhle debilní elektrické plotýnky, jenže je to drahé), tak sedímzkroušeně u stolu, na kterém je spousta drobků od včerejška a předvčerejška, a oddávám se černýmmyšlenkám, civím bezmyšlenkovitě na zaplevelenou zahradu, teď spíš opravdickou džungli, a kouřímsvou první camelku tohohle podělaného úterka. Venku je šedivo a pršavo, typické počasí téhle podělanézemě. Ranní migréna mě neopustila. Pod krunýřem, jehož gumový okraj mě dře do brady, mě bolí krčníobratle. Odkašlu si. Deprese mi bere veškerou energii, veškerou kuráž… Amanda dnes večer nepřijde, jakmi oznámila v esemesce. Nejspíš ji jeden z jejích bojfrendů pozval na nějaký ten jejich svinskýspolečenský večírek, a protože se bojí, jak to vezmu, ani si netroufne říct mi to na rovinu… ani minavrhnout, abych šel s nimi, stydí se s sebou vláčet kripla, který by všem těm zbabělým snobskýmksindlům byl na obtíž. Proto taky ani nezavolala přímo, jen poslala vzkaz. Všichni mě v posledních dnechodepisují. Vlastně, abych pravdu řekl, není to žádné novum… Teď ale, když už jsem se vyléčil ze svéhoněkdejšího optimismu a koukám bez růžových brýlí, když je ze mě mrzák a podnikavý duch navždy tentam, si to se vší krutostí uvědomuju. Pravda se vyjevila bez příkras, obnažená, nelítostná, nezvratná…Stojí přede mnou, vyplazuje na mě jazyk a vysmívá se mi do ksichtu: nikdo tě nikdy doopravdy nebralvážně, Gilberte Woodbrooku, ty troubo ubožácká. Vojenské umění, můj malý soukromý projekt, mojepuberťácké eroticko-umělecké představy, moje mladinké šikmooké válečné zajatkyně, opuchlé japonsképanenky v rozsápaných uniformách… tahle masturbační, politicky zcela nekorektní estetika některé lidi (ty

nejblbější) těžce šokovala, jiné (ty s duchem otevřeným anebo jdoucí s dobou) pobavila, většině (kterámě neznala) byla lhostejná a jen horko těžko dokázala kolem sebe v Evropě a v USA vytvořit nepatrnouskupinku fanoušků. Někdo mě sem tam koupí, když může (a to za směšný pakatel v porovnání s cenami,jaké se platí i za to nejspořádanější současné umění), jednou dvakrát mi něco vyšlo… asi proto, aby i další

mohli onanovat (což ve skutečnosti dělají všichni) před mými portréty znásilněných Japonek. Ale s tímvším, ať už uměním či uměleckou masturbací, je konec, definitivní konec! Stáhnu se, když nemám tukuráž, což je pravděpodobné, vstřelit si kulku do hlavy –, zařadím se mezi nezaměstnané, zahodím svojezrezivělé foťáky do popelnice, spálím negativy, nechám všechno to nepotřebné harampádí venku nachodníku a odstěhuju se na vzdálené předměstí, na východ Londýna, mezi Indy, Mauricijce, Pákistánce,Bengálce, Nigerijce, Araby… Někam mezi ten taras zpuchřelých barabizen, kde se scházejí bandy dealerůcracku, a obrovskou mešitu, odkud z tlampačů duní výzvy k džihádu… A po tom všem, vypumpovaný,vyřízený, vykuchaný, vyděšený tímhle novodobým světem tvorů s vygumovaným mozkem, s walkmanemna uších, napíchlých na mobil-TV anebo uchycených ve virtuální síti, přilíplých k monitoru počítače, skončím své dny v nějakém odporném domově důchodců (kam za mnou jednou dvakrát za rok zpovinnosti zajdou moje děti) a budu mudrovat mezi dědky, kteří ochotně propůjčí své roztěkané či téměřhluché ucho mému uslintanému blábolení na téma úžasné umělecké kariéry, kterou jsem kdysi měl nadosah, že ano, v dobách svého ztřeštěného mládí…

Čaj se dolouhoval, ohlodávám dva studené okoralé toasty, tence namazané prošlým margarinem aplesnivou marmeládou, a omílám stále stejné škarohlídské myšlenky. Než se umyju (nebezpečnáakrobacie pod sprchou, s nohou zabalenou do igelitového pytlíku, abych ochránil sádru před vodou) anechám nádobí ve dřezu na zítra anebo na pozítří, strávím hodinu před skříní a horko těžko vybírám jakžtakž vhodné oblečení, což znamená nepříliš zmuchlané, bez utržených knoflíků, bez děr na loktech čikolenou, a které moc nepáchne starým potem. Měl bych se přece jen někdy v dohledné době odhodlatzapnout pračku, která přetéká špinavým prádlem…

Výsledkem těchto průtahů a komplikovaného oblékání je, že, sotva popadaje dech a s dlaněmi spálenými

od držadel berli, dorazím ve 12 hodin 25 minut na stanici busu na Notting Hill Gate. Liduprázdná

zastávka: autobus patrně zrovna zabočil za roh na Kensington Park Road. Čekám, zuřím, kouřím camelkya proklínám naši zmrvenou dopravu, která se ne a ne zlepšit… počínaje privatizací železnic, například, kdy

došlo během jednoho roku ke zrušení hromady spojů, kdy se ruší venkovská nádraží, kdy jsou jízdenkynejdražší na světě a vlaky tak narvané, že, jak velmi trefně vyjádřil jeden novinář, by vyhovovalyevropským normám, kdyby jejich pasažéry byla zvířata určená na porážku a nikoliv lidské bytosti.

Po osmadvaceti strastiplných minutách, uprostřed davu bobtnajícího tak, že dosahuje rozměrů dopravního

kolapsu v čase války, spatřím na konci ulice tři červené patrové busy jedné a téže linky pěkné za sebou!Což je ostatně v Londýně k vidění začasté… Nechám dav nastoupit, krotím svou netrpělivost, a konečněse víceméně vyškrábu, s pomocí průvodčího, starého Jamajčana, kterého dojal můj stav, na plošinutřetího busu. Výsledek snažení: je 13.17 hod., když vystupuju a málem si přitom rozbiju hlavu na NottingHill Gate, nedaleko restaurace The Clinic, jejímž majitelem je jistý svinský moderní kumštýř, který se topív prachách, a rovněž nedávný host mé sestřičky v Art Talks, Duncan Piermont. Ten, aby dal najevo, žejde s dobou, a navztekal blbce (tohle mi nevadí), zařídil svůj podnik, jak naznačuje už jeho název, vestylu lékařského high-tech a vyparádil servírky fešnými sexy kostýmky zdravotních sestřiček (to mi takynevadí).

Jedna z nich, úchvatná blondýna s dlouhýma štíhlýma nohama a bílou minisukní, na mou otázku

týkající se rezervace firmou Fairfax & Gaskettová mi ukáže (a přitom zvědavě okukuje mou gypsovounohu) jeden stůl vzadu, kde spolu klábosí dvě osoby a usrkávají bloody mary. Vedle nich prázdná židle.Nad nimi, v hliníkovém rámu, hyperrealistický obraz znázorňující obrovitánské tablety a pilulky

všemožných barev.

„Ehm… Nejste Anthea Gaskettová?“

Žena s krátkým šedo-blond účesem, elegantní měšťačka, čtyřicítka nebo i víc, s liftingem obličeje,vypoulenýma očima připomínajícíma vystresovanou žábu, přeruší svůj rozhovor s mrňavým nervním azavalitým džentlasem v šedém kvádru, s rozpláclým nosem a prošedivělými vlasy střiženými podle

kastrolu.

„Pan Woodbrooke! Už jsme vás ani nečekali! Ale… My God, co se vám stalo?“

Zaimprovizuji (jak jsem dostal náhle geniální nápad):

„Upadl jsem nešťastně doma, dneska ráno… Omlouvám se… Jdu z pohotovosti, říkal jsem jim, ať sipospíší… ale, samozřejmě, přece jen trochu trvalo, než mi tu nohu zasádrovali!“

A obdařím je oba povzbudivým úsměvem (Britové odjakživa uměli čelit nepřízni). Editorka s kukadlyobojživelníka přikyvuje, nicméně je dost vyděšená, o to víc, když zaregistruje i můj krunýř na krku:

„A zjevně utrpěly i krční obratle… Ajajaj! Honem, posaďte se!“

Obézní prďola komentuje s ironickým úsměvem:

„Stejně máte štěstí v neštěstí: na pohotovosti se teď zpravidla čeká celý den! Minimálně!“

Anthea Gaskettová se zahihňá.

„Ach ano, taky jsem to slyšela! Ale promiňte,“ zvolá, zatímco opatrně usedám na bledě zelenou plastovoužidli, „ani jsem vás ještě nepředstavila…! Tohle je náš zástupce ředitele literární sekce, Simon Saffron…,který je zároveň tiskovým tajemníkem pro zahraničí…“

Stisknu mu ruku a on mi pak s nervózním úsměvem podá jídelní lístek (velký bílý sešit se čtverečkovaným

papírem, na obálce ozdobený mohutným křížem, vyvedeným plasticky v pěkně jásavě červené) a vyzvemě, abych si co nejrychleji objednal, protože servírka tu už byla dvakrát. Nabídka pokrmů je dostomezená (vzpomenu si na článek z Guardianu, který se o tom zmiňoval) a všechny jsou více méněkrvavé. Mezi variantami granátově červené až po oranžově rudou se rozhodnu pro řepný salát, tatarskýbiftek, skrojek goudy a malinový dezert. Blonďatá sestřička si to s náramně profesionálním výrazemzaznamená a připíše i saint-émilionské z vinného menu, které vybral ten nervní skřet s kastrolovýmúčesem. „Četl jste tu Emičinu knihu?“ zeptá se tajtrlík, aby ťal do živého.

Se značným úsilím vytáhnu z kapsy pláště malou lepenkovou obálku.

„Hm, přišlo mi to poštou až dneska ráno, našel jsem balíček za dveřmi. Ještě jsem neměl čas ani hootevřít, kvůli té… ehm, nehodě… pohotovosti a všemu tomu…“

„Je to pozoruhodný román,“ vmísí se nakladatelka, která si zapálila lehkou marlborku. „Dva miliony

prodaných výtisků! A laureát ceny Aka… Uka… eh, Awataka…“

Napovím:

„Akutagawovy ceny?“

Rozmáchne se cigaretou.

„Vida, to je ono! Je to u nich prý něco jako Booker Prize anebo francouzský Goncourt… A považte,autorce je teprv devatenáct! Přečtěte si to, bude se vám moc líbit. Je to geniální. Ze, Simone?“ Náhlezneklidním, bradou ukážu na dosud neotevřený balíček: „Vy jste mi poslala anglické vydání?“

(V opačném případě bych měl problémy, japonsky nepřečtu ani jediné slovo.)

Anthea Gaskettová vykulí žabí oči.

„Och, my God, pane Woodbrooku, asi byste radši knihu v originále? Abyste vnímal všechny ty nuance…“

Navzdory krčnímu krunýři se mi podaří zavrtět hlavou.

„Ne, to není třeba, já… i když, popravdě…“

„Žil jste v Japonsku dlouho?“ zeptá se zástupce nakladatele podezřívavě.

Obdařím ho pokryteckým úsměvem.

„Ani ne tak žil, spíš vícekrát pobýval… ehm, doteď zhruba desetkrát. Navíc mluvím japonsky doma, s

rodinou, moje žena pochází z Japonska… tedy, mluvil jsem, poněvadž jsme se nedávno rozešli…“

Anthea Gaskettová jakoby útrpně zavyje, zatímco Simon Saffron na mě tentokrát rádoby spiklenecky

zamrká. Editorka se dotazuje dál:

„A to i plynule čtete? To je úžasné! Musí to být těžké, ty jejich znaky, zapamatovat si jich stovky…“

Opravím ji:

„Ve skutečnosti několik tisíc.“

„Oh, my God.“

Samozřejmě mi přišlo nezbytné upřesnit, že právě kvůli tomu pekelnému množství jsem se nikdy aninepokusil naučit se v tomhle jazyce číst nebo dokonce psát. Už jen mluvit jím byl hrdinský výkon (širocedostačující pro mé ego i libido zároveň, když šlo o to, abych ulovil mladé Japonky, což ovšem patří,

bohužel, do mé minulosti).

Zdravotní sestřička se dostaví s předkrmem, který nám podává na malých plechových táccích. Editoři sizvolili strouhanou mrkev v zálivce. Zabořím hliníkovou vidličku do svého řepného salátu a pokusím se ožert: „Naštěstí nezacházejí až tak daleko, že by nám stravu podávali infuzí…“

Anthea Gaskettová se neurčitě usměje, ale nepodařilo se mi rozjasnit tvář jejího podržtašky, který námrozlévá bordeaux a přitom se netaktně ptá:

„Myslíte si, pane Woodbrooku, že jste schopen to tlumočení zajistit? Nejsem si zcela jist, s ohledem naváš stav… Ale nepochybně byste nám mohl doporučit nějakého svého kolegu?“

Vmžiku mi ze všech pórů vytryskne ledový pot. A tak si připomenu slova Karen Cadbury-Jonesové vdnešním ranním telefonátu: Chtěla jsem vám jen říct, že bychom vám mohli poskytnout tu půjčku, alepotřebovali bychom jednu jedinou věc: aby váš účet byl na pár dnů zase kreditní…

„Ale, ehm, pane Saffrone, ujišťuji vás, že…“

„… Očekáváte přece v nejbližší době nějaké příjmy, že?

„… já se v podstatě… cítím se naprosto ve formě… Mám zlomenou nohu, ne hlasivky! Ha ha…“

Moje vratké veselí narazilo na mrazivé mlčení okolí. I editorka na mě teď zírá nepřívětivě, vraští obočí nadbledýma vypoulenýma očima.

Zatáhnu za suchý zip, servu krunýř z krku a odložím ho na dlažbu pod židli.

„Vnutili mi to na pohotovosti, ale já to mít nemusím. Vidíte, můžu otáčet hlavou zcela bez problémů,doprava, doleva…“ Hlava i pohled mi ustrnou v oné posledně zmíněné pozici a větu nedopovím. Neboťkromě lehkého lupnutí mezi obratli jsem utrpěl náhlý šok, právě v okamžiku, kdy jsem si všiml dvounávštěvnic, které si v restauraci zabraly stoleček u vchodu. Srdce se mi zastaví… a pak se rozbuší jakosbíječka.

Povšechný hukot v sále se rozplynul. V uších mi zní jen tlumené nepravidelné burácení mého

rozechvělého srdečního svalu.

U stolu sedí dvě elegantní štíhlé mladé Asiatky, s černými vlasy způsobně vyčesanými do drdolu. Japonka,

která je otočená víceméně čelem ke mně, dost pohledná, právě vyrovnává účet pomocí své Visa aneboAmerican Express karty. Zdravotní sestřička-servírka, stojící u ní, si bere zpátky svůj přístrojík a podává jístvrzenku. Vnímám to všechno jenom matně, poněvadž se soustředím na siluetu druhé mladé ženy,kterou vidím spíš jen zezadu. Přesto dostatečně, abych poznal, či vlastně měl dojem, že poznávám –klenuté čelo a jemně zahnutý nosík, elegantní profil a rozverná ústa svojí Akiko.

Akiko Tanaky, své letušky, nejspíš už ztracené, ulétlé… Té, která mě miluje, anebo milovala, a která mě„právě proto“ opustila. Ve skutečnosti moje něžná a sexy kamarádka ve stejnokroji nedokázala déle

snášet, že je pouhou epizodickou postavou, zanedbávanou milenkou, tajným a podružným stínem na

periférii mého života. Bez naděje a možnosti, že se to někdy změní…

To proto jsi odešla, Akiko-čan. Kvůli mé typicky mužské sobeckosti a zbabělosti. Mým pololžím, mémuvykrucování… Chtěl jsem prostě mít obě zároveň, krásnou labuť i zlatou slepici. Výsledek: nakonec jsemzůstal bez jedné i bez druhé. Bez Akiko i bez Naoko. Sám…

A přitom jsem tě miloval.

„Pane Woodbrooku?“

Zrak se mi zamlžil. Tím pádem rozeznávám čím dál hůř vzdálenou siluetu, která se ostatně pomalu zvedá.

„Pane Woodbrooku? Je vám dobře?“

Otočím se s vypětím na zneklidnělé tváře, na podezřívavý pohled obou zaměstnanců nakladatelství Fairfax

& Gaskettová. „Ano, já…“

„Chcete, abych požádala o sklenici vody?“

Zavrtím hlavou, zachytím se stolu, vzepřu se a s úpěním vstávám. Pak pravicí šátrám po berlích opřených

o zeď, jedna z nich se mi vysmekne a spadne, přičemž zarachotí jako hromada šrotu. Simon Saffron serychle shýbne, aby ji zvedl, a já, jak chci tomu nakladatelíčkovi uhnout, shodím svou misku s řepou. Část i

se zálivkou se rozprostře na rameni jeho tvídového obleku. Vykoktám: „Pardon… Ale já jí nutně musímříct… pochopte… ona nic neví… o tom rozvodu…“

Simon Saffron zděšeně zírá na svůj zničený oblek. Anthea Gaskettová, která teď také vstala, si ještěpřisadí:

„Bože, Simone, řepa je příšerná věc. I v té nejlepší čistírně budou mít problém…“

Jak se opře, převrhne svou sklenici bordeaux. Po stole se rozlévá červená kaluž, pak steče SimonuSaffronovi, stále sehnutému k zemi, na záda, a ten zasténá: „Auú, můj houser!“ V šoku, vyděšený, nanejvyšší míru rozčilený, seberu berli a s došlapem o hole a podpatek chodící sádry si to mašíruju k…

… k nikomu. U stolku vedle vchodu už nikdo není. Blíží se postava v bílém stejnokroji, aby sklidila zestolu.

Zalitý potem přejdu mezi stolky, jak nejrychleji svedu, čili ne rychle, celý restaurační sál. Slyším za

sebou:

„Pane Woodbrooku! Kam jdete? Zapomněl jste tu knihu…“ Doplahočím se k proskleným dveřím. Ovšemženikde nikdo, žádný dobrodušný číšník či host, který by mi pomohl otevřít těžké průhledné lítačky s

hovadským designem.

Konečně se vynořím na Kensington Church Street.

Opodál stojí u chodníku taxík.

Zařvu z plných plic:

„AKIKO!!!“

Její křehká silueta právě vklouzla do černého fára. Kamarádka, nejspíš také letuška, jí podržela dveře ateď sama nastupuje. Dvířka klapnou, taxi se rozjede a je fuč.

A já tu stojím na chodníku jako debil, berli zvednutou v posledním zoufalém gestu…

Nešťastný debil na liduprázdném chodníku. Zoufale osamělý.

Doina 6

Otevřu oči.

Naráz. Do bílého. Do bílého stropu.

Všechno se mi najednou vybavuje. Vyběhla jsem z Dardanie. Agron mně v patách. Vstoupila jsem dovozovky, bez rozhlížení. BUM! Skosil mě nějaký bourák nebo autobus. Sakra, auta tady přijíždějí zprava,

vždycky zapomenu. Ty jsi vázne kráva, Bianco. Agron. Jeho bráchové, kámoši, facky v kuchyni. Do hajzlu,

takhle jsme už přišli o dvě. To by ses fakt chtěla takhle dorazit? Aby si klienti mysleli, že se s tebou nedášoustat, že jseš nějaká beznohá idiotka na kolečkovým křesle? Dávej si bacha na ksicht… A koukej, nežvlezeš do nějaký posraný londýnský ulice… Naše rodina nebude solit kvůli tobě za špitál!

Špitál. Teď jsem v něm. Bolí mě všude. Záda, nohy… Neodvažuju se pohnout. Ta hlava… Cítím, že jeovázaná. Obvazy mi drtí čelisti, nos. Pokusím se ochable zvednout pravou ruku… Připadá mi těžká,strašlivě těžká… Objeví se v mém zorném poli. Bílá.

V gypsu, celá zasádrovaná. Sama od sebe zas dopadne na něco měkkého, jakoby polštář… Levá ruka jetaky těžká, stejně jako pravá…

Dlouze zasténám… A ty nohy… Bolí, jsou těžké, taky zafačované. Sakra, to jsem teda dopadla… Napadrť.Asi tady umřu… Dali mě sem umřít. Samotnou. Chcípnu v Londýně… Neprobodnul mě Agronůvšroubovák, ani mě neupálili zaživa jeho bráchové, ani mě neztloukl nebo nezapíchnul nebo neuškrtilnějaký zákazník… Pojdu tady ve špitále, pomalu, tady v tom bílým kolem… v tom bílým, který pohlcujevšecko, klid a ticho, ty obvazy a kov, ty hadičky, drogy, léky… Vyrazila jsem, padla a takhle dopadla…

Cesta malý hloupý nebožačky Doiny-Bianky Evropou končí tady… Dorazila jsem… Zavřu oči. Proplouvámtěmi měsíci, roky… Zas myslím na tebe… to se mi nestalo už od…

Připadám si stejně dobitá jako loni… ne předloni… Ztratila jsem pojem o čase… Všechno se mi to plete…Taky vypadává… Málem jsem si ostříhala vlasy, doopravdy nakrátko, a udělala si proužky… S Ligii jsme sichtěly nabarvit vlasy na fialovo… Psala jsem ti to v mailu a tys mi odpověděl, že máš radši dívky sdlouhými vlasy a přírodní barvou… A tak jsem ten nápad zavrhla…

Jeden kluk z Bukurešti, kamarád mojí sestry, jednou viděl v jejím albu mou fotku, jak ležím na posteli vesvém pokoji, a napsal mi: „…Nemůžu ten obrázek ani vidět, nevydržím to, protože si říkám: kluk, kterej se

bude probouzet v posteli vedle takový dívky, bude děsně šťastnej! A právě to si říkám, když vidím tvoufotku, drahá Doino…“

Bože můj, hrozně bych si přála, aby ten, kterýho mám ráda, uvažoval stejně, jenže ty, nezdá se, že by sev tobě jen mihnul podobný cit… Všechno, po čem toužím, mi připadá nemožné, nedosažitelné, a to měmoří, můj život už teď je prázdný a bez smyslu, a ty mě teď zas ignoruješ a už ani neodpovídáš na mojemaily, schválně, stejně jako loni, a přitom se vždycky já první strachuju o tvoje city, ale ty, jak to vypadá,nemáš vůbec potřebu bát se o moje… Dneska začínám litovat, že jsem si tenhle vztah vůbec začala…,protože mi přináší samé trápení, jenomže se nedokážu od tebe odpoutat, protože tě moc miluju, strašněmoc, kdybys věděl, jak to bolí, jak mě to sžírá… A letos, jak vidím, to bude jen další podělanej rok.

Kdysi jsem snila o tom, že se vdám a budu mít děti, ale teď začínám přemýšlet takhle: co bych dělala,kdybych měla dítě? Určitě bych byla špatná matka, takže si už nemyslím, že bych chtěla mít dítě nebo sevdát. Život mi přináší až příliš zklamání, příliš zoufalství, a já vím, že nikdy nepotkám chlapa, který by bylopravdu úžasnej a báječnej, osud mně, naivní chudince, dal jenom tebe, že jsem měla tu smůlu a padlazrovna na tebe v tom nekonečným prostoru internetu a milovala tě jako šílená, zatímco ty mi provádíšvšechny ty věci, které mě bolí a ponižují… Jsem z toho všeho děsně vyčerpaná!!

Otec říká, že už má pokrk toho, dělat řidiče kamionu, ale jestli nenajde jinou práci, což je pravděpodobný,

tak je mi jasný, že budu muset pomáhat mámě s fakturami, jsem odsouzená předem, pořád na mě tlačí

a říkají, že musím pracovat, abych pomohla rodině, jsem fakt od samýho začátku odsouzená, ale ty, řekni

mi: co jsem provedla tak zlýho, že jsem si zasloužila narodit se tady?

… Mám čím dál divnější sny, jeden z nich strašný, s tím chlapem z města, s tím tlustým debilem, co měpořád šmíruje, nechápu, proč je na mě tak vysazenej ani proč existují takovíhle sviňáci, a zdá se mi, ževejde ke mně do pokoje a drtí mě, jak je těžkej, a strká mi tu svou věc mezi nohy, i když se bráním, no aje to, vzal si mě a já už nejsem panna, probudím se s řevem, o všecko jsem přišla. A pak mám dojem, žeje někdo v mým pokoji doopravdy. Rozsvítím, vstanu, v noční košili, otevřu skříň, koukám pod matraci…

Znovu se naráz probudím. Mám strach. Někdo je tady v pokoji. Cítím to. Někde schovanej… číhá, někde v

koutě, kam nedohlídnu, jak jsem zafačovaná a připoutaná k posteli, oblbená bolestí, léky. Jako by chtělna mě skočit a připravit mě o panenství. Ale kdybys věděl, ty, co se tu schováváš a koukáš na mě, jak jeto dávno, co jsem ztratila panenství, a ztrácela ho pak znovu a znovu!

Ale jak mám vstát, utéct před tebou, když jsem tak zraněná, na umření… V tom gypsu, se všemi těmizlomeninami…? Najednou se strašidelně vyděsím. Třeba je to Agron! Pronásledoval mě až sem, jel zasanitkou, s jediným cílem, pomstít se, naposled mě povalit a pak zabít.

… K čemu by to bylo? Už teď jsem mrtvá.

Bílý pokoj mizí a já vklouznu do toho snu, stále stejného: jdu lesem, v kopcích nad klášterem, nořím se doněj stále hlouběji a hlouběji, a kolem mě další lidé, které neznám, na konci lesa přijdeme na břeh nějakéřeky, dole na mě čekají další neznámí, požádám je o něco k jídlu, ale já sama dostanu za úkol, bůhvíproč,

sehnat zásoby pro všechny ty lidi, a proto jsem pozadu… Běžím za nimi, to jídlo je strašně těžké, pěšinanad řekou, která se proměnila v divokou ledovou bystřinu, stoupá strmě vzhůru, stmívá se a já se bojím,že uklouznu na skále, zřítím se do propasti, odřu o ostré hrany, roztrhne mě to a zlomím si obě ruce inohy, vlastně proto jsem taky v nemocnici, spadla jsem, nebyl to žádný sen… Ale už skupinu doháním,jde v ní jedna černá dívka, asi Nigerijka, seznámila jsem se s ní v Lyonu, šlapaly jsme tam spolu, ptala semě, jestli mám světlo. Světlo…? Nechápu. A v tom momentě snu si uvědomím, že mam na sobě plavkyjako všichni ostatní, protože jsme sem šli plavat, a že pak se z jakéhosi důvodu rozhodnu na všechnozapomenout a skočím skrz vodní clonu do obrovského vodopádu a probudím se ve své posteli doma, vGura Humorului, a uvědomím si, že můj sen byl učiněnej ráj a já se zas vrátila do pekla.

… Nic se nedaří, jsem apatická. Ligia říká, že jsem zhubla, už se nedokážu ani usmát, ani se mi už nechce

chodit nikam ven, a koneckonců tu ani není nikdo zajímavý s kým jít… Až na tebe, jenomže ty tu nejseš,ty nikdy do Rumunska, do tohohle podělanýho Zapadákova, nepřijedeš, a komu by se taky chtělo? –, avlastně by ani nebylo spravedlivé, kdybych ti to vyčítala… A tak sedím pořád doma a čučím hodiny ahodiny do prázdna a pak, po tý dlouhý době ticha, mi najednou steče slza…

Tak, a to je všechno, steče slza, a přitom se nestalo nic, nic dalšího, co by stálo za vyprávění.

Druhá část

Zmije

Při každém poryvu větru

motýl na vrbě

přelétne jinam

Bašó Londýn, Tavistock Crescent,

úterý 27. března 2001, 14.35 hod.

„Haló?“

„Hyatt Regency London Churchill Hotel, k vašim službám…“

„Já… ehm, chtěl bych hovořit se slečnou Tanaka… Akiko Tanaka… Je to letuška All Nippon Airways…“

„Okamžik, sire… Nezavěšujte…“

Další vyzvánění, jiné než předešlé. To asi zvoní v pokoji Akiko. Naštěstí jsem si vzpomněl na jménohotelu, kde se letušky její společnosti ubytovávají… Nic není ztraceno. Všechno je ještě možné… Vyzváníto… Zas a ještě… Takže v prázdném pokoji. Ledaže by Akiko byla ve sprše… Ano, nemůže slyšet,chuděrka… Zavři ten kohoutek, Akiko! Poslouchej chviličku. A běž do pokoje, když jsi nahá, a zvedni tenblbej telefon! To jsem já, Gilbert! Zvedni to, Akiko-čan, moc tě prosím!

„Nikdo to nezvedá, sire.“

„Ještě to zkuste… Před chvílí jsem ji zahlédl, brala si taxi… jela zpátky do Hyatt…“ (Poslední detail jsem sivymyslel, ale všechno se hodí, když chci přimět to poleno v recepci zkoušet to dál… Třeba Akiko zrovna vyšla ze sprchy?) A zas ten formální hlas:

„Ne, je mi líto, ale slečna Tanaka je zřejmě ještě mimo… Víte, jsou teď velké zácpy…“ „A co její klíč? V tom případě by měl viset na desce, vidíte ho?“

„Máme tu magnetické karty, sire…“

Sakra, no jo, zapomněl jsem.

„Odebíráme si je, až když se udělá check-out.“

Leknu se, až mě píchne.

„Ale vy tu její kartu ještě nemáte, že? Neodjela na letiště, že ne?“

„Ne, sire. Chci říct, její kartu nemáme.“

„Ale jedná se skutečně o Tanaka Akiko? Letušku z All Nippon Airways?“

„Počkejte. Ano, ano, rezervaci na toto jméno podávala kancelář ANA.“

„A dokdy? Ehm, kdy slečna Tanaka odlétá?“

Chvilka ticha, pak lehce křečovitým tónem:

„Lituji, sire. Tato informace je důvěrná.“

Vztekle se bouchnu do gypsu. A doufám přitom, že ta rána nebyla slyšet až v hotelu Hyatt! Ne, snad

opravdu ne. Klid. Ovládat se. Jestli se budu vztekat, ten chlap zavěsí a já se nikam dál nedostanu. Cohoršího: mohl by projevit nemístnou horlivost a mé stewardce říct, že nějaký vztekloun podivně naléhal,aby s ní mohl mluvit: mojí ex-přítelkyni by hned došlo, že se jedná o mě, a udělala by všechno pro to, aby mi znovu upláchla.

Přemýšlím, až se mi z hlavy kouří.

Nechat jí vzkaz? Ale kde vzít argumenty, abych ji přesvědčil, ubezpečil ji, vysvětlil, že… „Počkejte, nezavěšujte! Mohl byste jí napsat vzkaz…?“

„Ale ovšemže, sire. Poslouchám…“

Začnu se zas potit jako blázen. Zavřu oči, hryžu se do rtů… Ten pitomý krunýř na krku mě škrtí, nemůžuse soustředit… Krucinál. Je mi jasné, že v tomhle rozhodujícím okamžiku se hraje o moji budoucnost… Odvě nebo tři desetiletí života, co mi ještě zbývají… k životu při více méně slušném fyzickém a duševnímzdraví, než se pohroužím do beznadějného světa starých dědků… Všechno záleží jen na pár slovíčcích…

„Takže, ehm… Ano, napište tohle: Akiko, píše ti Gilbert… Jsem doma v Londýně, sám a nemocný… Ženamě definitivně opustila… Jestli o mne ještě stojíš, zavolej…“

A nadiktuji číslo. A také číslo mobilu. Recepční trpělivě opakuje. Dodám:

„Nezapomeňte jí vzkaz předat. Brzy se vrátí. Je to snědá dívka, s drdolem, štíhlá, má vysoké čelo,samozřejmě šikmé oči… Výška sto šedesát. Hezká, elegantní… Dívejte se dobře! Nechoďte na záchod, dokud neuvidíte, že se vrátila do hotelu!“

Recepční se neubrání smíchu.

„Je nás tu v recepci víc, buďte bez obav, sire. Uvědomím své kolegy…“

Zavěsím, zpocený, srdce až v krku. Venku se rozpršelo, do oken obýváku bubnují kapky. S povzdechemse svalím na pohovku, noha v sádře spočívá na polštáři. Zapálím si camelku a pak spolknu dvě tabletyvalia. Potom otevřu obálku, kterou mi dal ten prcek, zástupce šéfredaktora, při obědě (poněvadž jsem senakonec zas posadil ke stolu a vynaložil heroické úsilí, abych nakladatele přesvědčil, že jsem přesevšechno pánem situace). Obálka obsahuje můj pracovní rozvrh pro následující dny: Emiko Júki ZMIJÍ JAZYK

Román. Z japonštiny přeložila Kathryn Attleeová Tlumočník: Gilbert Woodbrooke 33A Tavistock Crescent Westbourne Park, Londýn W11 1AL Harmonogram:

27.

března let BA0006, přílet 14.55 hod. Londýn Heathrow T5.

Odpočinek v hotelu, pak nákupy v Harrod’s nebo dle volby autorky, v doprovodu Anthey Gaskettové.

Účast Simona Saffrona a tlumočníka od:

28.

března

Schůzka

11.30 hod. v hotelu Cranley, Bina Gardens 10, za přítomnosti Ingrid Ellisové z Cosmopolitanu.

Oběd

13.00 hod. u Bertorelliho, Charlotte Street, přítomni: Anthea Gaskettová, Michaela Fisherová (agentka) a

Susan McCormicková (Penguin Books).

15.00

hod. návštěva nakladatelství F & G, setkání a uvítací přípitek se Stephenem Fairfaxem.

16.30

hod. v hotelu, fotografování pro GQ Magazine.

17.00

hod. v hotelu, interview s Jamesem Rosem z Guardianu.

18.00

hod. v hotelu, Rebekah Woodová ze Skin Two.

Večeře

20.00 hod. u Parkese, Beauchamp Place 4,

účast:

Emiko Júki, Stephen Fairfax, Anthea Gaskettová, Laura Kingová, Simon Saffron, Carol Fieldingová,Frederick Fogg, Claudia Forsythová, Pamela Hunt-Carruthersová, Duncan Piermont, Roy Wearing, GilbertWoodbrooke.

29. března…

Přestanu číst, vrátím se o dvě řádky zpátky a zamračím se. Ano, četl jsem správně: večeře se zúčastní iDuncan Piermont. Co ten tam pohledává, tenhle módní kumštýř a multimilionář? Co má společného svydáním prvotiny mladé japonské spisovatelky u londýnského nakladatele…? Přemýšlím, pak pokrčímrameny. Nejspíš je přítelem Anthey Gaskettové nebo Stephena Fairfaxe, který je, jak mi řekli, pravýmšéfem domu. Tak či tak, nejsem z toho právě nadšený. Sakra, doufal jsem, že se už nikdy neocitnu vblízkosti hvězdy Young British Artists… Jen někdo trochu vejde do širšího povědomí, má najednou zvláštní schopnost mě dokonale odzbrojit… hlavně v umělecké sféře, a já se pak můžu tvářit ledajako chudýpříbuzný. Už teď nevím, jak zvládnu náročné tlumočení mezi tolika lidmi najednou a navíc, když vypadámv té sádře a s berlemi jako totální magor… Měl bych opatrně zavolat Amandě, trochu se jí vyptat, co je toza chlapíka, ten Piermont, v soukromí… Chopím se sluchátka a vytočím její číslo do Hertfordu, které znám zpaměti. Jestli je sestřička nemocná, jak tvrdila v textovce, když mi zdůvodňovala, proč mě dnes večernechá na holičkách, určitě je doma a odpočívá…

„Dobrý den, tady Amanda Finlayová, nemůžu vám odpovědět, buďte tak laskavi a zanechte jméno a číslo a já vám…“

Zklamaně zavěsím, ani nenechám vzkaz. Začínám cítit účinky valia… Natáhnu se na pohovku a zavřu oči.Bylo by asi rozumnější přečíst si knížku té Emiko než spát. Abych věděl, o čem bude zítra na té řaděschůzek s tiskem zhruba řeč. Ale co, není to opravdu dlouhé, román má sotva sto stránek… Prolétnu ho,až si odpočinu. Tohle poledne bylo nabité emocemi, potřebuju… Telefon se rozdrnčí. V tu ránu sedím na pohovce.

Že by Akiko? Vrátila se do hotelu? Recepční z Hyatt Regency London jí vyřídil můj vzkaz a… srdce mi buší,třesou se mi ruce.

„Ha-ha-haló! Akiko?“

Veselý hlas na konci drátu. Mužský hlas…

„Mladý muži, neruším vás, doufám? Ojajaj, to zklamání, že nejsem Akiko. Nemyslím, že ji znám: jedna z těch tvejch japonskejch holčiček? Nenudíš se, co, jestli tomu rozumím dobře?“

Povzdechnu a svalím se na pohovku. Kámoš Angus. Další specialista na telefonování v nevhodné chvíli.

„…Chtěl jsem jen zjistit, co je novýho, Gilberte… Když uvážím, žes už přes měsíc nedal o sobě vědět…“

Zamručím:

„Čau, Angusi. No, žiju, jak slyšíš… I když okolnosti se přímo derou, aby dosáhly opaku…“

Poněkud mlaskavý smích, načež:

„A co ta hnáta, už je to lepší? Už ti sundali ten gyps…? Posledně, když jsme se viděli, jsi zrovna nevypadal v nejlepší formě…“ Přihlouple se při té vzpomínce uchichtnu. Bylo to v St. Mary’s Hospital, vnemocničním pokoji, týden po mém návratu z Japonska. Zlomená noha trčící v závěsu kolmo vzhůru, nakrku obrovský sádrový krunýř. Brada vytrčená a oči civějící na televizi, kde vysílali závody v lyžování kdesi v Rakousku, vydržel jsem, připitomělý po drogách, patnáctiminutový hovor (či spíš monolog) o všem a o ničem (Angusovi se nicméně zdařilo připomenout mi pět tisíc liber, které jsem mu dlužil a dosuddlužím), pak se zvedl, chňapl sestřičku za paži a řekl jí: „Svěřuju vám svýho kámoše, pěkně o něj pečujte – jsem si jist, že to zvládnete!“ a zakuckal se smíchy, přejel napůl šokované, napůl pobavené dívce pozadečku, načež odešel lovit další představitelky něžného pohlaví na chodbu… „…A co rachota? Máš užnějakou?“

„Pokud jde o focení, ne, Angusi, absolutně nic.“

„A sakra! No jo, chápu, doba je zlá… S labouristy u vesla se to dalo čekat…“

Ovšem. Zas jeden z těch, co teskní, přece jen měla něco do sebe, ta příšerná Margaret Thatcherová:pendrekářka horníků, rozbíječka stávek, požíračka irských katolíků. Železné monstrum. Odpovím trpce: „Tak či tak, žádná vláda, ať už pravicová nebo pravého středu, poněvadž bych New Labour toho neoliberalistickýho ksindla, toho fackovacího panáka Blaira, nenazýval levicovou stranou –, se nikdy nestarala o to, jestli umělci přežijou. Ti se vždycky museli o sebe postarat sami… A buď se postaralihodně dobře, myslím tím chlápky, jako je Hirst nebo Piermont, anebo hodně špatně, v tomhle případě mám na mysli lidi, jako jsem já.“

Skončím svůj proslov a rozhostí se ticho. Angus, kterého mé rozohnění poněkud zkříslo (touhle dobou mám problém se sebekontrolou), nakonec reaguje:

„Dobrá, nebudem se bavit o politice, nemám chuť se s tebou hádat, zvlášť teď, v tom tvým stavu…Pokud ti volám, tak proto, že mám jako každej měsíc schůzku se svým bankéřem a potřebuju vědět,jestli… Jak jseš na tom, co se týče vrácení mejch pěti tisíc liber?“

No a jsme u toho… Tenhle kámoš v tom umí chodit. A vždycky má přehled o svých početných velkých či malých investicích. Zakoktám:

„Poslyš, Angusi… není to moje vina, přece mě znáš, už dlouho, ale… při propastný hloubce, jaký dosahujemůj nekrytej úvěr…“

Netrpělivě odfrkne.

„Aha… takže na prachy mám ještě počkat, ale… co takhle úroky k 31. prosinci? Byls ve špitále, a tonebyla vhodná chvíle, jenomže dneska máme konec března. Potřebuju nutně, počkej, mám kalkulačku –napíšu ti to na kousek papíru… čtyři procenta z… takže to dělá přesně dvě stě liber. Hotově, prosím tě,protože je pochopitelně nehodlám přiznávat.“

Vzdor svým občasným snahám o odpor, když se na mě doopravdy tlačí, žalostně podléhám. Ne že bychtrošinku ustoupil, já kapituluju dočista. Naoko měla absolutní pravdu, když mě nazývala „kejvalem“. A aninepochybila, když mě opustila, to musím rozhodně uznat… Chuděra měla dost času, aby jí došlo, že se provdala za totálního zkrachovalce.

„Dobrá, okey, Angusi… Vynasnažím se nějak to zaonačit a sehnat ti je… Zatím jsem na tom tak, že kdyžstrčím kreditku do bankomatu, ta potvora je schopná mi ji definitivně sežrat. Musím akorát počkat, ažbudu mít na účtu aspoň něco za ten tlumočnickej džob, co mám tenhle tejden… a pak tu půjčku, o kterou žádám v Barclay’s Bank…“

Malý zvrat:

„Půjčku? A na jakej úrok?“

„Ehm… Slečna Cadbury-Jonesová mluvila o… nějaký všeobecný sazbě…“

„Všeobecná úvěrová sazba.“

„Jo, to je ono… osm nebo devět procent…“

Chvilku přemýšlel. Měl jsem pocit, že přímo vidím, jak mu to v hlavě rotuje na plné obrátky, jako v

jednom kresleném filmu Texe Averyho. Mozkový lalok „ekonomika, účetnictví & finance“ má nadměrně

vyvinutý.

„To není moc chytrý, Gilberte, ale ve svý situaci nemůžeš čekat nic lepšího… Poslechni, počkal bych ještě o měsíc dýl, požádám svýho bankéře, aby prodal pár akcií… Zrovna nedávno jsem dostal tip od jednoho kámoše z City…“

Mechanicky pohlédnu na mobil ležící na stolečku. Beznadějně němý. Co je s tou Akiko? Nejlíp bych udělal,kdybych stopnul tenhle deprimující hovor a uvolnil pevnou linku… Anebo ještě líp…

Najednou dostanu geniální nápad.

„Angusi? Není ta tvoje banka někde blízko Marble Arch?“ „Je, správně. Máš dobrou paměť, hošane.“

„Takže blízko Portman Square a Hyatt Regency?“

„Přesně tak.“

Hlas se mi rozechvěje.

„Voláš mi z domova, předpokládám? A stavit se teď k mýmu bytu, to by nebyla pro tebe velká zajížďka…

Mohl bys mě vyložit před tím hotelem?“

Po chvilce zaváhání, během níž jsem si stihl odkousnout záděru na levém palci: „No, tak jo, hošane, ale čekej na mě venku, před barákem. Ať se nezdržujem, je dost pozdě a banka

bude zavírat…“

S tisícerými díky zavěsím a vyskočím, abych se oblékl. Angus bude před domem za čtvrt hodinky, pokudněkde neuvízne v zácpě. Pět drahocenných minut ztratím výběrem kravaty, pak jejím uvazováním (podlevšeho čím dál hůř odhaduji délku). Kolem krunýře na krku navíc vypadá hodně směšně… Druhé dvětřetiny času utečou, když přemýšlím co vzkázat, v případě, že Akiko nezastihnu a budu se muset znovuobrátit na recepční…

Totálně zpanikařený se belhám k psacímu stolu. Shodím tužky, propisky, dopisní papíry a pak serozhodnu pro pohlednici. Ne, žádnou ze svých fotek, to by hned prchla. Ne, něco hezkého, klasického,poklidného: jako ty velké vánoční nebo novoroční pohlednice s nějakým krásným obrázkem a klopou.

Zbyly mi jich v šupleti desítky: letos jsem nic neposílal, byl jsem ve špitále.

Vzdor nervozitě, spokojen sám se sebou, v rychlosti vyberu jednu tříkrálovou. Panna Marie v modrémzávoji, s děťátkem na klíně, přijímá zástup postav v hávech z quattrocenta, některé se svatozáří. Podnohama těch lidiček psi ohlodávají kosti, jakýsi služebník drží pár koní za uzdu. Hledám horečně slova,která by dokázala Akiko nejlépe přesvědčit, a sklouznu pohledem na rub pohlednice…

SIENA, Collezione Chigi Saracini (Proprieta Monte dei Paschi di Siena) Stefano di Giovanni di Consolo detto Il Sasetta (n. circa 1392 m. a Siena 1450) Epifania Drahá Akiko, dnes v poledne jsem tě naprosto neuvěřitelnou náhodou viděl v restauraci The Clinic. Naneštěstí, nežjsem se zvedl, jsi už nastoupila se svou přítelkyní do taxíku… Nevím, jestli tě zastihnu v hotelu, ale prosím tě moc, přečti si tenhle krátký dopis. Přečti ho až do konce, neházej ho do koše. Vím, že ses rozhodlapřede mnou utéct, změnila jsi telefon atd., a já ti to nemůžu vyčítat. Byl jsem nula, jsem nula, ublížil jsem ti a možná že už máš ve svém životě někoho jiného. Pokud tomu tak je, přeju ti jenom samé štěstí.Zasloužíš si ho. Ale v opačném případě, a jestli jsi na mě nezapomněla, jestli ke mně necítíš nenávist,měla bys vědět, že jsem teď v docela jiné situaci, že jsem…

Venku na Tavistock Crescent, kde zřejmě přestalo pršet, přinejmenším pro tuhle chvíli, netrpělivé zahouká klakson. Sakra… Angus s tím svým jagoušem dorazil dřív, než jsem předpokládal. Nejspíš se bál, aby munezavřeli banku. Znovu klakson. Co se dá dělat, dopíšu lístek v hotelu. Strčím ho do kapsy saka. Apropisku taky. A co nejrychleji pajdám o berlích ke dveřím bytu.

Doina 7

… Po Kosovu a mužích z KFOR… a úřednících z mise OSN… a lidech z nevládních organizací… mě šukaliItalové, Pákistánci a hlavně Němci…

V Kukasu jsme měly příkaz být cele k dispozici Mezinárodním silám… a být obzvlášť milé a poslušné vůčiNěmcům, protože platí nejvíc, hlavně důstojníci… Ubikace, stany a bordely tam rostly jako houby po dešti, pravej Divokej západ… Potom mě v Prištině koupil nějakej další Map… Za tisíc pět set eur, moje cenastoupla… řekl, že mě vezme s sebou do Itálie… Oči mi zajiskřily, protože jsem měla překlenout další etapu cesty směrem na Západ… Přiblížit se k tobě… Hlavně jsem měla hroznej strach, aby mě nevezli opačnýmsměrem, k Makedonii, do nějakýho z těch hampejzů ve Velezde, kde si albánskej boss Bojko Dilaler s touspoustou holek, co pro něj makaly, vydělával přes dvacet tisíc eur měsíčně… A tak jsem nasedla k němudo auta, byly tam dvě další Rumunky… Povídaly jsme si, jedna z nich znala Anku, potkala se s ní vjednom bordelu v Srbsku… A tak jsem se dozvěděla, co je s ní novýho… Stmívá se… Blížíme se k hranici,bojím se… Ptám se, kam jedeme, chlap řekne: „Do Albánie…“ To je to nejhorší, co může být… Rozbrečímse… Auto zastaví… Dva vojáci nás převedou přes čáru, pěšky, po kamenitejch pěšinách… Černohorci?Albánci? vůbec netuším… A na druhé straně nás zas čekají dva muži… Sleduju, jak si ve světle baterekpředávají bankovky… Když zas sjíždíme z hor, muž, kterej mě koupil v Prištině, zmizel ve tmě.Přestoupíme do dalšího auta, chlapi nás dovezou až do Dráče… Přístav, strašně špinavý město… Napřednás ubytují v obrovský garáži, pak v pokojích nad nějakou restaurací či barem u pobřeží… Prvně v životěvidím moře… A tam, v tom baru… najdu zas Ligii…! Brečíme, objímáme se… Jenže ona skoro nemluví…Nechce mluvit… Vidím, že se v ní něco dočista zlomilo… Živoucí mrtvola, bezbarvý prázdný oči… A pak midalší dny postupně vypráví… Po tom, co nás rozdělili, ji ti chlapi prodali jinejm chlapům a ti ji odvezli doBrčka v Bosně a Hercegovině, na „Arizona Market“… Tam ji za sedm set eur koupili tři Albánci, který jihned nato zmlátili a postupně všichni tři znásilnili, a pak ji převezli do svý země… Nechali ji v jednom„zaškolovacím“ centru v táboře, kde byly ubytovaný stovky holek… Kolem dokola byly ostnatý dráty astráže se psy… Tam, mimo jiný, mučej dívky před ostatníma elektrickým proudem, pálí je na různejchčástech těla, amputují jim ruce, vyhazují z okna… Taky jim ukazovali uříznutou ruku nebo nohu a smáli se přitom… „To tě čeká, když neposlechneš…“ Jeden z hlídačů přejel autem dívku, která „už nebyla kničemu“… Byly znásilňovaný i desetkrát za den, aby se „vytrénovaly“… Zůstala tam tři měsíce…Poslouchám Ligii a pláču, ale jí už skoro žádné slzy nezbyly… Zákazníci podniku dole, co chodí k nám dopokojů, jsou špinaví, suroví a ponižují nás… Přes den uklízíme… Majitel nás co chvíli sprdne, jakoby zezvyku anebo aby udržel disciplínu… Jedině Ligiina přítomnost mi pomáhá to snášet. A taky výhled namoře, vůně moře, vítr, kterej přichází z opačnýho břehu, od Itálie… Představuju si, žes ten větřík dýchal ity, za oceánem… Nasávám ho zhluboka, jako by to byly polibky od tebe… Šéf řekl, že brzy odjedeme… Aopravdu, za dva a půl týdne se objeví jinej Albánec a Ligii, mě a dvě Rumunky odveze svým autem…Jedeme silnicí na jih, po krátkejch etapách, pod modrým nebem, kde plují malý bílý obláčky… kolem zdí opuštěnejch a vydrancovanejch továren, vyhozenejch do povětří… Albánie je fakt hnusná, člověk to musívidět, aby uvěřil… Na počmáranejch zdech čtu značky aut: BMW, Rover, Mercedes… Divím se a Albánec,kníratej tlusťoch v rozhalence, se řehtá… Vysvětluje nám, že v týhle zasraný zemi, kde lidi musí vystačit sméně než 65 eury měsíčně, záleží jenom na auťáku… Vypadá to, že tady je každý druhý auto mercedes…

Všimnu si, že některý mají označení Bundesrepublik Deutschland… „V Albánii je dvě stě tisíc merďáků,“řehoní se řidič, a „skoro všecky jsou kradený! Pocházejí z Evropy, kde si je jejich majitelé draze pojistili apak je tajně prodali Albáncům.“

Pořád jedeme, ten chlap, když už se jednou do toho pustí, je strašně užvaněnej, ale my posloucháme,protože je zatraceně dobrej vypravěč všelijakejch historek, jedna otřesnější než druhá… Je to divný, alezačínám věřit, možná doopravdy jedeme do Itálie… A tak si my, čtyři malé Rumunky, začneme v autězpívat, notujeme věci, které jsme se všechny učily ve škole, starý komunistický písně z Ceauçeskovyéry…! Šofér se prohýbá smíchy, až mu tečou slzy… Jak si ty chuděry hloupý mladý kurvy vyzpěvují z plnahrdla v jeho auťáku, řvou z otevřenejch oken, nahatý nohy vystrčený ven… Vítr jim zvedá tenký šaty,zatímco se tahle kára řítí prachem mezi rozvalinami starou rozbitou silnicí… Přijedeme do Vlory, to je další takovej zahnojenej přístav, a odtud máme jet přes čáru… Kníráč nás ubytuje i malým bílým baráčku, myholky máme dohromady jeden pokoj, ani ne za pět minut sem za námi přijde… A jak nás ten pupkáčrozjařil svejma historkama a my jsme rozdivočelý jako blechy při představě, že Itálie je blízko… tak,svorně a dřív, než cokoli poručil, se na něho se smíchem vrhneme a uhýčkáme ho až do sedmýho nebe…Dny ubíhají, musíme bejt pořád připravený… Jednou v noci vejde, probudí nás, musíme s ním rychle odjet na nějaký tajný místo na pobřeží, kde má schůzku… V písku na pláži byl pod plachtou schovanejnafukovací člun Zodiac… Námořníci ho vyprošťujou, čeká tam už asi dvacet holek, jako my bez zavazadela bez dokladů… Kapitán zaplatí šest set eur za každou… Nastoupíme mi loď, Ligia sedí vedle mě… a nadnaším dlouhým placatým plavidlem se zvedá růžověj úsvit… a motor vzadu vrní, teď jede na maximálnírychlost, za náma bílá zpěněná vlna, širší a širší… naše skořápka vždycky poskočí, když se do ní vlna opře, do tváře mi šlehá mlžnej opar… vlasy mi pleskají v poryvech mrazivýho větru. Otočím se, tmavej páspobřeží se v ranním rozbřesku vzdaluje, sbohem, hnusnej Balkáne, čeká tě Evropa, Doino, na druhýstraně Jadranu… Všechno mi toho rána připadá strašně krásný a vzrušující, přestože se klepu zimou amoje věrný družky slzičky jsou pořád tady, jen mi zledovatět po tvářích… Plavba trvá čtyři hodiny… Máme čím dál víc hlad, a taky strach… Ligia zvrací přes palubu, přitom skoro nic nejedla… Přidržuji ji a zároveňkoukám dopředu a sleduju, jak se z bělostný mlhy jako zázrakem rodí obrysy pobřeží… Tam, podžhnoucím sluncem, už vidím další pláž a nějaký chlapy, drsný a nervózní, čekají na nás… Kapitán námříká, že mají nahnáno z italských fízlů… Ti minulej tejden udělali zátah na pár člunů a pak je pro výstrahupřed televizníma kamerama zapálili… Utvoříme na pláži vystrašenej promočenej hlouček… A zase se zruky do ruky předávají peníze… Jeden z mužů na pláži, Albánec, nám blahopřeje: „Teď, holky, když jste v Itálii, vaše cena stoupla na dvojnásobek…! Tak honem, pospěšte si!“ Za dunou na nás čekají auta…

Jedeme k nádraží, nastoupíme do vlaku… Albánci mají naše jízdenky… Následujícího rána dorazíme totálně vysílený do Milána… Obrovitý nádraží, něco takovýho jsem v životě neviděla… A elegantnícestující, a na protějším nástupišti starý venkovanky s ranci… v chodbičkách vlaku nějací chlapi, vlezli dovlaku, rozvírají si saka a nabízejí cestujícím celý řady pašovaných hodinek…

Pod květináčem s azalkami

žena

drobí sušenou tresku

Bašó

Hertford, St. Margaret’s Mansions,

úterý 27. března 2001,15.05 hod.

„Být tebou, běžela bych na komisařství a podala bych žalobu za znásilnění.“

Eva Toothová vřískla tu větu, když zvedala konvici s vroucí vodou na čaj.

U kuchyňského stolu sedí Amanda Finlayová a vyhrnuje si bleděmodré tílko na bocích posetých

modřinami.

„Je to saďour,“ pokračuje její sousedka z poschodí, „a nevidím žádnej důvod, proč by z toho měl

vyklouznout tak lehce! Jen proto, že je známej kumštýř či co? Sviňák zazobanej, kterýmu podkuřuje zvrhlej bulvár… Nemluvím o tom tvým pořadu v rádiu, Amando.“

Novinářka potřese hlavou, pročísne si rozcuchané vlasy, bezvýrazně civí do prázdného šálku před sebou.

„No právě, Duncan je děsně prachatej. Může si zaplatit nejlepší advokáty. Na rozdíl ode mě. A pak, nebylo

to znásilnění. Já byla svolná.“

Velšská umělkyně postavila s povzdechem na stůl čajovou konvici.

„A bylas svolná i s tím, že potom, co se s tebou vyspí, tě zmlátí jako žito? Svázanou jako mumii, když se

nemůžeš bránit… Jestli tohle není znásilnění, pak je to přinejmenším ublížení na těle… Nech si to napředpotvrdit nějakým doktorem a pak s tím papírem zajdi na policii a zažaluj ho.“

Amanda, lokty na světležlutém umakartovém stole, opře bradu do dlaní. „Jenže já nemám tolik peněz, abych je mohla strkat nějakýmu advokátovi! Už teď, když kouknu na svoukreditku… Roy Wearing, Duncanův tajemník, najme nejlepší londýnský právníky a ti si vymyslí všemožnýprávnický kličky, aby tu záležitost protáhli. A budu se soudit ještě za deset let…! A jestli se do tohonamočí bulvár, přijdu ke všemu o práci.“

Eva pokrčí rameny, otevře lednici a dřepne si, aby vytáhla krabici mléka.

„Jak myslíš… Ale já bejt tenkrát plnoletá, nikdy bych nedopustila, aby to tomu hajzlovi, co mě v Cardiffu

znásilnil, prošlo tak snadno!“

Amanda se natáhne, zdvihne pokličku čajové konvice a zamíchá v ní dva sáčky Orange pekoe značky Twining’s.

„A kdo to vlastně tenkrát byl? Nějakej nýmand? Dělňas?“ Eva se posadí ke stolu, postaví mezi šálkycukřenku. Nalije návštěvě čaj, pak sobě.

„Jeden štamgast hospody, kterou vedli mí rodiče. Obchodní cestující, který se tak jednou za dva týdnystavil u nás na oběd. Bylo mi čtrnáct, pomáhala jsem vynášet ze sklepa basy piva, stírala jsem podlahu atak podobně. Skamarádil se se mnou, a já si namýšlela, že jsem se do něho zamilovala. (Zavrtí hlavou.)Když mě pozval na projížďku autem, skákala jsem radostí.“

Amanda zamyšleně přikývne, prohlíží si drobnou, křehkou postavu hubené Velšanky s dlouhými rovnýmivlasy. Její bílou pleť, útlá zápěstí s vystupujícími žilami. Kostnaté prsty s bledými, krátce zastřiženýminehty, které svírají kostku cukru a pak ji pustí, žbluňk, do šálku.

„V tý podělaný zemi běžná historka. Samý znásilněný a zbitý ženský. A neodvažují se ani pípnout. Ale tentvůj Piermont, to je horší než ten můj cesťák…“

Amanda zvedne hlavu.

„Proč myslíš? Protože je bohatej? Asi že…“

Eva se uchichtne.

„Jo, to taky. Ne, chtěla jsem říct… Víš, já jsem ho ve skutečnosti včera neviděla poprvé…“

Novinářka odloží šálek.

„Aha.“

„Před třemi lety… ne, čtyřmi… do prčic, strašně to letí! Byla jsem v Barnet Vale. V ústavu, kterej až dosedmdesátejch let řídil lan Piermont, ten proslulej psychiatr, Freudův žák… A jak určitě víš, dědek tohotvýho hajzla, co mlátí ženský, a ke kterýmu, jak se zdá, to jen tak mimochodem, jsi jaksi podivně shovívavá…“ Amanda se neurazí, jen komentuje:

„Nevěděla jsem, že tam ubytovávají umělce…“

„A teď Piermont navíc sídlo koupil a chce tam vybudovat tu svou Factory. Beztak tam už nikdo nechtěl, je to tam děsivě ponurý. Mě to ale zajímalo, poněvadž jsem psala o místech s tíživou minulostí… A pakjsem si někde přečetla, že tam byl v devatenáctým století internovanej malíř Richard Dadd, víš, ten, copodřízl vlastního tátu břitvou. Nebo nožem, už nevím…“

Amanda přisvědčí, vytáhne si z kapsy domácích kalhot balíček a zapálí si cravenku.

„Chceš taky?“

„Ne, díky. Zkrátka, je to taková velká stará budova z dob Stuartovců. Tenkrát se v Evropě zacházelo sblázny obzvlášť krutě. Pokud je nedali do želez spolu se zloději a vrahy, ‚pečovali‘ o ně třeba tak, že jesvázaný v pytli potápěli do řeky. A vytáhli je v momentě, kdy už polykali andělíčky!“

Usmívá se. Amandu zamrazí.

„V Barnet Vale,“ pokračuje Eva, „v době, kdy jsem tam pobývala, byly, i jsou určitě dodnes, strašně zlývibrace… Ani já si nebyla jistá, jestli tam vydržím celou dobu pobytu… Jednou jsem prolomila starý dveřes visacím zámkem a vlezla do takového hodně dlouhého sálu, kde stály v řadách za sebou vany, celýhnědě a zeleně flekatý… A v těch vanách se na dně válely cáry jakoby silnýho plátna, shnilý vlhkem… Vlátkách byly otvory, na některejch to ještě bylo vidět, olemovaný kůží, aby se tam dala prostrčit hlava‚koupajícího‘. Podél zdi se táhla celá soustava zrezivělejch a prasklejch trubek, obrostlejch šedozelenou rzí a nad nimi bylo vyústění sprchovejch hadic…“

„Ne!“

„Pátrala jsem po tom v knihovně. Říkalo se tomu fixační vany. Pacienti, na který v pravidelnejchintervalech teklo ze sprchy, tam bývali často drženi nepřetržitě i několik dnů… Chceš vidět fotky, co jsemtam udělala?“

Amanda zavrtí hlavou.

„Dneska ne, Evo. Po dnešní noci se fakt necítím dobře. Zrušila jsem i návštěvu bratra, měla jsem muuvařit večeři.“

„Jakpak se má chudák Gilbert? Ještě pořád je v gypsu?“

„Je na tom blbě hlavně psychicky. Chtěla bych mu pomáhat, jak jen to půjde… Ale dneska ne, nemámsílu jet do garáže pro audinu a pak ještě do Londýna.“

Amanda se zvedne a chvilku stojí bez pohnutí s cigaretou v ruce u okna, pod květináčem s azalkamizavěšeným v provazové síťce. Strnulá, s prázdným výrazem hledí ven na železniční koleje, vedoucí podélbývalého kláštera přebudovaného na rezidenční byty. Vlevo, pár set metrů dál, hnědavé kolejištěrozlehlého předměstí mizí v temném ústí tunelu, poté co mine řadu šedivých paneláků strmících koblakům, která rychle odplouvají do dáli, hnaná silným východním větrem.

Eva Toothová vstane a jde k ní.

„Nechceš povečeřet se mnou? Mám sušenou tresku…“

Amanda se ochable pousměje, mlčky přikývne. Její hostitelka vyndá z ledničky balíček a začne odkrajovat porce ryby na talíř. Kuchyní se line silná vůně. Amandě zapípá v kapse mobil.

„Promiň.“

Když čte esemesku, zamračí se.

Chris Lee, a za tím telefonní číslo začínající londýnským trojčíslím 207.

Amanda nevěřícně zírá.

„Nějaká špatná zpráva?“ vloží se Eva. „Tváříš se hrozně…“

Novinářka jí neodpoví a stiskne tlačítko volání. Čeká, srdce jí divoce buší…

Protáhlý přízvuk, bodrý tón, který dobře zná:

„Hej, moje egyptská holčičko, to je hezký, že voláš… Jak vidíš, já sliby vždycky dodržím… Počkej,

nezavěšuj. Byl jsem na konzultaci…“ (Slyší zakašlání.)

„Duncane!“

Eva u kuchyňské linky ztuhne a přestane porcovat rybu. Pozorně sleduje přítelkyni.

„…Nechápu, jaks to mohl udělat, Duncane. Jsi vážně prase! Jsem samá modřina…“

Duncan se zařehtá, pak:

„Počkej, fakt je, že to nebylo ode mě moc šikézní, ale byl jsem strašně předrážděnej. A ty tvý podělaný

krámy, to už byla poslední kapka. Ale nezapomínám na tebe, myslím na tebe celou dobu, koukni, sehnal jsem ti telefon toho tvýho Drákuly. V tom jsem se osvědčil skvěle. Můžeš ho pozvat do Art Talks…“ Potřese hlavou, povzdechne.

„Duncane…“

„Ne, ne, já vím, měl bych se omluvit, měl bych před tebou padnout na kolena a prosit tě za odpuštění.No, jak vidíš, právě to dělám… Nemůžeš to vidět, ale jsem na kolenou. Lidi kolem na mě zírajívytřeštěným zrakem. (Zahihňá se.) Významný umělec naší doby, a leze po čtyřech. A teď tě zvu navečeři, abych znova požádal o odpuštění. Restaurace Michaela Caina, jsi pro? Dnes večer…“ Odpovírádoby mrazivým hlasem, který se nicméně chvěje. „Dnes večer jsem pozvaná k přítelkyni. Tady vHertfordu… Večeřím u Evy.“

„U tý tvý sousedky? Tý kolohnátky, co dělá performance? Tak ji ode mne pozdravuj. Jestli chceš, koupímod ní nějakou její fotku středověkýho poustevníka. Zeptej se jí, kolik bere… Řekneš mi to zejtra večer. Vrestauraci, v Londýně. A ne, kurva, zejtra nemůžu, jsem pozvanej od Fairfax & Gaskettová, s tou jejichjaponskou spisovatelkou, to by tě asi nebavilo… Tak třeba čtvrtek večer… Řekni, jestli máš čas. Co,miláčku?“

Amanda váhá.

Po železnici přejede osobní vlak, zmizí, spolkne ho temné ústí tunelu.

„Zítra mi zavolej. Řeknu ti, jak mi je…“

A ukončí hovor.

Velšanka na ni hledí znechuceně.

„Počkej, to se mi snad jen zdá! To prase tě oklátí jako hovado, poníží tě, potom tě přivázanou na posteli

zmlátí, načež zdrhne jako zloděj… A ty, místo abys šla na policii, jak by to udělala každá holka, co má jen

špetku rozumu, ty mu hodláš kývnout na další rande?“

„Evo, tak jednoduchý to zas není…“

Vyzáblá žena s dlouhými suchými vlasy si stoupne před ni, proti světlu z okna, a zkříží paže.

„Já ho viděla, toho tvýho Duncana Piermonta, když jsem byla v Barnet Vale. Přijel tam se svýmmanažerem a nějakým architektem. Pár minut si povídal s umělci, co tam pobývali. A naparoval se jako obvykle. Ty, poslyš…“

Popadne Amandu za ramena a zabodne své bledé modré oči do jejích.

„Já mám na tyhle věci čuch, Amando. Jako bych je viděla. A včera večer jsem to cítila taky, i když ne taksilně, když jsem vás dva potkala na tý chodbě. Ten chlap… to je svinskej zabiják. Určitě má na rukoukrev. Lidskej život pro něj nemá žádnou cenu my ostatní jsme jenom… věci, buď užitečný, nebo ne, projeho soukromý cíle. Je tak necitelnej, že… Poslyš, vidělas už ty portréty Reinhardta Heydricha… toho katav protektorátu Čechy a Morava… Himmlerova pobočníka, inscenátora holocaustu?, Hotový monstrum,blond, vysokej, hubenej, chorobně bledej, sexuální maniak, kterýho se naštěstí českým odbojářůmpodařilo ve dvaačtyřicátým sejmout… No, a ten tvůj Duncan, pokud se mu nepodobá fyzicky, je jinak zestejnýho ranku… Stejný mrňavý ďábelský oči. (Uvolní paže z ramen kamarádky.) Takže, jestli s ním chceš randit, chodit na večeře, spát s ním, nechat se dál mlátit anebo něco horšího, je to tvoje věc. Ale nechoď si pak ke mně stěžovat, že jsem tě nevarovala.“

S každým opadlýmkvítkem

třešeň

zestárne Buson

Londýn, Tavistock Crescent,

úterý 27. března 2001, 15.10 hod.

S vypětím sil se nasoukám do kamarádova granátově rudého jaguáru řady S. Angus ohleduplně odsunul sedadlo spolucestujícího, abych měl místo na nohu. Když startuje, gratuluje mi: „To je super, tahle gypsová hnáta! Doktoři neskrblili na materiálu… Váží to tuny, co?“

„Chceš si to zkusit? Rád ti to přenechám…“

Angus se řehoní.

„Ne, díky! Na souložení to moc praktický není, co? To musí bejt hotová akrobacie.“

Povzdechnu a sleduji stěrače, které se s mrholením znovu rozkmitaly. Hned se zas odvrátím, protože se mi z toho zvedá žaludek.

„Popravdě, nemám v současný době příliš příležitostí…“

Zamrká na mě.

„Jak to, tys nebyl za tou svou zdravotní sestřičkou? A co ten Hyatt Regency, to není rande? Už dlouho

jsem tě neviděl s kravatou…“

Zavrtím hlavou. A pak, bůhvíproč, se mi očí zalijí slzami. Znenadání se totálně zhroutím. Když sjíždíme po

Kensington Park Road na Bayswater, štkám, až to mnou lomcuje, a vykládám mu ságu svého vztahu sletuškou All Nippon Airways…

Angus, který v podstatě není zlý chlap, mě sleduje soucitným pohledem, zatímco se jeho nový jaguár vrhá do dopravní zácpy West Endu. Položí mi levou ruku na stehno.

„No tak, to ještě neznamená šlus, setkáš se s ní, znáš přece její hotel…“

„Je docela možný, že už je v busu a jede na Heathrow…“

„Tss-tss. Jen žádnej pesimismus. Netřeba házet flintu do žita. Jak dlouho se zpravidla ta tvoje Akikozdržuje v Londýně, mezi příletem a odletem?“

„Dvě noci. První večer stráví v posteli a odpočívá, další den nakupuje a ráno třetího dne si na pokojikontroluje rozpis svých letů, koupe se, chystá si čistou uniformu a pak odjíždí minibusem s posádkou naletiště…“

Angus se zeširoka usmívá.

„Výborně. A jelikož jsi ji viděl, jak v poklidu obědvá na Notting Hill s kolegyní, byl to den nákupů, tenprostřední. Tvoje letuška odlítá až zítra. Takže dneska v noci s ní budeš spát v Hyatt Regency, tyzatracenej klikaři!“

Usmívám se podstatně chaběji než on. Nicméně usmívám. Zlatý Angus! Popotáhnu, přejedu si hřbetemdlaně napuchlá víčka.

Můj šofér stiskne klakson.

„To je vůl, co se sem sere? Banka zavře.“

Abych ho na oplátku rozveselil, vyptávám se:

„A co ty…? Co tvoje avantýry se ženskýma, daří se? Jako obvykle, hádám.“

Přestože se blíží k šedesátce, můj donchuánský požitkářský kámoš nikdy nevypadal, že by mu v tomhleohledu chyběla činorodost. Přikývne dvojitou bradou: „Ujde to, pravda, nemůžu si stěžovat. I když fyzicky, chmm, už to není, co bejvalo. Roky nám pádí všem,že! Brzy budu muset přejít na viagru. Další problém je, že… Víš, jak stárnu, uvědomuju si, že mě čím dálvíc přitahujou mladý holky… zatímco dřív, víš, jsem zas až tak extra na holčičky nebyl… Teď, to bysnevěřil: zírám na středoškolačky, na ten jejich mladistvej kukuč, růžovou pleť, bělostný zoubky, jak sepřipitoměle chichotají, na zaoblený lýtka a ty jejich ponožtičky a, šílím z toho. Ty, Gilberte, kterýho vidím s Japonkami od dob, cos byl student, to dokážeš pochopit… Naoko vždycky vypadala minimálně o deset patnáct let mladší… co?“

Posmutněle přitakám.

„Je to tak, Angusi.“

„Blbý ale je, že ty anglický studentky se na mě teď tváří, jako bych byl nějakej podělanej páprda, jejichdědek či co! Božíčku, kdybys věděl, co já už všecko musel spolknout…! Jednou jedna dokonce přímovylítla z hospody a ječela jako pominutá… a to jsem ji jenom pohladil po ruce…“

Neudržím se a rozchechtám se. Angus zabručí:

„No jasně, jen si ze mě dělej srandu. Myslíš, že ty jseš bůhvíjak svůdnej s tím svým krunýřem na krku a berlemi? Ale, hele, nedávno jsem objevil novej šlágr.“ „Jo?“

„Bytečky v Chelsea.“

„Byteč… to neznám, o čem to mluvíš?“

„Pohodlný diskrétní bytečky, a v nich baba. Holka, která čeká na tebe a udělá, co si zamaneš. Jsou i v

jinejch čtvrtích, třeba na King’s Cross, v Tooting nebo Hornsey, ale v Chelsea je to nejšmrncovnější. Ne

tak špinavý.“

Nevěřícně na něho zírám.

„Ty chceš říct, že… že chodíš do…“

Teď se zas zahihňá on.

„Moment, to nemá nic společnýho se starejma kurvama, jako v Soho v šedesátejch letech, kam se chodilo

ztratit panictví! Ty holky, co už pár let přijíždějí do Anglie, jsou… prostě neskutečný!“

Vůz téměř stojí na místě, Angus klidně pustí volant a rozmáchle gestikuluje.

„…Štíhlý holčiny, okouzlující, sexy, blondýny, brunetky, zrzky, dlouhý vlasy, skvostný prádlo, prstíčky jako

víly… A mladý, hódně mladý… Většinou ani ne dvacítky… Určitě mladší… A ke všemu tyhle děvenkykolikrát neumějí ani kváknout anglicky, takže si nemusíš lámat hlavu s konverzací!“

„…“

„Jo, kterejkoliv poddanej Jejího Veličenstva, pokud má v kešeni, řekněme, tak aspoň třicet až padesát liber, si může diskrétně dopřát ekvivalent Claudie Schifferový nebo Moniky Bellucci!

A to (znovu se zahihňá) jako puberťáček, ještě než poznaly filmový studia nebo přehlídkový mola!“

Ušklíbnu se. Jsem jaksi na rozpacích… Tahle tradiční „chlapská“ konverzace se poněkud nechutně zvrhla.

„No ale… Jestli dobře rozumím, chodíš za holkama z východních zemí? Jako třeba Bulharky, Rusky a…

Slyšel jsem o tom jeden pořad v rádiu… Většinou mají albánský pasáky, ne? Ty s tím nemáš žádnej

problém?“

„Nemám, jejich pasáci jsou v poho. A skoro na ně nenarazíš, víš… Většinou vůbec ne. Chceš, abych tidohodil jednu dvě adresy? Vsadím se, že by ty pusinky braly i mužskýho v gypsu…“ (Zahihňá se.) „Měl jsem na mysli: morální problém.“

Angus sklopí zrak, zahuhlá:

„Jo, vlastně ne… Je to výhodný pro všecky. Je to obchod jako každej jinej, ne stopro legální, to s tebousouhlasím, ale prostě to tak funguje… A tyhle věci budou fungovat vždycky, na tom ty ani já nicnezměníme! A kromě jinýho Albánci ty holky chrání, poskytujou jim ubytování, shánějí jim papíry, abymohly jet do Anglie a zůstat tady, o což jim vlastně jde všem, to je fakt… Tahle země je jejich eldorádo,snily o ní a to jim těžko můžeš vyčítat… Ty holky konečně vybředly z toho posranýho postkomunismu, zúzemních konfliktů, z místních válek, etnickejch čistek a neuvěřitelný bídy, která připomíná středověk…Pokaždý, když je odsud vyhostí, hned se zas vrátí, věř mi. Což svědčí o tom, že jim to chybí. A navíc, Angličani jako já jsou na ně hodný! Nechodí k nim žádní hulváti… Na každej pád mají v týhle branži šancivzlítnout do sedmýho nebe několikrát denně!“

Jeho mlaskavý řehot zůstane bez ozvěny. Další minuty uplynou v tíživém tichu. Angus jaguára zaparkuje,dost mizerně, kousek od Midland Bank, na místě vyhrazeném pro zásobování. „Pohlídáš mi auťák? Mámto tak nanejvejš na deset minut.“ Zabouchne dvířka a na svůj věk a tloušťku svižně přejde. Chodí k těmmladicím, tak asi… Uvolním se na sedadle, snažím se najít nějakou pohodlnější pozici. Kamarád nechalklíčky na palubní desce. Vůz má automatickou převodovku, mohl bych ho celkem bez problému řídit, i stou sádrou. Usmívám se při představě, jaký žertík bych mohl vyvést našemu milovníku děvenek zVýchodu: rozjedu se, odřídím jagouše do autobazaru, fofrem ho prodám, pokud možno prachy na dlaň, akoupím si za ně letenku do Tokia, odlet zítra ráno! Zcela nahodile otevřu palubní schránku. Techničáknikde: Angus ho zřejmě nosí v peněžence, to je celkem normální. Spolu s řidičákem a svými početnýmikreditkami… A co kdybych prodal auťák bez papírů, do nějaké zlodějské garáže?, Třeba těm chlápkům z Východu? Podle toho, co vím, tihle hoši si se zákony hlavu moc nelámou… Dají mi za jaguára nejvíc tak čtvrtinu ceny, ale i to by stačilo. Bohatě na jednosměrnou letenku do Japonska, pronájem nějakéhopokojíku na předměstí Tokia a měsíc dva lehára a pak by se vidělo… Dál se hrabu v palubovce, abychzabil čas. Jak tak šmátrám mezi bedekry a nevalně složenými mapami, pravička nahmátne něcokovového, tvrdého a studeného. Vytáhnu to ven na světlo kabiny.

Automatická pistole.

Malinká, poměrně lehká, ne víc než tři sta gramů… Obranná zbraň s hodně krátkou hlavní, černý kov,světlá pažba zdobená oválným znakem, na němž se vzpíná půvabný westernový koník. Když přiblížímzbraň k oknu, na boku přečtu: automatický kolt a pod tím: ráže 25. Na levé straně hlavně je stejnýreliéfní koníček ve skoku přes dvě křivky ornamentu, ale zrcadlově obrácený.

Pěknej paranoik, ten Angus! Předpokládám, že s sebou tahá tuhle hračičku pro případ, že by mu chtělnějaký negr štípnout jeho rolexky… Chci poctivě vrátit pistoli do přihrádky, ale pak si to rozmyslím. Sprovinilým výrazem a potem na čele bleskurychle strčím koltík do náprsní kapsy saka. Proč vlastně?Nemám tušení… Anebo mám, možná. Hlavou mi opět plují temná mračna deprese…

Co když to za chvilku s Akiko nedopadne dobře?

Co když mé zase odmítne, jednou provždy? Pořád mi zbude ještě poslední, konečné východisko… Cesta,na kterou nikdo nepotřebuje peníze, jízdenku ani pas. Vrátit se na Tavistock Crescent, napsat poslednívůli, natáhnout se vedle hi-fi s nějakým dobrým cédéčkem a sklenicí whisky a pomalu přiložit hlaveň pistole ke spánku. Anebo do úst, na patro…

Vždycky jsem záviděl Pierru Molinierovi jeho sebevraždu. Připevnit zvenčí na dveře připínáčkem svéhobytu lísteček: Zabil jsem se. Klíče jsou u domovnice.

Ani jedno slovo navíc. Žádné zbytečné nářky ani okázalé řečičky, žádné utlachané loučení s bezcitnýmsvětem. Tomu se říká opravdová úroveň.

Tuk ťuk na okno vedle mne. Leknu se, jak čekám, že spatřím konsternovaného, pobouřeného Anguse,který přistihl nevděčného kámoše, jak mu chce šlohnout bouchačku.

Není to Angus, nýbrž policajt, sklání se ke dveřím. Chvatně stáhnu okénko… buclatou tvář půlí ohyzdný krátký zrzavý knírek.

„Sorry, sire. Vystupte si prosím.“

Proboha. Všiml si pistole, teď mě prošacuje a zatkne pro nedovolené držení zbraně. Co mě to jen napadlo strkat tu věc do kapsy? A to za bílého dne, před zraky všech, přímo vprostřed Londýna, kde policie číhána potenciální teroristy, muže z IRA anebo džihádu… Jako bych už neměl dost jiných problémů!

Ukážu na berle:

„Rád bych, ale…“

„Všiml jste si,“ hartusí, „jak jste zaparkoval?“

Neviděl zbraň! Zmatený úlevou koktám:

„Já ne, to můj kamarád, jsem jenom spolucestující. Majitel vozu je v Midland Bank, tamhle naproti, vrátí se nejdéle za minutku.“

Kníratý muž v bílé košili vytáhne přestupkový blok.

„Předně, tohle místo je určeno pro zásobování. Za druhé (obejde jaguára), zaparkoval jste… sedmdesátcentimetrů od okraje chodníku. Což dělá… (Přejde na druhou stranu, skloní se, zamrká a přitom sinakrucuje jednu stranu knírku) … zhruba padesát pět centimetrů mimo prostor vymezený pro stání…“

Obrátí list zápisníku, vytáhne z náprsní kapsy propisku. Dobrotivý bože, Angus mi to osolí, až objeví za stěračem pokutu. Kámoš si může dovolit zaplatit, ale… Jestli otevře palubní schránku, aby tam uložilřidičák, a zjistí, že koltík zmizel, bude to pohroma. Vykloním se z okénka.

„Ujišťuji vás, už jde, hned odjedeme…“

Pohyb propisky se zastaví.

„Klíče jsou na palubní desce?“

„Ano, ano.“

Strážník pokývá hlavou, pokrčí rameny.

„Tak se chopte volantu a popojíždějte. Už vás tu nechci vidět.“

Zakoktám díky, vytáhnu zas okénko a svízelně si přelezu na sedadlo řidiče. Přesun nohy v gypsu přesřadicí páku je hodně riskantní akce. Naštěstí to polda neviděl, pravidla silničního provozu totiž absolutnězakazují řídit vozidlo v takovém stavu. A nejenže se to nesmí, ale, jak zjišťuji, v případě, jako je můj, tojest celá pravá noha v sádře, od prstů až nahoru po stehno, je to téměř neproveditelné… Nemůžu sevměstnat, natož šlapat na pedály plynu a brzdy. Musím použít levou nohu a pravou přitom vytrčit conejvíc ke dveřím a tím pádem i sedět nakřivo. Nic snadného. Otočím klíčkem startéru. Kníratý v košili mě pozoruje, o dva vozy dál. Motor jaguára se spustí a potichu vrní.

S bušícím srdcem dám zpátečku, po zádech mi stéká studený pot, levou nohou jemně sešlápnu plynovýpedál, připraven zvrtnout ji, abych v nezbytném případě dupnul na brzdu.

Už jsou to měsíce, co jsem neřídil, a hlavně nikdy jaguára… Držím volant jen konečky prstů, cítímneuvěřitelnou sílu té mašiny. Jeden špatný pohyb, silnější sešlápnutí, a minu brzdu a vrazím do všechauťáků, co mi stojí v cestě, až to konečně naperu do pilířů před Midland Bank a rozsekám Angusova jagouše i sebe!

Angus v jednom jediném okamžiku přijde o auto, o kamaráda i o svých pět tisíc liber.

Couvnu, brzdím. Až doteď žádný problém. Otáčím, co to jde (naštěstí to má posilovač řízení, což mi –vzhledem k mé rachotině, starému roveru z bazaru, ze sedmdesátých let, který tyhle nové vymoženostineměl, připadá zábavné), na první pokus vyjedu z parkovacího místa pro zásobování a prudce zabrzdím,zatímco kamion projíždějící kolem mě jen tak tak mine a s troubením zmizí. Vzpamatovávám se: snažímse uklidnit, nemyslet na poldu, který mě zamračeně sleduje. Tentokrát se musím pozorně dívat dozpětného zrcátka…

Teď už mě pohltil dopravní proud, současně zjišťuji, spolu s tím zatraceným chlupem, co ještě pořádsleduje závoďák, který řídím poprvé v životě, navíc levou nohou –, že k bance kamaráda Anguse sedojet nedá. Příliš riskantní. Semafory jako by se smluvily, že vždycky než k nim dorazím, nahodí zelenou,a tak jsem neúprosně unášen proudem vozidel… Jestli to tak půjde dál, ocitnu se na Oxford Circus neboaž na Tottenham Court Road, aniž bych měl vůbec příležitost k pokusu obrátit se do protisměru… Angusnebude věřit svým očím, až zjistí, že místo, kam zaparkoval svého jaguára, je prázdné… Přijíždím nakřižovatku Orchard Street. Semafory rozsvítí po zelené oranžovou. Zatímco řidiči vedle mě zpomalí, jávyrazím, a jak chci zapnout blinkr, spustím stěrače…

Pneumatiky kvílejí, když odbočuji doleva, vypnu stěrače, stisknu nechtěně klakson, z Wigmore Street sevynoří taxík, já brzdím a zároveň stáčím doleva, abych se mu vyhnul… Bokem zavadí o předek jaguára,šofér mě obdaří salvou hanebných přízvisek, zatímco spatřím před sebou uličku k Portman Square aimpozantní, luxus a poklid vyzařující bílou fasádu hotelu Hyatt Regency London Churchill.

Vklouznu až pod sloupoví hlavního vchodu, zabrzdím, jak nejjemněji lze, a s úlevným povzdechem vypnumotor. Obrovitý portýr v uniformě a prýmkované čepici ke mně přichvátá s dobráckým úsměvem od ucha k uchu.

Zbrocený potem se deru lopotně z auta, chápu se berel a podávám klíčky vrátnému v livreji admirálaflotily. Šátrám po kapsách po nějakém spropitném (je mi líto, bude skrovné), ale admirál, vzdor svépostavě, už plavně vklouzne za volant a velkolepým stylem přemístí Angusovo vyglancované žihadlo dopodzemního parkoviště grandhotelu.

Když míjím dva livrejované hotelové sluhy, zdvořile se uklánějí a třetí mi přidržuje dveře, a to podrahnou dobu: s berlemi to už rychleji nepůjde.

V obrovské hale ozářené honosnými lustry šumí tlumený hovor různých luxusně ohozených hostů, kteřípřecházejí všemi směry a jim v patách malí hoteloví poslíčci vláčejí jejich značkové kufry a tašky naditénákupy. Tři recepční v tmavošedých uniformách postupně vytřeští zrak, když mě spatří, jak pajdám kjejich dřevěnému lakovanému pultu.

„Good afternoon, sire,“ udělá na mě hezká dívka s mandlovým pohledem a kaštanovými vlasy, která jakoby zrovna přišla od kadeřníka, se zářivým úsměvem, jenž má patrně potlačit lehký neklid v černých očíchupřených na můj krční krunýř. „Vítáme vás v Hyatt Regency London. Na jaké jméno máte rezervaci?“Pravá ruka spočívá na myši počítače. Můj zrak nechtěně utkví ve výstřihu běloskvoucí blůzky. Sakra! Toproto, že mi její uniforma připomíná japonské školačky? Ale oči mladé recepční, třebaže dokonalezápadní, se mi dnes moc líbí, ne-li víc než něžné oči Asiatek. Trochu připomíná tu francouzskou herečku,Virginii Ledoyenovou… A v dnešním dopoledni, po mé bankéřce, statné Angličance ze západu země, je tuuž druhá erekce… co je to s tebou, Gilberte Woodbrooku? Odkdy jsi tak citlivý na půvab, který ti kdysipřipadal obhroublý, Evropanek?

„Prosím, sire?“

„Ehm ano, ne, nemám rezervaci… Přišel jsem navštívit přítelkyni, slečnu Tanaka… Je letuška All NipponAirways, myslím, že je u vás ubytovaná od včerejška…“

Úsměv slečny Ledoyenové a pohyb myši, na monitoru počítače defilují jména a čísla.

„Máte pravdu, sire. Zavolám do jejího pokoje…“

Hezká dívka s mandlovýma očima drží vybraně sluchátko u tváře a hledí přitom do stropu, na rtech jíulpívá poněkud strojený úsměv. Ze svého místa slyším vyzvánění… Někde nahoře v poschodí…

Pohlédne opět na mě, se směsí rozpaků a lítosti.

„Měl byste se posadit…“

Berle mám opřené o recepční pult, máchnu ledabyle paží. „Ne, to je dobré… děkuji.“

Nahoře to stále vyzvání…

Malý zdvořilý úsměv, ve výrazu jakoby náznak zájmu:

„Měl jste nehodu?“

„Autonehodu, ano. Dost vážnou, ale už je to lepší.“

„Ach. (Potřese hlavou.) Je mi líto, ale obávám se, že slečna Tanaka odešla…“

Váhám. Mám jí nechat vzkaz pro Akiko, tu blahopřejnou pohlednici, kterou jsem ještě nedopsal, anebo…

„Třeba bych na ni mohl počkat?“

Slečna Ledoyenová znovu přikývne a ukáže na celou halu.

„Ale jistěže, sire. Klidně se posaďte… eh… (Rozmyslí si to.) Spíš tamhle, dozadu, do salonku. (Pleť jízrůžoví.) Budete tam, eh… mít větší klid.“

Poděkuju jí, chopím se zas duralových holí a přitom mi dojde, a popudí mě –, že vprostřed hotelové halydeprimující zjev mrzáka není vítán. Působilo by to nedobře. Jako kaz. Skvrna, aby se tak řeklo upřímně – na tomhle mezinárodním chrámu luxusu, kde má být všechno jen super tip ťop.

Poslušně se opět chopím berli a vzdaluji se od recepce k salonku-očistci, který mi sice zdvořile, ale takékategoricky označila. Mimochodem coby očistec docela ucházející. Mramorová podlaha, masivníkonferenční stolky, křesla z osmnáctého století, široká pohovka hořčicové barvy, šedé čalounění, bíléstěny, nad stropními lustry štuky… A ve zlacených přezdobených rámech dva obrovské portréty ve styluGainsborougha: pod stromy s apartně nachýlenými větvemi, před typicky anglickou krajinou v tlumených, mlhavě podzimních tónech, pózují pro malíře dva chrti, ležící u nohou jakési šlechtičny v róbě z dobMarie-Antoinetty, s pusinkou do srdíčka a nalíčenými líčky, která tvoří protějšek oprýmkovanémubritskému důstojníkovi ve vysokých botách a s brunátnou tváří pod bílou parukou.

Usadím se na kraj pohovky a vytáhnu z kapsy lístek a propisku. Přečtu si znovu poslední řádku. „Ale vopačném případě, a pokud jsi na mě nezapomněla, pokud ke mně nechováš nenávist, měla bys vědět, žese moje situace naprosto změnila, že jsem…“ Snažím se soustředit, koušu se do rtů a pokouším senavázat na nit svých myšlenek, vrátit se do atmosféry, citů… Svraštím obočí. Teď nesmím udělat špatnýkrok. Nejdůležitější je najít správné argumenty… Kromě citových i logické. Japonky jsou citlivé, alepragmatické. S přibývajícím věkem myslí stále víc na svůj prospěch. Na svou budoucnost. Baví se, zamilují se, ale ve finále zřídkakdy zapomenou, že je třeba se dřív či později vdát. Jedno, ze tří základních – japonských úsloví: narození, svatba, smrt.

Smrt.

Při té nehodě, Akiko-čan, jsem málem umřel, a to mě přimělo zamyslet se nad spoustou věcí… Dřív jsembyl lehkovážný, bezstarostný, přehlížel jsem své povinnosti. Využil jsem tě, ano, připouštím. Ale vážil jsem si toho, cos mi dávala, věděl jsem, že mě miluješ, a já, věř mi nebo ne, jsem tě také miloval… Ale kdyžnadešla chvíle, zavázat se úplně, váhal jsem, vytáčel se a nakonec couvl. Tady v Londýně jsem mělrodinu a musel ji zabezpečit, a tak jsem se zbaběle schoval za tuhle povinnost. Držel jsem tě tu, dokudjsem mohl, a nechal jsem tě odjet. Nechal jsem tě utéct a ztratil jsem tě. Možná definitivně. A sám za topykám. Jsem strůjcem vlastního neštěstí… Dnes jsem rozvedený, sám a nešťastný. Můj život už nemážádný smysl, někdy si říkám, jestli by nebylo lépe s ním hned skoncovat. Přesto by mě ještě jedna věcmohla zachránit, odvrátit mě od mého katastrofického osudu.

Jediný tvůj úsměv, jediné tvoje ‚ano‘

Čekám na ně a prozatím tě vroucně a vášnivě líbám.

Gilbert

Se zavlhlýma očima a přerývaným dechem připojím pod vzkaz číslo své pevné linky i mobilu, zavřupropisku, strčím ji do kapsy a pohlednici přeložím. Už na ni nekoukat, nic na ní neměnit. Kostky jsou

vrženy.

Hrábnu do kapsy, vytáhnu tubičku survectoru, vsypu si jednu pilulku do dlaně, dám do úst a polykám bezvody, prostě jen pomocí slin, které si nahromadím přejížděním jazyka o patro (nemám odvahu projítznovu celou halou a žebrat u recepčních o sklenici vody). Psychostimulační vlastnosti antidepresiva mipomohou čelit situaci, až se ocitnu tváří v tvář Akiko. Pak, abych zabránil účinku amineptinu,vyvolávajícímu mnohdy úzkost, spolknu tři tablety tranxenu, sedativa, které se podává ústy a rychlevstřebává, mělo by trochu zbrzdit divoké bušení srdce.

Teď mám v krku vyschlo a jícen podrážděný prášky. Což mě štve, protože bych, jako pojistku, k chemické

směsi ještě rád přidal pár desítek miligramů athymilu, abych posílil antidepresivní účinky survectoru(kterého jsem dneska už vzal maximální dávku). Ale tahle molekula mě často uspává, zvlášť zpočátku,když jsem ji bral, potom co Naoko odešla z domova a vzala s sebou děti –, a strašně bych nerad, aby semi v přítomnosti mé letušky klížila víčka…

Tato činnost mi nebránila, aby co chvíli nevrhl pohled do haly, jestli se neobjeví drobná elegantní postavamé Akiko. Vynervovaný, dojatý, se rozpomínám na naše první setkání před… kolika, deseti lety?, Jednénoci v Tokiu, v trendy podniku Maniac Love v Aojamě… V zahuleném suterénu, v betonovém bunkru, kdepulzovala ohlušující hypnotizující techno-trans hudba, ovládaná zručnými prsty mého kámoše, dýdžejeNogawy, jsem v záblescích stroboskopu spatřil mladickou Japonečku v černém tílku a leopardí minisukni,která se vrtěla uprostřed davu tanečníků… Jako by mě vábil magnet (bylo to kvůli jejím dokonalým

proporcím, ani moc malá, ani moc velká, anebo jejímu roztomilému nosíku, zahnutému pod klenutým

čelem?), proklouzl jsem k ní… Tančili jsme proti sobě v houfu mladých Japonců, pohybujících se jakoroboti, a pak, když se rozsvítila světla a venku nad Tokiem začalo svítat, šli jsme si spolu povídat nahorudo patra, na balkon, který přečníval nad sálem s posledními flamendry, pozorovali jsme skrz mlhu dýmudýdžeje a další zaměstnance a všechnu tu omladinu, která začala zametat odpadky a nedopalky, co jich

bylo na podlaze plno…

Pohledem těkám mezi dveřmi výtahů, pultem recepce, kde děvce ve stejnokroji s kaštanovými vlasyvysvětluje cosi nad mapou Londýna obézní ženštině obtěžkané na zápěstích spoustou náramků, adřevěným obložením proskleného vchodu, střeženého livrejovanými zřízenci v pozoru. Z nepřetržitéhodecentního šumu, třpytu lustrů a všeho ostatního mě nakonec rozbolela hlava.

V kapse saka mi zazvoní mobil. Ne v té, kde mám koltík, v té druhé. Vyndám přístroj, kouknu na jméno vmodrém obdélníku displeje: Angus. A kruci. Teď není příhodná chvíle. Stisknu červené tlačítko a hovorodmítnu. Hlasitě oddechuji a koušu se do rtů. Kámoš asi strašně zuří. Ale aťsi, nemám čas muvysvětlovat, jak se stalo, že se jeho drahocenný jaguár momentálně nachází v podzemním parkovištihotelu Hyatt Regency London… A už vůbec nestojím o to, aby se sem Angus vřítil, sháněl se po mně, očinavrch hlavy, na pokraji mrtvice, a soptil uprostřed haly.

Jeho krásný automobil je alespoň v bezpečí. Před deštěm, strážníky a silničními nehodami.

Při té myšlence se usmívám. Vzhlédnu a vzdor krunýři se znovu otočím k hale…

Z výtahu právě vystoupily dvě mladé Japonky. Obě stejná postava, stejný typ, stejný charakteristický styl

letušek.

Mhouřím oči a proklínám vzdálenost, která mne od nich dělí, a poznám… ne Akiko, ale její kamarádku, tu,co s ní obědvala v The Clinic… Tu druhou dívku, mimochodem hezkou, neznám.

Srdce se mi divoce rozbuší, popadnu berle, vyskočím… Když vycházím ze salonku, překotně uvažuji… Coteď?, Zeptat se té letušky, jestli neví, kde bych našel Akiko? Říct jí své jméno? Svěřit jí ten lístek?

S takovouhle situací jsem absolutně nepočítal.

Vzdálenost mezi námi se pomalu, ale jistě zmenšuje.

Letušky ANA si mě ještě nevšimly. Belhám se k hlavnímu vchodu a přitom počítám a poměřuji tempo násvšech (děvčata jdou rychleji než já, i když se nezdá, že by nějak zvlášť spěchaly), a pravděpodobnémísto, kde se naše dráhy střetnou…

Kamarádka Akiko pohlédne na své maličké hodinky a cosi japonsky zvolá. Obě letušky náhle zrychlí krok.Zřízenec se chystá přidržet jim dveře…

Proboha, já je prošvihnu!

Zastavím se, bez dechu, pět metrů od nich, strčím si berli do podpaží, mávám pohlednicí a křičím:

„Excuse me…“

Jak je vyruším z konverzace, v tu ránu se zastaví.

Obě Japonky se ke mně obrátí a zaraženě si mě prohlížejí. Dva páry šikmých očí, umně nalíčených, hledípostupně na můj úzkostný výraz, krunýř na krku, pohlednici, s níž se oháním, sádru, berle…

Podávám lístek kamarádce Akiko, mávám jí s ním před nosem.

Pak, anglicky:

„Hrozně nerad vás obtěžuji… Prosím, miss, vemte si tu pohlednici. Je pro…“

Zmlknu s otevřenými ústy.

Japonky se nejprve krátkým pohledem (v obou případech vystrašeným) domluví a pak ve vzájemnéshodě, zuby zaťaté, obočí svraštělé a pohled upřený před sebe, pokračují v chůzi. Zřízenec je úklonoupozdraví a současně otevře dveře. Děvčata poděkují, opět se rozhovoří tenkými hlásky japonsky a přejdou

práh. Admirál, jen je spatří, chvátá na ulici, pronikavě hvízdne a zdvihne ruku v rukavici, aby přivolal taxi,které hned, jakmile vyloží jakousi rodinku hlučných a velmi živých Jihoameričanů, hotelových hostů,

vystartuje.

Vyjeveně vše sleduji z haly Hyatt Regency. Zřízenec mě podezřívavě pozoruje. Taxi s oběma letuškami se

vzdaluje… Strčím pohlednici zpátky do kapsy a pak i já, dokonale grogy, projdu prosklenými dveřmi ven.

Vrátný vytáhne z kapsy klíčky od jaguára. Zeptá se mě, jestli chci své auto.

Civím na něho, jako by jeden z nás dvou, nevím který, spadl z Marsu.

„Ehm… ne… Ne, děkuji, myslím, že se radši projdu pěšky…“

Přestalo pršet. Mezi mračny nad Marble Arch dokonce proniká slabý paprsek slunce.

Mohl bych se trochu projít po parku.

Jako náměsíčný se vydám po Orchard Street a přejdu Oxford Street. S pomocí berli vláčím svou sádru kHyde Park Corner. Svět plný barev a zvuků kolem mne žije naplno, a já zvolna procházím skrz něj.Připadám si dnes děsně, děsně starý.

Na bedně u vchodu do parku se tyčí politik-ochotník a horlí před hloučkem zevlounů, mezi nimiž je párzahraničních turistů, kteří pravděpodobně nerozumí ani slůvku z toho, co vykládá.

„S Tony Blairem se ze Spojeného království stal Sovětský svaz…“

Jdu dál. Za mými zády vyřvávání postupně utichá. Ptáci nahoře ve větvích cvrlikají. Potkám snědéhošpinavého žebráka s černým zacupovaným plnovousem a starým ušmudlaným turbanem na hlavě. Opíráse o hůl, a když ho míjím, spiklenecky se na mě zazubí.

… A najednou mi to sepne!

Dojde mi, co se odehrálo, v hlavách těch dvou husiček.

Stačí se vžít do jejich situace.

Vycházejí z hotelu a vtom vidí, jak se za nimi žene chlap s berlemi, ostentativně předvádí své zranění, či

deformace –, a pateticky mává pohlednicí s obrázkem Panenky Marie a světců se zlatou svatozáří…

Určitě je napadlo, že ta pohlednice k nim vysílá cosi jako: „Promiňte, že vás vyrušuji, jsem chudý a

nemocný, nemám práci, právě mě pustili z nemocnice, doma mám pět dítek, které neuživím. Neměly

byste výměnou za tenhle hezký obrázek svaté Panenky Marie pár drobných anebo nějaký…“

Měly mě za nějakého odpudivého žebráka!

Je to strašný šok, musím si sednout. Sesuju se na nejbližší lavičku. Směsice tranxenu, athymilu a

survectoru začíná působit. Včetně nežádoucích vedlejších účinků.

Úzkost, podrážděnost, otupělost, srdeční arytmie, pocení, svědění kůže, migréna. Všechno vidímrozmazaně, v očích mám slzy, chce se mi zvracet.

Megadeprese.

Natáhnu se na lavičku. Světlo oblohy mě oslepuje. Alejí projde kolem pár blbečků, posmívají se. Tizatracení ptáci nahoře ne a ne zmlknout. Oslavují jaro, sbírají větvičky na svá hnízdečka… Jedna berle mispadne na zem. Seberu ji až později…

Později.

Později vstávám…

Zapřu se o berle v podpaží, vyndám z kapsy pohlednici pro Akiko. Roztrhnu ji vejpůl, na čtvrtky, naosminy, útržky zmuchlám a pak je hodím do mřížky prvního kanálu, na který natrefím.

Doina 8

Probudím se. Nevím, kolik je hodin. Zdálo se mi o tobě. Nevím, jak dlouho jsem spala. Dneska ráno (bylosnad ráno, ne?, mám ten dojem) přišla nějaká sestřička. Číňanka. Neřekla ani dobrý den, nic. Jako bybyla od narození němá. Přebalila mě (dali mi plenky jako nějakému miminu!), smrdělo to, omyla mě,přejela po mně vlhkou houbou, sundala mi bílou špitální košili a oblékla mi jinou, čistou, z měkké bavlny,za krkem mi ji svázala a potom mi dala injekci, nahoře na stehno nad gypsem, a to všecko bez jedinéhoslova. Pak mi dala napít vody s hnusnou umělou pomerančovou příchutí, brčkem z hrníčku s víčkem,načež ta čínská obluda postavila hrnek na noční stolek a odešla, a nechala mě tu v tom bílým pokoji

docela samotnou…

Zavedli mi nějakou pitomou hadičku, kterou můžu čurat, když se mi chce. Bolí mě záda, ale v končetinách

necítím nic zvláštního, až na tu těžkou sádru… Doktoři a sestry do mě nejspíš nacpali všelijakýanestetika, morfium… taky se cítím jako peříčko… Myslím, že ještě uteču pomalounku do spánku… Je toostatně to nejlepší, co se dá dělat… Zapomenout na tenhle nemocniční pokoj, zapomenout na tuhovadskou nehodu, zapomenout na Argona…

Jenže on na mě, naproti tomu, určitě nezapomněl

Zachvěju se. Po zádech mi stéká studený pot.

Sakra, doufám, že Agronovi zacálovali podle domluvy. Jestli ne, musí běsnit vzteky. Jestli se kšeft zhatil azákazník odešel bez placení, Albánci zuří, že přišli o prachy, a hned, jak budou moct, si pro mě přijdou,zmlátí mě a nechají zas makat v bytě… Anebo mě prodají nějakýmu jinýmu zazobanýmu Anglánovi anebo

jiný bandě. Možná ani nepočkají, až odsud vyjdu… V Bruselu tý Albánce, co skočila z okna, aby už mělakonečně klid, se povedlo akorát zlomit si obě nohy… Její pasák přišel s dalším pasákem do špitálu a přímo

před jejíma očima ji vyhandlovali za pět tisíc eur. Když holka vyšla ven, čekal tam už na ni s autem tennovej…

Kroutím se na posteli. Po obvazech stékají slzy. Klidně se může stát, že se do pěti minut otevřou dveře aobjeví se odpornej, od akné poďobanej ksicht toho smradlavýho burana s mastnýma vlasama…

Dveře se otevřou, leknu se. Kurva, neuběhlo ani těch pět minut. Ale ne, není to Agron. Vynoří se třichlapi, první blonďák v bílým plášti, druzí dva v kvádru a s kravatou, jeden z nich takovej prcek s pleší.Tváří se připitoměle. Ten další je hubeňour s červeným frňákem, asi má rýmu. Všichni tři na mě mlčky civí. Pak ten blonďák v lékařským plášti promluví anglicky:

„I’m doctor Allen Jones. Do you understand what I’m saying?“

Přikývnu. Tlustý plešoun v tmavým, dobře střiženým kvádru a jemně proužkovaný modrý košili se dotknejeho paže a po očku mě pozoruje:

„Let me try. They told me she speaks French…“

Pak francouzský, se silným přízvukem:

„Nazdar, zlatíčko… Jsem detektiv, inspektor Francis Bacon ze Scotland Yardu. A tohle je můj kámoš,

detektiv inspektor Henry Moore. Ten kluk chudák má velkej problém, fandí totiž Chelsea… nu což,

odpustíme mu to, že? Aspoň si budeme moct všichni tři hezky spolu popovídat. Možná jsi už slyšela o

Scotland Yardu?“

Přisvědčím. Jasně, narodila jsem se sice v mizerný rumunský díře, ale nejsem zas tak blbá. Tihle Anglánijsou vždycky strašně nafoukaní. Proč se mnou mluví jako s debilem? ‚Ahoj, zlatíčko, představuju ti svéhokámoše…‘ atd. Jako ti kriminalisti v televizních seriálech, co schválně mluví jako gauneři. Zajímalo by mě,kdo se po kom opičí: opravdoví poldové po těch v televizi, anebo naopak…

Vejcovitá hlava v obleku pokračuje:

„Takhle tě zrasovali zlí bossové, zlatíčko… Vypadáš v těch fáčích jako ty ohavný mumie v British Museum,mám pravdu, Harry? Doktor Jones nám řekl, žes měla obě ruce i nohy zlomený. Kurva, to je ale pech! Nucož, dneska tě nebudeme moc unavovat… Jen takový malý kamarádský popovídání.“

Mrkne na mě, dloubne usmrkaného kolegu loktem do boku a mluví dál:

„Takže, máme popis toho merďáku, co to do tebe napálil a pak ujel. A část čísla. (Koukne do notýsku.)Y359 a něco. Díky databázi vozidel ho čapnem, žádný strach, to je tutovka, zlato. Tak jo, my jsme zmravnostního. Odbor potírání kuplířství. To znamená, že jsme proti chlápkům, a hlavně proti těmalbánskejm prevítům, co nám v Londýně pěkně lezou na nervy. Přišli jsme se tě zeptat, kámoš Harry a já,

na tohle: jsi pro, že budeš s náma spolupracovat?“

Kroutím se pod obvazy a sádrou. Bacha, Doino! Tohle ti nabízeli už v Bruselu, když jsi šlapala na bulváru

Alberta II. s Ricardama, transvesťákama z Ekvádoru… Ten mladej polda, co o mě jevil zájem… Párkrátmě dovedl do azyláku Pag-Asa, jednou do mě dokonce hučel nepřetržitě čtyři hodiny… Koukala jsem nahodinky, kruci, čas běží… Turci, ti gauneři, co mě hlídají, nakonec ještě pošlou esemesku Tedimu, mýmubejvalýmu pasákovi, který měl holky na háku už od Amsterodamu… Byla jsem zralá na vejprask… Nicjsem neřekla. Dokonce jsem ani pohybem nenaznačila, jestli jo nebo ne, ale ve finále jsem serozbrečela… Dorozumívala jsem se s ním jenom očima… Co tě to napadá, Belgičánku, já nemůžu… mášandělskou trpělivost, a i když jseš fízl a děláš svinský fízlovský řemeslo, jednáš se mnou na rovinu… i když

jsem mladší než ty… Pořád věříš v to svý poslání, chceš mě spasit, ale já nemůžu… Hrozně se bojím… ani

ne tak kvůli sobě, už ani ne, ale kvůli tomu, co by udělali Ligii… Belgičtí poldové mi nechali vyšetřit kosti,zrentgenovat ruku a podle rozestupu chrupavek zjistili můj věk. A řekli mi, že jsem lhala, že záznamy vmým portugalským pase nejsou pravdivý a že všecko je stejně falešný jako pas, že mi není devatenáct,

ale spíš šestnáct…

Jsem zticha. Inspektor Bacon povzdechne. Vezme židli a posadí se vedle postele. Třepe propiskou nad

notýskem.

„Oukej, mumie, jak se vlastně jmenuješ?“

Doktor v bílým plášti stojí opřenej o zeď, vedle detektiva inspektora Moora, kterej kejchá a utírá si nos.Chvilku koukám na doktora, pak obrátím zafačovanou hlavu k inspektoru Baconovi.

„Pereira. Rita Pereira.“

Chladně se na mě usměje.

„To máš napsaný v pase, zlatíčko. Tvůj portugalskej pas je ale dost mizernej padělek. Já se tě ptám, jak

se jmenuješ doopravdy?“

Zvednu ztěžka obě zasádrované paže. Zafňukám.

„Rita Pereira. Přísahám. Ale přezdívají mi Bianca. Všude mě bolí, jsem těžce zraněná, nechte mě bejt…“

Poznamená si něco do notýsku, pak:

„Doktor Jones nás ujistil, že nejsi v ohrožení života, takže nepřehánějme. Ta přezdívka Bianca je italská,

jseš Italka?“

Přikývnu. Naléhá dál:

„…Obstarali ti tenhle zfušovanej portugalskej pas, abys mohla zůstat v schengenským prostoru. Nejsi aniItalka, ani Portugalka. (Zvedne ruku s propiskou, s odtaženým malíčkem a šibalským úsměvem na tučnérůžolící tváři.) Malíček mi říká, že jsi spíš Rumunka…“

Do hajzlu, jak to ví? Jsou setsakramentsky dobře informovaní, v tom Scotland Yardu…

„…a má jakoby dojem, že tvoje pravý jméno by mohlo bejt Doina. Mimochodem, moc hezký. Lepší než

Rita, řekl bych, dokonce i než Bianca… Ne tak otřepaný. Pěkně zní. Souhlasíte se mnou, mládenci? (Sesmíchem se otočí.) What do you think, doctor Jones?“

Lékař sebou trhne, neposlouchal, anebo možná nekapíruje slovo francouzský. Tak či tak, blonďatýmudoktůrkovi stačí, že od svýho příchodu na scénu na mě civí svejma malejma vyšisovanejma a studenejmamodrejma očičkama. Znervózňuje mě to. Ale momentálně žasnu nad tím, jak ten zatracenej fízl sblejskavou lebkou zjistil mý pravý jméno! Když ho nezná ani jediná štětka v celým Londýně…! Ani vBruselu ne. Dokonce si nejsem jistá, jestli ho vůbec zná Agron nebo jeho bráchové… Ale těm je toostatně šumafuk!

Bacon a Moore si vymění pár slov anglicky, nerozumím, co si povídají. Tlustej polda jde zas ke mně:

„…Dobrá, Rito anebo Doino, v podstatě je nám to ukradený –, koho tady ve Spojeným království znáš?“

Neodpovím, jen na něho dál civím zvlhlýma očima, skrz pruhy obvazů, který mám omotaný přes obličej,řežou mě do spánků, tlačí na nos. Jsem těžce raněná, copak to nevidíte, vy bando kreténů…? Dejte mi

pokoj!

Svraští obočí pod vrásčitým čelem a holou růžovou lebkou.

„…Je to setsakramentsky v tvým zájmu, abys mluvila, Doino. Dobrá, vím, že žít se musí, a proto prodáváš

tu svou prdelku, ale půl roku v cimře kriminálu Jejího Veličenstva není zrovna pobyt, kterej bychdoporučoval svejm kámošům. A já, já tě mám rád, zlato, a chtěl bych pro tebe něco udělat. Je mi tě líto,jak tu ležíš v tom kurevským gypsu. Detektiv inspektor Moore a já jsme tady, abysme ti pomohli. Ptám se

znovu: znáš v týhle zemi někoho?“

Ticho. Fandíš si, pane ze Scotland Yardu, ale chudák malá Moldavanka z bukovinskejch kopců, třebasukřižovaná na nemocniční posteli, má víc kuráže než ty… Jdi se vycpat, tlustoprde.

Povzdechne.

„Poslyš, máš přece nějaký kamarádky, co s tebou šlapou? Holky ze střední Evropy. Rumunky nebo

Bulharky nebo Albánky… Ne?“

„Neznám nikoho.“

„Víme, že si holky občas navzájem pomáhají. Není nějaká nebo dvě, který bys ráda viděla? Aby ti přineslytvoje věci anebo kytku nebo čokoládu? Anebo aby třeba něco vzkázaly tvejm blízkejm doma, v

Rumunsku? Co, Doino…?“

Stisknu zuby. Ty pokrytče, myslíš, že mě nachytáš na city? Co ty doopravdy víš o holkách z Východu? Covlastně o nás víš? A myslíš si, že otec nebo matka mají prachy a potřebný papíry, aby mohli jet za dceroudo špitálu na druhý straně La Manche? Přestaň se mnou mluvit jako s idiotkou, blbečku! Já svý

kamarádky nikdy neudám… Zakaboní se.

„Škoda, budeme se muset sami spojit s našimi rumunskými kolegy… (Záchvějů se. Jak to myslel…? Alene, nemá žádnou možnost jak najít rodiče. Vsadím se, že nezná moje pravý příjmení, jinak by se tím užpochlubil, páprda patolízalskej.) A co tví pasáci? Co ti opatřili ten tvůj fešnej falešnej pas? Ti Albánci?Můžeš nám o nich něco říct? Jména? Adresy?“

Semknu rty, až mi skřípou zuby. To ne, to už vůbec ne, nikdy v životě. To je příšerně nebezpečný.

Jediné zavolání na jejich mobil, a Agron nebo Dževair nebo Izzet nebo Gazim, ještě než je zatknou,dokonce i potom, jsou schopni uříznout Ligii ruku nebo nohu. Anebo ji nechat sežrat pitbully. Anebo ji

polít benzinem a zaživa upálit…

„Dobrá, změníme téma. Vraťme se k tý tvý kurevský nehodě. Anebo spíš pár minut před ní. S kým jsi bylaten večer? Jen tak náhodou, s jedním z těch Albánců, že jo?“

Neodpovím. Chladně se usmívá.

„…Víme moc dobře, kdo to je. A kromě tohohle Agrona Banji jsi v tý Dardanii mluvila ještě s někým?“

Do hajzlu, tak on už zná i příjmení těch šmejdů! Nemám tuchy, co ještě ví. Risknu to a rozhodnu se mu to

ztížit. Hodit mu návnadu. Dát přece jen najevo ždibec dobrý vůle, člověk nikdy neví… Lepší je si poldynerozhněvat, když to nejde jinak. „S jednou Angličankou… Sama si ke mně přišla povídat.“ Zdá se, že hoto zaujalo, rychle se ke mně nakloní.

„Vážně? A jak se jmenuje? Nemáme její svědectví…“

Snažím se rozpomenout. „Ehm… Clara.“ Poznamená si to.

„A příjmením?“

„To mi neřekla. Ale nabídla mi, abych se s ní spojila…“

„Aha. A na jakým čísle? nebo adrese?“

Svraštím obočí. K čemu mu to bude? Nejspíš, aby měl plnější notes. Angličani jsou puntičkáři, to jsem

zjistila už od začátku, co jsem v týhle zemi…

Ale tenhle idiotskej výslech mě už začíná unavovat.

„Nedala mi adresu… a potom se v Dardanii strhla rvačka a já ji ztratila z očí. Vím jen název toho… tam,

kde asi pracuje. Po… Poppy Project…“

Fízl si to s poťouchlým úšklebkem zapíše. Nezdá se, že by to znal. Přesto jsem měla dojem, že to jenějaká organizace na ochranu holek, co šlapou… Hej, ty tlustoprde, měl bys to znát, když děláš vprotikuplířský brigádě.

„Dobrá. Všechno si ověříme. A teď, co kdybychom se vrátili k těm Albáncům…? Odkdy znáš Agrona Banju

a jeho bratry?“

Zase mlčím. Unavuješ mě… K čemu to je? Už nic nepovím, mám toho po krk. Je to strašně nebezpečný,pohybuješ se tu na tenkým ledě, Doino! Detektiv inspektor Bacon čeká, propiska visí ve vzduchu nad notesem. Jeho kolega Moore odešel kejchat na chodbu. Doktor Jones, pořád opřenej o zeď, si vyndal zkapsy pláště zápisník a sklání se k mobilu, na kterým evidentně vyťukává nějakou textovku. Pomalu sezklidním. Tak, utišit se, ponořit zas do sebe, do svýho vlastního světa, kam se žádní démoni nikdynedostanou… Ještě můžu svobodně myslet, na co chci. A myslím zas na tebe. Kdybys mě viděl, jak tuležím na tý posteli… Bylo by ti mé líto? Odpustil bys mi, že jsem tě trápila? Mě vlastně nic nebolí. Dokonce

začínám mít trochu hlad, přestože mi v puse zůstala ta těžká umělá pachuť. Tohle všechno je jendočasný zlý údobí, který přejde… Ne za tak strašný jako můj nedávnej život v těch bytečkách, anebopředtím, na chodníku v Bruselu či v Lyonu anebo na bulvárech předměstí Paříže. Tady nemusíš makat,sem žádný zákazníci nechodí… Ani nemusíš „obsluhovat“ nadržený řízly. Rozhodnu se ty Anglány a jejichurputný vyzvídání ignorovat. Být ještě urputnější než oni. Oknem, pod napůl vytaženými žaluziemi, semvniká popelavé světlo. Doktor si strčí mobil zas do kapsy. Detektiv inspektor ze Scotland Yardu se ke mněskloní.

„…Ostatně, abych před tebou nic netajil, zlatko, známe už jména a taky adresy všech těch všiváků. Od

tebe bych jen rád, abys je potvrdila…“

Potichu zazněla nějaká hudba. Ozývala se zpod bílého pláště doktora Allena Jonese. Je to legrační,poznávám melodii: vybral si rock, Sympathy for the Devil. Připadá mi to u něho docela cool, a přitomjsem ho doteď považovala za podivínskýho studenýho čumáka. Koukne na číslo nebo jméno na displeji,pak přiloží s úsměvem přístroj k uchu:

„Hi… My little Egyptian darling, how nice of you to call back…“ Vzdaluje se, přihrbený, mluví tišeji achvílemi se zahihňá. Detektiv inspektor Bacon ho sleduje a tváří se mrzutě. Přijde mi dost divnej, a hlavně

legrační tenhle doktor, co koketuje při soukromým hovoru v pokoji, kde leží těžce raněná osoba. Poočkuho sleduju a najednou, koukám jako blázen, postavil se na všechny čtyři, ani neodložil mobil, a boucháse čelem o zem jako Arab, který se modlí k Mekce! Pak vstane, pořád říká do mobilu nějaký srandičky,čím dál rychleji, nerozumím ani slovu, hlavně proto, že ten chlap má zvláštní anglickej přízvuk. Naopačným konci drátu je asi nějaká žena, ale je samozřejmě slyšet ještě míň, a nakonec ten můj doktor,zjevně spokojenej, hovor skončí.

Plešatej polda se zas chopí svýho notýsku a znaveně se ke mně otočí. Ale dřív, než přenese svůj přísnýpohled na mne, zvedne oči k nebi.

„Dobrá, Doino, pokračuju… Poslouchej mě, snaž se trochu, krucinál… Nechci po tobě nic jinýho, než abyskurva potvrdila jednu jedinou věc. Zabásneme je, je to otázka pár dnů, můžeš bejt klidná, zlato… Všechny

ty albánský ksindly…“

Zvednu pohled ke stropu, přestanu poslouchat a rozhodnu se, že se uchýlím do toho bila. Do tý oslnivý

hladký čistoty. A ta, jako nějaká kouzelná hustá mlha, se postupně protrhává a já skrz ni spatřím barevné

kousíčky, potrhané a omšelé po těch staletích fresek na našem klášteře v Gura Humorului a potom ještě

cítím vůni kouřícího kadidla a slyším tiché mrmlání starejch vrásčitejch jeptišek v černejch hábitech…Zamhouřím oči, snažím se v té běli stropu ze skrytejch, jinejm neviditelnejch zlomků fresky rozeznat tvářEleny, manželky knížete Petra Rareşe… a zámožnýho zakladatele Toadera Bubuioga, vousatýho, ve žlutýtunice, držícího maketu kostela… a taky tři krále a Pannu Marii, jak při Navštívení přijímá polibek… aanděly na nebi…

Zrak se mi zamlží slzami. Nevím, jestli se mi chce smát, anebo plakat. Ti Angličani tady, ten, co se klaněl

k Mekce, ten druhé se zarýmovaným frňákem a špinavým šnuptychlem i ten špekoun inspektor Bacon –jsou až příliš cákli, ano, všecko je až příliš absurdní.

Nespokojený hlas detektiva se vzdaluje, až se rozplývá kdesi daleko a ještě dál. Brzo ho už neslyším.

Rozhodnu se na všecko zapomenout… a vzlítnout ke stropu, do těch oblaků…

Co nový květ

na slivoni,

to větší výheň.

Ransecu

Londýn, hotel Cranley, Bina Gardens,

středa 28. března 2001, 11.35 hod.

Pozdě, schvácený, zalitý potem, vylézám o berlích vstupní schodiště.

Tenhle dům, v porovnání s rozlehlou přepychovou halou hotelu Hyatt Regency, připomíná spíš nějakéviktoriánské hnízdečko. Husté závěsy, modré stěny s bílými štuky, v rohu krb, křesla, hluboké pohovkyatp. Rozhodně cosy. Je mi (o něco) líp než včera, minimálně jsem na chvíli vypustil děs, který mě sžíral od

rána při pomyšlení na to tlumočení, džob pro mě absolutně nový.

Před odchodem z Tavistock Crescent jsem se pro každý případ doslova nafutroval sedativy.

Zamířím napříč halou, mátožně a zadýchaně, ale okamžitě identifikuji toho prcka Saffrona, jeho zavalitáramena, boxerský frňák a prošedivělý sestřih do kastrolu. Sedí vedle nějaké mladé ženy v elegantnímšedém kostýmku, s dlouhými mahagonovými kadeřemi. Žena sklouzne pohledem po mé sádře, nehnevšak brvou; nakladatel ji zřejmě už stihl obeznámit. Ten vyskočí, aby nás představil.

„Gilbert Woodbrooke, náš tlumočník. Ingrid Ellisová z Cosmopolitans.“

Já a novinářka, vysoká štíhlá dívka, si vyměníme zdvořilostní shake hand. Zblízka můžu konstatovat, žemladá Angličanka je velice pohledná a přitažlivá. Tedy, pokud si někdo libuje ve značce BCBG, což je imůj případ –, (i když, doteď, spíš Japonky v tom stylu…). Doufám, že jí nepřipadám moc směšný… Zdomova jsem vyšel bez minervy na krku, už to představuje očividné vylepšení mého zjevu. Ale drobnéloupání v krčních obřadech a s ním spojená ostrá bolest, která vystřeluje až do hlavy, mi co chvílipřipomínají, že odstranění této léčebné pomůcky nepatří mezi mé nejšťastnější kroky. Otočím se opatrněk tiskovému zástupci ředitele nakladatelství Fairfax & Gaskettová:

„Vaše spisovatelka tu není?“

Podrážděně se ušklíbne.

„Ještě se upravuje na pokoji… To víte, ženský…“

Saffron dokončil větu smíchem a přitom pohlédl na Ingrid Ellisovou, která odpověděla neznatelnýmstrojeným, anebo nervózním úsměvem, těžko říct. Okouzlující novinářka mi připadá hodně mladičká…Možná je to její první rozhovor se slavným spisovatelem vůbec a má trému jako já? To pomyšlení mi jičiní ještě sympatičtější. Všichni tři teď usedáme ke konferenčnímu stolku v koutě honosné haly hoteluCranley. Z nenadálého popudu podám slečně Ellisové výtisk, který jsem s sebou čirou náhodou vzal,abych Emiko Júki ukázal své japanistické práce, pro případ, že by ji ty věci zajímaly (mého Military Art silidé z branže v Tokiu poměrně cení) …

„To je moje první (a bohužel jediná) fotografická publikace. Nazval jsem ji Broken Women Soldiers –Kowasareta džosei heiši.“

Redaktorka Cosmopolitanu poněkud rozpačitě listuje mými snímky Japonek v rozedraných uniformách zdruhé světové války, více či méně svázaných či raněných či oboje.

Simon Siffron se zvědavě nahne, aby se podíval:

„Kdo vám to vydal?“

„Maxim Peter Strong, takový menší nakladatel erotického umění… Publikoval i zajímavou monografii oHansi Bellmerovi, před dvěma lety… Co se týká mé knihy, Maxim ji vydal při příležitosti výstavy, kteroujsem měl v jeho knihkupectví Compulsive Book, poblíž Svatopavelského chrámu…“

Malinko se uchichtnu, když skromně dodám:

„Neprodávalo se to moc dobře… Ale v Tokiu o něco líp…“

Saffron lamentuje tak ohleduplně, až mě to vyloženě dojme:

„Á, blahopřeju, vydat fotky, to není snadný… Výroba nákladná, ve většině případů nízký prodeje, i když tovůbec nemusí souviset s mírou talentu fotografa…“

Přisvědčím. Naprosto souhlasím, bohužel. Saffron pokračuje: „Já vím, o čem mluvím, vydával jsem kdysičasopis věnovaný poezii. Když pomyslím, jak obrovsky byli v devatenáctým století básníci vážení, přímozbožňovaní! A dokonce i v první polovině dvacátýho… Jenomže v naší konzumní a materialistický době sepoezie už vůbec neprodává… A přitom vytisknout to ani tolik nestojí! Zatímco tenkrát, už jen vyrobitštočky…“

Kradmo sleduji Ingrid Ellisovou, snažím se zjistit její reakci, na ní mi záleží víc… Ale poněvadž jí vlasyspadají do tváře, můžu jen hádat. Prťavý tiskový náměstek nakladatelství se rozhorluje čím dál víc, vrtí se

na kraji křesla, viditelně zotavený ze včerejšího hexenšusu: „Popravdě, ty vaše spoutaný Japonky mipřipadají dost rajcovní. Ňo ňo ňo, nádherný holky. Kam na ně chodíte? To jsou profesionální modelky?“

Mám dojem, že novinářka při slovu „rajcovní“ ztuhne. Sakra: ten vrták Saffron to přepískl –, dával bychpřednost většímu jemnocitu, pokud jde o erotický aspekt mých fotek. Obzvlášť před ženou. Odkašlu si:

„Ne, žádné profesionálky… Strojené úsměvy modelek mě nezajímají…“

Pokračuji, vědom si rozpačitého pohledu, který na mě Ingrid Ellisová upřela: „Já se nehoním za uměloukrásou, nýbrž za krásou přirozenou… těch skutečně pěkných žen, které běžně potkáváme… a ne žezavolám do nějaké agentury a požádám, aby koukli do své databáze… dávám přednost nahodilémupůvabu skutečného života… V metru, na ulici, v obchodech, co já vím… proč ne třeba v téhle hotelové

hale…“

Malinko zaskočený svou smělostí se usmívám, upírám pohled přímo do očí novinářky a zkouším to vydržet

co nejdéle, ale aby to přitom nepůsobilo nezdvořile anebo namyšleně. Potom nervózně přejedu prstempo obrázku v knize, kterou si drží otevřenou na kolenou.

„Kupříkladu tahle modelka… Joko… Našel jsem ji v tokijském metru, jednoho krásného letního dne roku1993, jel jsem na nějakou schůzku a ona si sedla na lavici proti mně… Vyfotil jsem ji skrytě malýmnikonem, s bleskem, pak jsem se omluvil, a protože jsme naštěstí vystoupili ve stejné stanici, sebral jsem,

když jsme stáli na nástupišti, veškerou odvahu a oslovil ji japonsky… (Zasměju se.) Ostatně mluvila velmi

dobře anglicky, což jsem následně zjistil!“

Slečna Ellisová přikyvuje, jako by to schvalovala, ale její tvář zůstane spíš bez výrazu. Chvilku přemýšlí a

pak:

„Rozumím, ehm, pane Woodbrooku, ale… ta pouta, ty modřiny na obličeji nebo na rukou, na nohou…takhle vy si představujete ‚přirozenou krásu‘?“

Odkašlu si. Tahle novinářka s tím svým svatouškovským kukučem a tónem usedlé matróny mi právěostudně přistřihla křídla, to musím přiznat… Přijímám úder a usilovně se soustředím (což zrovna mocnejde: při tom všem zatraceným valiu, co jsem dnes ráno zhltnul, se mozkové soukolí točí zpomaleně, a

naštorc, jako strojky rozměklých hodinek, které maloval Salvador Dali a co se tak žalostně roztěkaly jednyna druhých…). Nakonec jsem prohlásil, nepříliš přesvědčivě:

„I v utrpení je krása, víte… A někdy i jistá rozkoš… (Všimnu si, jak sebou škubne.) Ale já svým modelkámnijak neubližuji, to buďte klidná… V podstatě mi jde o to, abych zobrazil představy, které mě přitahují…anebo se mi vnucují… (Koutkem oka zjistím, že Simon Saffron je se mnou nejspíš zajedno.) Abych vytvořil

krajinu duše. A pokud jde o to, že se zřejmě domníváte, že mě těší pohled na utrpení… nenapadá vás,slečno Ellisová, že i já sám mohu trpět, že cítím soucit s těmi zraněnými zajatkyněmi? (Vstřícně se na niusměju.) A zajděme ještě dál: dokázala byste si představit, že moje snímky jsou pouze symbolickou,zanícenou formou protestu…? Kupříkladu proti válce, násilí, tyranizování žen v mačistické společnosti?“

Tentokrát na mě hledí s nefalšovanou skepsí a tváří se jako někdo, kdo mi jasně vidí do karet, a tudížtaké předem vychutnává jistotu a radost, že mi dá šach a mat. V křesle se strašně potím.

Tuším, že půvabná Ingrid Ellisová ze mě vykřeše další pěknou koninu, když vtom:

„Ach,“ zvolá Simon Saffron a vyskočí z křesla, „tady ji máme! Naše slavná autorka konečně v plnéparádě…“

Novinářka odloží můj katalog na roh stolu. Úlevně se otočím, unikl jsem ráně z milosti. V posuvnýchdveřích výtahu se objeví drobounká Japonečka ve světlé kožešinové vestičce na minišatech se širokýmivodorovnými černobílými pruhy, po chvilce zaváhání před barem nás spatří a s objevným Á! zamíří knašemu stolu. Nakadeřené vlasy má odbarvené do tiziánova. Když si člověk odmyslí její šikmé oči, mádojem, že se tu vynořila, jako by vyskočila ze své růžové krabice, panenka Barbie v lidské velikosti.Popadnu berle a vstávám. Emiko Júki, vypadající ještě poněkud zbloudile, se zeširoka usmívá. Prťavýnakladatel, vzrušený jako blecha, se hned pustí do nového představování, přičemž poskakuje od jednohok druhému. Když se zdvořile po japonsku ukloním a vztáhnu ruku, abych stiskl svěží a vlažnou ručkuslečny Júki, ústa mladičké spisovatelky se zaokrouhlí do tvaru písmene O a její nalíčené oči se upřou namou sádru… v jejím výrazu se sváří zdvořilé překvapení, neurčitá útrpnost a špetka pobavené

lhostejnosti.

„Ala.“

Odpovím na její zvolání jejím jazykem s omluvným úsměvem, že jsem měl koncem minulého roku menšíautonehodu, v Japonsku… A pak si teprve se zděšením uvědomím, že to naprosto protiřečí mé verzi vrestauraci The Clinic, improvizované za účelem získat přízeň nakladatelů coby svých nových klientů.Saffron však nereaguje. A já si najednou s ulehčením vzpomenu, že ten chlap nerozumí ani fň japonsky aslečna Ellisová jakbysmet. Ostatně proto jsem vlastně tady. Abych překládal.

„Co jste jí to teď říkal?“ ptá se Saffron podezřívavě (anebo je to moje paranoia?).

„Ehm, jen jsem jí vysvětloval, že jsem včera ráno doma uklouzl…“

Zvednu oči k nebi a sám sobě si spílám: bravo, Gilberte, svou kariéru tlumočníka začínáš sérií nestydatých

lží…! Saffron zamručí cosi na souhlas, pak nás vyzve, abychom se posadili k nízkému stolku. IngridEllisová na něj položí nenápadný černý magnetofon Sony, který vytáhla z kabelky. Číšník přinese podnosse čtyřmi kávami.

Saffron se spokojeně ušklíbne, zavrtí se na židli a zeptá se novinářky:

„Tak jak se vám líbil Zmijí jazyk?, Úžasné, že ano?“

„Ještě jsem neměla čas si to přečíst,“ odpoví Ingrid Ellisová bez rozpaků. A pak, tváří v tvář zaraženémunakladateli (jak zkoprněl, málem převrhl svůj šálek kávy) dodá: „Firemní poslíček Fairfax & Gaskettová miho doručil až v pondělí večer, pane Saffrone, a včera jsem v redakci nebyla… Ale než dopíšu svůj článek,prolistuju to, buďte bez obav.“

Po téhle konverzaci se přesunu k spisovatelce, která sedí vedle mě a vypadá poněkud ztraceně:

„Hon wo jomimašta (četl jsem vaši knihu), Emiko-čan. Totemo suki dešta jo (moc se mi líbila)!“

Mluvím pravdu, když to říkám, anebo alespoň částečně. Román Emiko Júki, který jsem dočetl v metrusotva třicet vteřin před tím, než mě souprava vyložila na stanici Gloucester Road, nejbližší (či spíšnejméně vzdálenou) od hotelu Cranley, ve mně zanechal velice silný dojem. Navzdory přímočarému, ikdyž poněkud prostoduchému začátku, příběh o třech mladých Tokijčankách, které se pohybují vprostředí kolem kérky a sadomaso, v průběhu posledních třiceti stránek podivuhodně nabývá na síle až k

pochmurnému a zároveň poetickému finále, kvůli němuž jsem svou zastávku málem propásl.

Mladičká autorka se na mě usmívá, vystavuje na odiv své dokonalé bílé zoubky a dva rozkošné dolíčky vetvářích. Emiko-čan by radostí snad dokonce i zrůžověla, kdyby přehnaná vrstva make-upu na její tváři

porcelánové panenky dovolila, aby skrz ni pronikl jakýkoliv barevný odstín.

„Arigató (děkuji)…“

„Hele,“ šeptá mi Saffron, stále stejně nervózní, „snad jste jí neřekl, že ta novinářská coura tuzpropadenou knihu ani neotevřela?“

„Ne, ne, buďte klidný. Řekl jsem jí jenom, že já ji četl a moc se mi líbila.“

„Fajn, to zní líp.“

Obrátí se na Ingrid Ellisovou:

„Alespoň že si náš tlumočník našel čas a přečetl ji. Jestli chcete, můžete se ho na ni přeptat…“

Novinářka reaguje mrazivým úsměvem. Mě tím však okouzlí. Najednou pochopím, co mě u ní přitahuje:právě ta studená krása. Útlá valkýra, špionka SS. Nechtěně si ji představím v těsné kožené vojenskéuniformě a vysokých botách. Ozbrojenou automatickou pistolí Parabellum… Nebo bičíkem.

„Ne, měla jsem tiskovou zprávu, děkuji. Vím zhruba, o čem to je. Takže můžeme začít, jestli chcete.“

Stiskne tlačítko záznamu na magnetofonu. Simon Saffron se uvelebí v křesle a dál krabatí tvář úsměvem.Dám Emiko Júki, která zasněně srká svou kávu, znamení, že interview začíná…

Naše malá japonská Barbie překříží útlé nožky v síťovaných punčochách a pochlubí se nám luxusnímistřevíčky od Gucciho. Odkašlu si, jak se připravuji na svou tlumočnickou roli, a napínám uši, maximálně se

soustředím. Výsledkem je patrně nervozita: pod sádrou mě začíná nepříjemně svrbět.

INGRID ELLISOVÁ: „Zmijí jazyk je váš první román, slečno Júki. Získal Akuta… ehm… gatowu cenu aprodalo se ho dva miliony výtisků. Jak to na vás zapůsobilo?“

EMIKO JÚKI (překlad: Gilbert Woodbrooke): „Ach… pro mě je to uskutečnění mého snu. Vždycky jsemchtěla být spisovatelkou. A teď to tak je. Žiju z toho, žiju z toho moc dobře a píšu dál.“

INGRID ELLISOVÁ: „Píšete dopoledne? Odpoledne?“

EMIKO JÚKI: „Můj nakladatel mi vlastně vyhradil pracovnu v budově nakladatelství v Jocuji. Pracuju tamněkolik hodin denně, po probdělý noci. Chodím v Tokiu často s přáteli do různejch putyk… Kolem šestýnebo sedmý ráno, když si dáme spolu karí, jdou na kutě a já hoďku nebo dvě psát na pasokonu(japonský výraz pro počítač). Pak jdu domů, dám si kornflejky a pomerančovej džus a jdu spát splyšákama. Vstanu v sedm večer, pár hodin se chystám, líčím a oblíkám, než jdu na večeři do hospody spřáteli, a pak zas jdem do baru. A tak pořád dál…“

INGRID Ellisová (sice trochu žasne, ale poznamenává si do notýsku): „Super. Jako pracovní metoda dostzajímavé… A jak došlo k vydání vašeho románu? Poslala jste ho do nakladatelství poštou?“

EMIKO JÚKI: „Jo, poštou, ale do jednoho časopisu. Kterej pořádá literární soutěže. Vyhrála jsem prvnícenu. Pak najednou nakladatel, ten samej, co vydává časopis, knihu vydal ve velkým…“

INGRID Ellisová: „Měla jste zálibu v literatuře už na gymnáziu? Studovala jste humanitní vědy?“

EMIKO JÚKI: „Ne. Když mi bylo deset, odmítla jsem jít do školy, sralo mě to. A už jsem tam pak nikdy

nešla.“

INGRID Ellisová (stále víc omráčená): „Ale… něco jste přece studovala, ne?“

EMIKO JÚKI: „Otec mě učil doma.“

INGRID Ellisová: „Chcete říct, že vám vzdělání dali rodiče?“

EMIKO JÚKI: „Jo, otec. Je anarchista. A taky univerzitní profous. Řekl mi, že nejlepší škola jsou knihy,

které si člověk sám vybere, směla jsem si koupit všechny knihy, co jsem chtěla. Od japonských autorů.“

INGRID Ellisová: „Mišimu? Anebo, ehm, Kawabatu?“

EMIKO JÚKI: „Ale ne, o těchhle jsem jen cosi mlhavě zaslechla. Ne, četla jsem celýho Haruki Murakamiho

a Emi Jamadu.“

INGRID ELLISOVÁ: „Hm, neznám, nejsem kovaná v oboru…, Ale, popravdě, zřejmě jste musela číst

Mišimu.“

EMIKO JÚKI: „No, vlastně jo, ale jen jsem to prolistovala. Asi v patnácti nebo v šestnácti letech jsemzačala mít problémy s poldama…“

INGRID ELLISOVÁ: „Aha. A jaké problémy?“

EMIKO JÍKI: „S partou holek jsme zkoušely vyděračství. A pak jsme kradly skútry a prodávaly jepřekupníkům a jednou jsme unesly jednu holku z gymplu, takovou zazobanou dcerunku, kterou jsmenemohly ani vystát. Zavřely jsme ji na tejden do takovýho protivzdušnýho krytu a tloukly jsme ji a mučilyrůznejma nástrojema… Nakonec se jí povedlo utýct a my všechny, celá parta, jsme strávily přes rok vpasťáku. Mě propustili za dobré chování, když jsem se omluvila a slíbila, že už toho nechám a tak.“

INGRID Ellisová (znovu si co nejrychleji zapisuje:) „Tahle zkušenost se zřejmě promítla i do vaší knihy?“

EMIKO JÚKI: „Ale ne, vůbec ne. Ne, ve svým románu mluvím o tom, jak jsem si nechala propíchnout

jazyk.“

INGRID ELLISOVÁ: „Aha, o piercingu?“

EMIKO JÚKI: „No, vlastně jo… v jednom pajzlu v Šibuji jsem viděla jednu holku, která měla jazyk jakohad. To mě fascinovalo a chtěla jsem mít taky takovej rozdvojenej jako zmije! Jenže moje kámošky jsouspíš umanutý Barbínou… A tak jsem zašla do jednoho krámku, kde se upravujou těla…“

INGRID Ellisová: „Počkejte, nechápu dobře… Jak upravují?“

EMIKO JÚKI: „Mno, teoreticky, se to dělá postupně. Nešla jsem tam jen tak, s nůžkama, že jo! (Zasmějese.) Začíná se klasickým piercingem, hřebíkem v jazyce. Potom se ta díra trochu zvětší a dává se do níčím dál tlustší hřebík. No a když je díra už dost velká, vytáhne se ten největší hřebík, číslo 00, a strčí setam pár zubních nití nebo rybářskejch vlasců a hodně se to utáhne, mezi tou dírou a prostředkemjazyka… Pak ještě, že, zbejvá pár centimetříků masa mezi tou dírou a špičkou jazyka. A pak se udělá věc,která fakt dost bolí… (Novinářka se křečovitě šklebí a stále víc bledne. Simon Saffron mezitím koulívyděšeně očima a čelo se mu pod šedými skráněmi rosí potem.) Ten zbývající kousek se rozřízne

žiletkou… anebo skalpelem.“

INGRID Ellisová: „Brrr.“ (Kousne se odporem do rtů.)

EMIKO JÚKI: „Jsou lidi, který nemaj tu trpělivost a nechtěj dodržet pravidla postupu. Před zrcadlem si

rozříznou skalpelem jazyk naráz, rovnou od špičky jazyka.“

INGRID Ellisová: (přikyvuje) „No…! (Pauza, a pak:) A… není to nebezpečné?“

EMIKO JÚKI: „Hned se to vypálí, aby se zastavila krev. Ne, není to nebezpečný.“

SIMON SAFFRON: „Mohla byste… mohla byste nám to ukázat?“ Nato Emiko Júki nejprve zamhouříšibalsky oči, ale poslechne. Koketně setřepe pyšným pohybem kožešinovou vestičku z ramen, předkloníse, prohne vzad a vypne přitom hruď, zavrtí v bocích, uvolní půvabný bílý krk, zvedne bradu, pomaluotevře ústa, aby prodloužila napětí, rozevře své kaštanové rty… a konečně na nás vyplázne růžový vlhkýrozštěpený jazyk a vyplazuje ho stále víc, je čím dál delší… vylézá z úst, vine se a kroutí a jeho dvě špičky

se oddělí a žertovně rozkmitají, jako by se chtěly posmívat, v tomhle klidném koutě útulné halypřepychového viktoriánského paláce –, jak třeštíme zrak, ústa dokořán, a jak naše tři anglosaské obličejemění různě barvu a tuhnou v totálním zděšení.

Věk s úšklebkem

zlomí

i větev v květu

Issa

Londýn, Baker Street,

středa 28. března 2001, 14.15 hod.

S balíčkem knih pod paží, v zářivém slunci, zatlačí Amanda Finlayová do dveří Starbuck’s Café a jde seposadit do klidného koutku v proskleném výklenku. Očima přelétne jídelní lístek a objedná si u číšníkakaramelové frapuccino. Pak, rozechvělá vzrušením, se nakloní k prvnímu svazku ze svého ranního nákupu

v antikvariátu na Tottenham Court Road.

Umělci, blázni a zločinnost, autor Algernon P. Donleavy, kapesní vydání z roku 1977, z bazaru, dostomšelé a se skvrnami na ořízce. Amanda ho našla vzadu v obchodě, v regálech antikvit, a zaplatilapadesát pencí. Okamžitě nalistuje rejstřík. Tady to je: Richard Dadd… strana 39.

Syn Richarda a Mary-Ann Daddových, čtvrté ze sedmi dětí, které se nejvíc proslavilo mezi malíři vrahy, se

narodil 1. srpna 1817 v Chathamu, hrabství Kent. V King’s School v Rochesteru mladý Richard rozvíjí svou

velikou zálibu v klasicích a Shakespearovi. Když mu je osmnáct, rodina se přestěhuje do Londýna naSuffolk Street, poblíž Pall Mali. Otec si najde práci rytce a sochaře v bronzu na Haymarketu.

Možná s podporou nových známých svých rodičů je mladý Richard, ve věku dvaceti let, přijat roku 1837na Royal Academy. Připojí se ke skupině mladých umělců, známých později pod přezdívkou Verbež, aspřátelí se zejména s Johnem Phillipem (který se později ožení s jeho sestrou Mary Elizabeth) a Williamem

Powellem Frithem (1819-1909), budoucím žánrovým malířem.

Skupina, do níž patřili Augustus Egg, Harry Nelson O’Neill, Alfred Elmore, Edward Matthew Ward, ThomasJoy a William Bell Scott, se schází často v bytě, kde bydlí Dadd, tedy na Great Queen Street. Během svého studia na Královské akademii mladý student obdrží tři stříbrné medaile a vystavuje v rámci British

Artist’s Association.

V letech 1840 a 1841 ilustruje dřevorytinami Book of British Balads a také díla Williama Shakespeara. Ztohoto údobí pocházejí rovněž olejomalby Spící Titanie, vhodný příklad jeho prvního stylového období, ajedno nijak zvlášť pozoruhodné dílo ve viktoriánském slohu, takzvané škole víl. Návrat k bájné lidovéslovesnosti, vytváření či návrat k módě spiritualistických seskupení, jako např. zednářských, tajnáspolečnost v Golden Dawn, teozofické hnutí jakož i jistá fascinace oním světem (o čemž svědčí přednáškya teze Arthura Conana Doyla z posledního období jeho života) jsou pro viktoriánskou éru v podstatě

charakteristické…

Amanda, aby co nejrychleji přešla k meritu věci, přeskočí několik odstavců.

… V červnu 1842 Richard doprovodil svého mecenáše, sira Thomase Phillipse, na velké cestě po Střednímvýchodě. Poté co se 16. července přeplavili z Doweru do Oostende, navštívili údolí Rýna, Lago Maggiore,

švýcarské Alpy, Benátky (zde Dadd po jistou dobu studuje Veroneseho a Tintoreta), Bolognu, Anconu,

kde se nalodí na plachetnici a zamíří přes Korfu a Patras do Athén. Odtud oba Angličané jedou do Smyrny

a Konstantinopolu, a pak, na žádost britského velvyslance v Turecku, se odeberou do Bodrumu, aby zdezakoupili mramor pocházející z hrobky krále Mausola. Dalšími etapami jsou Rhodos, Kypr a Bejrút. ZBejrútu putují pěšmo a na mulách až do Tripolisu a Damašku, předtím však ještě projedou Svatou zemi avyčerpaní dorazí počátkem listopadu do Jeruzaléma.

Po výletu na pobřeží Mrtvého moře oba muži plují na lodi vzhůru po Nilu k Thébám, kam dorazí těsněpřed Vánoci. Právě zde Dadd započne trpěti bolestmi hlavy a stěžovati si na „úpal“. Později budevyprávět, jak strávil pět dnů ve společnosti skupinky starých mlčenlivých Arabů a kouřením nargilé,přičemž zvuk „varu“ vyvolal u něho iluzi, že rozmlouvá s božstvy. V konci posledního dne Dadd nejspíšodhalí osobní poselství boha mrtvých Osirida, jenž byl podle egyptské mytologie zabit a rozčtvrcen svým

bratrem…

Novinářka usrkává své frapuccino a snaží se rozpomenout, kdo jí tuhle vyprávěl o expedici do Egypta…Ach ano, ovšem, zase Duncan… při tom interview minulou sobotu. Duncan Piermont posedlý mumiemi.Zachvěje se při vzpomínce na strašnou noc v Hertfordu, na tu fetišistickou maškarádu… na strach a bití.Tak či tak, za vším je patrně jistá absurdní souvislost… Dost fascinující, což Amandu v jejím plánu tím spíš

utvrzuje.

… Při návratu, od Alexandrie k Maltě a na západním pobřeží Itálie, mladý anglický cestovatel trpípředstavou, že jej pronásledují jakési tajemné síly. Má pocit, že kolem něho přecházejí staří němíneviditelní Arabové, anebo na něho číhají, přikrčeni v nějakém temném koutě. V Římě Richarda posedlanepříčetná touha zavraždit papeže při jednom z jeho veřejných vystoupení. Malíř je stále nervóznější apodrážděnější a prohlubuje se i jeho nepokryté nepřátelství vůči druhovi na cestách, Thomasi Phillipsovi,až se po příjezdu do Paříže koncem jara 1843 oba muži nakonec rozejdou a Dadd se vrátí do Anglie jakoprvní. V Londýně umělec nepřetržitě slyší různé hlasy a je umanutý myšlenkou, že si ho zvolil Osiris, abymu pomohl porazit Ďábla, pročež se zavře do svého ateliéru na Newman Street a zde se od nynějška živívýhradně vejci natvrdo a pivem, dietou, která pro něho nabyla mystického významu. Jeho příbuzní serozhodnou nechat jej prohlédnout lékařem, který prohlásí, že mladý muž je psychicky labilní, a doporučí

okamžitou hospitalizaci.

Richard jakoukoliv formu internace energicky odmítne a přesvědčí otce, že mu k vyléčení stačí pouhýodpočinek… 28. srpna si spolu zajedou do městečka Cobham v Kentu. Povečeří v hostinci a vyjdou si naprocházku do lesa, při níž má mladík, podle svého slibu, ulevit své duši od břemene, a všechno otcivylíčí… Kolem jedenácté večer, poblíž křídového lomu zvaného Paddock Hole, se Dadd na otce vrhne s nožem a břitvou, nelítostně ho zavraždí a pak mrtvole odřeže končetiny.

Když je oběť nalezena, vrah už je na lodi plující z Doweru do Calais, aniž si svlékl oděv poskvrněný krví.Jeho bratra, který přijel identifikovat tělo, jako prvního napadne možnost, že zločin spáchal mladý umělec,

jehož mrtvé tělo až doposud policisté marně hledali v lese. Pátrání v ateliéru na Newman Street odhalínotes s náčrtky, obsahující portréty Daddových přátel, do jednoho s podříznutým hrdlem…

V Paříži je cestující zatčen, poněvadž zaútočil na jistou mladou anglickou turistku, přikládal jí k hrdlubřitvu, ale pouze ji zranil. Dadd francouzským policistům, kteří ho vyslýchají, přizná, že otce zavraždil, a je

záhy internován v ústavu pro choromyslné v Clermontu, ve Fontainebleau. Při jeho příjezdu tam je uněho nalezen rukou psaný seznam osob, „které mají zemřít“, přičemž jeho otec figuruje v čelejmenovaných obětí. V červenci je otcovrah vykázán do Anglie a zavřen v blázinci v Bedlamu, v oddělenípro zločinné šílence. Richardu Daddovi je právě sedmadvacet let.

Nemocnice v Bethlemu (jméno bylo později zhaceno na Bedlam) byla založena v roce 1247 řádovýmimnichy řádu svaté Marie Betlémské, v ulici Bishopsgate. Je v provozu dodnes jako zařízení psychiatricképéče, třebaže od té doby změnila sídlo. Lékaři diagnostikovali buď schizofrenii, nebo bipolárnímaniodepresivitu (bylo nalezeno několik poznámek týkajících se umělcovy nemoci a jeho léčby) a pobízeliho, na onu dobu dosti pokrokový přístup –, aby dál maloval, jistěže především z terapeutických důvodů,ale i proto, aby mu tato činnost pomohla zapomenout na drastické odsouzení k doživotnímu vězení audržet jistý kontakt, když pacient neměl jiného konzultanta než sebe samého a jako protipól k jehohalucinacím, s intelektuálním životem své doby (je známo, že Michael William Rossetti, rovněž zpředraffaelského bratrstva, jej navštívil a zanechal o tom písemný záznam, v němž líčí mrzoutskéhomužíka sedícího u poháru piva). Umělec zřejmě setrval v Bedlamu až do července 1864, tedy téměřpřesně dvacet let, a namaloval tam svá nejpozoruhodnější plátna, mezi nimi i proslulý a mimořádnědetailní (se stovkami malých postaviček) Mistrovský úder pohádkového drvostěpa, ale také Spor: Oberona Titanie, Portrét mladého muže (pravděpodobně Dr. Williama Charlese Hooda, 1824-1870) a velmirealistické portréty několika lékařů nemocnice. Tato plátna byla vystavována v Londýně za Daddovaživota, autor se však samozřejmě nemohl zúčastnit. Mistrovský úder, dnes vystavený v Tate Gallery, se v

očích pozorovatele zdá téměř trojrozměrný, jak detailně byl malován, za použití zvětšovacího skla, vněkolika vrstvách, technikou postupných lazur po dobu devíti let. Dadd jej považoval pouze za téměřdokončený, a poté, co vytvořil i jeho druhou variantu, tentokrát jako akvarel, sepsal i kuriózní veršovanýnávod pro diváka, pojmenovaný (tak, aby se za něj nemusel stydět ani Marcel Duchamp) Vymezeníobrazu a jeho námětu, nazvaného Mistrovský úder drvostěpa. Zřejmě z důvodu přeplněnostibedlamského zařízení byl Dadd internován v roce 1864 v ústavu pro choromyslné v Barnet Vale na severu

Londýna, ale pobyl zde pouze několik měsíců, vyznačujících se u něho silnými záchvaty střídajícími se súdobími deprese, než byl definitivně převezen do Broadmooru, kde…

Amanda knihu zavře, pečlivě přeloží růžek stránky, aby označila, kam dočetla, a opře se v křesle. Venkuje stále krásně, v okenních tabulích protější budovy se třpytí jarní slunce. Novinářka přemýšlí. Vzpomíná si

na Mistrovský úder pohádkového drvostěpa jen matně… Možná by stálo za to zajít před víkendovýmvysíláním do Tate Gallery… Amanda nahlédne do svého diáře. Možná zítra odpoledne, ve čtvrtek, předsmluvenou večeří s Duncanem Piermontem… Takže se k chudáku Gilbertovi, uvařit mu večeři, nedostanedřív než v pátek… Rozhodne se, že mu dnes večer po práci zavolá, a chopí se druhého svazku zhromádky.

Zakletá místa a strašidelná sídla, průvodce tajemnou Anglií.

Tlustá černá kniha stála pětkrát tolik než ta předešlá… Nevadí, všechno se připočte k výdajům. Podkladypro Art Talks. Amanda nahlédne do rejstříku.

Nemocnice v Barnet Vale.

… Projekt budovy byl kdysi připisován siru Christopheru Wrenovi, architektovi katedrály Svatého Pavla, včemž však spatřujeme pouze nový důkaz systematické tendence připisovat Wrenovi, vzhledem k jehoproslulosti, kdekterou zdařilou architekturu té doby, nicméně Barnet Vale, zbudovaný na vrchu čnícímnad bažinatým vřesovištěm, dnes pomalu vysychajícím, je naprosto zřejmou kopií výstavného ClarendonHouse, jejž navrhl sir Roger Pratt pro lorda kancléře Edwarda Hydea mezi lety 1664 a 1667, u St. JamesStreet ve čtvrti Piccadilly, domu, který byl roku 1683 zbořen a z něhož se dochoval pouze náčrt fasády(obr. 52) a tento komentář kronikáře Johna Evelyna: „Bez nadsázky nejlépe navržený, nejúčelnější,nejelegantnější a nejkrásnější budova v Anglii.“ Jako v případě Clarendon House i zde, nad vchodem dosoučasné nemocnice v Barnet Vale, je okrasný štít. Střecha rovněž přečnívá nad terasu, již lemujebalustráda, avšak nerozšiřuje se (na rozdíl od Clarendon House) nad krovy obou křídel. Dvě hlavníposchodí jsou více méně stejně vysoká, uprostřed stavby se tyčí věžička s kupolí (obr. 53). ArchitektBarnet Vale, trvale inspirován půdorysem Clarendon House, připojil dvě kolmá křídla k tomu, co Prattnazýval „dvojpilířem“: jednoduchý pravoúhlý blok, rozdělený podélně chodbou, s významnými sály poobou stranách, přičemž hlavní místností v přízemí byla hala se širokým schodištěm a v prvním poschodíjídelna. Tento typ půdorysu je ve své podstatě paládium, pokud se týče rozměrů místností a jejichvzájemných poměrů. Celek, navržený pravděpodobně londýnským stavitelem Williamem Stantonem(1639-1705) pro zámožného mecenáše sira Johna Pricea (1661-1712), představuje jeden z mála v Angliidochovaných příkladů rezidence koncipované pro šlechtu končící stuartovské éry. Sir John Price zdědil

pozemek po strýcích své choti, badateli Williamu Flemingovi (1647-1687?) a chirurgu Terenci Flemingovi

(1649-1687?), kteří oba zmizeli během své výpravy do Egypta, a nechal původní sídlo zbořit, aby zde

postavil svoji rezidenci…

Novinářka si založí prstem stránku, přejde k fotografické příloze uprostřed a hledá nákres č. 53. Příloha seotevře jakoby sama od sebe, na stránce vpravo spatří černobílý obrázek velkolepé stavby obklopené

parkem. Barnet Vale Hospital, King George V. Fields, Chipping Barnet. William Stanton, stavitel, r. 1689.

Bývalý ústav působí vzdor své elegantní, přísně symetrické architektuře strohým, přísným dojem.

Proti bledé obloze se rýsuje šest vysokých komínů a vprostřed hlavní kopule; velká okna, všechnalemovaná kachličkami, ty v přízemí jsou nehostinně černé, ty v prvním poschodí odrážejí jasnou oblohu

– v klasických pravidelných rozestupech prostupují tmavou zeď, působící solidně, s patinou staletí. Oprotiponěkud pustému, pochmurnému vzhledu budovy vypadá zahrada jako dobře udržovaná: křoviny a keřejsou důmyslně zastřižené do oblých tvarů, trávníky roubí řady drobných květin, štěrková pěšina tvořízčásti půlkruh a zčásti vede hlavní alejí k širokému schodišti s balustrádou.

Fotografie není datována. Kniha sama, Amanda nahlédne na první stránky, byla vydána v roce 1953.

Zajímalo by ji, v jakém stavu asi jsou ta místa dnes… Koneckonců, Duncan Piermont, když je tak bohatý,

je možná zrenovoval a zrekonstruoval i nemocnici, když tam umístil svou Factory…

Amanda pokrčí rameny, zítra na té večeři se ho může zeptat, a dá se opět do čtení:

…koncem roku 1816, spánek v sídle obývaném tehdy generálporučíkem Alfredem Pricem, synovcemfilozofa Richarda Pricea a pravnukem prvního majitele, rušila celá škála podivných, nevysvětlitelnýchzvuků, bouchání a dunění, které se ozývaly od sklepů až po podkroví. V dopise svému staršímu synovipaní Priceová popsala některé z těchto jevů:

„Jednou v noci se ozval z místnosti nad námi hluk, jako by tam pochodovalo neholily lidí; pak bylo slyšet

pobíhání po schodech shora dolu, tak příšerné, že jsme se báli, aby se děti nevyděsily. Tvůj otec a já jsme

vstali a s rozsvícenou svící šli dolu. V okamžiku, kdy jsme došli k pokoji pod hlavním schodištěm, držícese za ruce, se mi jednu chvíli zdálo, jako by mi někdo vysypal pytlík s penězi pod nohy, a jemu zase, žese všechny láhve usnadněné pod schodištěm roztříštily na miliony střepu. Prošli jsme halou do kuchyně,našli další svíčku a šli se podívat na děti. Druhého dne tvůj otec získal souhlas našeho souseda panaCrawforda, že stráví noc v domě. Zůstali jsme vzhůru až do jedné či dvou hodin do rána a opět slyšelirány. Někdy to dělalo takový hluk, jako když se zvedá rumpál, jindy, jako tu noc, kdy byl s námi panCrawford, to bylo, jako by tesař hobloval jedlová prkna, ale nejčastěji se ozvaly tři rány, potom nic, a pakznovu tři a tak pořád dokola po několik hodin… Když tvůj otec zabušil holí do země, tajemná bytostodpověděla svými údery. Rušila nás dokonce i v době modlitby a obzvláště divoce, když se vyslovila jména krále Jiřího a prince. Tvůj otec se pokoušel s ní mluvit, avšak nikdy nedostal žádnou odpověď, ažsnad na jednou či dvakrát: slabé vysoké výkřiky o málo hlasitější než ptačí pípání, ale jiné než zvuk, jakývydává krysa a který jsem slýchala často. Také jsme vídali podivné věci. Jedné noci jsem na své postelispatřila cosi, co se podobalo jezevci, ale hlava se nedala rozeznat… Někdy jako by se záhadně zvedalaklika u dveří. Jednou večer, když byl hluk v kuchyni velice silný, až sloužící utekli, šla tvoje sestra zavřít,aby ho ztlumila, avšak hluk zesílil a dveře do ní prudce narazily, aniž bylo zvenčí cokoliv vidět.“

Zhruba po dvou měsících podivné jevy zvolna ustávaly, ale rodina ty události stále probírala, a dlouhoudobu o nich i psala. Když generál Price zemřel, jeho dcera Emily všechny záznamy shromáždila a pečlivěuložila, a pak je v roce 1857, před koncem svého života, darovala londýnské Society for PsychicalResearch. Mezitím bylo sídlo v Barnet Vale rodinou dáno do prodeje a zakoupeno státem, se záměremzřídit zde nové ubytovací zařízení pro choromyslné, poněvadž psychiatrické ústavy v Bedlamu aBroadmooru byly přeplněné. Po přestavbě zařízení zde byl v roce 1850 založen Barnet Vale Asylum for the

Criminally Insane.

Řídil jej Dr. Alistair Towers (1821-1887), žák Dr. Alexandera Morrisona (1779-1866; bedlamského lékaře,

který v roce 1838 vydal svou Fyziognomii duševních chorob), v nemocnici v Barnet Vale byl ubytován

zejména Edward Oxford, Daniel M’Naghten a na krátký čas proslulý pařížský malíř Richard Dadd. Klid vzařízení, pověstném svým mimořádně krutým zacházením s pacienty, ředitelství nemocnice je dojednoho považovalo za mimořádně nebezpečné šílence se zločineckými sklony, bez šance na vyléčení –,byl narušován novou sérií nevysvětlitelných událostí, které započaly náhle koncem roku 1886, jak je

uvedeno v hlášení Dr. Samuela McGowrana v Society for Psychical Research:

„Stoly a židle porazila jakási neviditelná ruka; ozývalo se bušení do dveří a podlahy, dveře se samyotvíraly a zavíraly; ke konci nastal tak strašný rámus, že závory odskočily a my jsme se báli, že šílenciuprchnou. Osoby, které se nacházely v přízemí anebo v prvním poschodí, slyšely rány ze sklepa; ti, kteříse byli podívat do sklepa, je slyšeli shora. Přestože veškerý nemocniční personál vše co nejpečlivějiprohlédl, žádná viditelná příčina nebyla zjištěna.“

Což o pár dní později nezabránilo jednomu londýnskému listu v tvrzení, že záležitost se vysvětlila naprosto

hmatatelnými důkazy: byly nalezeny jakési nástroje, bubny, které měly dělat hluk, aby budova, kterábyla právě dána do prodeje, ztratila na ceně. Radní Rankin, správce ústavu, na článek reagoval aprohlásil, že přes úřední vyšetřování a přijatá opatření se nenašla žádná materiální příčina podivnýchúkazů. Vrchní lékař Towers vyjádřil nejprve politování nad tím, že vyšetřovací komise při sepisováníprotokolu nevyslechla všechny četné a vážené osoby, které byly očitými svědky těchto tajemných jevů aslyšeli ony zvuky na vlastní uši, a k článku Mr. Rankina dodal:

„Z jedné strany vydán napospas křížové palbě hrubých fanatických jedinců, z druhé strany útokupodezíravého, nactiutrhačského a posměšného tisku, připadám si opuštěný stejně jako ústav, který vedu;nalomené zdraví mé ženy mě dnes nutí, abych z Bamet Vale odešel a svého celoživotního díla se zřekl.Zpočátku jsem se snažil případ udržet v největší tajnosti; ale lomoz natolik zesílil, že byly obavy znejhoršího, a já nemohl déle mlčet. Úkazy, o nichž jsem se chtě nechtě přesvědčoval vlastními smysly, při

plném vědomí, za bílého dne, po dobu šesti týdnu a někdy až dvanáctkrát za den, byly velmi rozličnéhopůvodu. Nejprve byly slyšet, den ode dne hlasitěji, rány do zdi, podlahy a zejména do hlavních dveříbudovy. Když byl hluk nejsilnější, dveře, z nichž hlukem odpadly závory, se s boucháním otevíraly. Odolaly

pouze dveře cel nebezpečných šílenců, ze silného kovu a zamčené na dva západy a několik zámku. Hlukpoté postupně slábl a proměnil se v lehké drkotání, které jsme, moje žena a já, slýchali celé roky, anižjsme mu přikládali nějaký význam. Během tří dnu byly zpřevráceny stoly, židle i nádobí, jednou srámusem, jindy bez něho. Později byly ze stěn strhány obrazy, v hlavní hale, na chodbách a dokonce i vmé pracovně, kde byl roztržen můj velký portrét od malíře Dadda, vázy, popadané ze stolu a skříněk, seválely na zemi, a na stěnách byly prapodivně zavěšené na háčcích všemožné předměty. Nakonec se obrazy před našima očima obrátily směrem ke zdi. Ovoce, oblečení, nástroje atd. se válelo všude a někdy,

vzdor závorám a zámkům, bylo i poschovávané v tmavých koutech. V krbech byly často naházenykameny. Jednou došlo k přímo děsuplnému úkazu, při němž jedna z našich uklízeček málem zemřelahrůzou: v budově se objevila jakási oblaka neurčitého tvaru, pozorovatelná za bílého dne dokonce iosobami, které v nemocnici nepřebývaly. Nejnesnesitelnější byl ovšem dotyk jakési ruky a konečkumrazivých prstu, a pak také ledový průvan, který pocházel jakoby z rychlého třepotání křídel. Všichni,obyvatelé domu i veškerý lékařský i zdravotnický personál, měli příležitost tyto strašlivé pocity zažít.Mimořádně dokonale byl napodobován rovněž zvuk natahování hodinek, pojíždění lavice na kolečkách,kácení stromu, počítání mincí i tichý var vodní dýmky, a navíc všelijaké šelestění, úpěnlivé sténání, zpěv,táhlé melodie a artikulované hrdelní zvuky, jakoby lidský hlas mluvící neznámým jazykem. Osmého lednadošlo k incidentu, který děs a hrůzu dovršil: moje žena spatřila jakousi svítící kuličku, která se vykutálelazpod její postele a rychle se zvětšovala až do průměru talíře, pak se přemístila k oknu (máme pokoj vprvním poschodí), tam byla na skle přilepena jakási bledá, šklebící se tváří Nešťastnice se tak vyděsila,že omdlela. K poslednímu úkazu došlo předevčírem večer, asi před osmou hodinou: ze schodů byl vrženvlhký narůžovělý kámen a dopadl téměř he dveřím bytu Dr. McGowrana; další kámen vypadl z krbu vkuchyni. Ještě před sedmi týdny by líčení takových věcí u mne vyvolalo leda úsměv a pokrčení ramen,dnes mi však běhá mráz po zádech a musím jednoznačně potvrdit, že existují.“

Barnet Vale následujícího roku zavřeli, aniž se prokázala jasná souvislost s těmito událostmi, a jehozločinní šílenci byli přemístěni do jiných psychiatrických nebo vězeňských ústavů Spojeného království.

Když se neobjevil žádný kupec, budova chátrala až do roku 1934, kdy pozemek zakoupila jakási soukromá

nadace a svěřila vedení kompletně zrenovované nemocnice doktoru lanu Piermontovi, Freudovu žáku aprůkopníkovi moderního psychiatrického lékařství ve Velké Británii. Barnet Vale je nyní nejlépe střeženýmpsychiatrickým zařízením, jeho pověst je naprosto souměřitelná s ústavy v Broadmooru, Ashworthu čiRamptonu. Je v něm ubytováno zhruba šedesát pacientů, pouze mužského pohlaví, poté co bylo v roce1951 ženské oddělení uzavřeno a většinu pacientek převezli do Southallu. Internovaní trpí těžkýmiformami schizofrenie či poruchami osobnosti. Valná část z nich je obžalována z těžkých zločinů, ale bylizbaveni trestní odpovědnosti a pravděpodobně dožijí mezi ponurými, nemilosrdnými zdmi Barnet Vale.

Amandu náhle napadne pohlédnout na hodinky: už tři čtvrté na tři! Odloží knihu na stůl a spěšné vytáhnez kabelky mobil, stiskne tlačítko volání a přiloží přístroj k uchu.

Na konci třetího zazvonění je hovor přijat. Týž jemný a zdvořilý ženský hlas jako dnes ráno. Novinářka,opět v rozpacích, zadýchaně koktá:

„Tady znovu… Amanda Finlayová… z Art Talks na rádiu Londýn…“

„Ehm, ano. Už přišel. Nezavěšujte…“

Čeká několik vteřin, srdce jí divoce buší. Má trému jako nějaká středoškolačka. Nemůže ani uvěřit! Budemluvit s… Hebký, distinguovaný hlas s nádechem nadřazenosti:

„Paní Finlayová?“

„Já… ehm, jsem slečna…“

„Och, prosím za prominutí… slečno Finlayová.“ Omluvil se velmi zdvořile, jako starý džentlmen.

Amanda, křečovitě držící mobil zvlhlý potem, vzdor nervozitě jako by celá roztávala.

„Prosím. Já… zkrátka, uvádím takový kulturní pořad, každou sobotu na rádiu Londýn, jmenuje se to ArtTalks; obvykle zvu spíš současné umělce…“

Přeruší sama sebe. Prý ‚současné‘! Já blbec. Rychle se opraví: „…Já, chci říct, malíře nebo sochaře.Výtvarníky, ne…“ Jemně jí skočí do řeči (ovšem v podtónu hlasu s trochou ironie):

„Já vím. Jsem totiž horlivý posluchač vašeho pořadu… Vlastně, kdykoliv mám to štěstí jím být, jsem-li v sobotu navečer v blízkosti rádia…“ (Mile se zasměje.)

Propánajána. Zhroutí se do křesla, naprosto odrovnaná.

„Je to… je to pravda? (Po krátké odmlce, kdy se zalyká štěstím, a zároveň se v duchu posmívá samasobě, že je rozechvělá jako nějaká naivní puberťačka –, dodá, přičemž sotva drží na uzdě své nadšení:)Já jsem četla váš životopis: Tall, Dark and Gruesome… a viděla jsem snad všechny vaše filmy…, dokoncenedávno Sleepy Hollow! Zbožnuju Drákulu samozřejmě, ale taky Polibek smrti dr. Fu Manče, Ďáblovypiráty, Gorgonu, Psa baskervilského, Ďáblovy nevěsty, Rasputina, šíleného mnicha… a taky ten italskýfilm, ten, ve kterém hrajete tak šmrncovně hraběte Draga, II Castello dei morti vivi…“

Znovu se zasměje.

„Máte lepší paměť než já. Pokud jde o ten šmrnc: moje matka byla italská hraběnka a, je-li tu nějakýšmrnc, pak z valné části její zásluhou… Ale mám ten film opravdu moc rád. Točili jsme ho skameramanem režiséra Maria Bavy. Hrál jsem v Itálii v několika dobrých filmech: Norimberská panna,Tělo a bič… ale i v pár kýčích. Vzpomínám si, že Dawson při Panně natáčel pěti kamerami, takže jsemvůbec nevěděl, ve které jsem, třeba jsem myslel, že jsem v detailu, a přitom to byl celkový záběr znadhledu… Byl jsem první dny natáčení úplně mimo. A bál jsem se, abych se nedopatřením nepodíval doněkteré kamery. Samozřejmě tenhle systém umožňoval natáčet mnohem rychleji, a u filmu čas jsoupeníze, že? Ale já se moc rozpovídal… Takže, za co dnes mohu vděčit tomu, že vás slyším jinak než zrádia, slečno Finlayová?“

A jsme u toho. Amanda se legračně zašklebí, bože, dej, aby souhlasil…

„No, takže, na příští sobotu nemám žádného hosta, protože jeden skotský umělec se omluvil… (Zadrhnese vprostřed věty. Proboha, nejraději by si dala pár facek! Jako kdyby si zrovna jeho vybrala jakonějakého náhradníka… Zdrceně se malinko zahihňá.) Omlouvám se… Zvaním a nevím vlastně co…přičtěte to na vrub mému rozrušení. Chtěla jsem vám to klidně vysvětlit, ale jak vidíte, jsem z vás úplně

paf…“

Christopher Lee se znovu zasměje. A ona opět celá roztává. Ještě chvilku, a číšníci Starbuck’s Café jibudou moci sebrat malou lžičkou…

„Ale není vůbec proč, ujišťuji vás. No tak, nespěchejte a klidně mi všechno povězte.“

„Děkuji, pane Lee, dobrá, takže… Už dlouho pomýšlím na pořad o umění a šílenství. Měla jsem představu,že začnu upomínkou na viktoriánského malíře Richarda Dadda. Možná ho znáte, zabil svého otce a…“

„Znám, ovšem. Zbožňuji ten jeho neskutečný obraz, v Tate Museu, jakže se to jmenuje…? Mistrovský

úder…“

Amanda doplní s úsměvem:

„…pohádkového drvoštěpa, tak přesně.“6*

„I ten název zní záhadně, ten člověk totiž, hodně komplikovaný a pomatený, si rád pohrával s jazykem.Historici umění zpravidla vykládají ústřední postavu, tu, kterou vidíme zezadu, před desítkami menších či

větších osob rozmístěných v bujné vegetaci, jako drvoštěpa… poněvadž napřahuje pozlacenou sekeru a‚to fell‘ znamená porazit. Avšak nenapadlo vás, milá slečno Finlayová, že by ten dřevorubec a jeho sekeramohly představovat, ať už záměrně či nikoliv, samotného Dadda, anebo přinejmenším zločinnou částjeho osobnosti, a že, budeme-li považovat ono ‚Fairy‘ nikoliv za adjektivum ‚čarovný‘ či ,kouzelný‘, nýbržza substantivum –, dalo by se to překládat jako: Mistrovský úder vraha víl?“

Amanda, na niž výklad starého herce silně zapůsobil (netušila, že se tak vyzná v hodnocení umění), sezamyslí a přikývne.

„Ne, o tom jsem nikdy nepřemýšlela… Zajímavý výklad, hlavně když uvážíte, že Dadd, schizofrenik a vrah,

nezaútočil pouze na svého otce. Buď jak buď, nedávno jsem slyšela, že Richard Dadd byl internovánmimo jiné v ústavu v Barnet Vale. Náhodou znám… dost dobře… současného majitele té lokality…“

„Duncana Piermonta? Ano, pravda, v sobotu jste s ním měla interview, ale já si na smůlu vysílání pustilpři jízdě a slyšel už jenom konec…“

„No, a protože Duncan je mi jaksi dlužníkem, nemyslím, že by odmítl… nechat mě natočit pořad přímo vbývalém blázinci, ze kterého se stal ateliér, v němž dělá své nejnovější plastiky, mumie a tak podobně…Moje představa je, hovořit s vámi o vaší umělecké dráze, o filmech studia Hammer Films a o tom ostatním

v tamní atmosféře… Nechci vám nic skrývat, to místo je tak trochu zakleté, ale nebudeme tam musetpřenocovat! (Zasměje se.) Každopádně jsem si říkala, i když sídlo bylo zrenovované a přebudované,nevadilo by nám, pokud jde o zvuky, trocha skřípění parket a jedny dvoje vrzající dveře…“

Christopher Lee se teď zasměje také.

„To opravdu ne.“

„Natočili bychom pořad v sobotu zkraje odpoledne a odvysílal by se ještě ten večer ze záznamu… Můžu si

vyžádat auto BBC, které by vás vyzvedlo ve vašem bydlišti a zavezlo do Barnet Vale… Šofér vás zas

odveze, až skončíme…“

Na druhém konci drátu ticho. Amanda se rozhodne vytáhnout svou poslední kartu. Žolíka.

„Teď mě napadlo, že možná znáte mého otce. Doug Powell, hlavní kameraman…“

Po chvilce překvapení zní vážný hlas ještě příjemněji:

„Bože, no ano! I když jsem nikdy neměl to potěšení s tímhle významným kameramanem točit… A věřte,

slečno Finlayová, moc mě to mrzí.“

„Otec pracoval v tomhle filmovém žánru jenom dvakrát. Ve filmu Přízraky noci, jednom z těch hororů, co

natáčel ten režisér s italským jménem…“

„Cavalcanti.“

„Ano, tak. A pak v Tržišti krutostí, což byl remake Cirkusu hrůz Sidneyho Hayerse.“

„Viděl jsem jenom originál s Antonem Diffringem a Donaldem Pleasencem. A jak se daří milému Dougovi?

Nenarazil jsem na něho za kamerou už celá století…“

Amanda, mobil u ucha, útrpně zkřiví tvář.

„Právě oslavil osmdesátiny… Víte, je skoro slepý, měl odchlípení sítnice a jeden felčar z Harley Street7*

ho špatně léčil. Když mu Stephen Sommers před třemi lety nabídl hlavní kameru Mumie, otec musel

odmítnout…“

„Tsss. Pro umělce je strašné přijít o zrak… To je mi líto.“

„Doug se stáhl na venkov se svou dávnou přítelkyní, herečkou Hazel Greenstoneovou. (Připadá jí, že by toměla upřesnit:) Je už dlouho vdovec, pochopte. Ale moc řečním a… Takže, pane Lee, co říkáte mé

nabídce?“

Amanda zavře oči a sevře pěsti. Zdá se jí, že slyší listování v diáři.

„Podíváme se… Hm, v sobotu jsem měl v úmyslu jít hrát golf, ale myslím, že to odřeknu… Ano. Protože,moje milá, mi váš nápad připadá… no prostě ohromný!“

Doina 9

Ťuk ťuk, někdo klepe na dveře, otevřu oči… a vidím mistra Scotlandyarda, vchází tentokrát sám, beztoho smrkouše i bez mýho blonďatýho doktůrka, co tak šaškoval do mobilu.

Tak pocem, posaď se, nežinýruj se.

Usadil se tam, co včera, v záhlaví postele. A vyndal svůj notes.

„Takže, Doino, jakpak se máme dneska odpoledne? Doktor Jones a sestřičky o tebe řádně pečují?“

Ujde to, kámo. Akorát že sestřička nikdy ani necekne a doktor Jones se tu už neobjevil. Ale mě už nicnebolí, jestli chceš vědět… Akorát se tu zatraceně votravuju.

„… Pořád němá, moje malá mumie? Dobrá, i tak díky za včerejší informaci. Ověřil jsem si… a skutečně

existuje jistá osoba jménem Clara, která se angažuje v Poppy Projectu…“

Otočím se k němu. Vlastně bych tu dívku zas ráda viděla… Připadala mi sympa. Doufám, že jí ten kopanecAgronovým bagančatem moc nepošramotil obličej…

„Setkal jste se s ní?“

„Ještě ne. Dali mi číslo ordinace, kde pracuje jako internistka. Mluvil jsem s ní, potvrdila, cos mi řekla,kotě. V pátek se s tou lékařkou sejdu v Londýně a zaznamenám její výpověď.“

„Tak ji ode mne pozdravujte. A díky… Chtěla mi pomoct, v tý Dardanii…“

„Vyřídím jí to. Ale hleďme, dneska jsi povídavější. Takže mi dosvědčíš portréty? Agrona Banji a jehobratrů…? Kde tě vlastně nechali šlapat? Na King’s Cross? V Soho? V bytě? V nějakém baru? Anebo na

chodníku?“

„Sereš mě těma svýma otázkama. Vypátrej si to sám, hlavo dubová. Za za to vás přece ve Scotland Yardu

platí, ne?

„Už vám nic neřeknu.“

„Na každý pád mluvíš dobře francouzský. Líp než já. Kde ses to naučila?“

Váhám. Ale co, tímhle nic neriskuju, pohybujeme se v dávné minulosti.

„Trochu ve škole, v Rumunsku. A potom v Lyonu…“

„V Lyonu jsi už byla šlapka?“

Pod obvazy se nechtěně usměju. Jestli jsem už byla šlapka…

Pamatuju si to, jako by to bylo včera, dodávky v ulici Montrochet… A pak ty rudý nápisy na zdech vGerlandu: „Prostituce zakázána, klienti pozor, místo sledováno 24 hodin denně“… Ukradený dodávky,končící na vrakovišti… Zloději a cikáni, co po nás házeli kameny nebo stříleli ze vzduchovky… Autanočních protikriminálních hlídek… Poldové z mravnostního, kteří nás předvolávali kvůli registraci… Akontroly na ulici, pokuta čtyřicet eur bez potvrzenky a na fleku, přitom legální postup je, že se sepíšeprotokol a pak čeká na soud… Klienti, kteří si nechtěli vzít gumu a mlátili nás, když jsme odmítaly… Tapolicajtka, co mě načapala v auťáku klienta, hrabe se mi v tašce, aby zjistila, kolik tam mám peněz,nadává a řve na mě: „Ty čubko špinavá, ty couro, jsi jen svinská štětka, kurva jako ty druhý, jestli těještě jednou zmerčím na chodníku, rozbiju ti hubu!“… Pak Nigerijčanka, tu přepadli a sebrali jí kabelku i spapíry a vejvarem za celej večer… A další Afričanka, kterou znásilnil jeden chlap tak, že jí mířilbouchačkou do obličeje… A ten klient, co ho zadržela patrola, zrovna když měl spuštěný kalhoty a já muobráběla fajfku… byl to nějakej ouřada, nechali ho kliďánko odjet… zatímco tři dny před tím jednohoLigiina zákazníka vyložili i s ní na stanici a musel jim vypláznout pokutu pět set padesát eur…

Jednou jsem se nechala čapnout já, na asfaltu… Auto s mřížemi, já v klepetech. Od desíti večer až dopoledne dalšího dne v cele… Poliši mi nechtěli dát najíst ani napít, nedovolili mi zatelefonovat do Cabirie,sdružení pro ochranu prostitutek… Měla jsem menstruaci, ale vložky jsem měla v tašce, kterou mizabavili. Odmítli mi je dát, ven jsem vyšla v poskvrněných hadrech… Mořili mě otázkami jako: „Už jsiněkdy kradla? Zabila jsi někoho?

Prodáváš drogy?“ Předvolání k soudu, prý proto, že když ta jejich kraksna jela kolem, rozepnula jsem sisako a ukázala jim prsa… Blbost! Na něco takovýho byla pěkná kosa! Do protokolu ti lháři napsali, že měpustili v 9 hodin ráno… Jindy zas, to bylo v Herbouville, na mě řvali: „Máš deset minut na to, aby seszdejchla, jinak ti rozbijem kebuli o přední sklo…!“ V Charlemagne se chlap vrhnul na jednu Bulharku,oháněl se cihlou, až rozbil všecky okna svý dodávky a ty střepy jí pořezaly břicho a museli ji odvízt došpitálu… Jednu Albánku věznili a znásilňovali celejch šest hodin dva Francouzi, a přitom ji tam zatáhlinásilím. Po propuštění z nemocnice je chtěla zažalovat, ale poldové jí řekli, ať se radši nenamáhá, protože

si nezaznamenala poznávací značku auťáku a její popis útočníků je hodně nepřesnej… Dvě rumunskýkámošky, co šly s náma už od Vurrësu a pak jsme spolu jely přes Jadran a Itálii a měly ve Francii pasy vpořádku a oštemplovaný, ale pak se v Lyonu jednoho rána vynořili v jejich hotelovým pokoji fízlové avyrazili s nima dveře, už jsme je nikdy neviděly… A pak jednou mlíkaři udělali dost hustej zátah v uliciMontrochet… Jejich bourák se přiřítí jak velká voda, zastaví, až brzdy skřípou, a načnou vyslýchat jednuholku, která makala v dodávce, načež panika, všechny ostatní berou roha, zmatek, strkají do sebe, Ligiise udělá blbě, schováme se v bistru… Ta zadržená holka musela bejt v cele nahá, až dostala zpodchlazení záchvat… To už jsme já a Ligia nedokázaly dál snášet, a tak jsme se zablokovaly… Albáncinás předali nějaký jiný partě, na periferii Paříže…

„…Posloucháš mě, Doino?“

Promiň, zapomněla jsem na tebe, hlavo dubová.

Odtáhne si židli, na dlaždičkách to zavrže, a můj vypasený polda se zvedá:

„Udělám pár fotek. Do spisu.“

Vyndal postříbřený digi foťáček. Bzzz, zazoomoval. Seržant Bacon couvne. Blesk.

Blesk, blesk.

Usmívá se koutkem úst, vypadá jako saďour… Hej, ty blbečku, máš ho plný kalhoty, že jo, když fotíšchudáka zafačovanou holku? Jasnačka (teď se zas usmívám já), vsadím se, že je rozhicovanej…

Tak či tak, tvoje Doinička není zrovna v stavu klást odpor… Bzzzz, blesk.

Bzzz, blesk. Bzzzz, blesk, blesk…

Když mě ten vypasenej trotl vyfotí ze všech úhlů, zas se posadí, čelo se mu blejská potem. Úzké rty se namě usmívají:

„Prima. A teď mám pro tebe, Doino, jednu dobrou zprávu…“

Koukám na něho pochybovačně. Pokud jde o dobrou zprávu, je dost rozdíl, jak to vidí polda a jak já.

Nakloní se ke mně, dotkne se mé zlomené pravačky. Jemně, mile poťukává na hladkou bílou sádru, v nížvězí končetina, která mě vůbec nebolí.

„…Všechno tvoje trápení je u konce. Vyšetřování se uzavírá a celá ta zkurvená Banjovic rodina, ti posraníbráchové, bratranci atd. jsou v lochu. Jsi pod ochranou britské justice a nikdo tě už neohrozí. Mluvil jsems doktorem Jonesem. Jediné, co teď musíš, kotě, je zůstat klidně v posteli a čekat.“

Polda odtáhne ruku. Jeho modrá očička se vyhýbají mému pohledu. Zpráva není zlá, fajn, souhlasím…,ale přesto vypadáš, jako bys na mě šil nějakou boudu, detektive inspektore Bacone. A připadá mi to ažpříliš krásný.

Zvedne se.

„…Ten svůj falešnej portugalskej pas už nebudeš potřebovat, Doino. Postaráme se, abys brzy dostalapravý papíry. (Znovu se usměje.) Což ti, to mi věř, umožní, abys zůstala legálně, už napořád, v naší

zemi…“

Když žáby kuňkají

jejich povyk zní

jako hašteření

Hokuši

Londýn, restaurace Parkes,

středa 28. března 2001, 20.55 hod.

Vejdu dovnitř, po celém dni tlumočení (který ještě není ani u konce) zmožený, grogy, s migrénou, apracně, aniž odložím berle, se soukám z kabátu, kterého se ohleduplně chopí mladá zrzavá hosteska, sesympaticky hlubokým výstřihem, a pak s ním pleskne, ne bez jisté nenucenosti, na pult, kde už je haldaplášťů a kabátů, mezi nimiž poznám luxusní kožešinovou vestičku Emiko Júki.

Ledová kráska Ingrid Ellisová k mé velké lítosti zmizela z hotelu Cranley už před drahnou chvílí, spěchalapsát svůj článek do Cosmopolitanu. Nicméně mám hned dvojí útěchu: než se zvedla, napadlo mědiskrétně jí podsunout svou knížku fotek, Broken Women Soldiers, pod záminkou, že jí třeba pomůženasát trochu „současné atmosféry moderního Tokia“, pohlédla na mě zaraženě, ale dar přijala –, a druhá

věc, po odchodu novinářky byl Simon Saffron tak laskav a půjčil mi na chvilku vizitku slečny Ellisové,abych si mohl opsat do diáře číslo jejího mobilu.

Při obědě u Bertorelliho (vynikající boloňské spaghetti) jsem našel čas a poslal jí následující textovku:

Milá Ingrid, velmi si vážím našeho setkání v hotelu Cranley. Moc rád bych vás ještě někdy viděl, mělabyste čas na šálek čokolády koncem týdne? Hodně zdaru při psaní článku! Gilbert Woodbrooke.

S poněkud zrychleným tepem jsem zmáčkl „odeslat“, zaklapl mobil, vsunul přístroj do náprsní kapsy saka

– přímo na srdce!, a od té chvíle cekám.

Tahle příjemná vyhlídka mi pomohla snášet profesní debatu mojí šéfky Anthey Gaskettové, SusanMcCormickové, redaktorky paperbacků v Penguinu, a Michaely Fisherové, agentky s tvrdošíjným profilem,

viditelně pevně odhodlané otevřít Emiko Júki širé severoamerické lány (včetně obchodních). Poté sekonala povinná komentovaná prohlídka nedaleké budovy nakladatelství Fairfax & Gaskettová (špacírpočetnými kancelářemi, v nichž užaslí zaměstnanci zvedali zrak ke stádečku návštěvníků, tiskli si vlhkéruce, přestáli výklad a truchlivě banální plky a pak se zas s větším či menším nadšením ponořili do svýchrozmanitých a rozličných povinností), nekonečné putování, jehož zlatým hřebem mělo být, že jsme bylipředstaveni v jeho přepychové kanceláři big bossovi Stephenu Fairfaxovi: uhlazenému, zhrubačtyřicetiletému džentlmenovi, vysokému, urostlému, ušlechtilému, světáckému, dobře postavenému,sympatickému, společenskému, poněkud nesoustředěnému a uspěchanému, několikrát pohlédl na svéhodinky –, jenž neměl ani zbla ponětí o situaci nakladatelství v Japonsku, natož o zeměpisných čietnologických detailech. („Ehm… a, slečno Júki, tam u vás lidé čtou hodně…? Kolik je vás vlastně? Dvacetmilionů…? A máte tam pěkné počasí? Teď je tam podzim, že…? Ale ne, jsem já to pitomec!“). Potomjsme zas museli jet (naštěstí taxíkem) do Cranley, kde nás očekával poněkud rozladěný (dokážu se doněho vžít, celkem jsme nabrali čtyřicet minut zpoždění) fotograf z GQ Magazine a jeho Nikon, Hasselblad

a celá výbava všelijakých serepetiček a lamp. Focení, během něhož bylo moje tlumočení víceménězbytečné („Smile, miss… That’s it… OK…“), mi dopřálo trochu volna, a tak jsem si pokecal s redaktorem zGuardianu, který čučel v hotelové hale a kterého jsem už znal, když jsem kdysi dávno poskytl jednusvou fotku spoutaných Japonek v uniformě jako ilustraci na obálku literárního magazínu, jehož editorembyl tenhle mladý anglovietnamský míšenec a neustále se kontrolující sympaťák jménem James Rose.Poslední interview dnešního dne, s redaktorkou fetišistického časopisu Skin Two, skončilo před půl osmou

večer a já čekal dlouho v hale, seděl jsem ve společnosti Simona Saffrona a Anthey Gaskettové, kteří se

bavili o práci a mě téměř totálně ignorovali –, až mladičká japonská autorka zas sejde dolů, odkud odešla

upravit se na večeři.

Výsledek: dorazíme s obrovským zpožděním k Parkesovi, kde ostatní spolustolovníci krotí svounetrpělivost klábosením a usrkáváním aperitivu, a když se objevíme, hlučně vstávají. Pokud jde o IngridEllisovou, zatím mi nezavolala, ale, budiž, nic divného… Nejspíš je zaneprázdněná svým článkem, je toseriózní děvče, alespoň mi tak připadala. Nejprv práce, potom radovánky, že? O berlích slezu lopotněněkolik schodů ponořených do tmy a zamířím ke kulatému stolu, rezervovanému nakladatelem,osvětlenému vysokými stojacími lampami, jejichž mihotavé světlo pableskuje na černě vymalovanýchstěnách tohoto cosy a elitního podniku, jednoho z nejdražších v metropoli (jeden z důvodů, proč jsemsem ještě nikdy nevkročil). Emiko Júki usadili po mé pravici, aby mi usnadnili tlumočení. Moje sousedkapo levici je výtvarná ředitelka nakladatelství Fairfax & Gaskettová: vysoká kráska s šibalskýma očima,jménem Carol Fieldingová (tuším, že budu mít to potěšení s ní pohovořit). Dále, ve směru pohybuhodinových ručiček: poklidně se tvářící zavalitý bělovlasý ruský spisovatel s vypoulenýma očima, FjodorKukolbaum, dostavil se jako náhrada za Stephena Fairfaxe, jenž je zaneprázdněn jinde; ClaudiaForsythová, moje stará dobrá známá z právního oddělení The New English Press, doslova zkoprnělá izarmoucená, že mě vidí v gypsu; jakýsi obrovitý plešoun s růžolící pletí, kterého mi představí jako RoyeWearinga, tajemníka Duncana Piermonta; právní zástupkyně společnosti, kterou už trochu znám, PamelaHunt-Carruthersová (naneštěstí mi zapůjčila svou videokameru, naštěstí byl přístroj pojištěn, na moukatastrofickou cestu do Japonska v roce 1996); Frederick Fogg, holohlavý mladík s úzkým obličejem aživýma očkama za tlustými brýlemi bez obroučky, dozvím se, že mladý Fogg úspěšně řídí u našehonakladatele redakci detektivek, krimi a fantasy; Laura Kingová, odpovědná redaktorka krásné literatury,baculatá blondýna s přívětivým rozverným výrazem; potom přijde Simon Saffron a Anthea Gaskettová;zatímco poslední židle po pravici, pro japonskou autorku, zůstává prázdná.

„Náš významný kumštýř na sebe nechá čekat,“ zahučí Anthea a pak se otočí na Roye Wearinga: „Nevíte,

co s ním je?“

Tajemník rozhodí rukama na znamení, že s tím nic nenadělá. „Na mobilu má zapnutou hlasovouschránku… Ale už jsme si zvykli, že má zpoždění, prozatím je to ještě zcela v normálu.“ Nakloním se kesvé šikmooké sousedce a stručně překládám. Během dneška jsem zjistil, že doslova umírá touhou setkatse s Duncanem Piermontem, už odedávna je jeho fanynkou. Ostatně právě na výslovnou žádost Emikojejí londýnský nakladatel zorganizoval tuto večeři a dbal na to, aby umělec seděl vedle ní. Ovšem pouze vpřípadě, že se kumštýř uráčí ukázat, pokud jde o mne, klidně bych ho, z již uvedených důvodů, jako

svého souseda u stolu oželel.

Japonská barbína se vrtí na židli, mne si ruce a mhouří oči, naklání hlavinku.

„Ááá… Aitai, né (strašně ráda bych ho viděla)! Už to nevydržím… jsem děsně vzrušená!“

Otočím se doleva a tlumočím pro Carol Fieldingovou. Vysoká pěkná brunetka přitaká, a pak na měnervózně pohlédne a dodá:

„Piermontova práce mě nijak neuchvacuje. Na rozdíl od vašeho military art… víte, já vás sleduju už léta!“

Zvednu obočí, vytřeštím zrak, totálně mě dostala.

„Mě… ehm… Vážně?“

(V duchu si spílám. Zatímco útoky, hojné, na moje dílo mě příšerně vytáčely, chvála mě uvádí vzoufalství… poněvadž mi může vidět do karet. Ten debil Woodbrooke, nikdy mu nic není dost dobré!)

„Když jsem prvně viděla vaše fotky, bylo mi osmnáct. Vědět, že dnes večer přijdete, vzala bych s sebousvůj výtisk Broken Women Soldiers, abyste mi tam napsal věnování!“

Polknu naprázdno. Když pomyslím, že jsem se právě rozžehnal s jedním ze svých posledních exemplářůsvé jediné knihy fotografií a věnoval ji tomu rampouchu Ingrid Ellisové, které to, nejspíš, bylo

šumafuk… Debil Woodbrooke podruhé.

Posléze jsem si alespoň odpustil zopakovat tuhle transakci u Carol Fieldingové, protože ta mou knížku užmá, a nepochybně už dlouho. Odkašlu si a usměju se na ni, a připadám si stejně jako ona jak na

rozžhaveném uhlí.

„A… co se vám na mých fotkách líbilo, ehm… ze vše…?“ Nedopověděl jsem větu. Výtvarná ředitelka sklopíoči s dlouhými černými řasami a začne se přehrabovat ve své kabelce. Rozpačitě vytáhne krabičkucamelek, chvilku si s balíčkem hraje, ale neotevře ho, a když odpovídá na mou otázku, ani se na mě

nepodívá.

„No, vlastně, nejvíc se mi líbily ty… ee, ta úprava. Styl, design, všechno to…“

Zachmuřím se.

„Aha. Jo, ovšemže. Kniha nevypadá zle…“ (Přesto mi grafika publikace nepřipadá nijak zvlášť originální

ani moc stylová. Ale nešť, nejsem žádný výtvarný ředitel.)

„A taky,“ pokračuje a rozhodne se roztrhnout obal krabičky, „ty Japonečky jsou tak hezké, tak rozkošné…

Ty vojenské uniformy, a takhle spoutané… moc jim to sluší.“

Carol Fieldingová to vyslovila poněkud posmutněle a bradou ukázala na mou sousedku zprava, kteránaslouchala našemu hovoru, aniž mu rozuměla. Rychle pro Emiko překládám a přitom si říkám, jak bychměl té nádherné brunetce po mé levici vysvětlit, a přitom se neprojevil jako buran –, že od jisté dobyzjišťuji, že na světě, vlastně v mém světě, nejsou jenom Japonky…

Výtvarná ředitelka si konečně zapálí cigaretu. S úsměvem poznamenám:

„To je náhoda: já taky kouřím camelky.“

„Och, promiňte. Chcete taky?“

Automaticky odmávnu, že ne, přestože by při mém absťáku cigareta můj stres leda zmírnila.

„Ale víte, slečno Fieldingová, vojenská uniforma a ty moje foto režie… stejně tak by to fungovalo seženami ze Západu…“ (Se zájmem na mě pohlédne, zhluboka potáhne z camelky a odkašle si.) „Třeba,kupříkladu, vy… souhlasila byste někdy v blízkém budoucnu s tím, že byste pro mě pózovala? Tedy, až

se… zotavím…“

Carol Fieldingová se mocně zapýří. Dívám se, jak se jí mezi prsty chvěje cigareta.

„Hm. Je hezké, že mi to nabízíte, pane Woodbrooku… Lichotí mi to, ale pochybuji, že by to nadchlo méhomanžela.“

Pro boha živýho! Ten debil Woodbrooke, do třetice. Vůbec mi nepřišla na mysl eventualita, že ta

okouzlující brunetka není volná. Snažím se skrýt své zklamání a ptám se s lhostejným výrazem:

„Jste už dlouho vdaná? Je to zvláštní, měl jsem spíš dojem, že jste svobodná…“

Zamračí se.

„Nevím dost dobře, jak mám tuhle poznámku chápat.“

Proklínám v duchu svou netaktnost, koktám, zděšen představou, že mě zatratí ještě víc, což je

pravděpodobné:

„Ehm, jako poklonu, vlastně, chtěl jsem říct…“

Přeruší mě s úsměvem:

„To je jedno. Ale abych odpověděla na vaši otázku: s Rogerem jsme manželé dva roky a máme syna a

dceru…“

„Aha, přesně jako já,“ podaří se mi zabreptat, přičemž rudnu, potím se a připadám si jako idiot. „Akorát,že… momentálně mám problém, rozvádím se a…“

Anthea Gaskettová po mé pravici zvolá vítězoslavně:

„A, už ho tu máme!“

Všechny pohledy se nasměrují ke vchodu do restaurace, kde se slavný opožděnec svléká z námořnickymodrého kabátu značky Paul Smith a podává ho hostesce. Ležérně nám zamává a s úsměvem schází

schody. Anthea vyrazí, aby Duncana Piermonta dovedla na místo po pravici Emiko Júki (kterou jsem vposledních minutách velice zanedbával, jak mi Carol Fieldingová zatemnila ducha). Muž, dosti pohledný,

poněkud připomínající Jamese Deana v Rebel without a Cause, s černou vestou přes bílou rozhalenku a spovolenou kravatou, mi připadá menší než v televizi, kde jsem ho viděl v různých talk-shows. Špinavěblond vlasy má stále umělecky nakadeřené a očividně se naše celebrita už několik dnů neholila. Hladkétváře se sklonem k odulosti, sinalá pleť, zarudlé oči a kruhy pod nimi svědčí o špatné životosprávě anestřídmém požívání alkoholu. Překládám mu zmatené věty mladičké spisovatelky, vzdor původní barvěpleti červené jako pivoňka, která se nakrucuje a upírá pohled na své střevíčky značky Gucci.

„Ehm… Emiko říká, že je vaší fanynkou už od středoškolského věku, pane Piermonte… Napsala novelu, vníž se zmiňuje o svém obdivu k vám… k vašim plastikám… k…“

„Ha, ha,“ udělá, sedne si a rozkládá si ubrousek. „Tak jí řekněte todle: víc se chlubím tím, že jsem navrhla stvořil svou restauraci The Clinic nebo že jsem vystavoval svou sbírku v Serpentine Gallery, než patnácti

či dvaceti lety umělecký tvorby… Možná mluvím moc rychle?“

Všechno to bylo vysloveno s příšerným přízvukem proletáře ze západní Anglie. Přikývnu a s nervóznímúsměvem přetlumočím pro Emiko, která valí oči jako žába a horlivě přikyvuje.

„To, co momentálně dělám, cele uspokojuje mý potřeby jakožto umělce. Chci pouze vymejšlet prostředí,kde budou lidi šťastný. Nejsem si jistej, jestli todle má ještě co do činění s kumštem… Doufám, že jo,mám totiž pocit, že to musím dělat. Podle vašeho názoru… ehm, Emiko-čan? Jmenujete se Emiko, že jo,nekomolím to nějak, že?“

Když porozuměla, co její idol říká, Japonečka zuřivě zatleská a zasype mě spoustou vět, které nejsem s to

pochytit, natahuji uši, mhouřím oči, šklebím se a rozhodnu se to přibližně shrnout: „Říká, že s váminaprosto souhlasí… Ehm, jestli to tak prý cítíte, tak proto, že to tak je… Ehm… Emiko je na tom stejně,

když píše…“

Piermont chňapne po jídelním lístku, jímž před ním máchá Simon Saffron.

„Super, tak to si teda rozumíme. Fajn, a co si dáme na zub? Předpokládám, že máte všichni už vybráno…“

Japonka ukáže na cosi na lístku. Sdělím ostatním, že dostala chuť na úst řiče. Nakladatelský náměstekvrhne zpod šedin střižených do kastrolu zneklidnělý pohled.

„Ústřice…? Nemyslím, že by to byla u Parkese specialita…“

Anthea si k Saffronově poznámce přihodí:

„Tenhle podnik je spíš proslulý saláty s čedarem nebo závitky se šunkou a kukuřicí…“

Překládám to své sousedce, zatímco ostatní jeden po druhém podávají své návrhy.

„Když jsem tu byla posledně,“ křičí z druhého konce obrovského stolu právnička Pamela Hunt-Carruthersová, „dala jsem si T. Bone s rokfórem…“

„Ale to se nedá srovnat s kachnou na červeném víně,“ dává do placu její soused, zavalitý tajemník Roy

Wearing.

„Ty mlč, Royi, ty neznáš z jídla nic jinýho než fish and chips“ utře ho Duncan Piermont. „Jestli chce Emikoústřice, budou ústřice, kurvafix. Pro mě to samý,“ uzavře a odhodí jídelní lístek na stůl. „Dva tucty.“

Simon Saffron se tváří zděšeně. Anthea mu položí dlaň na paži, usmívá se na umělce a poulí na něj žabíoči:

„Vy a Emiko jste koneckonců našimi čestnými hosty, ani by nás nenapadlo nějak vás omezovat.“

Mávne na vrchního. Vyměním si pohled s Carol Fieldingovou, zvedla obočí a malinko se ušklíbla. Mojesousedka po levici je jediná (včetně mě a ruského spisovatele Kukolbauma), kdo nic nenavrhl –nepochybně prostě proto, že ani ona sem, vzhledem k nehorázným cenám, v životě nevkročila.

„Přeslechl jsem vaše jméno, hehe, tlumočníku,“ zahučí Piermont, nakloní se ke mně a familiérně mi

poklepe po rameni.

„Protože jsme si nebyli představeni, pane Piermonte. Ehm, Gilbert Woodbrooke… Fotograf a příležitostnýpřekladatel…“ Zamračí se.

„Tuhle jsem to jméno zaslechl… Kurva, kde to bylo?“ Poněkud udiven (a polichocen), také přemýšlím a

nakonec nadhodím:

„Možná od mé nevlastní sestry… Nedávno s vámi dělala rozhovor… pro Art Talks…“

Tvář se mu rozjasní. Piermont napřáhne paži a zasadí mi solidní úder do nohy v gypsu. (Štěstí, že se

zlomenina už jakžtakž zhojila…)

„Kurva, to je vono! Tak ty jsi Amandin starší brácha…! A do hajzlu. A já myslel, že seš normální

tlumočník… (Obrátí se k Emiko.) Hele, tohle je taky superkumštýř. Viděl jsem jednu jeho fotku na hajzlu,když jsem šel chcát!“ (Vybuchne smíchy.) „Ne tady, ale u jeho sestry, je novinářka. No tak, dělej a přeložjí to, ta chuděra vůbec nerozumí…“

Servírka rozdá talíře s česnekovými topinkami, podávanými na alobalu. Dopřeložím to Emiko, a taponěkud zmateně přikývne svou roztomilou hlavinkou panenky Barbie. Piermont jí zatřepe ramenem.

„Jak se bude jmenovat tvoje příští kniha, Emiko?“

Odpovím za ni, že ještě váhá mezi dvěma názvy: Ero-guro a Pulp. Tu otázku už položili všichni novináři,kteří s ní dnes v saloncích hotelu dělali rozhovor.

„A co to znamená?“

Vysvětlím to (Anthea a ostatní sledují naši konverzaci s velkým zaujetím):

„To první je zkrácený výraz odvozený od ‚Erotický a groteskní‘, literární a umělecký proud v Japonsku vedvacátých letech… pokud jde o Pulp… Ehm, jak bych to…, pulpy, to jsou časopisy a knihy tištěné nalevném papíře…“

Nakladatelé od Fairfax & Gaskettová přikyvují, tady se cítí na svém písečku –, ale Emiko mě přeruší:

„Tarantino…! and… orange… grapefruit…“

Piermont vybuchne smíchy.

„To se pleteš, brachu! Myslela tím Pulp Fiction…!“

Zahanbením a ponížením zrudnu, zatímco Piermont vzrušeně pokračuje:

„Nic si z toho nedělej, mejlit se je lidský. A teď my dva rozhodném o názvu příštího Emičina románu!

Kterej se ti líbí víc, Gilberte? Nepřemejšlej, vyber rovnou!“

„Ehm… Ero-guro…“

Zase se posmívá a přitom uškubává kousky papírového ubrusu.

„Chyba lávky, Pulp je lepší. Je to svěžejší, Japoncům se to bude líbit… a tady na Západě taky, kdyžuvážím, že se jim začínáme podobat… (Spojil dva útržky papíru a z kapsy košile vytáhl pozlacené pero. Na

jeden papírek napsal Pulp, na druhý Ero-guro. Pak si vykasá rukávy a ještě víc povolí kravatu.) Ty a já sizahrajem páku. Znají to, v Tokiu? Zeptej se jí…“

Emiko přikývne. Duncan Piermont si autoritativně prohodí místo se spisovatelkou a sedne si vedle mě.Položí papírky na stůl, Ero-guro přede mne, Pulp před sebe. Usměje se na mě (jenom rty, protože zblízkavidím v jeho malých modrých očích chlad): „Klídek, Gilberte, vyhraješ. Nemám žádnou sílu.“ CarolFieldingová po mé levé straně zasáhne:

„Vy jste ale, pane Piermonte, ve výhodě, protože pan Woodbrooke je zraněný… To není fair-play.“

„No jo, pravda, máš smůlu, ta zatracená havárka, Amanda mi to vyprávěla…“ (Dělá, že přemýšlí, a pakpokrčí rameny.) „Ale tady s tím to nesouvisí, potřebujem jenom paže…“

Polekám se. Včera jsem totiž Anthee Gaskettové a Simonu Saffronovi navykládal, že jsem doma uklouzl,když jsem se chystal jet za nimi do restaurace… Vrhnu neklidný pohled na své zákazníky, ale tváří senormálně: nepochybně to nepostřehli, jsou zaujatí představením, jímž je baví nový Andy Warhol.

Mezitím se objevily dva podnosy s ústřicemi. Emiko zaječí nadšením a naservíruje si jako první. Pravýloket zapřu o stůl. Piermont vložil svou mohutnou tlapu překvapivě jemně do mojí. Nenápadně zkoumám

jeho bicepsy pod vysoukanými rukávy košile. Ten chlap nevypadá tak nemohoucí, jak tvrdí… Jsem si

téměř jist, že prohraju (už ve škole jsem byl ve sportu a jiných tělesných aktivitách naprostá nula). Názevbudoucího románu Emiko Júki je mi šumafuk, ale vadilo by mi, kdybych ztratil glanc před pohlednou CarolFieldingovou, ať už vdanou, či nikoliv. Její milosrdný zákrok mě před chvilkou zasáhl přímo do srdce. Toděvce je úchvatné nejen z estetického hlediska, cítím, že je i něžná, inteligentní, akční, citlivá, sexuálněvyzrálá (na rozdíl od mnoha Angličanek jejího věku, nepřátelských nebo upjatých), koketní a, o tom není

pochyb, její rozpaky, když mluvila o mé knize, to dosvědčují naprosto jasně, vnímavá, možná velicevnímavá vůči fetišistickému erotismu Military Art.

„Spíš, Gilberte? Jsem připravenej, ale čekám, nechci tě zaskočit…“

Ve skutečnosti jsem měl sotva čas se vzchopit a napnout svaly, když mi Piermont jediným nečekanýmprudkým zatlačením ohnul ruku doprava. Tisknu úsilím rty, narovnám ji a podaří se mi ho vytlačit skorokolmo… čímž se vyhnu totálnímu ponížení, které by mě čekalo v případě okamžité jasné prohry. Celo semi orosilo potem. I Piermontova hladká tvář se šklebí vypětím. Začíná se potit. Emiko nás nadšeněsleduje a řehoní se, vzrušuje ji to směšné klání dvou anglických kavalírů, z nichž jeden je jejím idolem –,

kteří se bijou o ni, anebo přinejmenším o název jejího budoucího románu.

Seberu všechny své síly, přičemž myslím na Carol Fieldingovou, jíž, zdá se mi, unikl úzkostný povzdech–, napnu svaly, nahnu se nad svůj talíř, vší silou se vzepřu o levou nohu (s pravou to tak nejde) anenápadně se prsty levičky zachytím o spodek stolu. Hekám, skřípu zuby, lapám po dechu, srdce mi buší

o sto šest, je mi vedro, mocná Piermontova ruka moji už skoro drtí, v životě bych se s tak pitomouporážkou nesmířil. Všichni kolem stolu na nás konsternované zírají, Roy Wearing zachrochtá: „Do toho,Duncane!,“ Frederick Fogg po jeho pravici na mě zpoza svých brejliček vrhne spiklenecký pohled a zvolá:„Já fandím panu Woodbrookovi,“ Simon Saffron se potichu, poněkud ďábelsky uchichtává. Piermontovopředloktí povolí o několik centimetrů… Mám dojem, že získávám převahu. Umělec, jako na potvrzení,zvedne ke mně své modré oči, usměje se a zaskřehotá:

„Říkal jsem ti… Nemám ve svalech žádnou sílu…“

Neodpovím, soustředím se na poslední vzepětí sil, abych vyhrál. Ze všech pórů mi prýští pot, žerzej podsádrou se mi lepí na kůži, levá bota se mi pomalu vyzuje a dopadne na dlažbu. Piermont heká, hihňá se,šklebí… Jeho jamesdeanovská tvář, zkřivená vráskami, je v tuhle chvíli doopravdy škaredá. Vychutnávámsi to, přes veškeré vypětí se bavím představou, že já, takřka neznámý, nemajetný s nedoceněný fetišistický fotograf, obalený gypsem, porazím mladého nafintěného zazobaného naboba moderníhokumštu… Jeho pravá paže neúprosně klesá k mému talíři. Ještě pár vteřin a…

Vtom se bleskurychle, jako kouzlem, jeho levice vymrští, chňapne po jednom papírku, pak po druhém, aty dva názvy prohodí… Na zlomek sekundy se překvapením přestanu soustředit. Piermontova pravá pažemocně stiskne moji, vyvine nečekanou sílu, což mě totálně zaskočí, a náhle mi s hlasitým buchnutímpřetáhne ruku k sobě na desku stolu, přičemž ji téměř vykloubí, a obě prázdné sklenice před Antheou se s

cinkotem rozkutálejí po ubruse.

Pustí mou rozbolavělou ruku. Masíruji si rameno, pak krk (krční obratle také dostaly zabrat, měl jsem sinechat krunýř). Kolem mě se ozývá chechtot, nejpronikavěji smích právnicky. K fyzické bolesti se přidávápalčivá hanba a ponížení. Banda bezcitných a omezených snobů. A odporný podfukář…

Duncan Piermont vstane a ohání se tím kouskem papíru, který si přehodil k sobě.

„Nový román Emiko se bude jmenovat… Ero-guro! Já a Gilbert jsme oba vyhráli!“

Smích, potlesk. Japonská spisovatelka je v sedmém nebi. Piermont ji popadne za ramena a políbí na ústa

(zpanikařená Emiko se odtáhne). Číšníci a servírky přinášejí další chod. Můj prázdný talíř je nahrazentalířem s kachnou na červeném víně. Nalévají mi bordeaux a alsaské. Všichni se začnou cpát, obzvlášťEmiko, která polyká ústřici za ústřicí. Carol Fieldingová se dotkne mé paže, aby mě utěšila:

„Já to dobře viděla, už jste skorém vyhrával… zaskočil vás schválně…“

Usmívám se.

„No, ten chlap je fakt pořez, schovával si síly do rezervy…“ Naši soukromou konverzaci přeruší lomoznáhudba, která se ozvala od vchodu. Všichni se otočíme ke skupině sedmi či osmi latinskoamerickýchkytaristů, kteří se hlučně nahrnou do sálu restaurace. Duncan Piermont na ně gestikuluje jako semafor:

„Sem, sem! Tady je!“

A ukazuje na zkoprnělou Japonečku.

Jihoameričané (černé mastné vlasy, široké bílé kalhoty, kožené sandály, strakatá trička a ponča) sesmíchem a divokým drnkáním na kytary se shluknou kolem ní a sborově hulákají: „Emíííko… Emíííko…

Emíííko…“

Anthea Gaskettová a Simon Saffron si vymění užaslé pohledy, Claudia Forsythová vyprskne smíchy.

„Zas jeden z vašich kousků, Duncane!“

Umělec, celý rozjařený, popadne ohromenou Emiko za ruku a vybízí ji, aby vylezla na stůl. Vystrašená

barbína se hrouží do své židle.

„No tak. Emiko! Do tance! Oslavíme to, kurva!“

„Emíííko… Emíííko… Emíííko…!“ povzbuzují ji kytaristé.

Po mé levici, vedle Carol Fieldingové, teď povstane ruský spisovatel, jedním lokem vyprázdní svousklenku a mrští s ní za sebe, slyším, jak s třeskotem dopadne na zem. Fjodor Kukolbaum zbrunátní:

„Do tance! Oslavíme to… Tak polezte nahoru, slečno Japonko! Když vás o to prosíme…“

Claudia Forsythová a Pamela Hunt-Carruthersová se po chvíli úžasu rozvřískají smíchy. Roy Wearingtleská, a po něm i Frederick Fogg a Laura Kingová. Carol Fieldingová vedle mě se řehoní. Piermontpopadne Emiko kolem pasu, a jako by nevážila víc než peříčko, zvedne ji s vítězoslavným rykem na stůl.Pak tam vyleze také a začne podupávat po ubruse. Několik skleniček se převrhne, následují další výkřiky a

volání. Vypasený James Dean chytí Japonku za drobnou ručku a nutí ji tancovat, což autorka činínesměle a nemotorně a přitom se snaží vyhnout talířům a příborům… Na okamžik se její oči ponoří domých, pohled vyplašené laňky. Rozpřáhnu paže na znamení své nemohoucnosti a vyšlu k ní malý úsměv,

který měl být uklidňující. Rozjaření kytaristé dál pějí „Emíííko…“, celá restaurace zmlkla a hledí na nás, vrchní si přišel nenápadně promluvit s Antheou Gaskettovou, ruský spisovatel Kukolbaum vyprazdňujesvou ikstou sklenici (všiml jsem si, že tenhle hřmotný chlap v černém, s bílými vlasy a rybíma očima, si vskrytu, nepřetržitě dolévá od chvíle, kdy se přinesly láhve), odhodí ji za sebe a do třeskotu zařve:

„Hurrráá!!!“

Vyleze na židli a odtud švihem vyskočí snožmo na stůl. Další sklenice se převrhnou, zaslechnu podezřelékřupnutí, podnos se nakloní, jako by měl připomenout scénu z Titaniku. Kachna na víně sklouzne, vyletído vývrtky a přistane Pamele Hunt-Carruthersové v klíně. Právnička s jekotem vyskočí a hodnotípohromu. Emiko, padající dozadu, je v posledním momentě zachycena Duncanem Piermontem, kterýseskočí na zem a dál ji drží v náručí. Křičí:

„I love you, Emiko. Pojďte, oslavíme ten zkurvenej svátek jinde!“

Umělec se rozběhne k východu, následován svou tlupou muzikantů. Postaví barbínu na zem, jen nachvilku, aby si vyzvedla svou kožešinku, sám se chopí námořnicky modrého kabátu, podá užaslérusovlásce desetilibrovku, popadne Emiko za zápěstí a táhne ji za sebou. Celá banda nám mizí z očí,provázená na úprku drnkáním na kytary a výkřiky „Emííííko… Emíííko…“, které postupně slábnou, až seztratí v nočním velkoměstě… opouštějíce v troskách stůl i se spoluhodovníky, kteří ve změti skleněnýchstřepů, porcelánu, ústřic, vinné omáčky hrají páku a kuňkají jak vyplašené žáby.

Třetí část

Asylum

Motýl tluče křídly

jako by si zoufal

nad naším světem

Issa

Londýn, hostinec Le Grenadier,

středa 28. března 2001, 22.40 hod.

Velké oči Fjodora Kukolbauma, vypadající jako oči leklé ryby, ke mně plují mlhou cigaretového dýmu.

„Hej! Příteli fotografe…“

Zvednu hlavu, až mi v krčních obratlech lupne bolestí. Cože, co to pořád povídá? Při tom silném ruském

přízvuku mého druha z pijatiky stěží rozumím. Mám dost, už se nedokážu soustředit, naslouchat… Je touž druhý ruský spisovatel, kterého jsem osobně poznal. Prvním byl můj kámoš Eduard Limonov. Rozuměljsem jeho angličtině mnohem líp než té Fjodorově. Jeho knížky byly výborné, a nadto měl taky ráduniformy… A vzpomínám si, jak se občas, příležitostně, ten narcisistický a neurvalý chlap rozlítostňovalsám nad sebou. Jenže Edáček8* se vrátil do Ruska a založil tam malou extrémně pravicovou stranu,Národní bolševickou stranu… V době „etnických čistek“ v Jugoslávii ho zachytila kamera, jak ostřelujeSarajevo ze srbského tanku, spolu s dalšími známými válečnými zločinci, po nichž pak pátral haagskýMezinárodní soudní dvůr… Nebyl to můj šálek čaje, fakt ne. Ale co, momentálně mě zajímá Carol Fieldingová…

„Ty, Fjodore, kam se poděla Carol? Šla na toaletu?“ Spisovatel se zahihňá a se zájmem si mě prohlíží. „Milý Gilberte, dneska večer jsi přebral. Naše přítelkyně Carol nás opustila před hodinou, po pouhých dvou pivech. Manžel jí zavolal na mobil a Frederick Fogg ji doprovodil až na stanici metra Hyde Park Corner.“

Střípky večera se mi začínají vybavovat.

„Aha, no jo, je vdaná… Sakra.“

„To ještě nic neznamená,“ usměje se Fjodor. „Všiml jsem si, že se jí líbíš.“

„Fakt?“

Hromotluk v černém koženém klobouku se širokou krempou vážně přikývne (nechal si ho bůhvíproč na

hlavě).

„Jo. Dej tomu tak dva dny a pak jí zavolej do kanceláře. V pátek odpoledne. Pozvi ji na skleničku anebo na večeři na začátek příštího týdne.“

„To už jsem pozval jednu novinářku z… Cosmopolitanu, nějakou Ingrid…“

Bledé široké trudovité líce se roztáhnou do zádumčivého, ale přátelského úsměvu.

„No, však se jedno s druhým nevylučuje, příteli. Rozhodně nemusíš zvát obě ve stejný den na stejné

místo ve stejnou hodinu.“ Znovu klesnu na desku stolu.

„Móóc směšný, Fjodore. Ale nemyslím, že to k něčemu povede… každopádně na ni nemám číslo… a užvůbec chuť spojovat se přes ústřednu toho zatracenýho nakladatelství…“ Větu dokončím krknutím. Fjodor Kukolbaum se usměje ještě víc. Zasune dva prsty do kapsy černého sametového saka a promptně z nívytáhne obdélníkovou vizitku. Nasadí si brejličky na čtení, zamhouří čtverácká očka nad kartičkou atichým hlasem čte: „Carol Fieldingová, art director, Fairfax & Gaskett Publishing Ltd, Bloomsbury Way 14, London WC1… A vlastnoručně připsané číslo jejího mobilu.“

Vděčně popadnu vizitku.

„Bezva! Dík, Fjodore! Možná zavolám… Opíšu si číslo a vrátím ti ji.“

Řehoní se.

„Ne, kamaráde. Ten papírek patří tobě. Carol Fieldingová mi ho dala, když jsi šel na klozet vymočit ty litry

piva, a diskrétně mě požádala, abych ti ho dal, až ona a Frederick odejdou…“

Zírám, žasnu. V tu ránu jsem při plném vědomí. Fjodor Kukolbaum pomalu přikyvuje svou dobráckou velkou hlavou se skelnýma očima.

„Jsi dospělý, milý Gilberte, je to na tobě, sám rozhodneš, co se bude dít dál. Já jsem jen předal vzkaz, toť

vše. Počkej tady na mě.“

Těžkopádně vstane a klátivě zamíří k barpultu. Vložím si vizitku do peněženky. Kolem nás, v zakouřeném

sále téhle hodně tradiční staré krčmy v mews9* na Wilton Row, nedaleko Belgrave Square, pár hezkých,vícenásobně zadaných dívenek a na stěnách desítky rytin s vojenskými motivy, zobrazujících důstojníkyna koni a karikatury z viktoriánské doby. Kouřový opar je dostatečně hustý, abych si mezi všemi těmisiluetami postávajícími se sklenkou v ruce mohl představit místního ducha, nějakého urozeného oficíra,který se kdysi skácel jako podťatý pod barpult, ale spíš se snažím vybavit si běh událostí nedávných:neveselou, odflinknutou večeři u jiného stolu, kde číšníci nijak nekvaltovali… Anthein a Šimonův zděšenývýraz, když se jejich dva význační hosté nečekaně zdejchli… Pak to kvapné rozloučení před restauracíParkes, velké kabriolety, přivolané, aby odvezly nakladatele a s nimi Claudii, Pamelu a Lauru… Někteří zespolustolovníků se ostatně neobtěžovali ani říct mi na shledanou, mně, tlumočníkovi, takové nule, že? Apár z nich se dokonce tvářilo (anebo je to moje obvyklá paranoia?), jako bych mohl za to, že večeře tak krachla.

Jako by to byla moje vina! Buším pěstmi do stolu jako nějaký umíněný ožrala. Ty zatracený svinskýpokrytci, ti podělaní šosácký snobský Angláni!

„Ale, co si tu brbláš, příteli?“

Fjodor se vrátil se dvěma korbely guinessu. Proboha! Břicho mám na prasknutí a jsem skoro namol… Já nesnesu tolik alkoholu jako Rusové!

„Dík, Fjodore… Právě jsem si říkal, že většina lidí od Fairfaxe & Gaskettový, když odcházeli z tý hospodyna Beauchamp Place, se se mnou ani slušně nerozloučili… Naštěstí Carol a Frederick se zachovali bezva anabídli nám dokončit večer tady…“

Zvedne oči k nebi (či spíš k začouzenému stropu putyky, vyzdobenému pačvorkem z bankovek všech možných zemí).

„Jsou to volové, ti nakladatelé. Pusť je z hlavy. Ty a já jsme tisíckrát lepší. Co říkám, desetitisíckrát lepšínež ti kreténi! (Poklepe mě po rameni.) Mluvíš japonsky, Gilberte, to je neuvěřitelné! A fotíš… a já píšuknihy a jsem nejlepší anesteziolog v Evropě!“

„Anesteziolog?“

„Jo, zrovna jsem odešel do penze. Deset let v jedné moskevské nemocnici, dvacet let v Londýně. Tady itam, patnáct operací denně, jako ve fabrice!, a ve finále, po tom všem, mizerných pár šušňů důchodu.“

V náprsní kapse saka mi dvakrát pípne. Přišla esemeska.

„Promiň, Fjodore.“

Zamračím se. Kdo to může být, takhle pozdě večer? Moje bankéřka přece ne. A tak že by nějaké hezkéslovíčko od Carol Fieldingové? Ne, nepřichází v úvahu, já jsem jí svou vizitku nedal, rozhodně nezná moječíslo. A pokud jde o mého drahého kámoše, už jsem mu všechno vysvětlil včera, hned jak to šlo, a on si pak svého jaguára v podzemní hotelové garáži sám vyzvedl. Nejspíš Amanda, ledaže by to byl tenreportérskej vyžírka Nick Zarnowski… Anebo taky… a co když Angus už zjistil, že se mu z palubovkyzdejchl jeho koltík?

V zahulené putyce nic nevidím, třebaže je displey podsvícený, a tak i já vytáhnu brýle. A přečtu si: „Dík začokoládu, ale jsem v těchto dnech velmi zaneprázdněná. Ingrid Ellisová.“

„Špatná zpráva, příteli Gilberte? Tváříš se divně.“

Vztekle vypnu mobil.

„Ne, Fjodore. Dobrá zpráva. Jedno z mých rande domluvených na začátek příštího týdne bylo právěstornovaný… Takže nemusím platit šálek čokolády jedný obzvlášť nezdvořilý náně.“

Sháním se po cigaretě, ale krabička camelek je prázdná. Fjodor mě pobaveně pozoruje.

„Máš pravdu, brachu. Člověk musí umět šetřit.“

Načne svou pintu guinessu, řízne s ní o stůl, otře si pěnu na rtech hřbetem ruky. Já se mezitím rozhodlvygumovat tuhle další potupu z paměti a schovám mobil do saka.

Alespoň tu je něco, říkám si, z čeho může nestranný pozorovatel posoudit život Gilberta Woodbrooka:komická mozaika všelijakých potup, omylů, neúspěchů, k nimž Ingrid Ellisová, novinářská nicka zCosmopolitanu a dceruška papínka z luxusní čtvrti, právě osobně připojila znamenitý knockout. Budiž jí co nejupřímnější díky! Polknu vydatný doušek guinessu na její zdraví i na zdraví Anthey, Simona, Duncana…

Pařím se svým novým kamarádem. Ten mě naopak bere vážně a váží si mě. Vlažné pivo mi protékáhrdlem a pak tam dole šplouchá a bublá, jak se mísí s litry toho večera už vyžahnutého alkoholu.

„A co, Fjodore, lékařství v Rusku? Už se vyšplhalo na evropskou úroveň?“

Koukne na mě nevěřícně.

„Zbláznil ses, kámo? Je to středověk… (Přemýšlí.) I když se jim mister Tony Blair a jeho spolčenci snažívážně konkurovat. Ti magoři neustále sledují nějaké ‚cíle‘, jak to dělal Stalin za časů stachanovců, anedosáhnout cílů znamená selhat. Státní subvence špitálů se v tvé zemi propočítává z odhadu jejich‚výkonů‘. Výsledkem je, že nemocnice už neslouží pacientovi, ale úřadům! Můj bývalý šéf v Londýně, panTwillinger, musel švindlovat jako nějakej ubohej soudruh ředitel dolu někde na Urale, kterej všechen svůjčas a energii věnoval tomu, aby prokázal, že doopravdy vytěžil stovky tisíc tun, jak stanovil Plán…“

„Aha. A jak švindloval? Teda, ten tvůj ředitel nemocnice?“

Fjodor Kukolbaum se ke mně nakloní a v jeho velikých světlých očích se mihne pobavený záblesk.

„Tak třeba: při vyplňování lejster musel Twillinger číselně dokázat, že nějakému z jeho pacientů, kterýměl jít, dejme tomu na kolonoskopii, se čekací lhůta zkrátila o tolik a tolik procent ve srovnání s minulýmrokem… Což se nedalo, protože se nezkrátila, ale spíš naopak. A tak, místo aby k tomu připočetl, jak byto bylo normální, dobu, po kterou ten nebožák čekal od prvního krvácení na hajzlu na nezbytnékolonoskopické vyšetření… zkrátka můj šéf na lejstrech vymazal ty měsíce cekání, než se odborný lékařuráčil přijmout ho v ordinaci. A stejně tak to prováděl u dalších pacientů s jejich čekacími lhůtami. Takžetím pádem se celková čekací doba jeví kratší. Tenhle podfuk vyhovuje všem: nemocnice nepřijde ožádnou ze svých drahocenných hvězdiček v ročence, kterou vydává veřejná správa, a vláda můževytrubovat, že ‚zkrátila‘ čekací doby pacientů…“

Přikyvuji. Nedivím se už ničemu, zvlášť poté co jsem onehdy v rádiu slyšel bláboly toho prolhanéhoksindla Johna Denhama… Svinská vláda. Svinští neoliberálové. Jestli to tak půjde dál, budou sociálnívymoženosti a vážnost člověka, které v západní Evropě donedávna existovaly, brzy už jen vzpomínkou nazlaté časy… Ano, Rusku, Jugoslávii, Bulharsku i Rumunsku dneska už nestačí, že k nám posílají svénejvětší ubožáky nebo padouchy: my k nám v současné době dovážíme, a to hodně rychle, a spokryteckým úsměvem a la Tony Blair, i ten jejich neblahý systém…!

Můj nový kamarád do mě drcne.

„Netvař se tak zoufale. Svět se zbláznil. Tak to je a my se s tím musíme naučit žít. Chceš, abych ti došelještě pro jedno?“ Odmítnu malátným gestem.

„Ne, Fjodore, momentálně jsem skoro švorc.“

„To neva. Platím já. Všecko, co jsme doteď vypili. Stephen Fairfax mi právě podepsal šek, mám na párměsíců klid.“

Svou sklenici už skoro dopil. Kouknu na hodinky. Le Grenadier brzy zavře a šéf všechny spiťary vyhodíven. Se zaujatostí alkoholika pozoruji pěnu klouzající po skle. Pak zvednu pohled na ruského kolohnáta.

„A co děláš od tý doby, co jsi na penzi?“

„Dělám po kavárnách.“

Nejsem si jist, zda jsem pochopil dobře, tak si ověřuji: „Chceš říct… jako číšník? Chmm, to musí být zajímavý… Štamgasti ti vykládají historky, že jo, a to sešikne pro ty tvý knihy.“ Fjodor se napřímí, dlaň si přiloží k srdci. Tváří se pohoršeně: „Vypadám snad jakopingl? Já, Fjodor Osipovič Kukolbaum?

(Po jisté pauze.) Ne, já v kavárnách píšu. Píšu tam své romány.“

Polilo mě horko, tváře mi zrudly. Jsem to ale vůl! No jasně, spisovatelé v kavárnách píšou. Teda, někteří.Musel jsem toho chlapa strašně naštvat, a přitom se ke mně chová tak přátelsky… zas jsem to zvoral.

Takové už nepotkám. Spánky mi projede bolest, nová migréna. Zakoktám:

„Promiň, Fjodore… Já…“

Vybuchne smíchy, pak mi poklepe přívětivě po rameni.

„To nic, příteli, to je dobrý.“

Hlavu složím do dlaní.

„Mám tě rád, Fjodore… Víš, že moje babička z matčiny strany byla Ruska? Vlastně ruská židovka. Z

Krymu.“

Kouká na mě a usmívá se.

„Je to matka tvé matky, takže jsi žid, Gilberte. (A dodá poklidně:) Já jsem taky žid.“

Bůhvíproč se mi zamlží zrak.

„Narodila se v Jaltě. Jestli někdy pojedu do Ruska, chtěl bych se do toho města podívat… vyhledat ten

dům… najít svoje kořeny…“

Fjodor pokrčí rameny.

„Najdeš tam jenom přepychové rezidence aparátčíků na pobřeží Černého moře. Rozhodně to už není jako

za dob tvé babičky… Radím ti dobře, příteli, nejezdi tam. (Povzdechne.) Já se do Moskvy už nevrátím. ZaJelcina to byl docela legrační bordel, ale teď přicházejí časy KGB. Putin nastoluje hrůzovládu. Jsi novinář?Chceš říkat pravdu?“

„Cože?“

Rozmáchne se nad našimi sklenicemi a zapíchne mi ukazováček ke spánku, palec vzhůru.

„Pie,“ udělá. „Kulka do hlavy.“

Odtáhnu se. Nevím, jestli je to tím, kam se stočil náš hovor, ale chce se mi zvracet.

„Míval jsem kdysi dávno jednoho ruského kamaráda. Ale doslechl jsem se, že se z něj stal fašista… Byl to

taky spisovatel. Eduard Limonov.“

Fjodor přikyvuje.

„Moc dobrý spisovatel. Ruský básník má raději velké negry. Přeloženo do spousty jazyků. Ano, stal se zněj fašista. On sám není antisemita, ale jeho nejlepší kamarádi jsou. V současné době má jeho strana zacíl zmocnit se Kazachstánu, vyhnat z něj Kazachy a osídlit ho ‚pravými Rusy‘… Jenomže s Putinem u mocitoho tvého přítele Limonova čekají leda velké problémy. Pokud jde o krutovládu, Putin nesnese konkurenci.“

„Nevím, jestli je to ještě pořád můj přítel. Už jsme se neviděli přes patnáct let.“ Hlavoun přikývne. A zeptá se: „A Duncan Piermont? Dneska ses s ním setkal poprvé…? Co si o něm myslíš?“

Ušklíbnu se.

„Arogantní vůl. Popravdě, nesnáším umělce s manýrami rockových hvězd. Nechápu, co na tom chlapovisestřička vidí… Ale nešť, asi je to tím, že se kdysi pohybovala v prostředí rocku.“

Fjodor netrpělivě poklepává na dřevo stolu.

„Jo, ale… Co si o něm myslíš z hlediska, řekněme, psychologického?“

„Psychologického?“

„Nevšiml sis, že je to zabiják?“

Koukám zamyšleně na Fjodora a pochybovačně vrtím hlavou. Fjodor se opraví:

„Nemůžu tvrdit najisto, že by už nějaký zločin spáchal, i když to považuji za pravděpodobné. Alepotenciálně je to nebezpečný zabiják. Zcela přesně odpovídá charakteristice ‚narcisticky a sexuálněorientovaného zločince‘. Naprosto školácký příklad.“

Otevřu ústa… a sklapnu je. Raději počkám, co bude následovat.

„Je to, myslím, jedináček,“ pokračuje ruský spisovatel. „Takže se naučil hodnotit sám sebe a sám siodpovídat na existenciální otázky. Jeho otec, či spíš nevlastní otec, byl surovec, přestože měl trvalézaměstnání. Piermontova matka byla žena v domácnosti, totálně pasivní. Syn se identifikoval sdominantním otcem, viděl, jak funguje zákon síly, a stal se jako on agresivním. Přitěžující faktor: nevlastní otec bil matku, ale nikoliv nevlastního syna, kterého, zdá se, měl naopak rád; a mladý Piermont se velmibrzy projevil jako sexuální deviant, bil mrtvá zvířata a pak nad nimi masturboval, později odporněnakládal s mrtvými lidskými těly v márnici, kde pracoval po odchodu z lycea…“

„Ale, Fjodore, odkud to víš?“

„Četl jsem všechny rozhovory s ním, s ničím se moc netají, poněvadž rád šokuje. A četl jsem také jehoživotopis. Ať je to jak chce, v takových případech pak dítě hledá mateřskou lásku, které se munedostávalo, jeho matka byla submisivní a odtažitá –, takže se k ní nemůže chovat násilně, zvláště kdyžji už bije její manžel. A tak ji naopak svádí, sexuálně po ní touží a identifikuje se s otcem, v tomtopřípadě nevlastním –, aby zaujal jeho místo… Může se tedy chovat k matce mile, ale ve skutečnosti jitajně nenávidět.“

Loknu si piva a přemýšlím. Tenhle druh tajné nenávisti si nedokážu dost dobře představit, svou matkujsem totiž vždycky zbožňoval a také vděčně přijímal v oblasti umění její vliv. Ale je pravda, že jsem měldocela jiné dětství než Duncan Piermont…

„Sourozenec, pokud existuje, je vždycky sokem a objektem silné žárlivosti. Kdyby měl Piermont bratranebo sestru, pak by už nebyl, respektive nebyla, na tomto světě! (Fjodor se směje, znovu se chopíguinessu.) Oidipovský komplex přirozeně končí fiaskem: otec se nakonec rozhněvá, matka si podržínejednoznačný postoj; dítě kryje, ale fyzicky na jeho sexuální nadbíhání neodpovídá… Když syn dospívá,vybouří si své mocné bažení na jiných ženách: na těch, které se podobají, i věkem, jeho matce, topokud je sexuálně nezralý; anebo na mladých stvořeních, která by mohla být sexuálním objektem otce…pokud je syn sexuálně schopný.“

„Chmm. Vidím…“

„Incestní vztahy bývají často zdrojem vnitřních konfliktů a zvrácenosti. Příklad: chlapec bude svou sestrumilovat, protože s ní hodně brzy spal, ale bude ji nenávidět, protože ji zneužívá také jeho otec. Ať už jizabije, nebo ne, zabije později ženu jí podobnou, aby si sestru symbolicky udržel pro sebe…“

Znovu se mi zvedá žaludek. Zavrtím hlavou.

„Myslím, že jsou to jen tvoje představy, Fjodore… Tys studoval psychologii?“

„Trochu, na medicíně, už je to dávno. Ale můj bratr Voloďa dělá profilera u policie v Sankt Petersburgu.Občas jede do Evropy na zasedání Interpolu nebo jako turista, s manželkou a dětmi. Dává mi tipy. Pro mé detektivní romány, v edici, kterou má pod palcem Frederick.“

„Nevěděl jsem, že píšeš krimi… Jak se jmenuje tvoje poslední kniha? Rád bych si ji koupil…“

Fjodor se usměje.

„Ukradený dromedár. Hodně ponuré čtení. O zmizení jedné vzácné sochy z archeologického muzea vJeruzalémě. Je tam Mossad, Tsahal, Hamáš, Hizbaláh, prostě všecko, je to neskutečný bordel, na koncinevím kolik mrtvých. Zajdi příští týden do nakladatelství, bude mi potěšením ti ji dát, milý Gilberte.“

Upřímně mu poděkuju. Hřeje u srdce, když člověk najde nového přítele… Pak se mezi námi bez zvláštnípříčiny rozprostře ticho. Nepochybně to já už nevím co dál říct. Nejlíp by bylo sebrat se a jít domů, po tom podivném večeru. Koneckonců zajímavém, až na tu spoustu absurdit, než jsme dospěli až sem! Fjodor,stále ve stejném rozmaru, usrkává pivo. Mně připadá, že mi víc a víc těžkne hlava. Začínám cítitnepříjemné mravenčení v konečcích prstů. V krku mám balvan. Není tu dost vzduchu…

„Jsi bledý, příteli Gilberte. Možná bychom měli jít oba domů. Já bydlím u Holloway Road, je to přímo na Piccadilly Line…“

Je mi čím dál víc na blití, opřu si hlavu do dlaně. Celo mám studené a vlhké, v zádech mě mrazí třesavka.

Fjodor se zvedl a zas znovu usedl.

„Na rozloučenou ti povím jednu židovskou anekdotu, chceš? Tobě, jako svému novému židovskémupříteli. Židovskou anekdotu ze SSSR.“

Povzdechnu si. Najednou se mi chce rychle pryč, i když na mě v zaprášeném bytě na Tavistock Crescentnikdo nečeká.

„Odehrává se to v Moskvě,“ rozjede se Fjodor. „V jednom obchodě s potravinami oznámili, že přivezoumaso. Před prodejnou se shlukne dav lidí, po čase utvoří frontu. V podstatě tam stráví celou noc. Ránopřijde milicionář a zařve: ‚Židi ven z fronty!‘ A tak musí Židé z fronty a jdou domů. Ostatní stráví venkudruhou noc, v zimním mraze. Další den přijde stejný milicionář. Křičí: ‚Nerusové, ven! ‘ Takže Ukrajinci,Gruzínci, Čečeni, Uzbekové atd. odejdou taky. Následujícího rána milicionář rozkáže: ‚Bezpartijní ven!‘Nestraníci jdou pryč a zůstanou už jen ‚skalní‘ komunisti. Načež sem přijde jakýsi vysoce postavenýsoudruh, obrátí se k tomu hloučku a prohlásí: ‚Jenom vám, nejlepším soudruhům, kteří máte správnéideologické smýšlení, smíme říct pravdu. Dovoz masa byl oznámen jen proto, aby se zvedla morálkaobyvatelstva, ale ve skutečnosti sem do obchodu žádné maso nedorazí. ‘ Načež…“

Moskevský ex-anesteziolog na mě šibalsky zamrká a dokončí:

„…načež se z řady čekajících ozve rozhněvaný hlas: ‚Takže Židi jsou zase ve výhodě!‘“

Fjodor se zachechtá, zakloní se a dorazí guiness do dna. Při představě masa se mi znovu zvedl žaludek…,ale nakonec žádné maso nebylo. Zasměju se a řeknu: „Trochu humoru jsem už potřeboval… dík, Fjodore. Už proto, že v současné době funguju na antidepresivech…“

Můj nový přítel se zachmuří.

„Cože? Je to pravda…? Chceš říct, že sis vzal i dneska ráno?“

„A v poledne taky. A… (snažím se rozpomenout) když se fotilo v hotelu. To abych vydržel až do večera…

Tušil jsem, že to bude perný den, a taky že byl.“

Ruský hromotluk se nachýlí se starostlivým výrazem nad stůl, aby mě viděl víc zblízka.

„A co sis vzal? Jaké léky a kolik?“

„Hm… valium… šest tablet. Survector, čtyři. Seroxat…“

Velké rybí oči se údivem vypoulí ještě víc.

„Takže, milý Gilberte, pokud jsi nic nezapomněl, to máme: diazepam, amineptin, oxazepam… A pak jsi

vypil, na té večeři, co všechno? Poněvadž tady v té hospodě jsi měl dohromady šest sedmapůlstupňových

piv…“

Najednou se zhrozím (a trochu i vystřízlivím), jelikož uhodnu, kam tím bývalý anesteziolog míří.

„Aha, a ty myslíš, že to dohromady s alkoholem nějak… ehm…“

„Nemyslím. Já to vím. Jsem lékař, ty troubo! Kolik jsi vypil vína?“

Poškrábu se na hlavě, je čím dál těžší. A rozpálenější.

„Vína? Tři… čtyři sklenky…“

Fjodor vstane a popadne mě autoritativně za paži.

„Hodím tě do taxíku a pojedeš fofrem na pohotovost.“

„Cože?“

Pustí mě, vztyčí se v celé své mohutnosti nade mnou a shlíží mi do očí.

„Nemáš pocit, že se ti špatně dýchá?“

„Hm… mám. Je mi horko, ale… To ta narvaná hospoda…“ Fjodor si přes sebe přehodí obrovský černý

plášť, jakoby mnišský hábit, pak rozpaží a popadne mě za ramena.

„Poslouchej mě dobře, příteli. Pokud jde o interakci léčiv, alkohol je horší než zabijáci z KGB. Zpožďuje jaterní vylučování aktivních molekul. Tím pádem jsou účinky silnější a dlouhodobější. Piješ často?“

Přikývnu. Mám krátký dech, v hrdle sucho.

„Ne, moc ne. Poslední dobou nemám za co. A předtím, než jsem měl ty problémy, jsem pil zřídka… Věř mi

a přestaň si dělat starosti.“

Ušklíbne se.

„Tím je to horší. Občasné silné požití alkoholu umocňuje účinky antidepresiv a jiných sedativ, působí nacentrální nervový systém, čímž zvyšuje nebezpečí vedlejších účinků… Soudím, podle těch tvých příznaků,že máš velkou šanci, do hodiny či dvou, na slušný kardiovaskulární kolaps. Raději bych, kdybys měl v tuchvíli kolem sebe lékařský personál a vybavení. Takže, příteli, jde se! Vem si ty berle… (Když mě vidí, jaktápu po holích a ruce se mi třesou zděšením, a pak se vysoukám zpod stolu a vynoří se moje sádra,zvedne Fjodor oči k nebi.) Božemoj! V tomhle stavu si tě tam nechají minimálně týden.“

Obří ruský spisovatel pravicí rozráží dav halasných podroušených hostů, levicí mě podpírá a postrkuje mě manu militari k východu. Koktám:

„Já si nemůžu dovolit… jít do nemocnice, Fjodore… co můj tlumočnickej džob? Ne, prostě pojedu domů,taxíkem, když na tom trváš, a odpočinu si…“

„Říkals, že bydlíš sám? To si tak moc přeješ, aby tvá hospodyně dostala taky infarkt, až tě zítra najde mrtvého v posteli?“ Zasténám: „Já nemám žádnou hospodyni…“

Fjodor zatlačí do dveří hospody.

Uchichtne se:

„Tak teda lituju toho zámečníka a hasiče, až tě najdou, příteli, protože to potom bude docela slušnej puch!“

Ve studeném vzduchu venku se rozklepu, široko daleko pochopitelně žádný taxík.

„Mám nápad, Fjodore… Nikdo nás neuvidí, je tu liduprázdno: tamhle v koutě si strčím prst do krku… a všechen ten chlast vyzvracím…“

Vezme mě zas za paži.

„To je blbost. Zaprvé je už moc pozdě, a pak ta námaha jenom uspíší srdeční záchvat. Pospěš, příteli, častlačí!“

Rus, mohutná silueta v černém hávu a širokém klobouku, mě táhne úzkou dlážděnou uličkou až keKnightsbridge, kde přivolá prvního taxíka jedoucího naším směrem.

„Kde bydlíš, Gilberte? Chci říct, do které nemocnice patříš?“

„Hm… do St. Mary, v Paddingtonu.“

Fjodor nás, mě, gyps a berle, s úsměškem postrčí do otevřeného černého vozu. Vytáhne z kapsypeněženku, podá šoférovi desetilibrovku a přikáže: „St. Mary’s Hospital, na pohotovost! A fofrem!“

Pod blatníky taxíku zasviští. Otočím se, ale svého nového přítele už nevidím… Jsem v autě sám, sám sesvými příznaky, které vůbec neslábnou… Celý se třesu, topím se ve studeném potu, mravenčení v rukoudosáhlo vrcholu, knedlík v krku tak nabobtnal, až mi skoro ucpal přívod kyslíku do plic, víčka mi cukají, oči mám plné slz, migréna mi drtí hlavu jako svěrák… Doufám jen v jediné: že budu ještě naživu, až mě taxivyloží před pohotovostí! Fjodor měl pravdu. Ještě chvilku, a mám infarkt jako dělo…

Bože, stejně mám při své smůle zatracené štěstí: kdyby ten chlap nebyl doktor a nevěděl, co mi hrozí…byl bych po tom strašidelném důstojníkovi už druhý host, kterého v tom prokletém pajzlu skolila náhlá smrt!

Přilepím vytřeštěnou tvář na okno taxíku. Ta kolona se vůbec nehýbe! Zaťukám na okénko oddělujícíprostor od řidiče: „Nemohl byste jet někudy, kde je to volnější?“

Šofér (z profilu mladý sympatický blonďák) odpoví:

„Lituji, sire, tahle je nejrychlejší, jenomže jedeme v době, kdy končí představení a podniky zavírají. Buďtebez obav, za parkem to už půjde líp…“

Přesně před Albert Hall, vypadá to tam na velký nával, ženy ve večerních róbách a chlapi ve smokinguscházejí poklidně ze schodů (nejsou těsně před infarktem!), nasedají do limuzín či taxíků, které zacpalyulici před východem z divadla, náš vůz odbočí vpravo (přitom mě odmrští na dveře) a prokličkuje naKensington Gardens, ponořené do tmy. Po levici zahlédnu Serpentine Gallery, kde ten maniak DuncanPiermont vystavuje svou uměleckou sbírku, pod děsně nabubřelým názvem, jako obvykle… Šofér to pálí,pod korunami vzrostlých stromů svištíme, jako bychom měli v patách ďábla (nebýt tak vyděšený,vzpomněl bych s nostalgií filmového fanouška na skvostnou scénu z Ďáblovy noci Jacquesa Tourneura…).

O deset minut později zabrzdí se skřípěním pneumatik před zářivě osvětleným vchodem pohotovostníslužby St. Mary’s. Vzepřu se o berle a chvátám ke vstupnímu schodišti.

„Sire! Tady máte zpátky…“

Ani se neotočím, zvolám: „To je pro vás!“ a zatlačím do prosklených dveří.

Na recepční neurčitého věku, s pevně semknutými rty, která pozdvihne obočí a sdělí mi, že tady není ortopedie, zařvu:

„Jsem na pokraji… eee, srdečního kolapsu! Totiž… bral jsem antidepresiva a…“

„Tady je pohotovostní a úrazová služba, sire. Nikoliv psychiatrie, ta je ostatně v tuhle hodinu zavřená…

Doporučuji vám, abyste přišel znovu zítra ráno.“

Zabuším berli do pultu, čímž na sebe upoutám pozornost všech přítomných.

„Kurva, do hajzlu, odkdy infarkty nepatří na pohotovost?“

Zdvihne zrak k nebesům.

„Nemyslím, sire, že máte infarkt.“

Pronesu co možná nejklidněji:

„Posílá mě sem lékař, miss. Zjistil moje příznaky, vyhodnotil moji dnešní konzumaci a diagnostikoval mi

kardiovaskulární kolaps.“

Recepční si mě pochybovačně prohlíží.

„Já vidím jenom nohu v sádře a poněkud bouřlivé chování. Jak se jmenuje ten lékař?“

Vědom si jistého nedostatku vážnosti (rozhodně pro západní sluch) příjmení svého nového přítele,

zamumlám se sklopeným zrakem:

„Kukolbaum. Ehm, doktor Fjodor Kukolbaum. Bývalý anesteziolog v…“

Sakra, ani mi neřekl, ve které nemocnici pracoval… Vzpomínám si jen na jméno jeho nadřízeného, tohochudáka Twillingera, co musel švindlovat, aby vyhověl požadavkům „plánu“…

„V nemocnici, jejíž ředitel se jmenuje Twillinger.“

Žena v modrém stejnokroji povzdechne.

„Tak to je tady, i když doktora Cocklebarna neznám…, ale kdybych měla znát každého anesteziologa…Dobrá, doktor Fox vás za chvilku, až to bude možné, vyšetří. Vyplňte tenhle dotazník a pak si jdětesednout do čekárny…“

O pět minut později, stále stejně vyplašený, roztřesený, zpocený, s migrénou a nutkáním na zvracení,usednu na umělohmotnou židli mezi mladou ženu indického typu, která naříká a drží se za břicho, avysokou Angličanku, která je naboso, promočená, zuby jí drkotají, má dlouhé mokré melírované vlasy,které (vytřeštím zrak údivem) vypadají jako mořské řasy. Pod nohama se jí dělá špinavá louže. Zíráupřeně do prázdna, spodní ret má povislý a stále opakuje: „Já… já jsem asi… plavala v Temži…“ a pořád dokola.

Panebože, ani je nenapadlo hodit přes ni nějakou deku.

Trochu dál leží na lehátku s kolečky osmahlý tlusťoch s šedivými vlasy a bílým knírkem a tiskne si zrudlýtampon na rozbitém nose, z něhož mu teče krev.

Ze svého místa napočítám dvacet šest… ne, dvacet sedm lidí, kteří budou vyšetřeni přede mnou. Mojenáramkové hodinky ukazují 23.35. Fjodor říkal, že neodvratný záchvat se dostaví do hodiny či dvou.Proboha, a co když zkolabuju dřív, než na mě přijde řada, a dostanu mrtvici, uráčí se doktorům napohotovosti konečně se mnou zabývat, anebo budu muset dál čekat, v předsmrtné agónii, ještě pět nebošest hodin…? Už jen při tom pomyšlení mě poleje pot a balvan v krku mi málem ucpe přívod vzduchunadobro… strachy drtím prsty okraj sedačky. Kdyby mi tak alespoň podali sklenici vody! Lapám po dechu, v krku mě pálí…

Chodbou přejde rozhodným krokem urostlá pečovatelka nebo sestřička, každopádně má na sobě bílý plášť, s dlouhými kudrnatými kaštanovými vlasy, vypadá hodně zaneprázdněné. Dívám se za ní: předněproto, že je moc hezká, a pak, protože má levé ucho jednu velkou modřinu, což vcelku zapadá doprostředí pohotovosti, kde je pochopitelně hojný výskyt podlitin a různých zhmožděnin, ale přece jen netak docela, jde-li o příslušnici ošetřujícího personálu.

Možná ji udeřil nějaký prchlivý pacient, který už dál nevydržel to příšerné čekání… Anebo se jí tak odvděčil její boyfriend, což je běžné v téhle zemi neurvalců, kde se bité ženy dají počítat, bohužel, ve stovkáchtisíců.

Kráčí zas opačným směrem, pořád stejně uspěchaně, v podpaží nějakou složku. Na sobě džíny a přestričko blůzu s hlubokým výstřihem. Zvednu ruku: „Haló, miss…“

„Počkejte, až na vás přijde řada.“

To děvče mi nevěnovalo ani pohled. Otevře dveře a zas za sebou zavře. Odkudsi, za stěnami a příčkami,ledaže by to bylo za rohem chodby, už několik minut slyším hlasité sténání nějaké stařeny, pronikavé,plné hrůzy, až děsí: „To bolííí… To bolííí… To bolííí… Miss, prosím vás, au au… udělejte se mnou něco… to booolííí…“

Zacpu si uši. Situace se stává nesnesitelnou. Ale co jsem komu udělal, že jsem se ocitl v takovém pekle…?V tom pekle tady, v tom svém soukromém pekle vůbec…? Od mé havárie v Japonsku se můj život řítí kednu, tělo mě opouští, všechno, čeho se jen dotknu, se rozpadá, všichni se ke mně obracejí zády… Akiko a ta její kolegyně stevardka… Naoko, moje žena, i moje děti… Amanda, která mi už nepřijde ani uvařit…Kámoš, který mě uhání o ty svý podělaný prachy… Ingrid Ellisová… Recepční v hotelu Hyatt Regency…Duncan Piermont, kterýmu je putna, jak vypadám, a rozdrtí mi na stole v restauraci u Parkese tlapu…Nakladatelé, kteří mě obviňují ze sebemenší hovadiny… Nick Zarnowski, co mě otravuje po telefonu…Karen Cadbury-Jonesová, která trvá na tom, abych jí nafaxoval kopie faktur, které jsem poslal svýmzákazníkům, jinak prý tu zatracenou půjčku nikdy nedostanu…

Znovu mnou projede bolest, tentokrát v páteři… Strachy se přikrčím. Zablokuje se mi krk. Jakmile sepokusím změnit pozici, chytne mě další křeč. Probohaživýho, kdy už mě ten doktor Fox přijme? A to je tujenom jediný doktor, aby se postaral o všechny ty lidi tady…? To je k nevíře… Kam až upadlo našezdravotnictví…? Člověk by stačil desetkrát chcípnout, než se jím vůbec někdo začne zabývat! Ve spáncíchmi tepe, mhouřím samovolně, křečovitě oči, teď se mi zamlží zrak… Je mi horko, je mi hrozně zle… Musím dýchat čím dál rychleji, jinak se udusím. A tam někde ta babka nepřestává kvílet… „To bolííí… To bolííí…udělejte se mnou něco… To bolííí…“ Indka vedle mě se na své židličce kroutí a sténá, drží se za břicho.Kouknu se na ruce: prsty mám dočista bílé, ledové. A podivně zkroucené… Ohnuté do dlaně, studené,tuhé a pokřivené, i celé předloktí jako by chytla stejná křeč… ústa se mi křiví hrůzou, rty mámzkrabacené, vyšpulené… Jako by mi na obličej nalípli široký placatý zobák kačera Donalda… Zkoušímpromluvit, zakřičet, Mmmmmmmm…, přivolat pomoc, prosím vás, pojďte sem… už ani nemůžu mluvit,nevím, co se to se mnou děje…

Rozhlédnu se kolem… Ani jediná pomocná síla, ani jediná sestřička. Recepční je příliš daleko a, taky –obrácená ke mně zády. Moje dvě sousedky nejsou v stavu mi pomoct ani zavolat místo mě… A pokud jde o další pacienty, připadají mi ještě víc mimo, posedlí vlastním strachem a bolestí… Sáhnu si pomalu naspánky. Migréna mi vrtá v hlavě až k prasknutí, příšerně to bolí… Srdce mi buší o překot, tluče stálerychleji, sundám si kravatu, uvolním límeček košile, přitom utrhnu knoflík… Obnažená hruď jako by se propadala a zas nadouvala… Srdce… Levým ramenem mi projede kudla… Lapám po dechu, máchám rukama jako motýl, když se zaplete do pavučiny… Bolí mě po celé hrudi… Kurva, a je to tady, infarkt.Pootevřu rty, snažím se otevřít víc ten svůj zobák… nadechnout se… Strop na mě padá… Jeho běloba měpohlcuje, vcucává… Uprostřed toho bila oranžové skvrny explozí… Kapky prskají na všechny strany…Slyším, jak škytám… a hodně zdálky výkřik: „Zavolejte doktora…!“

Jakési tornádo mě serve ze židle a vymrští ke stropu, kde se rozplácnu.

Otevřu oči. Jiný strop, tenhle šedivý. Ležím na posteli. Anebo spíš na vyšetřovacím stole. Když se trochupohnu, cítím pod sebou studený zmuchlaný měkký papír a také tuhý povrch koženkového stolu.

Mám nahou hruď, na sobě kalhoty.

Svěrák, který mi drtil hlavu, jako by už povolil. I srdce mi už nebije tak rychle, jak bilo po několik vteřin(nebo minut nebo hodin) předtím. Ale v rukou mi ještě mravenčí. Na každý pád jsem živý. Pomalu seotočím.

U psacího stolu sedí sestřička s čokoládovýma očima a něco píše. Zvedne hlavu.

„Už je trochu líp? Museli jsme vám dát injekci. Mám na vás pár otázek, pane, ehm… Woodbrooku.

Projevily se u vás v minulosti nějaké chorobné příznaky?“

„…“

„Cukrovka, vysoký tlak, cholesterol, rakovina?“

Ochable zavrtím hlavou.

„A ve vaší rodině?“

„Matka, zemřela na rakovinu.“

Podařilo se mi promluvit jakž takž srozumitelně. Rtům se asi vrátil zhruba normální tvar… Sestřička si

odfajfkuje jednu kolonku.

„Nikdy jste neměl žádné zvláštní srdeční potíže?“ „Co vím, ne…, i když si to někdy namýšlím…“ Mladá žena se matně pousměje.

„Žádné bušení?“

„To ano… Třeba, když jsem sem přijel.“

Odfajfkuje si další kolonku.

„Měl jste někdy zánět žil?“

„Ne.“

„Žádnou alergii? Astma?“

„Ne. Počkejte, moje nevlastní sestra má astma…“

„Vaše nevlastní sestra ale momentálně není na pohotovosti. Už jste byl někdy hospitalizován? Operován?“

„Ehm… kvůli mandlím, když jsem byl malý. A pak nedávno jsem měl autonehodu. Operovali mi nohu,

tady… měl jsem vícečetnou zlomeninu.“

„Jak je to dlouho?“

„Ta operace? Stalo se to koncem prosince, ale odložili to na můj návrat do Londýna. V půli ledna…“

Povzdechnu si. Jak dlouho potrvá tenhle nesnesitelný výslech? A kdy už se konečně objeví doktor Fox?Musím mu povědět, co říkal Fjodor… Je docela možné, že srdeční kolaps teprve začíná…

„Miss, já…“

„Zůstaňte ležet.“

Vstala a jde mi pohmatat hruď. Zblízka zjišťuji, že je to opravdu nádherné děvče. Recepční hotelu Hyattbyla ve srovnání s ní nula. Líbilo by se mi fotografovat ji v uniformě. Pokud tohle vyšetření přežiju a až mě doktor Fox vyšetří, požádám ji o telefonní číslo…

„Podle poklepu máte měkké vpadlé břicho, žádné symptomy akutní hepatitidy… Bolí vás, když tadypřitlačím…? A tady?“ Vrtím hlavou. Uchopí stetoskop a poslouchá mi srdce. Pak mi pohmatá zápěstí.Vzdálí se a otevře postranní dveře místnosti. Zvolá dovnitř: „Hej, Tesso, mám tu jedno urgentní EKG a snímek plic. Chci saturaci a tlak každých pět minut. Uděláš mubiochemii s CK i CK-MB, NFS, taky krevní srážlivost a acidobázi. Potřebuju vyloučit IM a plicní embolii…“

Mladá jamajská míšenka, vysoká a trochu rozteklá, strčí hlavu do dveří, mrkne na mě a hned nato zmizí – zaslechl jsem, jak zamumlala: „OK.“ Krásná anglická sestřička se ke mně vrátí, zaregistruju, že držíhnědý papírový sáček, do jakého prodavači lihovin balí láhve whisky. Teď ukáže s úsměvem na sáček,jako nějakému mentálně zaostalému, skloní se a otvor mi přiloží na ústa.

„Teď, než půjdete na elektrokardiogram, budete dýchat do tohohle sáčku…“

Na rozdíl od předchozích příkazů té takzvané Tesse mi tenhle moc seriózní nepřipadá. Ví tahle pomocnázdravotnická síla, co vlastně dělá…? Je až příliš hezká a sexy, než aby měla hlavu na studium medicíny,jestli chápete, co tím chci říct. Zaprotestuji, vzepřu se o lokty: „Poslechněte, miss, za celou tu dobu, ani nevím jak dlouho, co jsem tady, jste mi ještě pořád neřekla, comi ksakru je. Dovedete si vůbec představit, jak jsem vyplašenej? Panebože, to naše zdravotnictví jedneska fakt ostudnej brajgl…! Na pacienty se kašle, jediné, co vás zajímá, jsou ‚záměry‘ politiků! (Vrtímhlavou, vzteky bez sebe, na pokraji nervového zkroucení.) A vlastně, řeknete mi už laskavě, kdy mě prohlídne ten zkurvenej doktor Fox?“

Vysoká krásná sestra v bílém plášti na mě pohlédne malinko užasle a jako by zadržuje pobavený úsměv.Pak odpoví dost chladně: „Myslím, že jste se už viděli, pane Woodbrooku. Já jsem totiž doktor Foxová.“

Doina 10

Na bulváru Berthier zastavila bílá dodávka…

Na karosérii jsem spatřila nápis: „Státní policie, Veřejná bezpečnost“. Vystoupili dva poldové s pendreky upasu a kontrolují nás, Ligii a mě. Nechají si naše papíry.

„Tak honem, nastupte si!“

„Ale my jsme nic neprovedly…“ protestuje Ligia.

Já jsem vystrašená, vím, že můj portugalskej pas je mizernej padělek, bojím se, že budu vyhoštěná…

Nechci zpátky do Rumunska.

Furgón vyrazí… Vzadu sedí čtyři, včetně těch dvou, co nás sebrali.

„Nic jsme neprovedly,“ říkám tomu, co vypadá sympatičtěji, mladíkovi s hladkou pihovatou tváří.

Zahihňá se a koukne na kamarády. Ten tlustý, asi třicetiletý, s hodně černými vlasy, odpoví za něho: „Zatím jsi nic neudělala. Pro nás!“

Čtveřice vybuchne smíchy. I šofér vpředu se řehoní.

V kabině je cítit pot, kůže, tabák. Dodávka sjede z dálnice na spojku.

„Už vám, holky, někdo nabídl okružní cestu Paříží by night?“

To řekl ten třetí a kámoše taky pobavil. Smějí se oplzle, ale dost nepřirozeně. Tihle mužští si ve

skutečnosti nejsou jistý sami sebou. Nejsou jako chlapi u nás dole anebo tady v Paříži, jako Zorán aHykmet… I když ty druhý jsou spíš divoká zvěř.

Pihovatý mladík dodá:

„No, tak dem na to! Ať to frčí…!“

Popadne mě v podpaží a donutí sesednout z lavice.

„Lehni si…“

Přinutí mě roztáhnout nohy. Hladí mi kalhotky. Křičím, Ligia ječí: „To nesmíte!“ Tlusťoch odmrští Ligii na mužovou přepážku pod černé přilby se žlutými pruhy, které se houpou, až o sebe narážejí.

„My smíme všecko, děvko, a ty můžeš leda sklapnout! My jsme zákon!“

Mladý polda si rozepne poklopec. Hrabe se v něm a pak mi strčí svýho ptáka pod nos.

„No tak, cucej!“

Zavrtím hlavou a opřená o lokty couvám. Vzadu v dodávce se dali dohromady dva, snaží se znásilnit Ligii, ta se brání a řve. Polda sleduje můj pohled s úsměvem, pak komentuje:

„Je to snad vaše práce, ne? Vy špinavý děvky…“

Plivnu na něj:

„Ničemu nerozumíš, šmejde!“

„Ale ale,“ zabručí čtvrtý, který zatím nepromluvil, hubeňour, nos do skoby a ksicht protřelýho burana, místo knírku Štětka světlých žíní. „Urážka příslušníka policie, to tě přijde draho… Nechtěl bych bejt na tvým místě.“

„Dva roky basy minimálně, pak odvoz na hranici,“ dodá mladík a péro mu trčí vzhůru, masíruje a tře si hoa přitom kouká na mě.

„Když nebudeš hodná, hodíme tě na charter do Afriky a budeš olizovat vypasený ocasy negrům…“ Všichni znovu vybuchnou smíchy. Ligia už neječí, sténá. Tlustej poliš ji s pomocí druhýho právěznásilňuje. Šofér ze své kabiny huláká: „Tak co, turistky tam vzadu, bavíte se dobře?“ Brečím ponížením, pocitem bezpráví i strachem, protože nevím, co s námi udělají potom… Vezmu poldůvvercajk do pravý ruky a začnu ho mnout. Mezitím se na mě přilepí ten s knírem, osahává mi prsa a supími do ucha. Strčím si penis do úst, mladej hned vystříkne, vyndá ho, jeho parťák se na mě svalí, vyhrnemi sukni na břicho…

Probudím se. Zaslechla jsem šramot.

Někdo je v pokoji.

Otočím ovázanou hlavu na stranu. V šeru nemocničního pokoje, kde svítí jenom malé noční světýlko naddveřmi, zkraje nevidím nic.

A najednou ho spatřím.

Malýho mužíčka s černejma vousama.

Krčí se, skoro hrbí v koutě, jako by mě už dlouho pozoroval. Jako by tam byl celou dobu…

Dlouhejma vychrtlejma prstama si hladí vous, žmoulá černý chlupy. Úsměv se leskne a křiví mu koutekúst. Říkám si, kdo to je, ten chlap. Nemá bílej plášť, takže lékař ne, ani ošetřovatel… Ksakru, kdo mu sem dovolil vejít?

Ani to není poliš ze Scotland Yardu… Ani ten jeho kámoš s vejčitou palicí v dobře střiženým ohozu.Tenhleten, zdá se, splašil svý šedý sako v Armádě spásy… Hodně pasé. A černý kalhoty vyhrnutý přesstarý škrpály… a zmačkaná bílá košile, bez límečku, bez kravaty…

Ale nejspíš to není ani nějaký bezďák, co vlezl do nemocnice, aby tu strávil noc v suchu, schovanej předdeštěm, kterej se řine po okně… Ani to není nějakej přízrak, vidím ho doopravdy, pořád tam stojí a nicneříká, jenom se hrabe ve vousech… Ten chlap mě dost děsí, znervózňuje, asi bych měla dělat, že spím,anebo ječet anebo volat o pomoc a probudit dozorčí sestru, tu němou Číňanku… Ale ne, proč vlastně, ažzas tolik se ho nebojím… a co by se mi mohlo ještě víc stát? Zvednu zasádrovanou ruku: „Hej ty, co jsi zač?“

Zkřiví ještě víc ústa úsměvem. Přestane se šťourat ve vousech.

Odpoví smutným hlasem. V lepší francouzštině, než je ta moje, skoro bez cizího přízvuku: „Jsem otec. (Po chvíli:) A syn.“

Následuje náznak úsměvu a chlapík zmlkne. Jemně si hladí vousy, který mu jako by ohryzávají obličej.Otec, syn… To zní jako nějaký náboženský osvícení. Pod očima má tmavý kruhy, tváře propadlý, mrtvolně bledou pleť. V rumunský vesnici by se klidně mohl vydávat za popa. Zkrachovalýho popa. Ještě jsemvyplašená, přesto se pokusím navázat hovor: „A… zdržíte se tady dlouho? Hej, pane…“

Pomalounku se sune podél stěny. Jako přízrak, upír, kterej je přese všechno tady, kousek ode mě, z masaa kostí. Nebejt uvězněná v tom gypsu… mohla bych vstát a dotknout se ho, jsem si tím jistá.

„Dlouho?“ opakuje a přitom mu z černé houštiny zasvítí dlouhý bílý zuby. „Dlouho?“

Zvedne oči ke stropu a pak jeho pohled přeběhne místností.

„Jsem tady odjakživa… aspoň mám ten dojem. A ani trochu se mi odtud nechce… (Potutelně se zasměje.)Co bych kde pohledával? (Vousáč předpaží, ukáže na okno. Snažím se podívat jeho směrem, ale drží mě to fest.) Tam…? Venku?“

Po další pauze sebou škubne a jako by zařehtá. Zamrazí mě a říkám si, že mě možná dali na cimru snějakým totálním pomatencem. S nebezpečným šílencem, kterej utekl z psychiatrickýho oddělení. Amožná ozbrojeným nožem nebo dýkou. Anebo žiletkou. Dobrá, ještě tři vteřiny, a začnu ječet.

Než jsem stačila otevřít ústa, vousáč popojde pár kroků blíž k mojí posteli… Na rukou pod sádrou minaskočí husí kůže. Jako ochromená třeštím zrak na toho starýho ušmudlanýho hrbáče, jak jde ke mně, bledej jako smrtka…

Pohybuju rty, snažím se rozpomenout na slova modlitby, kterou mě naučila matka…

Mužík trochu jako slavnostně zvedne pravou ruku, dlaní dolů, a udělá půlkruh… jako by mě na dálkuhladil, pak jako by lehce přejel obrysy mýho těla… Pak znehybní.

Z černých vousů se ozve mumlání:

„My little fairy…“

Zamračím se. Špatně jsem slyšela, anebo nekapíruju ty anglický slovíčka? Cože to vlastně řekl? Moje malá vílo…?

Teď ten týpek cosi drmolí, zas v cizím jazyce. Zní to jako básnička, nejspíš je to moc hezký, jenže jásamozřejmě houby rozumím.

Tak se jenom nechám kolíbat tím rytmem…

… Some kill their love when they are young,

And some when they are old;

Some strangle with the hands of Lust;

Some with the hands of Gold:

The kindest use a knife, because

The dead so soon grow cold.

Some love too little, some too long,

Some sell, and others bu;

Some do the deed with many tears,

And some without a sigh:

For each man kills the thing he loves,

Yet each man does not die.10*

Ruka pomalu klesá, prsty povolí, s výjimkou ukazováčku, kterej si mužíček přiložil ke rtům jakoby vněmém Pst!

Pak, v tom tichu, rušeným jen deštěm skrápějícím dlažbu, můj vousatej podivín, můj malej smutnejhrbáček, můj pop se krade k zavřenejm dveřím pokoje, vztáhne k nim ruku… a… do hajzlu! Vytřeštěnězírám a znovu mumlám slova ze svý starý moldavský modlitby… a s děsem sleduju, jak se můj návštěvník v pološeru postupně rozplývá a mizí, jako by vycházel ven z pokoje… skrz ty pitomý dveře!

Skřivan, jen křik padá dolů a jeho ani nevidět

Anpú Londýn, Tavistock Crescent,

čtvrtek 29. března 2001, 11.10 hod.

Hledím vzhůru na drobnou, téměř nahou Ingrid Ellisovou, která nade mnou sedí rozkročmo a čiperně sepohupuje v rytmu hřmotného vrzání per postele.

Novinářka z Cosmopolitanu si nechala jenom širokou bílou podprsenku a já osahávám jen příjemně plnoukrajku. Komentuji s úsměvem: „To je zvláštní… Včera dopoledne v Cranley jsem nezaregistroval, jaký máš nádherný poprsí…“

Ingrid Ellisová dál pohupuje pánví, napíchnutou na můj k prasknutí napjatý úd, a s udiveným výrazem odpoví:

„A cos teda zaregistroval?“

„Ehm… Kvalitu a šmrnc (směju se, protože ji to zřejmě pozlobilo), atraktivní dívku, i když na první dojemtrochu chladnou nebo povýšenou… Což mi ostatně potvrdila tvoje esemeska… A ty, co sis myslela omně?“

Teď je řada na ní, aby mě poškádlila. Skloní hlavu a zatřepe s ní, až jí zprava spadne nádherná záplavačervenohnědých vlasů.

„Eeh, no, řekněme… Takovej čahoun, trochu plachej… a kterej, chudák, s tou svou zlomenou tlapounemá šanci… no, ale koneckonců spíš roztomilej. I když bys měl častějc chodit k holiči… (Skloní se akrátce mě pohladí po špinavých mastných vlasech.) Jenomže já nesnáším chlapy svýho věku, jsou hloupía arogantní, mám radši čtyřicátníky. Proto mě pak zamrzela ta moje strohá esemeska a zavolala jsem ti…“

Zavzdychá. Pak se povzdechy změní v supění a pohyb hýždí se zrychlí. Koušu se do rtů, snažím se oddálitejakulaci, která už už přichází… Honem myslet na něco nepříjemnýho. Třeba jak jsem na tom finančně…ale ne, sakra, v tu ránu mám před očima obrázek Karen Cadbury-Jonesově v uniformě seržanta RAF…Můj kluk dole se napumpuje tím víc… Mysleme na pacienty pohotovosti v Paddingtonu, a tentokrát… alezcela automaticky, se vynoří krásná internistka v bílém plášti, slečna Foxová. Ingrid Ellisová mezitímsténá, předkloní se a opře o natažené paže… sklání hlavu a její voňavé vlasy mi ometají a hladí tvář.Snažím se pohybovat pánví, pronikat partnerku rázněji, ale těžká sádra je při tomhle druhu úsilí značnýmhendikepem… Ať je to jak chce, rozvášněná novinářka sténá o sto šest.

„Oóch…! Oóch! Och, ták, dobře, ano…! Ještě, ještě… Ah! Cítím ho, ano! Och anooo… Cítím ho… je velkej a tvrdej… Oóch… Och, Gilberte!“

Mluví a sténá a přitom si sedá, zvedá se, zas těžce dosedá na mě a tak dál, dlouho, v ďábelském rytmu,který ne a ne slábnout… Škrábe mě, nehty mi rozdírá hruď… Už se dýl neudržím…

Ingrid Ellisová zařve.

Povolím a dlouze vystříknu do jejího rozpáleného zalitého pohlaví. Padne na mě, pevně mě k soběpřitiskne a těžce oddychujíc mě pokryje polibky. Pak vydechne, sundá si podprsenku, aby si udělalapohodlí, a celá se ke mně přivine. Ještě udýchaná zašeptá: „Gilberte… Ach, Gilberte… Ach, to bylo krásný… Miláčku…“

Hladím ji něžně po vlasech. Chvěju se dojetím i štěstím. Bože, jsem tak rád, že jsem poznal tuhle mladounovinářku, čirou náhodou, v tom úděsným dni jednoho interview za druhým… a že ji napadlo včera večermi zavolat, když jsem šel schlíplý a ztrápený dolů po schodech z pohotovosti a zrovna si zapnul mobil, pro případ, že by…

„Štěstí, že mě napadlo ti zavolat,“ zašeptá. „Jsi skvělej milenec, Gilberte… I s tím gypsem… Kdy že ti to sundají?“

„Na ortopedii říkali za dva měsíce…“

„Dva měsíce!“

Skloní se k sádře a po celé délce ji pohladí, sklouzne k chodidlu, jemně uchopí prsty a začne je olizovat.Bere je do úst, šimrá je špičkou jazyka i mezi nimi. Pak se s povzdechem narovná.

„Chudáčku můj milovaný raněný…! Taková strašná nehoda, musel jsi ukrutně trpět…, ale já se o tebepostarám, na svou Ingrid se můžeš spolehnout…“

Znovu se ke mně přivine.

„Já jsem z tebe celá pryč, Gilberte…! Ty, víš, co ti povím? Ve skutečnosti mi s tou obrovitou sádroupřipadáš ještě víc k sežrání a přitažlivější… Miláčku, ach ano, chtěla bych, abys byl pořád takhlezraněnej… Líbí se mi, jak jsi takovej křehkej… Líbí se mi ta tvoje smyslnost… Líbí se mi, jak se chvěješ,když tě hladím…“

Jazyk mi dá do úst. Teď i já hladím Ingrid Ellisové boky, hýždě, zadek. Její vlahé tělo lesknoucí se potem.Úžasné tělo. Úchvatná dívka. Možná se teď můj život díky ní vydá novým směrem… Tahle šmrncovnínovinářka je svobodná a zcela volná, sdělila mi to hned, jak se u mě objevila, zatímco jsem rozechvělenaléval dvě sklenky koňaku. Možná to dlouhé zlé období Gilberta Woodbrooka právě skončilo…

U dveří zazvoní.

„Kdo je to?“ zeptá se Ingrid.

„Netuším. Zůstaň tady, kouknu se…“

Natáhnu si kalhoty. Chopím se berli, belhám se lopotně z obývací ložnice a pečlivě za sebou zavřu dveře.Znovu zvonek, u vchodu do mého bytu v přízemí.

„Už jdu!“

Dopajdám ke vchodu, přitáhnu křídlo dveří k sobě. A…

Na chodníku na Tavistock Crescent stojí letuška asiatského vzhledu, v bleděmodré uniformě s jemnýmiproužky, s růžovým šátkem na krku a nesměle se na mě usmívá. Za sebou drží kufírek na kolečkách.

Akiko.

Otevřu ústa. A zůstanu jako zkamenělý, s ústy do O, a za mnou dveře mého bytu dokořán.

„Gilbert-san!“ Vykoktám:

„A-A-Akiko-čan! Ale… co tady děláš?“

Plachý úsměv.

„Dostala jsem tvůj vzkaz.“

„Můj vzkaz? Ale… tu pohlednici jsem roztrhal na kousky a hodil do kanálu…“

„O čem to mluvíš, Gilberte…? Já mluvím o tom vzkazu, co jsi nadiktoval po telefonu… recepčnímu v

hotelu Hyatt.“ „…“

„Četla jsem, že mi vzkazuješ… a… (Popotáhne.) Plakala jsem. Radostí a překvapením. Napsal jsi mi… to,co jsem si přála už dávno, abys napsal. A…“

„A…?“

„A já… abys věděl, Gilberte, žádného nového boyfrienda nemám. Nikdy jsem nikoho nemilovala, jenomtebe. (Skloní hlavu. Kouše se do rtů. V oku se jí zaleskne slza, pak se skoulí po tváři.) Já… Ty… Ech, aprotože’s mi napsal, že jsi konečně volný, tak… jsem tady. Někdo se přece o tebe musí starat. Je těžké žít sám, když měl člověk takovou vážnou nehodu.“

Akiko udělá krůček ke mně. Stále klopí oči k zemi.

Mrknu na hodinky. Na zápěstí nejsou: jsem skoro nahý. Opřený o ty svý idiotský berle. V kalhotách, s nohou v gypsu. Zvednu pohled.

„Ale, Akiko… nevím, kolik je hodin, ehm… myslel jsem, že jsi už v letadle a vracíš se do Japonska. V tom,

co odlítalo… včera odpoledne.“

Přikývne. Teď s úsměvem skrz slzy.

„Včera skutečně odlétlo. Ale beze mě. Já jsem s posádkou nenastoupila. Zůstala jsem ještě jednu noc v

hotelu.“

„Letadlo odletělo bez tebe? Nebudeš mít nějaké problémy?“ Pousmání.

„Vždycky je jedna náhradní hosteska. Stand-by na letišti, pro případ, že by některá z nás onemocněla anebo jí v tom něco zabránilo. Ale co na tom záleží, Gilberte? Já už jsem poslala mailem výpověď.“

Vytřeštím zrak.

„Ty už…? Ale, uvědomuješ si, co… co to…“

Směje se, hřbetem drobné pěstěné ručky si utírá slzy, krčí rameny. A pak netrpělivě, rozhodným gestem

zatáhne za držadlo kufru na kolečkách.

„Obejdou se beze mne. Bydlím teď v Londýně. S tebou, Gilberte! (Usmívá se na mě, něžně, s důvěrou, láskou. A jen zlomek vteřiny zaváhá, než nesměle vysloví:) My darling. (Zčervená, našpulí ústa, svraští

jemné obočí a pak kývne směrem k otevřeným dveřím.) Ano… ehm… ty… nedovolíš mi… jít dovnitř?

(Znovu úsměv.) Trapas… Nachladíš se takhle, polonahý… Baka né, Gilbert-san… Ty můj velký oslíčku.“

Nemotorně do mě dloubne… a pak se upřímně zasměje, jak zpitoměle se tvářím. Vlasy mi vstávají na

hlavě a po těle se mi řine ledový pot. Panebože!

Uvnitř, pár metrů od nás, za dveřmi ložnice momentálně neviditelná, je Ingrid Ellisová. Nahá v posteli.

„Akiko, já…“

Moje letuška na mě zkoumavě pohlédne, jakoby s náhlou úzkostí.

„Ty… ty nechceš… (Znovu se kouše do rtů.) Jsem to ale pitomá, no jasně, měla jsem ti napředzatelefonovat, a ne se tu tak nečekaně objevit… Promiň.“

Zavrtím hlavou.

„Ne ne, vlastně ano, ale problém je jen v tom, že nemám uklizeno… (Úlevně se zasměje. Rozechvěle jípoložím ruku na rameno uniformy.) Poslyš, Akiko-čan, zajděme spolu napřed na skleničku, v poklidu, donějakýho baru. A naplánujeme co a jak, naši budoucnost, ano? U sklenky. Tady nic nemám. (Usměju sena ni, ještě pořád vyjevený. Z leknutí mě píchá u srdce, asi dostanu další záchvat. Tak dělej, Akiko,honem… zajdi si na pivo. Já dám mezitím v klidu situaci do pořádku. Diskrétně zavolám ze záchodkuhospody, mobilem…) Tamhle, na konci ulice. Vidíš odsud tu ceduli. Hodím na sebe kalhoty a svetr a přijdu za tebou. Můžeš jít napřed, já hned dorazím…“

„Gilberte?“

Ztuhnu. To byl hlas Ingrid Ellisové. A hned nato slyším, jak se za mnou rozrazí dveře pokoje…

Akiko vmžiku zesiná. Ohlédnu se.

Novinářka, nahá. Něco mi podává. Přimhouřím oči, abych to v šeru bytu rozpoznal… Situace se mi totálněvymyká, už vůbec nic nechápu. Odhodím berle na pohovku. Ingrid, děsně rozčilená, mává tou věcí, jakoby šlo o něco mimořádně neodkladného… Aniž věnuje Akiko nejmenší pozornost, zavřeští: „Gilberte! Telefon! Telefon!!!“

A opravdu: vyzvání to čím dál hlasitěji, skrz mlhu proniká k mému vědomí… Drrrr… Drrrr… Musíš to vzít…Musíš, musíš. Drrrr… Drrrr… Uchopit sluchátko bezdrátového telefonu… Vem to, Gilberte, křičí nahá žena,pak se zhoupne do pozadí a zmizí. Vyvinu nadlidské úsilí, abych překonal svou ochablost.

Otevřu oči.

Jsem ve své posteli. Roletami prosakuje sluneční světlo.

Bezdrátový telefon leží na nočním stolku. Jeho zvonění mě zřejmě budí už dlouho, ale sedativa, která midala doktor Foxová, mě zřejmě naprosto odrovnala. Natáhnu se, zvednu přístroj: „Ha-a-a-ló?“

„Gilbert Woodbrooke?“

„Ano.“

Poznávám podrážděný tón Simona Saffrona. Dnes obzvlášť podrážděný.

Zneklidněně kouknu na budík na stole, zavaleném všemožnými věcmi. Proboha! V půl dvanáctý mámschůzku v hotelu Cranley s novinářkou Daily Telegrafu!

„Pane Woodbrooku, pokoušeli jsme se vás dovolat dnes ráno už nevím kolikrát…“

Zatímco zjišťuji, že mám penis i prostěradlo polepkané spermatem, koktám:

„Ano… nezvonil mi budík…, ale… už jsem na odchodu… už běžím… dorazím do hotelu během čtvrt

hodinky!“

Zástupce programového ředitele mě okamžitě přeruší.

„Ne, ne do hotelu. Čekáme vás v advokátní kanceláři, svolali jsme mimořádně naléhavou schůzku. U

Hunt-Carruthersové, Sheldrake, Billingham & Reed, 203 Regent Street. Druhé patro.

A pospěšte si, potřebujeme váš názor. Vás, jako ‚specialisty‘ na Japonsko…“

Zdá se mi, že při slově specialista opovržlivě zafuněl.

Zaražený, znejistělý, se zeptám:

„Aha, máte… ehm, nějaký překladatelský problém?“

Simon Saffron se zachichotá.

„Ne: máme autorský problém. (Cosi netrpělivě komusi zamručí, pak se zas věnuje mně a ještě nedůtklivěji upřesní:) My totiž, abyste věděl, prostě to tak je, žádnýho autora nemáme! Máme tu jednupěknou knížečku, ale autora ne! Kromě toho, že jsem ztrácel pitomě čas tím, že jsem se vás všemožněsnažil sehnat, zatímco jste spal či bůhvíco, strávil jsem celý dopoledne rušením všech čtvrtečních, tedadnešních tiskovek! A možná to samý i na zítra. Celá kampaň titulu je ohrožená, v každým případě hrozíodklad; Stephen Fairfax pochopitelně skákal až do stropu a v Bloomsbury Way, to vám snad ani nemusím povídat, je barák vzhůru nohama. Vaše japonská autorka, pane Woodbrooku… zkrátka a dobře, je fuč!“

Cože? Chce tím říct, že… že je mrtvá?

Dřív než se mi dostalo nějakého upřesnění, ten na opačném konci drátu prudce zavěsil, a nechal mě tunahého a osamělého na kupě špinavých zmuchlaných lůžkovin…

V tomhle zaprášeném a truchlivém pokoji, bez Ingrid, bez Akiko a bez Naoko.

Zůstal jsem docela sám se svými otázkami, úzkostmi, berlemi, zlomenou hnátou a výčitkami… Sám,dočista sám…

… a teď tu brečím jako velkej sobeckej kluk nad svými rozplynulými sny.

Dveře výtahu se tichým klouzavým pohybem otevřou na vstupní chodbu, širokou jako ulice.

Všechno tady je bílé, až na tlustý, pronikavě oranžový kovral a kulaté polštářky na designových křeslechstejné barvy. Člověk si tu připadá trochu jako na lunární stanici z filmu 2001, Vesmírná odysea. Recepční,která sedí za obrovským pultem obklopená počítači a telefony, ještě zadýchaně ohlásím: „Gilbert Woodbrooke. Mám… mám schůzku s Pamelou… a lidmi z nakladatelství Fairfax & Gaskettová.Mám malé zpoždění…“

Mladá žena s vlasy bezvadně střiženými do pravého úhlu přikývne a její pohled sklouzne na mou sádru.

„Čekají na vás. Zavedu vás, pane Woodbrooku…“

Pajdám za ní, jak nejlépe svedu. Co chvíli se mladá recepční ohlédne a počká, přičemž obdivuhodněskrývá netrpělivost. Zatraceně… tady při kalkulaci vzdáleností rozhodně nebrali v úvahu omezenémožnosti tělesně postižených! Měl bych jim navrhnout, aby postavili ke vchodu dvě či tři kolečková křesla – jako na nádraží nebo na letišti, a když už jsme u toho, taky malá kola pro ty, kdo jsou na tom dobře.

Když dojdeme těch několik kilometrů od výchozího bodu (dost času na to, abych potkal jistý početvšelijakých zaneprázdněných, důležitých a výkonných individuí, podobajících se podle toho buď náhončím směnáren, podnikatelům v pohřebnictví nebo agentům FBI), konečně se zastaví u širokých bílých dveří,potichounku zaklepe a pak je opatrně otevře.

„Přišel pan Woodbrooke.“

V rozlehlé místnosti, jejíž prosklená stěna skýtá z dálky pohled na Nelsonův pomník na Trafalgar Square,pět osob, sedících kolem obrovského oválného konferenčního stolu od Knolla, bílého, vprostřed smohutnou, úhledně zakřivenou kovovou nohou, ustane v hovoru a otočí se, aby mě prokláli pohledem.

„Posaďte se, pane Woodbrooku,“ pronese Anthea Gaskettová ledovým tónem.

Belhám se ke stolu, stihnu zaregistrovat Claudii Forsythovou, šéfku právního servisu tiskové společnostiThe New English Press, která se ztrápeně usměje –, Pamelu Hunt-Carruthersovou, právničku zmíněnéspolečnosti (leží před ní hromádka lejster a Pamela si nervózně pohrává s propiskou), Simona Saffrona,zástupce programového ředitele a tiskového náměstka nakladatelství Fairfax & Gaskettová pro zahraničí,a růžolící tvář, kynoucí z dokonale střiženého obleku značky Savile Row, Roye Wearinga, tajemníkavýznačného moderního umělce Duncana Piermonta.

Dotyčný tajemník mi připadá mimořádně rozrušený. Posadím se, aniž by mi někdo určil jiné, na jedno zčetných křesel, která jsou ještě volná. Nad stolem visí olověné ticho. Odkašlu si: „Hm, pan Saffron se mivíceméně zmínil, že… Tak tedy, co se stalo? Snad není Emiko… Ne? Takže prostě jen nevíte, kde… To je…

Zavolali jste do jejího hotelu, předpoklá…“

Anthea mě přeruší, ještě mrazivějším tónem.

„Pokud jde o to, nečekali jsme na vaše rady, pane Woodbrooku. Slečna Júki (zdůrazní příjmení, aby mivytkla familiárnost, s níž jsem nazval jejich autorku křestním jménem) … se včera večer do hotelu Cranley nevrátila. A vlastně ani dnes ráno. Do pokoje ani nevkročila. Vzhledem k tomu, že jsme ji viděli odcházetod Parkese v doprovodu pana Piermonta, navrhla jsem Simonovi, aby zavolal jemu. A poněvadž mělnejspíš vypnutý mobil, aby tedy zavolal panu Wearingovi. Ten by snad mohl zopakovat, pro vás osobně,politováníhodnou historku, kterou nám vylíčil před chvílí…“

Otočila se na zavalitého plešatého čtyřicátníka. Zvědavě upřu pohled na Wearinga. Otře si složenýmkapesníčkem růžolící lebku, lesknoucí se potem. Pak pokývá hlavou a jakoby plaše se na mě podívá.Necítím k té osobě žádné zvláštní sympatie, ale dnes ráno, vzhledem k obecně panující atmosféře astudené sprše, kterou podle všeho už obdržel od nakladatelů, navíc za přítomnosti jejich právníchzástupců, je mi ho skoro líto.

„Nuže, podle toho, co mi líčil Duncan… On a slečna Júki odjeli Duncanovým černým pontiakem do baruhotelu Hyatt… Vypili šampaňský, nějaký koktejly… A potom se šli projít…“

„Namol,“ upřesní Pamela Hunt-Carruthersová.

„Ehm, ano, na každý pád dost podroušení, myslím… ale, jak víte, znám Duncana už třicet let, alkoholsnáší dobře…“

Claudia (ještě jsem neviděl, že by byla na někoho takhle rozzuřená) ho přeruší:

„Když ho tak dobře znáte, jistě víte i to, že byl nesčíslněkrát obžalován za řízení v podnapilém stavu… a za škody v řadě hotelů, za napadání novinářů, fotografů… a to nepočítám násilí vůči vlastní ženě, která sepo propuštění z nemocnice velmi rychle domohla rozvodu včetně přiměřeného odškodného a úctyhodnérenty.“

Tajemník s klidem přikyvuje.

„V každém případě, paní Forsythová, bude-li třeba uhradit nakladatelství Fairfax & Gaskettová náhraduškody, vyplatíme ji bez váhání. Osobní jmění mého přítele a klienta je pro tento druh záležitostí širocedostačující. Vrátím se k… pro vašeho tlumočníka, jestli dovolíte… Takže, potom se oba procházeli v Sohoa najednou se slečně Júki udělalo nevolno… Podle Duncana nikoliv následkem alkoholu, ale z ústřic, kterési objednala u Parkese… Mimochodem, dovolte mi zdůraznit ještě jednou, tu restauraci vybralonakladatelství Fairfax & Gaskettová. Jde o podnik, jehož kompetentnost, pokud jde o plody moře, je velice diskutabilní.“

„To ovšem nemá žádnou souvislost s tím, že pan Piermont naprosto evidentně nese veškerouzodpovědnost za to, že tu mladou ženu dostal do takové nepříjemné situace,“ opáčí Pamela příkře.

„Nepokoušejte se z toho vyvléknout tím, že se budete držet téhle hnusné a pochybné taktiky.“

„Já jí říkal, ať si nedává ústřice,“ zasténá malý pan Saffron a nervózně si hrábne do vlasů střižených na kastrol.

„Já taky,“ procedí Anthea Gaskettová. (Vztyčí prst a probodne zaraženého tajemníka svým pohledemobojživelníka.) „To Duncan Piermont naléhal, abychom vyhověli všem jejím rozmarům… Vaše poznámkaje tedy, pane Wearingu, absolutně nepřípadná.“

Ten skloní hlavu a inkasuje. Ruce na stole, žmoulá si svůj bílý kapesníček, pak si olízne rty a znovu promluví:

„Zkrátka, bylo nutné, aby slečna Júki našla jisté místo… a to bezodkladně. Nejbližším veřejným podnikembyl jakýsi bar, nepochybně jugoslávský nebo albánský, poněvadž jste si to zjistili… Bar Shkodra. NaGerrard Street. Duncan se domníval, že jde spíš o jugoslávský bar… z toho názvu a vzezření barmana ihostů…“

Mechanicky přikyvuji. Znám dobře Gerrard Street, z doby svých studií. Vzpomínám, že jsem si docela blízko odtamtud koupil pár časopisů zabalených v igelitové fólii, v jednom sexšopíku specializovaném nakožené a latexové rekvizity. A na pláštěnky a gumové holiny. A na dominy… ale tenhle stánek britishperverzity dneska už neexistuje, nahradila ho, jako mnoho jiných starých podniků v té čtvrti, čínská restaurace. Pokud jde o bar s názvem Shkodra, ne, o tom jsem nikdy neslyšel…

„…Duncan se posadil k baru, zatímco slečna Júki si zaběhla na toalety… Duncan poručil dvě whisky…Slečna Júki se pořád nevracela, tak si prostě řekl, že má asi doopravdy… (Roy Wearing zrudl a snažil sepovolit si límeček košile) prostě, že je jí opravdu špatně a je teda normální, když se trochu zdrží na…toaletách. A tak vypil i whisku slečny Júki, potom si objednal třetí a…“

Rozhlédnu se kolem a zjistím, že všechny tři ženy hledí na tajemníka a pohoršeně vrtí hlavou, a všem seve tváři usadil stejný výraz značného zhnusení. Roy Wearing uzavřel zasmušile: „…Potom, obávám se, si už nic moc nevybavuje. Leda to, že se probral pozdě v noci a ležel mezi popelnicí a pytlemi s odpadky na konci úzké temné uličky jménem Crown Court, která se nachází přímo za DruryLane. Ve skutečnosti nedaleko Gerrard Street. Duncan měl vzadu na temeni povážlivou bouli. Všude naobleku… ehm, zvratky. A tak, protože mu ještě nebylo dobře a mysl měl poněkud… zatemněnou…Duncan si už nepamatoval, kterým směrem ten bar je… ani si nedokázal vzpomenout, kde zaparkovalpontiac…, a tak si chytil na Kingsway taxíka, nechali mu peněženku, peníze i kreditky, a nechal sezavézt do svého loftu na Docklands. Spal hlubokým spánkem, musel jsem mu několikrát volat, než tovzal… Duncan mi vylíčil, co se stalo. Pochopitelně mu to bylo trapné. A nebyl na sebe nijak zvlášť pyšný,to vás můžu ujistit…, ale myslel si, že slečna Júki, když přišla ze záchodků nahoru a nikde ho neviděla, sepatrně vrátila do hotelu svými prostředky… (Roy Wearing si strčí kapesník do náprsní kapsičky saka,pohlédne na mě, malinko pokrčí bezmocně rameny a sklopí zrak.) No. A to je vše, co Duncan a jámůžeme říct k té části večera, kterou můj přítel strávil s vaší autorkou.“

Po chvilce ticha se opět ujme slova Pamela Hunt-Carruthersová a chvílemi přitom nahlédne do svých poznámek.

„Pane Wearingu… nakladatelství Fairfax & Gaskettová investovalo do anglického vydání románu slečnyJúki spoustu peněz. Pro přípravu kampaně jsme angažovali významnou reklamní agenturu. Plakáty jsoujiž vytištěny. V novinách jsou zarezervovány samostatné přílohy. Distributorům už bylo dodáno padesáttisíc výtisků knihy, aby mohly být příští týden dány v knihkupectvích do prodeje. Tiskárna již zakoupila anaskladnila papír v očekávání brzkého dotisku. Na konec týdne máme zajištěné dva televizní šoty na dvou programech v časech s velmi silnou sledovaností. Na počest Emiko má být v pondělí večer podáván koktejl na japonském velvyslanectví a nakladatelství Fairfax & Gaskettová platí jak catering, tak výtvarný návrh, tisk a zaslání pěti tisíc kartonových pozvánek, které pošta už odeslala. A já se právě dozvěděla, ževčera došlo k uzavření rámcové dohody s velmi významným newyorským nakladatelem ve věcipostoupení autorských práv. Smlouvy se budou upřesňovat s ohledem na úspěšnost prvních prodejů tadyve Spojeném království, které budou mít pro Američany pochopitelně váhu testu. A to v tuto chvílinezmiňuji běžné výdaje na zakoupení autorského práva k románu, náklady na výrobu a překlad, rezervaci čtyřhvězdičkového hotelu či letenky v business class… ani těch nešťastných dvanáct set liber na honorářpro tlumočníka… (Právnička na mě krátce pohlédla.) Uvědomte si, pane Wearingu, že ve hře jsou částkymnohem větší. Poslouchejte mě dobře: jestli tohle všechno přijde vniveč kvůli hrubému pochybení, zatím se neodvažuji hovořit o kidnappingu, ze strany vašeho ‚přítele a klienta‘, který má už beztakpozoruhodně bohatou trestní minulost včetně té, jež se týká násilí páchaného na ženách –, nuže,počítejte s tím, že ho to přijde extrémně draho.“

Roy Wearing mlčky přikyvuje. Znovu vytáhne kapesníček. Anthea Gaskettová dodá:

„Na druhé straně, vzhledem k tomu, co se odehrálo včera večer u Parkese, kam jsme vás, mimochodemřečeno, pozvali, vás a vašeho přítele, ocenili bychom, Stephen Fairfax a já, kdyby se, ať už na vašedoporučení či nikoliv, pan Duncan Piermont uráčil alespoň na chvilku objevit na tomhle jednání, spíš než aby to hodil na vás.“

„…i kdyby to mělo být jen proto, aby se omluvil, je-li džentlmen,“ doplní Claudia Forsythová kousavě.

Další odmlka trvá déle než předešlá. Nebohý pupkáč Wearing vypadá hodně zničeně. Claudia Forsythovási odkašle a pak se obrátí na mě: „Gilberte…, teď vás budeme potřebovat. Vy se totiž mimořádně dobře vyznáte v psychologii Japonců… a Japonek.“

Přikývnu a zároveň opět znejistím. Snad nedoufají, že zasáhnu jako nějaký Sherlock Holmes nebo svatýJiří připravený skolit draka a přivedu jim tu jejich ztracenou spisovatelku? To je zkrátka a dobře práce pro…

„Ano,“ ujme se zas slova Anthea Gaskettová trochu méně agresivním tónem. „Podle vašeho názoru, co sipomyslela slečna Júki, když vyšla z toalety, pane Woodbrooku? Když neviděla svého ehm ‚rytíře-ochránce‘

tam, kde ho zanechala, tedy u baru?“

Pokrčím rameny. Jak se mám, proboha, vcítit do Emiko? Rozhodně se nepodobám devatenáctiletéJaponce… a jak můžu uhodnout všechno, co mohla, všechno, co se jí stalo během té noci v Soho? Jápřece nejsem žádný jasnozřivec! Myslel jsem, že tihle nakladatelé to mají v hlavě srovnanější.

Najednou se zarazím: co dokazuje, že Emiko Júki včera večer v baru Shkadra z těch toalet vyšla ven…?Chci říct: nechali ji vůbec vrátit se k baru? Rty se mi stáhnou v nechtěném úšklebku.

„Vy už máte nějaký nápad!“ zvolá Simon Saffron a ukazuje na mě prstem.

Zavrtím hlavou.

„Pokud nějaký mám, nemusí být nutně ani dobrý, ani radostný. Poslyšte, rád bych vám pomohl, ovšemže, a mám, pokud jde o Emiko, stejné obavy jako vy všichni; takže neměli bychom se, úplně nejdřív, obrátitna policii? (Znovu mě proklají pohledem, vyjma stále otupělého Roye Wearinga.) Jasně, jsem to alehlupák, vy jste se s ní už spojili… Co si o tom zmizení myslí Scotland Yard? Mají nějakou stopu?“

Pidizástupce nakladatele chmurně sklopí zrak. Právnička si odkašle. Šéfka právního oddělení vzdychne.Vypoulené oči Anthey Gaskettové na mě civí s odhodlaným výrazem ve stylu Margaret Thatcherové.

„Pane Woodbrooku, dostala jsem v tomto ohledu promptní instrukce od Stephena Fairfaxe a dodávám, že se svým společníkem naprosto souhlasím. Nakladatelský dům Fairfax & Gaskettová, který v roce 1882založil můj praděd, proslulý filantrop Gideon Hannibal Gaskett, je jedna z nejváženějších literárníchinstitucí Velké Británie. Mám vám připomínat, že jsme postupem času vydali autory tak věhlasné, jako jeOscar Wilde, D. H. Lawrence, E. M. Forster, Lytton Strachey, Virginia Woolfová, vybírám jen taknamátkou… Náš starý dům na Bloomsbury Way představuje pomník kultury, ducha a vybraného vkusu. Abylo by právě že velmi nevkusné, pane Woodbrooku, kdyby se jméno Fairfax & Gaskettová ocitlo v tisku – a teď mám na mysli zejména bulvární tisk, v naší zemi obzvlášť jedovatý –, kdyby naše jméno bylospojováno s… ehm… avantýrou, která skončila pitkou v jakémsi pochybném cizozemském baru v Soho, vníž by naše mladá asijská spisovatelka byla spojována s osobou známého, už ne tak mladého umělce,který se již začasté objevil na stránkách nejrůznějších plátků v ne zrovna příznivých souvislostech.“

Simon Saffron zaúpí:

„Jéžišmarjá, už vidím ty titulky!“

„A tím pádem,“ pokračuje Anthea, „dokud se neprokáže opak, budeme mít za to, že slečna Júki prostě…dejme tomu… vzala roha (což je u nás mezi literáty poměrně tradiční jev, vzpomeňte třeba na Agathu Christie) a budeme se modlit, aby se brzy objevila ve svém hotelu v Chelsea. Takže v tuto chvíli nebudeme policii nic oznamovat. Jediné, co můžeme dělat, je zapojit všechny naše síly a zasadit se o conejrychlejší vyřešení problému, a to pokud možno co diskrétněji a našimi vlastními prostředky. PaneWoodbrooku, vy pracujete pro naše nakladatelství jako tlumočník, podepsal jste smlouvu, takže taktrochu patříte k domu. Jsme na stejné lodi. Ptám se vás tedy znovu: podle vás, který znáte lépe než myjaponskou mentalitu, co si pomyslela slečna Júki, když vyšla z toalet a nenašla Duncana Piermonta?“

Ještě poněkud v šoku z té cynické thatcherovské rétoriky, a v údivu nad tím, že tihle lidé ani neuvědomípolicajty, vzdor nebezpečí, které Emiko evidentně hrozí –, máchnu rukou.

„Ne, Antheo, mám dojem, že jdete špatným směrem. Správná otázka možná nezní: Co si Emiko pomyslela?, ale spíš, obávám se: Co si pomysleli Albánci v baru Shkodra, když objevili mladickou hezkou cizinku, dobře oblečenou a na první pohled bohatou, kterou sem přivedl alkoholik, promiňte, paneWearingu, a která uvízla opilá, v nedobrém fyzickém stavu, možná i šoku po otravě jídlem na jejich záchodcích?“

Odmlčím se, abych jim dopřál chvilku přemýšlení o tom, co všecko obnáší moje odpověď.

Jako první reaguje Pamela Hunt-Carruthersová:

„Ale to je směšné! To by pro ně bylo strašně riskantní! Duncan Piermont si pamatuje jméno baru, říkal hopanu Wearingovi několikrát, a ti Jugoslávci nebo Albánci nemůžou přirozeně vědět, že není v našem zájmu obrátit se na policii…“

„Pokud by měli nějaké zločinné úmysly,“ poznamená Roy Wearing, „Duncan by z té záležitosti nevyvážiživý. Rozhodně ne jen s obyčejnou boulí…“

Zdá se, že všichni jsou v tomhle bodě zajedno. Dám najevo nesouhlas. „Promiňte mi, ale podle toho mála, jak ta individua znám, chci říct, v případě, že by majitelé dotyčnéhobaru patřili ke gangu obchodujícímu se ženami, a vy určitě víte, že takové v Soho bohužel už pár letexistují –, neuvažují nutně podle stejné logiky, jako je ta vaše, a někdy dokonce (odkašlu si), jednajíabsolutně bez jakékoliv logiky.“

Po dalším tichu se Simon Saffron obrátí na Antheu Gaskettovou a rozpačitě navrhne:

„Takže… bychom si možná měli pozvat nějakého odborníka na Balkán spíš než na Japonsko?“

„Chm,“ odtuší ředitelka a zamrká žabíma očima. „Možná máte, Claudie, mezi svými kontakty jednoho

nebo dva?“

Šéfka právního oddělení zavrtí hlavou.

„Jak víte, naše právní spory se zpravidla omezují na žádosti o smírčí dohodu v případech zveřejněníintimních fotografií v časopisech, pořízených paparazzi… Naší protistranou jsou hvězdy šoubyznysu,zastoupené svými advokátními kancelářemi. Za svou kariéru jsem ještě nikdy neslyšela o případu, který by se týkal… jaksi… lidí z východní Evropy.“

Přemýšlím, hlavu v dlaních. Kdo jen mi to nedávno vyprávěl o…? Jsem dneska tak otupělý z těch…

Lusknu prsty.

Všichni na mě pohlédnou.

„Má další nápad,“ oznámí Simon Saffron.

„Ano, vlastně… Prostě, když jsem byl na pohotovosti… včera, ehm, chci říct předevčírem –, čekal jsemna výsledky testů a povídal jsem si mezitím s jednou anglickou lékařkou ze St. Mary’s… Zmínila se mi, žeje členkou jisté organizace na pomoc obětem albánských kuplířů atd., jejich reintegraci, poskytuje těmdívkám právní oporu a tak kolem. Jsem si jistý, že se ta osoba v oblasti dobře vyzná a zná i příslušníkytěchhle zemí… A můžou to být i jen tlumočníci, které využívají, když potřebují s těmi mladými ženami komunikovat…“

„Výborně,“ poznamená Claudia Forsythová a zeširoka se usmívá. „Tak se, Gilberte, rychle spojte naším jménem s tou osobou. Máte její číslo? Telefon je ve vedlejší místnosti.“

Zahanbeně rozpřáhnu paže.

„Ne, netroufl jsem si jí… vlastně, nepožádal jsem ji o kontakt.“

„Tak zavolejte do té nemocnice,“ přikáže Pamela Hunt-Carruthersová netrpělivě. „Moje sekretářka vám vyhledá číslo. Tak jděte, pane Woodbrooku, čekáme na vás.“

O pár okamžiků později sedím v menší místnosti vedle telefonu s ultramoderním designem a blahopřeji si k nečekané příležitosti navázat znovu kontakt s půvabnou (a imponující) doktor Foxovou. Která by mohla,

o tom jsem přesvědčen, někdy v nejbližších dnech, tedy kdybych se osmělil ji o to požádat, být skvělým modelem pro „vojenské umění“…

Pak si vzpomenu na jinou věc… Na Wearingovu historku o strastiplné londýnské noci DuncanaPiermonta… nezbaštili jsme mu to všichni až příliš snadno…? Jak by komentoval můj nový přítel Fjodorpočínání toho ničemného Young British Artist zbožňovaného médii…?

… Chlapec bude milovat svou sestru, protože s ní hodně brzy spal, ale bude ji nenávidět, protože jizneužívá také jeho otec. Ai už ji zabije, nebo ne, zabije později ženu jí podobnou, aby si sestru symbolicky udržel pro sebe…

Pokrčím rameny. Co vím, Piermont sestru nikdy neměl… I když, v případě pochyb, bych se na to mohlpřeptat Roye Wearinga, když se s ním odedávna přátelí. Sekretářka se vrátila s požadovaným údajem,čímž prozatím učinila konec mým úvahám.

Vyťukám číslo St. Mary’s Hospital a přeju si spojit s pohotovostní službou a pak s doktor Foxovou.

„Je mi líto, sire, dneska nemá službu.“

„Neměla byste nějaké číslo, kde bych ji mohl zastihnout? Ehm, třeba na její mobil?“

„Informace tohoto druhu nesmíme podávat, sire. Zavolejte v sobotu, doktor Foxová slouží celý víkend.“

Zoufale zaúpím. Snažím se ovládnout rozčilení:

„Jenže o víkendu bude už možná pozdě, miss. Volám vám jménem nakladatelství Fairfax & Gaskettová,určitě ho znáte…“

„Je mi líto, sire, pocházím z Mauritia a čtu knihy pouze v hindštině. Ale počítám s tím, že se pustím i dočtení v angličtině…“

Opáčím, jak nejklidněji lze:

„To je skvělý plán a já vám k němu blahopřeju. Nicméně… volám, protože jedna mladá cizinka nezbytněpotřebuje pomoc doktor Foxové. Je to opravdu naléhavé, miss… Snažte se pochopit… Vzala byste si nasvědomí smrt té dívky?“

Mauricijka na druhém konci drátu povzdechne.

„Dobrá, je tu jedno číslo… Organizace, kde doktor Foxová pracuje jako dobrovolnice na pomoc cizinkám.Poppy Project… Máte něco na psaní?“

Jarní liják,

deštník a slamák jdou spolu

v důvěrném rozhovoru

Buson

Londýn, restaurace Samuel Whitbread, Leicester Square,

čtvrtek 29. března 2001, 16.55 hod.

Krajně nervózní jsem usedl k oknu, abych jedním okem hlídal vchod a druhým rozlehlé náměstí, kterékřižují utíkající turisté a lidé na procházce, zaskočení náhlým prudkým lijákem.

Podívám se na hodinky. Do mé schůzky s doktor Clarou Foxovou zbývá sotva pět minut.

Bolí mě v krku a znovu se ozývá migréna. V té panice jsem dnes ráno vyšel z domu bez nákrčního límce,a teď bych ho potřeboval. Po strastiplných hodinách bloumání čtvrtí, mezi pohlednicemi a tričky veStáncích pro turisty na Piccadilly Circus a Coventry Street, obchody s hongkongskými časopisyvystavenými podél Shaftesbury Avenue, čínskými restauracemi plnými turistů za špinavými oknyozdobenými lakovanými kačery, ze kterých kape omáčka, a sexshopy, jako ten, kam jsem vešel na chvilku

zalistovat v ohavných pornočasácích, se mi zvedá žaludek ze sendviče a koly, které jsem si dal uprodavačů kebabu, v odporném pachu přepáleného tuku na Old Compton Street, chvilku jsem zaváhalpřed ušmudlaným kinem a pak to vzdal, lístky byly až moc drahé. Nakonec jsem se posadil, levý kotníkmi otekl, upocené ruce, dlouho zapřené do držadel berli, bolí, na lavičku na Leicester Square a drobiltam zbytky svého sendviče houfu tmavých rozčilených, hašteřivých a nenasytných holubů s ohavnězakrnělými drápy, které zle poznamenala exhalace výfukových plynů a továrních zplodin i smrdutáměstská strava, kterou paběrkují u popelnic, v prasklých pytlích na odpadky, ze sáčků od hranolků amastných papírů povalujících se na zemi.

Servírka přede mne postaví sklenici Britannia Bitter, specialitu restaurace Samuel Whitbread, která sesvou výzdobou rozhodně obrací zády k tradičnímu stylu tohoto typu podniku. Popravdě řečeno, dal bychpřednost staromódnějšímu, pohodlnějšímu londýnskému útočišti, s intelektuálnější atmosférou, badokonce víc odpovídající mému druhému setkání, nikoliv lékařskému, nýbrž spíš soukromému, smladou Angličankou, která na mne včera večer udělala tak silný dojem. Jenomže tady jsme pouhých párkroků od Čínské Čtvrti, od starého Soho, od jeho labyrintu temných zapáchajících uliček a od pověstnéGerrard Street. Pro případ, že by doktor Foxová byla svolná s tím, že v mé společnosti omrkne bar

Shkodra.

Prozatím vůbec nechápu, že byla vůbec ochotná někam jet, vzhledem ke svému bezpochyby mimořádněnabitému časovému rozvrhu… Ani to štěstí, které jsem dnes v noci měl, když jsem se jí poněkudindiskrétně vyptával na její nateklou tvář, abych ji přiměl promluvit o její dobrovolné činnosti na pomocprostitutkám z Východu. Činnosti, při níž, jak vidno, není výjimkou ani fyzické ohrožení a která ji málemznetvořila… Zamrazí mě. A doufám, že budeme mít brzy šanci najít naši malou Emiko Júki nedotčenou.

Znovu kouknu na hodinky. 16.58.

Dám si první doušek piva a přitom si přežvykuji úvodní slova, která jsem si připravil, když jsem seděl nalavičce v parku…

„Pane Woodbrooku…“

Rychle se ohlédnu. Dobrotivý bože, ještě není ani pět! U mého stolu se zjevila Clara Foxová a její dlouhékaštanové vlasy, jenom plášť lékařky vyměnila za elegantní slámově žlutý trenčkot ladící s velkou černouplátěnou taškou přes rameno. Trenčkot je z boku promoklý. Doktor Foxová si složí modrobílý deštníček,přičemž mě nechtěně skropí pár kapkami.

Ukážu na protější židli.

„Slečno Foxová, jste přesná… dokonce s předstihem!“

Usedne, rozepne si plášť, ale nechá si ho na ramenou. Zatřepe hlavou. Bože, ty nádherné vlasy! Zeptámse jí, co si dá k pití. Mladá Angličanka ukáže bradou na moji sklenici.

„To samé co vy. Pfff, to je liják! Myslela jsem, že si na Mayfair nakoupím, ale přešla mě chuť.“

Dám znamení servírce.

„Tak už je to lepší,“ pronese doktor Foxová, „s tím vaším spasmofilickým záchvatem?“

Trochu zahanbeně přikývnu.

„Je to trapas. Myslel jsem… Přítel mě vyděsil…“

„Nesmíte přátele moc poslouchat,“ usměje se na mě. „Ale máte omluvu: spasmofilie není v Anglii ještěmoc známá… Ve skutečnosti je to syndrom, nikoliv nemoc. Vlastně skupina symptomů. Zhruba, abych toshrnula: je to soubor silných projevů, jimiž tělo reaguje na stres… tedy stav, při němž se nedá hovořitvyloženě o nějakém ohrožení.“

Přitakám.

„Ano. Prostě jsem si myslel, že mám namále, a to mě nakonec vlastně ohrozilo, že?“

„Prvotní příčina záchvatu je pocit dušení, který jste nejspíš měl… (Přikývnu.) Tenhle pocit bezprostřední

blízkosti smrti s sebou nese intenzivní stres, hyperventilaci a tachypnoi, to znamená zrychlenou

dechovou frekvenci, vyvolávající symptomy. Vlastně při stresu vždycky dochází ke zrychlení dechu, to jenormální… Kvůli spotřebě adrenalinu ve svalech, které se chystají vyvinout úsilí atp. (Pohlédne na mě súsměvem.) Ale ano, co myslíte, za dob kromaňonců, když bylo třeba honem utéct, tak se muselo utíkat

rychle!“

Podívám se na ni pobaveně. Tady, daleko od návalu práce ve službě Accident & Emergency vPaddingtonu, působí mladá lékařka rozhodně uvolněněji… To, co mi včera připadalo jako nafoukanost,každopádně notná dávka anglické lakoničnosti studeného a profesionálního rázu, dnes odpoledne zmizeloa změnilo se v normální, naprosto sympatickou, sdílnou a hezkou mladou, pěta– nebo šestadvacetiletouženu, která nedávno skončila své dlouhé studium medicíny…

„…Hyperventilace u vás vyvolala zvýšený příjem kyslíku, pane Woodbrooku, a tudíž závratě… a, takovýkyslík, to je řacha!“ (Rozesměje se a přitom mhouří oči a odhaluje bílé, bezvadně rovné zuby.) „Paknastane ztráta carbondioxinu, protože svým způsobem přílišně vydechujete. V krvi CO2 slouží k tomu, aby

reguloval Ph krve a vylučoval kyselé ionty… Když se Ph zvýší, krev se stane příliš zásaditou, jako soda…,která se dává do odpadu, aby se pročistil záchod!“ (Zas přimhouří žertovně víčka.) „Výsledek: respiračníalkalóza… Proto jsem chtěla, abyste dýchal do toho pytlíku, pane Woodbrooku! Abyste nabral zpátky tusvou nebohou trošku carbondioxinu…“

Upřímně se zachechtám. To děvče má dneska opravdu dar přivodit mi dobrou náladu. A bůhví, že jsem jíměl zapotřebí…

„Já jsem byl ve škole odjakživa na chemii blb, doktor Foxová… Není divu.“

Pokrčí rameny.

„Ech, můžete mi říkat Claro. Nejsme tady ve špitále.“

„Tak se napijte piva, Claro… Já jsem Gilbert.“

Zvednu sklenici, přiťukneme si. Poznamenám:

„Už to skoro není vidět, ta modřina na levým oku…“

„Přelíčila jsem si to. Ale to nic, jsem zvyklá: jako holka jsem byla na venkově s bratrem samá podlitina aboule… Ten ostatně, když dospěl, vstoupil do armády. S námi, Foxovic, nejsou žádný žerty! V žilách mikoluje keltská a libanonská krev… Jedna babička se narodila v Cornwallu a druhá v Bejrútu!“

Přikývnu a obdivně se zašklebím na svou bojechtivou doktorku.

„Takže orientální oheň se mísí s keltským železem.“

„Přesně tak,“ řehoní se, viditelně polichocená. „A jestli najdu to tlustý prase, co mi uštědřilo tenhle

monokl, osladím mu to, to si pište!“

Postavím sklenici Britannia Bitter na stůl.

„Kasáte se, jenže ti lidi mi připadají přece jen dost nebezpeční.“

Clara Foxová se zardí, pozvedne obočí a zakoulí hezkýma kaštanovýma očima:

„Nebezpeční? Jsou to ti nejukrutnější gangsteři v Evropě. Poslyšte… vysvětlím vám, proč my, Angličani,máme na ně spadeno; můžu vám jen shrnout, co se dělo po roce 1999, v napjatý situaci, která vznikla

válkou v Kosovu. Zatímco Anglie a její spojenci v Severoatlantické alianci bojovali v Srbsku, aby pomohli

Albáncům uprchnout z území represí a zvěrstev, tisíce lidí se směly nahrnout do Anglie coby uprchlíci.Problém spočíval v tom, že mezi nimi bylo spousta Albánců, kteří se nemuseli ničeho obávat ze stranybělehradskýho režimu, ale kteří v tom spatřovali nečekanou příležitost masivně exportovat na Západ svoulukrativní, u nich tradiční činnost, kuplířství… Převlíkli se za oběti Kosova, a jen co k nám legálně přišli,začali se organizovat. Zejména gangy, pocházející z měst na severu, jako kupříkladu Tropoja a Shkodra…z oblastí Albánie, kde banditismus kvete už od středověku. V albánských komunitách, které se brzyutvořily na jihu a jihovýchodě Londýna i na severních předměstích, vznikla obrovská síť pasáků,překupníků drog a zbraní i vyděračů. Jeden z jejich hlavních šéfů, přezdívaný Bledý, evidentně to neníjeho jméno –, bývalý albánský polda, má kontakty po celé Evropě až k moskevské mafii. Díky těm sítímnakupuje ženy ve velkém… Přicházejí z baltských zemí, Ruska, Rumunska, Moldavska nebo z Balkánu…Některé, není jich zas až tolik, se prostituovaly už tam…, ale mnoho jiných se nechalo zlákat kuplíři, kteříjim slibovali práci nebo sňatek, anebo pracovní povolení… A taky se stává, že některé byly prostě

uneseny…“

Paže křížem, opírám se o stůl a zachmuřeně přikyvuji.

„Ano, už jsem o tom slyšel… Je to fakt svinstvo.“

„Mezi děvčaty přinucenými k prostituci (Clara Foxová mluví čím dál rozohněněji) je strašně mocneplnoletých, vyložené děti, malé holčičky! A ty byly na počátku téhle mašinérie, toho dokonalezorganizovaného exportu živých bytostí, nejprve znásilněny! Novodobé otrokyně…! Horší, než jak sezacházelo s africkými černochy!“

Zvedne sklenici a pak s ní bouchne o stůl.

„…Je mi z toho nanic, ani nevíte jak. Do hajzlu! Píšeme rok 2001, na jedný z nejvýznamnějších finančníchbašt ‚civilizovanýho‘ supersvěta… V městě, kde byl vybudován dóm Milénia, v jednom z nejmodernějších a

nejbohatších měst planety. Naše země je nejbližším a nejvěrnějším spojencem Spojených států, Blairvěčně leze Bushovi do zadku; pro ty, co k nám vzhlížejí z Východu, je naše metropole Eldorademjednadvacátýho století… Koukněte ven, tamhle, na Leicester Square: turisti, kina, reklamy, všude září tysvinský světla, samý taxíky, rollsy a jagouše a poršáky a bentleye… My nejsme v nějaký nuzácký vesnicistřední Evropy pořád za středověku…! Ani v Bangkoku, v horký čtvrti, kam si naši sexturisti jezdíprošustrovat pár mizernejch dolarů a vychrápat se nebo šoustat po libosti s šikmookejma dětma…! Myjsme tady v Londýně, sakra! Zaštítění pořádkem, prachama a kulturou a tou podělanou liberálnídemokracií… a vy, Gilbert Woodbrooke, a já, Clara Foxová, si klidně pijeme pivo a bavíme se, zatímco…možná ani ne sto metrů odsud, za těmi biografy, butiky a putykami, za zdmi jednoho z těch domů jezavřenejch deset, dvacet, třicet nevinnejch holek, unesenejch z domova, zavlečenejch nejprve dopříšernejch výcvikovejch táborů a pak vláčenejch přes celou Evropu, Itálii, Francii, Belgii… jako nějakýzboží, jako hovada, a pak strčenejch do pokojíků nebo karavanů nebo vypuštenejch na chodník, v sexyprádýlku, nalíčený, načesaný, ošperkovaný, ruce poďobaný od píchání heroinu, kruhy pod očima,majdičku zpustošenou z toho nepřetržitýho používání, pokoutních potratů, znásilňování a bůvíjakýhovšelijakýho zneužívání, mládí ukradený a v hlavě jen samá hrůza… A k tomu to strašný bití, kdyžneposlechnou, nebo i amputace. Anebo je vyhodí oknem, anebo zaživa upálí. Anebo rozdrtí pod kolykamionu… anebo si to kvůli sebemenšímu protestu odskáče jejich příbuzný doma, v jejich vlasti, zabije semiminko sestry nebo bratra, anebo se zapálí dům jejích rodičů! Ty holky vědí, že chlapovi, co je má podpalcem, stačí poslat mobilem obyčejnou mezinárodní esemesku a tyhle zrůdnosti jsou hotová věc… A vy si

při tom všem myslíte, že holky půjdou ven, vyhledají poldy a udají svý pasáky? To se vám jenom zdá!“

Ohání se rozmáchlými gesty. Pleť jí zrůžověla, má zvlhlé oči. Pak Clara Foxová vztekle a bezmocně zavrtí

hlavou.

„…A co myslíte, kolik z těch Angličanů, co jdou tady po tom náměstí za mnou, vždycky sytejch,

demokratů, civilizovanejch Evropanů, tak pyšnejch sami na sebe, kolik jich tam už zašlo, třeba jen jednou,protože jim kamarád řekl, že je to švanda, je to snadný a moc to nestojí, a tak si užili s některou z těchdívek, když vypadá spíš jako jejich dcera nebo malá sestřička? Užít si kliďánko za třicet čtyřicet liber, míň

než stojí člověka samotnýho jedna noc v hotelu –, zneužít beztrestně tělo dítěte, a ani je nenapadnepoložit si ty nejzákladnější obyčejný lidský otázky, jako: Kdo to je? Odkud přišla? Jak se ve skutečnostijmenuje? Jak se stalo, že žije v tomhle hnusným pokojíku? Je v posteli se mnou o svý vůli? Dostane za toaspoň nějaký peníze pro sebe? Jakým jazykem mluví její rodiče? Má bratry, sestry? Jsou tam v tý zemiještě pořád? Kam chodila do školy? A tam u nich, v co doufala? Co si přála? O čem snila…? Víte, Gilberte,když jedu domů do Portsmouthu na dovolenou a vidím sestřičku, která je v jejich věku, vzpomenu si na to

všechno, na těch pár děvčat, který znám a který se díky fintám Poppy Projectu podařilo jakž takžpodchytit… A pak obejmu milovanou sestřičku a pevně ji tisknu k sobě, dlouho… a děkuju bohu, že seDebbie nenarodila v Albánii, v Rumunsku anebo v některý z těch svinskejch zemí, který budou brzy patřitdo tý naší zhovadilý Evropský unie!“

Clara Foxová, bez dechu, zmlkne.

Hledím na ni s obdivem. Já sám jsem si totiž uvědomil, já, který jsem už před dlouhou dobou vzdalběžné snahy svého rebelantského studentského mládí, že, zkrátka a dobře, tenhle typ lidí se u nás užnevyskytuje, že v tý v naší skvělý šmejdský civilizaci se mladí lidé zajímají o úplně jiný věci. O značku bot,

svýho auta nebo mobilu… A, samosebou, o svou kariéru.

Za mých časů… když demokratický Západ manifestoval v ulicích anebo v univerzitních městečkách, byloto nejednou skutečně kvůli jiným. Kvůli utlačovaným národům, vězněným aktivistům, nevinným lidemčekajícím v arestech na smrt. Provolávali jsme hesla, v nichž jsme se zastávali Vietnamců, Basků, Irů… Za

Chilany, za Argentince… Bylo to možná naivní, připouštím, a často to k ničemu nevedlo. Anebo, vněkterých případech, jako třeba u rudých Khmérů, to podporovalo spíš režim, který se posléze ukázal jako

zrůdný. Ale dneska, pokud se v Evropě manifestuje, je to… proti nezaměstnanosti anebo nedostatkuodbytišť nebo proti bankrotu penzijních fondů. Lidé totiž chtějí celý život pracovat pro tyhle kapitalistickéksindly. Sloužit těmhle lidem, kteří, naposled dnes dopoledne, mi dali jasný důkaz svého nelidského a ryze

ekonomického pojetí světa.

Ve Velké Británii se v ulicích prostě už neprotestuje. Občan, či spíš poddaný Jejího Veličenstva, se užneangažuje. Ani když by to bylo kolikrát zapotřebí: veřejné instituce fungují jen mizerně, vlaky, prodanédo soukromého sektoru, nedodržují časy, vykolejí nebo hoří, nemocnice jsou přecpané, státní školství jehotová katastrofa, příklad: odnynějška je výuka cizího jazyka pro starší čtrnácti let nepovinná! –, násilí a

kriminalita rostou, ceny taky, a našinec Brit je zticha. Snáší to, stiskne zuby a drží. Lidi jsou hrdí na to, že

patří k tomuhle materialistickému a pragmatickému národu. Nikdo do ulic nevyjde, protože se má za to,že by to k ničemu nebylo. Angličan jednoduše nevěří, že konfrontace může být cestou k řešení problémů.Politická diskuse má svoje striktní pravidla, odehrává se v pevně ohraničených prostorách, jako jePoslanecká sněmovna nebo Sněmovna lordů. Tady, po hospodách, se obyčejný smrtelník o politice nikdynebaví: hovor se točí spíš kolem sexu a sportu.

Clara Foxová mi dneska dává znovu špetku naděje, ve kterou jsem už nedoufal. Tahle mladá Angličankauž jen tím, že se dívá kolem sebe, ve městě, kde žije, aniž se musí předvádět v nějaké nevládní organizaci

a lítat na druhý konec planety, i když i to by bylo chvályhodné –, si našla, úměrně sobě, problém.Problém, na jehož existenci jsem dodnes, přestože čtu pravidelně Guardian a jiné levicové anebo střednělevicové noviny, ani nenarazil. Problém, který, přes všechny těžkosti, stojí nepochybně doopravdy zato, aby se v něm vážně angažovala.

Vytáhnu krabičku cigaret. Doktor Foxová ukáže na camelku: „Můžu vás o jednu obrat? Zapomněla jsem si

cigarety doma a nechce se mi v tom dešti jít si je koupit…“

„Samozřejmě.“

Vyndám nervózně zapalovač a připálím jí.

„Díky.“

Bachova fuga. V mé kapse. Na displeji se objeví jméno: AMANDA. Otočím se a přijmu hovor sestřičky.

„Gilberte? Moc mě to mrzí, ten předvčerejšek…“

„Už je ti líp? Mělas chřipku či co?“

Po chvilce zaváhání:

„Ne, ne. Vlastně ano, už je mi líp. A… dneska večer jsem měla jít na večeři s Duncanem Piermontem, alezrušil to. Tentokrát není dobře zas jemu.“

Usměju se. Vím moc dobře proč. Každopádně to odpovídá verzi, kterou nám naservíroval Roy Wearing…

„Ale,“ pokračuje Amanda vzrušeně, „uvidím se s ním zítra a… možná z toho při tý příležitosti vyplyne inějaké focení a peníze pro tebe!“

Koukám jako blázen, zatímco Clara Foxová se otočila na židli, aby viděla na Leicester Square bičovanýporyvy větru, a pokuřuje camelku. Předpokládám, že vzdor tomu jí neujde ani žďabíček rozhovoru.Sestřička dodává:

„Včera večer u Parkese ses mu moc líbil. Prej jste dokonce (Amanda se zahihňá) hráli páku.“

„To je fakt. Tvůj kámoš vyhrál, jenomže švindloval…, a pochybuju, že jsem se mu líbil. Podle mýhonázoru nejsem ani zbla jeho typ. Nejsem dost společenskej. Ani dost nechlastám, ani dost neberu drogy a

ani jsem nepatřil v mládí k žádný výtržnický bandě.“

„Okey, okey. Jenomže jeho zajímají tvoje fotky a rád by si něco objednal.“

„Cože? Doopravdy?“

„Nech mě domluvit. Chce, abys vyfotil jednu ze svejch modelek ve vojenský uniformě… jak to vlastněděláš obvykle. Zejtra před polednem, u něj ve Factory. Znáš to, ten bejvalej blázinec v Barnet Vale. Blízko

stanice High Barnet, na konečný Northern Line… Duncan chce totiž představit novou sérii děl různejchumělců, kterých si považuje, věcí, jejichž společným jmenovatelem by bylo, že vznikly v tomhle místě, kekterýmu má vztah… Jeho děd tomu ústavu šéfoval… Našla jsem v jedný knížce pár fotek, je to krásnýmísto, líbilo by se ti. Malinko jako ponurý. Obrovskej barák z dob Stuartovců. Příští rok bude výstava vSerpentine Gallery. Všech těch děl. Včetně tvýho, když budeš pro. Výstava se bude jmenovat Zbaběleczabíjí polibkem, hrdina mečem. Nesnaž se tomu sám rozumět, je to marný. Duncan to objevil u OscaraWildea, takovou dlouhou báseň, kterou Wilde napsal ve vězení v Readingu, krátce před svou smrtí.Duncana fascinuje představa vraždy milovaný osoby.“

„To mě u něho nepřekvapuje. Ale proč zítra? Času dost, ne?“

„Duncan se vždycky rozhoduje rychle. A taky často mění názor. Bejt tebou, honem to přijmu, dokud tomáš u něj dobrý. A neboj: zítra tam budu taky. S Duncanem. Abych si připravila půdu zas pro svoji práci.

Nahrávání.“

Podivím se.

„Ty tam chceš natočit Art Talks?“

Opět vzrušeně:

„Aha, no jo, já ti to neřekla! Duncan mi sehnal soukromý londýnský číslo na Christofera Leea! Vzmužilajsem se, zavolala mu, a podrž se: Souhlasil, že s ním udělám v sobotu interview! Pozejtří! Dokonce kvůli

tomu vynechá golf…! Byl drahoušek… Džentlmen, jakej se už nerodí…“

Usmívám se nadšení sestřičky. Konečně se setká se svou velkou láskou, idolem svého mládí fanynkyrocku a filmových hororů. A vznešeným upírem, knížetem temnot ze studií Hammer. A ve stejně temnémduchu je i Duncan Piermont, s nímž, jak se zdá, Amanda teď vychází čím dál líp, až nejlíp. Pokrčímrameny. Pokud tohle stačí ke štěstí… její velký polobratr může jen zatleskat. Nevidím totiž žádný důvod,proč by v rodině Woodbrookeových měli být nešťastníci dva.

„No tak. Gilberte… Můžeš bejt zejtra v jedenáct v High Barnet se svým nářadíčkem a nějakou modelkou?“

„Proboha, Amando, já nevím… Většina mejch modelek je v Japonsku… Je tu sice Joko, ale ta bydlí vLiverpoolu, nedovedu si představil, že bych po ní měl chtít, aby skočila na vlak a vláčela se přes celou

Anglii…“

„Byla vynalezena i letadla, to nevíš?“

„Amando, a kdo zaplatí letenku? A ubytování v Londýně? Hotely stojí majlant a hned tak asi nezlevní.“

„Tak by mohla pro jednou spát u tebe. Máš tam teď volno… Mohl bys toho dokonce využít a ohřát si svoupolívčičku. Šikla by se ti nová přítelkyně…“

„Joko je vdaná, Amando. A mám dojem, že jsem dokonce nedávno dostal mail, ve kterým mi oznamuje,

že za pár měsíců čeká první dítě…“

„Taková fotka těhotný vojandy, to by nemuselo být špatný… Pojmeš to jako kontrast. Bude to

provokovat, a Duncan provokace miluje…“

Otočím se ke Claře Foxové a udělám omluvné gesto. Odpoví mi také náznakem, že se nic neděje. A zas si

usrkne svého Britannia Bitter.

„Poslyš, Amando, dovol mi alespoň, abych si sám vybral svůj model a koncepci svýho snímku!“

„Jo, ale někdo tě k tomu musí dokopat, víš, protože jsi měkkouš, Gilberte. Pořád si jen vymejšlíš důvody,proč nemůžeš o krok dál… Tvoje focení je super, ale těžko se prosazuje, protože je moc obsedantní.

Musíš to vyvážit maximálním nasazením. Prodávat. Zaplavit fotkama vydavatelství, galerie, oblíbený

podniky a reklamu, posílat jim cédéčka se svými pracemi. A to dřív, než nějakej idiotskej plagiátor,podnikavější než ty, začne fotit spoutaný vojandy a přivlastní si všecku slávu…! Vymysli něco novýho, coříkám, deset novejch koncepcí! Udělej tlustou čáru, všude rozhlaš, že jsi se sérií asijskejch holek skončil.Kšeft s uměním ocení, když umělec jasně definuje svý životní etapy. Uzavřený série, označený,katalogizovaný. Věř mi, když to uděláš, ceny vylítnou nahoru! Sběratelé budou nakupovat. Investovat dotvýho díla. A kritici budou psát. A ty mezitím začneš fotit bělošky, skvělý holky, na který narazíš vLondýně…! Vysoký, štíhlý, nádherný… Představ si sérii eritrejskejch válečnic… (Když mlčím, dodá:) …anebo portréty Zápaďaček, co by ne? Taky se tu najdou slušný… V Londýně je akorát problém si vybrat.Příští tejden tě seznámím s pár kamarádkama. Hezkejma a chytrejma holkama.“

Zachechtám se.

„Právě o tom už pár dní uvažuju. Amando. Ne o tvejch kamarádkách, ale o… Jak jen to říct…? Mámdojem, že zas začínám oceňovat krásu bělošek. Jaksi krásu svý rasy. Naše klasický estetický kánony.Vracím se k ženskýmu ideálu quattrocenta či renesance… Anebo osmnáctého století anebo romantismu…Poněvadž jsem si žen ze Západu téměř nevšímal, i když jsem je měl kolem sebe přes čtyřicet let, jako byse probouzím a koukám na ně, a najednou mi připadají neuvěřitelně exotický… kdežto Japonky, Číňanky,

Korejky, o kterejch jsem tak bájil, se mi teď zdají skoro banální! A ty víš, že mě vždycky přitahovala

exotika.“

„Dobrá,“ prohlásí Amanda. „Najdeš do večera nějakou krasavici, bílou, černou nebo žlutou, to je fuk, ajestli si netroufneš někoho oslovit na ulici, zavolej třeba svýmu kamarádovi Markovi Blackiemu, ten známodelek hafo, a domluv si schůzku na zejtra v jedenáct hodin v High Barnet. Já dnes večer k tobě skáknu

udělat ti večeři a ty mi povíš, jak jsi dopadl, a v případě úspěchu tě odvezu k sobě a přespíš v Hertfordu.Můžeš si dát svý nádobíčko ke mně do kufru audiny. A pak už bude hračka zajet zejtra do tý cvokárny. Atvoji modelku vyzvedneme cestou někde u metra.“

Propánajána! Sestřička překypuje organizačním talentem. A té energie! Vzdávám se. Amanda má pravdu.Jsem měkkouš. „Okey, Amando. Takže dnes večer přijdeš v kolik? V osm?“ Jo, to je akorát. Předtím něconakoupím. Tak hezký odpoledne a pěkně hledej, Gilberte. Ulov nám pro Duncana a Serpentine Gallerynějakou krasavici. Důvěřuju ti, máš, pokud jde o ženy, dobrej vkus. Ale byls hloupej, žes nechal pláchnout

Naoko. Bye.“

Ukončím hovor. Ten poslední komentář, narážka na mou ženu, brzy legálně exmanželku –, jíž Amandanemyslela nic zlého, mě ťala do živého.

Clara Foxová mě pozoruje s úsměvem. A ironií.

„Nešlo nezaslechnout pár slov. Takže vy, pane Woodbrooku, fantazírujete o Japonkách, Číňankách a

Korejkách?“

„Myslím, že jsme si říkali křestními jmény. A, ehm, ano, musím přiznat, že je to tak. Vlastně, bylo to tak.Byl jsem dlouho ženatý s Japonkou, ale teď se právě rozvádím.“

Pohlédne na mě s porozuměním.

„Koneckonců je to vaše věc, Gilberte. Pokud jde o Asiatky, buďte klidný, to vás chápu, taky mi totižpřipadají nádherné. Ale spíš mi řekněte, co máte za problém s tou vaší japonskou spisovatelkou, kterouvydávají Fairfax & Gaskettová. (Podívá se na hodinky.) Ne že bych spěchala, ale…“

Vylíčím tedy své lékařce záležitost od samého počátku a neušetřím ji žádné podrobnosti, poněvadž jsemzpravidla puntičkářský vypravěč (vlastnost, která dokáže některé z mých posluchačů a přátel dost štvát).Ale během svého povídání zjišťuji, že slečna doktorka se o nejistý osud autorky Zmijího jazyka upřímnězajímá (rozhodně víc než nakladatelé a jejich právníci). Zajímá se a dokonce je viditelně znepokojená…,jak o tom svědčí poslední Clařina grimasa, když odloží svou ještě ze tří čtvrtin nedopitou sklenici.

„V tomhle s vámi naprosto souhlasím, Gilberte: s tím, co jste jim řekl na tý poradě, že nemají ponětí, jakti albánský neřádi uvažují. I když nejde jen o Albánce: v kruzích těchhle mezinárodních gangů se vypráví,že italský mafioso řekne, pak varuje, a pak, když se mu druhý vzepře, zabije; že Albánec řekne jenomjednou a pak zabije; a Čečenec že zabije a pak něco řekne. (Směje se, mhouřící oči, bělostné zuby.) Jakvidíte, existuje ještě horší sebranka než Albánci… jenže momentálně tu máme na krku tyhle, a neČečence.“

„Takže, podle vašeho názoru, Claro, jak by uvažovali chlapi v tom baru Shkodra, kdyby našli na toaletách

Japonku, zatímco její zkárovanej společník chlastá na baru whisku za whiskou?“

Našpulí ústa, půvabně, ale pesimisticky.

„Podnik se jmenuje Shkodra, z toho usuzuju, že ho provozujou severní Albánci. Jsou to potomci starých

Illyrů z dávnýho starověku… Albánština patří do skupiny thrácko-illyrské, balkánského prajazyka. Řečtinaa latina vznikly později, a po nich slovanské jazyky a románské… Shkodra, čili někdejší Skutari, je bývaléhlavní město země. Sever zůstal ve středověku spojený s římským křesťanstvím, zatímco jih se obrátil keKonstantinopolu. Ale tak či tak Turci okupovali Albánii po čtyři století… Ve finále, po různýchnacionalistických a později diktátorských mezidobích, převzali koncem druhé světové války moc albánští

komunisti… Šéf strany a doživotní diktátor, docela pohlednej chlap jménem Enver Hodža, politicky blízkej

Maově Číně, umřel jako stařec v roce 1985 a od tý doby všecko pozvolna zdegenerovalo do totálníhočurbesu… V roce 1997 zemi zpustošily hladové bouře. Muniční sklady byly vyrabovaný: šest set padesáttisíc zbraní všeho druhu a tři a půl milionu granátů je teď rozptýleno po celý zemi. Dnes se většinaAlbánců pohybuje ozbrojených. Policie je skoro celá zkorumpovaná, což je pochopitelný při jejich běžnéměsíční mzdě, která se rovná šedesáti librám šterlinků. Ale pořád je to víc než průměrnej příjem normálnírodiny: dvanáct liber. A pobočky Western Union jsou v každý vesnici. Chlapi tam chodí pro peníze, kterývydělaly dívky, co pro ně šlapou v Evropě…

V Albánii zbylo už jen deset procent děvčat školního věku… Kuplíři si pro ně chodí do vesnic a velebí přednimi Evropu a Západ jako zemi zaslíbenou… Anebo je prostě unesou. Spousta děvčat se schovává doma,ani už nechodí do školy, protože se bojí, že budou cestou unesený, hlavně na venkově, kde je všechnohodně daleko. Dívky určený k prostituci, ať už Albánky anebo ty, co přišly přes bývalou Jugoslávii zRumunska, projdou výcvikovým táborem, pak je naloží na loď, která je v noci převeze do Itálie. Stává se,že se loď převrátí a ty děti se utopí… Albánci vyvážejí taky poměrně kvalitní marihuanu, kterou pěstují vkopcích na jihu. V Itálii jsou napojený na mafii Sacra Corona Unita… (Pokrčí rameny.) Takže, abych sevrátila k vaší otázce, mám velký obavy, že ti vaši horalové ze severu, končiny, kde se banditi už odstředověku řídí jen svými vlastními zákony, by reagovali dost primitivně, kdyby natrefili na slečnu Júki za

takový situace. Dovedu si představit, že by jejího společníka odklidili, což by zřejmě nebylo tak těžkývzhledem k tomu, jak byl nametenej, a to děvce zfetovali, zbili a odvezli jinam…“

Nahnu se nad stůl. Přesně toho jsem se obával, že mi poví.

„Odvezli jinam? Kam?“

Clara Foxová neurčitě mávne.

„Jak to mám vědět? Do Lutonu… Na Hornsey… King’s Cross… Barking… Camden Town… Je mi líto,nevzala jsem si svou křišťálovou kouli. Pošlete do baru Shkodra poldy, ať provedou řádnej výslechmajitelů. Možná, když s nima pořádně zatřepou, vypadne z nich nějaká informace… Jedno je jistý: že ta

vaše autorka není mrtvá.“ „A jak to víte?“

Pokrčí rameny a pak rozdrtí nedopalek camelky v popelníku. „Tihle lidi myslí jenom na prachy a v jejichfinančním zájmu je zboží neničit. Na druhou stranu…“

„Co?“

„Možná ji už začali drezírovat. To je dokonce dost pravděpodobný.“

„Kristepane!“

„Zavolejte poldy. Čím dřív ji najdou, tím líp.“

„Jenže Anthea Gaskettová řekla ne. Přinejmenším ne hned.“

„Tak zavolejte vy sám. Je to vaše právo, vlastně spíš povinnost… Pokud ne, Gilberte… (varuje prstem),

koledujete si o neposkytnutí pomoci osobě v ohrožení…“

Orosím se potem.

„Fairfax & Gaskettová budou zuřit. V tu ránu pro ně budu zrádce a najdou si záminku, aby mi nevyplatilihonorář…“

Clara Foxová na mě pohoršeně pohlédne.

„Takhle vy uvažujete, když je vaše známá v takovým nebezpečí? To jste mě velice zklamal, misterWoodbrooku. Jsem asi naivní, představovala jsem si vás víc… rytířského. Pokud jde o takový detail, kterývám bere kuráž, tak zavolejte Scotland Yard anonymně. (Ukáže bradou.) Veřejný telefon je tamhle.

Anebo byste radši, abych zavolala místo vás? Vím, na koho se tam obrátit.“

Zavrtím hlavou a dotknu se, rukávu jejího slámově žlutého trenčkotu.

„Ne, ne. Počkejte. Chci říct: samozřejmě jsem s vámi naprosto zajedno. Cítil jsem, že se to dřív či pozdějimusí udělat. Nečekat na svolení nakladatelů, které opravdu může přijít příliš pozdě… Řekněte mi jménotoho vašeho kontaktu ve Scotland Yardu a zavoláme mu spolu, jestli chcete… ale napřed… vadilo by vámdoprovodit mě na Gerrard Street? Přece jen bych rád nakoukl do baru Shkodra. Ze zvědavosti. Za bíléhodne to nemůže být nebezpečné… Mám dojem, že přestalo pršet.“

Lokne si piva, zvedne se.

„Dobrá, když chcete. Počkejte chvilku na mě.“

Dívám se za ní, jak hledá toalety, ptá se servírky a zmizí ve dveřích na konci sálu. Využiji jejínepřítomnosti a zatelefonuji Markovi Blackiemu. Volám na pevnou, protože číslo mobilu nemám.

Ozve se záznamník, a tak zanechám, dost nervózním hlasem, vzkaz.

„Marku, tady Gilbert Woodbrooke. Já… potřeboval bych nutně modelku, na zejtra dopoledne v jedenácthodin, blízko High Barnet. Nemusí to být Asiatka… klidně i Evropanka anebo Jamajčanka… Ale nějakáholka, který by sekla uniforma. Takže, bylo by fajn, kdybys mi zavolal ještě dneska do večera, to by bylo

super…“

O pár minut později Clara Foxová, která si rozevřela svůj modrobílý deštníček a drží ho nade mnou, abymě ochránila před těmi pár kapkami, co ještě padají, a já přecházíme Leicester Square, pustíme sekolem kina uzounkou uličkou (patřící k typu uličky, kde se Duncan Piermont probral k vědomí mezizvratky a odpadky), zabočíme doleva na Lisle Street a dorazíme k ústí Gerrard Street se špalírem malýchcihlových domků. Mladá lékařka ve slámově žlutém trenčkotu jde volným krokem, abych jí s berlemistačil. Jdeme bok po boku, ještě mrholí, teď vidím, že je skoro tak vysoká jako já a skoro stejně štíhlá –poslední měsíce jen zvýraznily můj vrozený sklon k vyzáblosti a teď, jak žiju sám a není, kdo by mi uvařil,jsem obzvlášť zhubl. Vůbec nechci vidět, jak bude vypadat moje noha, až mi sundají ten protivný gyps,když mi svaly nečinností ochably.

„Jak dlouho budete mít tu sádru?“

„Ještě dva měsíce… (Zastavím se dýchavičně.) Víte, jako student jsem sem do těch míst chodil dost často.

Cranbourn Street, Great Newport Street…“

„Student čeho?“ usmívá se.

„Neřekl jsem vám to? Umění. Jsem fotograf. A taky odborník na Japonsko.“

„Moje sestřička fotí. Myslím, že má talent… Koukejte, ten bar Shkodra, to bude tamhle! Hned za touhospodou, kde dělají sečuán…“

Zastavíme před vchodem. Malý albánský bar vyhlíží nenápadně. Odsud zvenčí není poznat, jestli je někdouvnitř. V ponurém svitu deštivého odpoledne, jakoby poněkud stísňujícím, do nás na chodníku lhostejněvrážejí turisté všech národností i čínští zaměstnanci.

„Tak jděte,“ ponoukne mě Clara Foxová. „Nesnáším vcházet jako první…“

Za pultem mladík ve světle zelené košili, na hrudi rozhalené, otírá sklenice hadrem. Překvapeně vzhlédnena čahouna s berlemi a vysokou Angličanku s velmi dlouhými vlasy, kteří vcházejí do jeho baru. Usmějuse na něho a bradou ukážu na prázdné stoly:

„Můžem si na chvilku sednout?“

Mlčky přisvědčí a zas leští sklenice. Je to černovlasý osmahlý mládenec s protáhlou tváří a vystouplýmilícemi. Spíš pohledný. Málem bych řekl i sympatický. Tak či tak, vypadá hodně mladě a neškodně.

Vzadu v koutě pokuřují cigarety dva o něco starší zavalití chlapíci v černých kožených bundách,rozepnutých přes košili, jeden strakatě červenou, druhý fialovou. Sedí pod televizí, kde na rozostřenéobrazovce se škubavými pruhy běží nějaký televizní seriál, zjevně cizokrajný, nepochybně ze satelitu. Lidé

v něm, lacině namaškarádění, mluví pro mě nesrozumitelným jazykem. Herečky mají černé vlasy, herciknír. Host v červené košili cosi přikáže mladíkovi a ten jde k jejich stolu a postaví na něj dvě třetinky piva.

Chlapi popíjejí a pronášejí přitom cosi jako Gezuar! Pak se barman doplouží k nám. Přemýšlím, jestli siobjednám pivo, Samuel Whitbread mě už jednou sklátil.

„Neměl byste mátový čaj?“ zeptá se Clara.

Přisvědčí.

„Dobrý nápad, já taky,“ řeknu s úlevným úsměvem. „Dvakrát mátový!“

Snědý mládenec křehké postavy, malinko přihrblý, se beze slova vzdálí. V televizi vypukla mezi hercihádka. Jedna z žen pláče. Ti dva chlapi v koutě si něco povídají a přitom se smějou.

Clara Foxová se trochu nakloní nad stůl a potichu mi vysvětluje (oba hosté v baru Shkodra si nás všakabsolutně nevšímají): „Albánci si zabrali Soho teprve nedávno, zato hodně rychle… Mají pod kontrolousedmdesát procent masážních salonů a saun. A skoro všechny holky v bordelech v téhle čtvrti jsouděvčata z Východu… co je sem nedávno přivezli.“

„Myslel jsem, že to mají pod palcem spíš Rusové…“

Zavrtí hlavou.

„Rusům v Londýně nechali jenom luxusní prostituci. Takzvané escort girls. Albánci jim taky nakupujíděvčata, protože je chtějí protočit i ve vlastní síti, která nabízí spíš podřadný sex. Rychlý a ne drahý.Přitom ty jejich prostitutky jsou krásný holky, v každém případě hodně mladičké… Šedesáti procentům znich ve skutečnosti není ani osmnáct. A víc jak třetina byla unesena. Vyžaduje se od nich vysokánávratnost a jedno děvče musí uspokojit minimálně patnáct klientů denně. Když sem Albánci přišli,rozdělili si kšefty s tradičními gangy na East London i s maltskými gangy v Soho. Nijak mezi sebounesoupeřili, na rozdíl od jiných zemí, třeba Německa, kde se podobná situace vyhrotila ve válku gangů…Albánci prostě zaplatili obrovský prachy, který získali z obchodu s heroinem, a naši angličtí padouši semoudře pustili do investování v modernějším byznysu. Soho teď patří Albáncům, dělají si tu, co se jimzlíbí, když už jim to tady patří… Takovej kuplíř ve Velký Británii skoro nic neriskuje… Jediný, co mu můžejustice vytýkat, je, že žije ‚z nemorálních zisků‘. Nejvyšší trest tady: dva roky! A zřídkakdy na něj dojde.“

Ztiší postupně hlas a najednou se odmlčí, zatímco mladík v zelené rozhalence jde k nám a postaví na stůldvě skleničky s horkým čajem až po okraj. Sklenice zdobí jednoduchý květinový motiv.

Poděkuji. Pak seberu všechnu kuráž a jdu na věc. Jen abych věděl co a jak. Alespoň budu moct vyprávět

Anthee Gaskettové, že jsem se pokusil.

„Poslyšte… Haló, šéfe!“

Pohledný albánský mládenec, který se vzdaloval, se zastaví a kouká na mě. Pozvedne obočí. Čeká, co

bude následovat.

„Já… Včera večer tady byla jedna moje známá. Dost pozdě. (Kouknu po Claře Foxové, hledí na měponěkud napjatě, ale ani v nejmenším se nepohne, aby mě odradila od pokračování.) Ehm, ne ona. Jedna

Japonka…“

Nezdá se, že by rozuměl. Pohybem naznačím šikmé oči. „Japan. Tokyo. Rozumíte mi?“

Mladík neurčitě přikývne. Povzbuzen pokračuji:

„Udělalo se jí špatně. Zle. (Sáhnu si na břicho. A zašklebím se, jako by se mi chtělo zvracet: křečovitě sešklebím, vyplazuju jazyk… Chlap na mě zaraženě zírá.) Toalety… Japonka byla na toaletách. Ne…?Nevzpomínáte si? Byl jste tady včera?“

Zavrtí hlavou. Má to znamenat, že nebyl, anebo si nevzpomíná, že by viděl v baru Skhodra nějakouindisponovanou Asiatku jít na WC…? Ke všemu mě najednou napadne, že jsem někde četl, že v Bulharsku

vrtět záporně hlavou znamená opak: Ano. Jenomže nevím, jestli je to stejné u Albánců. Ach bože, tihle

Balkánci, to je binec…

„Možná nerozumí ani slovo anglicky,“ poznamená moje společnice u stolu. „Jestli ne, tak ten hoch přijel

do Anglie minulý týden… Anebo dnes ráno. Je mi líto, ale nemluvím jejich jazykem…“

Usměje se na něho zarmouceně. Albánec se na nás zdvořile usmívá a pak se vrátí na své místo za barem,s úlevou, že unikl nečekanému otravnému výslechu. Rozmrzele se ušklíbnu a obrátím se na Claru

Foxovou:

„Asi jsem se ho měl zeptat, jestli si nevzpomíná na ztřískanýho Angličana, kterýmu naléval nepřetržitěwhisku… Ale dobrá, takovejch hostů tu mohlo být přehršel… A navíc se to vysvětluje mimikou ještě hůřnež předvádí Japonka, který je špatně od žaludku!“

Doktorka se směje, noblesně pozvedne svou kouřící sklenici a vdechuje vůni čerstvé máty.

„To je fakt, Gilberte… Chtěla bych vás při tom vidět. Poslyšte, bude lepší vypít si v poklidu čaj, nevrtat dotoho, radši zavolat inspektoru Paulu Holmesovi z Vice Squad11* a pak se vrátit moudře každý svou cestou

domů.“

Uchopím sklenici, která je zapařená horkou tekutinou, a rychle ji zas položím. Au, ten čaj skutečně pálí.Nahnu se nad stůl a foukám na hladinu jantarového vonícího uklidňujícího nápoje, který mi připomíná orientální restaurace v Londýně či jinde, i ty z cest po severní Africe a na řecké ostrovy… Rozhlížím sekolem po stěnách vymalovaných hodně tmavě fialovou, téměř černou. Visí tu pár naivních krajinek vlaciných rámečcích, pokřivené domky a zvlněné keře v živých, neladících barvách, které by mohlnamalovat hendikepovaný van Gogh držící štětec prsty u nohy… Spatřím i pár fotek nějakých kopců, hor a

minaretů. A na zdi vedle barového pultu portrét ženy, nejspíš herečky nebo zpěvačky –, silně nalíčené a

oblečené do gázoviny v pastelových tónech.

„A co vlastně děláte, Claro, v tom… ehm, Poppy Projectu?“

„Původně jsme spadali pod charitativní instituci s názvem Eaves Housing for Women, teď dostávámefinanční podporu z místních zastupitelství a z Home Office. Organizace sídlí na jihu Londýna. Chodím tamtřikrát nebo čtyřikrát týdně. Je tam ubytování pro pětadvacet dívek. V současnosti je plno. Poznávám tam

nové kamarádky… (Usměje se, ale už ne tak vesele jako před chvílí v restauraci na Leicester Square.)Třeba jednu Ukrajinku, jmenuje se Anna. Nejprve, v jejích třinácti, ji znásilnili u nich doma. Pak ji užpravidelně zneužívaly, pořád dokola, menší místní gangsterské bandy. A potom ji prodali a jela doLondýna, zavřená vzadu v kamionu spolu s dalšími vyděšenými děvčaty, bez jídla, několik dní. Všechny tynešťastnice, převážené jako nějaké zboží, ani nevěděly, kam vlastně jedou!“

Zavrtím hlavou. Bez komentáře.

„…Je tam taky jedna Moldavanka, Maria. Od jejího příjezdu ji jenom mlátili, znásilňovali a už třikrátprodali… Ošetřovala jsem ji tam, v Poppy Projectu, protože se bála jít do nemocnice, že si tam chlapi proni přijdou… Každou dívku svěřujeme jednomu opatrovníkovi z naší skupiny, který jí pak pomáhá, radí jí,kam se obrátit na zdravotní služby nebo různé vzdělávací instituce… legislativní kroky atd. Zpočátku, abymě připravili, mi dali k prostudování různé případy, četla jsem pohovory a zprávy, seznamovala se shistorií a zeměpisem těch zemí… Ale mnohem horší je, když se člověk ocitne tváří v tvář realitě, kdyžmluví s těmi dívkami, který skutečně prožily takové hrůzy, až z toho vstávají vlasy na hlavě… Já jsemopatrovnice Anny, té Ukrajinky. Takže už umím pár slov ruský… Ona mě učí, je to její způsob, jak mipoděkovat, něco mi dát na oplátku… Víte, Gilberte, člověk tam musí být hodně silný, je to drsnější než napohotovosti… Musíte umět překonat sám sebe. Člověk by jim strašně rád pomohl, a zároveň je v nás jistá

sobecká ctižádost, přesvědčení, že jsme schopní to dokázat, za pomoci všech našich znalostí a našícivilizace a naší snahy, jenomže… (Clara Foxová zaváhá, sklopí zrak ke sklence s mátovým čajem) vefinále se z toho musí vyhrabat samy. Najít tu sílu v sobě… Naše pomoc je pouze jako doplněk.“

Přisvědčím. Stále mlčky. Co říct té mladé ženě, která se tolik angažuje? Kromě takových slov jako:Neuvěřitelné, taková kuráž… já vás skutečně obdivuji, Claro… Samé banality.

Usmívá se.

„Měly tak omezenou svobodu, že nesvedou dokonce ani nejprostší každodenní věci, jako třeba koupit silístek v metru… Dokud je mají v moci pasáci, nikdy nevycházejí ven, ani nevědí, v kterým jsou městě,jestli je noc nebo den, v pokojích, kde jsou zavřený, nemají telefon; a když třeba chtějí zavolat příbuzným

doma v rodný zemi, musí požádat o spojení. To jim pak jeden z dozorců přinese přístroj, zůstane státvedle a poslouchá hovor… Nejhorší pro nás je, když se moříme s dívkou, která má po tom všem, coprodělala, sebedestruktivní sklony, která se pořád utíká k drogám nebo se sebezraňuje, žiletkou a tak…To pak z člověka vysaje veškerou energii, ale já to dělám ráda, protože je to strašně pozitivní. A všichniostatní tam, Julie, Denisa, to cítí stejně. Předně si uvědomujeme, že jsme možná první, kdo tý holce,která dosud znala jen bití, trýznění, násilí a surovost… nějak pomáhá. Když jste s ní, držíte ji za ruku,posloucháte ji, hladíte a pláčete s ní, máte úžasnej pocit, skoro omamnej… Je děsný poslouchat ty jejichpříběhy, ale aspoň víte, že jste tam proto, abyste jim pomohli a že můžete pomoct…“

Jak mě zaujala svým vyprávěním, ani jsem nepostřehl, že jsem skoro dopil čaj, který jsem mechanickyusrkával. Clara Foxová se svého téměř netkla, aby mohla mluvit. Poslouchám ji, na jedné straně dojatýtím, co vypráví, na druhé ale vzrušený prerafaelovským půvabem jejího protáhlého obličeje, jemnými rysy

nosu a víček, jakoby vytesanými z mlhavého světla, které sem dopadá vysokým oknem z ulice a vrháměděné paprsky na její dlouhé vlasy. Ofélie v podání Rossettiho anebo Waterhouse. Anebo malá Wendy,která vystoupila z obrázkové knížky a vyrostla… Říkám si, Clara Foxová by určitě byla nádherný model…Jestli se rozhodnu, jak jsem před chvílí slíbil Amandě, že napříště budu fotit místo Japonek ženy zeZápadu… a hlavně, jestli si troufnu doktorku požádat. Momentálně, za daných okolností, mi připadá dosttěžké přejít od tématu bitých dětí, importovaných z Východu… k tématu spoutaných vojand, s napuchlými

tvářemi a v roztrhaných uniformách ve fetišistické režii mého vlastního libida!

Za mnou vejde do baru nějaký nový host. Jen tak jako mimochodem ho omrknu, zaregistruju zavalitoupostavu a slyším, jak se hlubokým chraplákem obrací, nejspíš v albánštině, na mladého barmana.

Ten cosi dlouze, podrobně vysvětluje. Clara Foxová podotkne:

„Mluví o nás.“

Otočím se. Mladý Albánec v zelené košili se sem skutečně upřeně dívá, několikrát na nás ukáže bradou avzrušeně cosi vysvětluje, jakoby na obranu, jako kdyby se měl za něco omlouvat.

Nově příchozí cosi zamumlá na odpověď, otočí se a šněruje si to rovnou k našemu stolu, ke mně a ClařeFoxové. Je mohutný, má knír, na sobě ohavnou hedvábnou košili s šedým potiskem, vyhrnuté rukávy namocném huňatém předloktí. Na tlustých krátkých prstech se mu blýskají všelijaké kroužky a obrovské

prsteny.

Zastaví se asi půl metru od mé sádry a ukáže ke dveřím. „Out! Ven!“

Rozhodím ruce, mumlám:

„Eeh… ale my jsme ten čaj ještě nezaplatili. A moje přítelkyně nemá dopito…“

„Out!“

Neurčitě se zavrtím, jako že se zvedám ze židle.

Kníráč mě popadne za loket a zdvihne. Ten chlap má strašlivou sílu, cítím to. Jedna berle mi spadne na

zem. Clara Foxová, která už také stojí, kabelku přes rameno, se pro ni rychle shýbne.

Dvojice chlapů sedících pod televizorem nás sleduje se zájmem, ale neutrálně. Zato mladý barman –

jidášek –, se na mě poklidně usmívá, jako by to všecko bylo naprosto normální.

Clara Foxová mě brání:

„No tak, my už jdeme!“ „Fuck off. Bitch!“

Hromotluk to vyslovil chladnokrevně, se silným balkánským přízvukem, ale pění vzteky. Probodává násrudýma očima, mohutné snědé chlupaté tlapy má v bok a zatíná obrovité pěsti. Mladá lékařka mi podáberli a já belhám k východu, jak nejrychleji můžu. Clara Foxová vedle mě zvolá:

„Ty prase vypasený! Už vás máme plný zuby, svinskejch albánskejch mačů!“

Když vyjdu na přívětivé denní světlo Gerrard Street, hulákám rozčileně a roztřeseně i já:

„Big fat cunt!“

Clara Foxová a já jsme na chodníku, v bezpečné vzdálenosti od baru Skhodra. Albánec stojí ve vchodu,hrozí za námi pěstí, chrlí nadávky ve svém jazyce, nerozumím tomu, ale nepochybně mají ke slušnostihodně daleko. Rozmýšlím se, jestli bych mu neměl ještě něco oplatit. Mám sto chutí. Já se naštvu jenmálokdy, ale… Mladá žena mě vlídně chytí za paži.

„Pojďte, jdem pryč!“

O kus níže na ulici, kam ještě doléhá řev toho hulváta, se Clara Foxová znovu rozpálí:

„Jste spokojenej? Teď už máte jasnější představu, kam to vede, když se Albánců zdvořile vyptáváte?Ksakru, pošlem na ně poldy a já pevně doufám, že jim to tam Vice Squad všecko rozmlátí a definitivnětěm ksindlům ten jejich podělanej pajzl zavřou!“

O něco později v čínské uličce mezi červenými a zlacenými lampióny a v davu zevlounů, kteří sechichotají, povykují, tlachají a rozmýšlejí mezi desítkami restaurací s malovanými kačery, aktivistka PoppyProjectu vytáhne mobil a horečně vyťuká číslo. Chápavě naslouchám. Poté co mluvila s několika lidmi –velmi rozohněně –, mi Clara Foxová předá detektiva inspektora Paula Holmese, muže s rozvážnýmhlasem, který si nevzrušeně zaznamená jméno zmizelé autorky románu, jejího nakladatele, adresu jejíhohotelu, přibližnou hodinu a místo jejího zmizení, a taky moje jméno, příjmení, adresu a číslo telefonu…Nakonec mě pozve na zítra v patnáct hodin do Scotland Yardu, aby zaprotokoloval mou výpověď.

Vrátím Claře Foxové mobil. Jsem otřesený, ale zároveň mám pocit, že jsem pokročil o kousek vpřed. Užkdyž jsem spílal tomu nařvanýmu křupanovi, majiteli albánskýho pajzlu. A když jsem sdílel tenhlenevšední zážitek s mladou Angličankou s dlouhými kaštanovými vlasy, s energickou bradou a profilem,který jako by přímo vystoupil z fresky sira Edwarda Burne-Jonese. Chce se mi smát, v žilách mi ještěproudí adrenalin. Jako bych slyšel Amandin hlas: Jsi měkkouš, Gilberte… Pořád si jen hledáš nějaký

výmluvy… Tvoje focení je super, ale moc obsedantní… Musíš to vyvážit maximálním nasazením…

Vybuchnu smíchy přímo vprostřed Chinatownu, opřený o berle, v kraválu hongkongské šantánové muziky,která se valí ven z otevřených krámků s cédéčky, cukrovinkami, zelenými rostlinami a časopisy.

„Co vás to chytlo? (Taky se směje, odhaluje přitom bílé zuby a mhouří zvědavě oči.) Co je, Gilberte?

Hej…“

Jemně mi zatřepe paží. Kouknu na oblohu. Už neprší a slunce, tam někde, vrhá poslední rudé paprsky,které teď ozařují vršky cihlových domků.

Obrátím se na Claru Foxovou.

„Řekněte, Claro… Byla byste ochotná pro mě pózovat?“

„Cože?“

Naléhám (vůbec ne nervózně, naprosto v pohodě):

„Ano, jsem fotograf, už jsem vám to říkal. Mám na zítřek dopoledne sjednanou scénu ve Factory DuncanaPiermonta, toho pověstnýho Young British Artist… Je to v High Barnet, potřebuju modelku, ale žádnou

nemám, kamarád Marc, kterýmu jsem nechal vzkaz, mi nevolá, a když jsem vás tak poslouchal a díval se

na vás v tom baru, říkal jsem si, že bych vás strašně rád fotil…“ Ještě pořád je ve střehu. Zaskočilo ji to,ale je i polichocená, na to bych se vsadil, a taky opatrná. Když vidím její první reakci, vůbec bych senedivil, kdyby odmítla. Ale aspoň jsem se pokusil. Zvítězil jsem nad strachem, nesmělostí a přesvědčením,

že od mého návratu z Japonska je všechno špatně a já už nejsem k ničemu… Upřeně pohlédnu ClařeFoxové do hezkých kaštanových očí.

„Tak co tomu říkáte?“

„Já pózuju jenom sestřičce. Je mi líto. Zeptejte se mý kolegyně Tessy na pohotovosti. Ta to dělá často aurčitě líp než…“

„Nechci se zeptat Tessy, žádám o to vás. Vás, Claro.“

„Ne, Gilberte, zbytečně naléháte.“

„Ale vždyť jste ani neviděla moje práce.“

Usmívá se.

„Jsem si jistá, že jste velmi dobrý fotograf, ale…“

Teď ji zas já uchopím za paži. Jemně sevřu rukáv trenčkotu. „Dejte mi číslo svýho mobilu. Na každý pádbych se rád s vámi znovu setkal… I když nebudeme nikdy fotit. Cítím se s váma v pohodě, Claro… Dělá mi

moc dobře, když s váma mluvím, a bůh ví, že to v tuhle chvíli potřebuju… Poslyšte, máte doma internet?“

Přisvědčí. Vrazí do nás nějaký chodec. Povykujou tu děti. Slunce zas zašlo za mraky. Hongkongskéodrhovačky a jejich mečivé akordy nás stále obklopují atmosférou kýčovité romance.

„…Dneska večer, Claro, až přijdete domů, zapněte si počítač, vyťukejte na googlu Gilbert Woodbrooke apak klikněte na mý fotky… No, možná vás to trochu zaskočí… jako obrázky je to dost zvláštní… A já vámzavolám, řekněme kolem desátý, abych zjistil, jak jste se rozhodla… Okey?“

Zas zavrtí hlavou, ale v očích má světýlka. Tím svým zápalem jsem ji pobavil. Vzbudil její zvědavost.Vzrušením svírám pěsti.

Bojuj, Gilberte, jdeš na to dobře! Uzavřu to, přičemž se snažím zachovat si až do poslední minutkyanglickou chladnokrevnost: „Jestli i pak nebudete mít zájem pózovat, tak, no, moje škoda. Ale v případě,že… A vlastně, nepracujete zítra v Poppy Projectu?“ Clara Foxová zavrtí, že ne.

„Řekla jsem jim, že si beru volno, protože jsem pozvaná na svatbu, u Clapham North. A navečer mám pak

schůzku s jedním podivným chlápkem, nějakým Baconem, který chce se mnou mluvit o Poppy Projectu.(Ušklíbne se.) Ale moc se mi tam nechce, na tu svatbu. Nemám co na sebe, počítala jsem s tím, že sidneska odpoledne koupím nějaký šaty, ale teď už je pozdě. A vůbec, obřady a ty našňoření lidi kolem, tomě dost znervózňuje. A potom mi trvá tři dny, než se z toho dostanu. Nemluvě o tom, že se tam vždyckymoc pije… A High Barnet, to je fakt, mám na trase…“ Přehrabuje se v kabelce, vyndá notýsek, vytrhne zněj stránku, načmárá číslo. Podá mi list linkovaného papíru, který přeložila nadvakrát. Pak koukne nahodinky:

„Proboha, vůbec nechápu, jak ten čas utekl! Já letím, Gilberte, promiňte, že vás nedoprovodím…, alenejdete dost rychle, a já musím běžet na metro!“

Držím papírek a koktám:

„Takže…, já… v deset vám zavolám, ano?“

Už z dálky několika metrů se otočí.

„Jo. Řeknu vám, jak jsem se rozhodla.“

Mrkne na mě a zamává mi. Potom se Clara Foxová vnoří do davu turistů… a já sleduji pohledem jejívysokou urostlou postavou, kaštanové vlasy a žlutý trenčkot, dokud nezmizí za rohem Wardour Street.

Doina 11

Dnes večer přišel vousatý mužíček zas.

Těžko říct, jestli vstoupil dveřmi jako každý, anebo prošel skrz. Spala jsem.

Zrovna jsem se probudila.

A udivilo mě, že pořád ležím v posteli, v gypsu a obvazech, protože se mi zdálo, že jdu lesem u kláštera,

pod vysokými tmavými jedlemi. Foukal vítr, bylo chladno…

Otevřela jsem oči a ten mužíček tam byl stejně, jako včerejší noc. Ale nekouká na mě z kouta pokoje, anise nepřehrabuje zatvrzele v černých vousech…

Ne, teď sedí poklidně na židli u dřevěného skládacího stolku, vzhledem k modernímu stylu nemocnice ajejí bělostnosti dost rustikálního… Takový docela obyčejný stoleček z třešňového dřeva, jaký se dá najít iv rumunské vesnici. A na něm je talířek a pohár piva!

A na talířku pyramida z vajec.

No to už je vrchol drzosti!

Piknik v nemocničním pokoji… A uprostřed noci!

Vypravím ze sebe:

„Hej! Vy jste fakt dost voraženej!“

Vousáč se ke mně pomalu obrátí. Mlčky se usmívá. Natáhne ruce s křivými prsty po talíři a pomaloučkuzvedne jedno vejce, ukáže mi ho a trochu zamžourá, jako by mě zval, abych s ním pojedla. Pak ho zas

beze slova položí.

Zeptá se sladkým hlasem:

„Do you hear the snow against the window-panes, Kitty? How nice and soft it sounds… Just as if

someone was kissing the window all over outside.“12*

Zlehka se dotkne dlouhými bledými prsty rtů a foukne ke mne polibek.

„Jestli nezmizíte, začnu řvát a přivolám sestřičku!“

Znovu se úkosem usměje. A odpoví francouzský, jako včera v noci, abych dobře rozuměla tý hovadině, copronese tentokrát: „Sestřičku? Myslíš tím tu Barmánku…? Ta tady není. Spí v druhém křídle budovy.Neuslyší tě.“

No sakra, co je tohle za debilní špitál? Není tu na chodbě žádná služba? A co když se nějakýmu pacientoviudělá v noci špatně? Vousatý mužík pokývá. Jako by mi četl myšlenky:

„Žádný jiný pacient kromě mé malé transylvánské víly tu není.“ Rozčileně odseknu:

„Já nejsem z Transylvánie, troubo. Ale z Bukoviny, v rumunským Moldavsku… Asi jste viděl moc filmů oupírech… Dracula byl akorát takovej ďábelskej kníže, kterýmu se přezdívalo Vlad Napichovač, ale určitě sev netopýra nepřevtěloval. To ví v Rumunsku každej školák. A proč bych byla v tomhle špitálu jedinejpacient…? Vy asi melete, co vás zrovna napadne. A vlastně, já a vy, to už jsme tu přinejmenším dva

nemocní…“

Tváří se, jako by žasl nad mou logikou.

„Máš pravdu, zapomněl jsem počítat sebe. Ale ve skutečnosti jsem já jediný pacient, protože ty nemocná

nejsi…“

Pod obvazem zdvihnu obočí.

„Nejsem nemocná, ale setsakramentsky zraněná, copak to nevidíte? (Zvednu zasádrované paže.) Ruce,nohy. Vrazil do mě auťák, na Hornsey. Mojí vinou, abys věděl, nekoukala jsem… Od poldů vím, že doktorJones říkal, že mám nevím kolik zlomenin… Tak minimálně na dva měsíce ve špitálu…“

Vousáč se usmívá jakoby sám pro sebe a přikyvuje, znovu vezme vejce, které dal předtím na hromádku,a poklidně si začne loupat skořápku. Chvilku se na tu činnost soustředí a pak, jakoby bezmyšlenkovitě,pořád s pohledem upřeným na vajíčko, povídá: „Nevím, jak dlouho tu budeš muset zůstat, ale pokud jde

o zlomeniny, žádnou nemáš, malá vílo. Kosti máš nedotčené. Při té nehodě jsi utrpěla jenom podlitiny nabocích a kolenou. Až doteď tě lidi poničili jen na těle a na duši… To poslední mě rmoutí. Mám rád jenommúzy a víly… Nedospívej, zůstaň navždy vílou.

V novém světě tak strašně chybí.“

Povzdechnu. Ten týpek je dočista cáklej. Ale dobrá, když trvá na těch svejch blábolech…, nebudu mu odporovat. Taky by se mohl rozzuřit a bejt pak nebezpečnej… Tenhle hrbáč není žádný strašidlo, ani upír,

neprochází zdmi, to jsem měla včera jenom halucinace, jak mě nacpali všemi těmi prášky… A tím pádemmi ty jeho příšerný křivý pracky klidně můžou ublížit, uškrtit mě, kdyby si zamanul…

Kupodivu mi přesto nenahání strach. Mešuge, to je, ale ne zlej, řekla bych. V podstatě to musí bejtnějakej chudák cvok praštěnej palicí, prostě blbeček, kterej je tu hospitalizovanej už spoustu let, a tak mu

nakonec dovolili, aby si chodil po libosti sem tam… Zamyšleně pokyvuje a šeptá si anglicky jakoby prosebe:

„Next time should we display some smarter wench…“13* Samozřejmě jsem nic nepochopila. Ale určitěnebylo nic k chápání… Ten magor teď pyšně pozoruje hladké bílé vejce bez skořápky. Pod vousy seolízne. Pak pomalu zvedne vajíčko k ústům, našpulí rty, přitiskne je s odporným mlasknutím na vejce,přičemž trochu uslintne. Chlupaté tváře se nafouknou a hlasitě sousto přežvykují… Poněkud znechucená,

ale fascinovaná, nedokážu odtrhnout pohled od tý podívaný…

Mužíček polkne, krkne. Popadne pohár a zvrátí hlavu. Jak loká, zvedá se mu Adamovo jablko. Potom zas

postaví pohár na stolek, znovu krkne. A prohlásí:

„Udělej pokus. Zvedni třeba pravou ruku a vší silou jí bouchni o rám postele.“

To přece… nejde? Rozhodně se nebudu řídit tak pitomou radou.

„Moje rada je všechno jiné než pitomá, malá vílo. Jelikož, není-liž pravda, je psáno ‚Žena budiž opásána

mečem!‘ Vztahuje se to k Vedaně, která se vyzbrojí Sannou, rozum vítězí nad citem… Když bouchneš,neucítíš žádnou bolest. Jenom slabý úder, ztlumený vatou pod sádrou. Kdybys měla ruku zlomenou,bolelo by tě to…, ale, jak říkám, máš kosti naprosto v pořádku, a ještě rostou, protože jsi mladá. Jsoupevné a pružné. (Usměje se, upře své černé oči do mých.) Zkus to. Uvidíš.“

Žasnu. Najednou mi dojde, že tenhle tvor, ať už cvok nebo ne, přízrak nebo ne, mi čte myšlenky. A že…před silou jeho pohledu není úniku.

Poslechnu jako automat. Kroutím se na posteli, pohybuju nohama v sádře, zvednu se na loket, pak seotáčím, opřená o druhou paži, pomalu zvednu pravou ruku s loktem v těžkým bílým pouzdře a nechám ji

prudce dopadnout na rám postele. Kousek sádry se odštípne a k zemi se snáší bílý poprašek. Sádra

nepraskne. Ruka mě nijak zvlášť nezabolela.

Padnu zas bez dechu na polštář.

Žádná bolest.

Měl pravdu, můj malý černovousý pop.

Ale jestli nemám žádné zlomeniny… Nechápu.

Vousáč se usmívá a vrhne se na další vaječnou skořápku.

Do hajzlu, co tady dělám?

Kdo jsou ti lidé…? Doktor Jones, detektiv Bacon a Moore…? A ta sestřička, ta čínská buchta, která nikdy

ani necekne?

Přemýšlím. Jsem tady už několik dnů a dohromady jsem viděla jenom tyhle tři lidi. A svýho nočníhonávštěvníka. Na londýnskej špitál to není moc…

Kromě toho, že nemusím souložit, mi můj denní program nepřipadá ani lepší, ani míň znepokojivej nežživot v pokojíku, pod dozorem Albánců… Možná to není tak špatnej nápad, pokusit se odsud dostat. Conejdřív, než bude ráno, než sem zas přijdou Jones a Bacon a Moore.

Hrbáč potřásá hlavou a nerušeně loupá vejce.

„Dveře jsou zamčené. A jsme v druhém patře. I bez sádry, malá vílo, se z pokoje nedostaneš snadno.“

Vykřiknu:

„Kurva, oni mě zavřeli? Ale proč?“

Zdvihne obočí a civí na vejce, jako by se jednalo o nějaké krajně pozoruhodné dílo. Pak se ušklíbne.

„Jde o takový projekt. O umělecký experiment. O umění. (Odmlčí se a potom zamyšleně dodá:) Dokázalbych to pochopit, kdyby… Víš, koťátko moje, má lesní vílo, za svůj podivný život jsem zakusil spousturůzných citů: lásku, zoufalství, zběsilé šílenství, stesk, až po senilní otupělost… To všechno, protože jsemchtěl za mumiemi…“

Znovu začal odlupovat jeden po druhém titěrné úlomky skořápky.

„…Byl jsem u toho, když Pettigrewová za početné účasti dalších osob odhalila v Jersey mumii a vyjmula zobvazů vzácného skarabea. (Zařehoní se.) Kdežto Thomas kupoval kuriozity raději ve starožitnictvích… VThébách, malá vílo, jsme se byli podívat na dvůr řeckého obchodníka Rosy. Podél zdi leželo v řadě asitřicet mumií. Tmavé vyschlé končetiny, vpadlé rysy, úzké rozšklebené rty, přilepené k bílým zubům, oči na

padrť, zježené nazrzlé vlasy… nozdry zúžené, paže zkroucené, nohy vymknuté… hrudní koš proražený,propadlé břicho, scvrklé prsty… v tom nesnesitelném vedru všechna těla páchla rozteklým asfaltem… Tenstarý Řek trávil poslední dny života u svých zbožňovaných mumií, něžně na ně hleděl a vyprávěl nám, kde

a jak je našel… Uvědomil jsem si, že potřebuju alespoň jednu, kterou bych si převezl do svého ateliéru vAnglii. Nechal jsem Thomase v hotelu a odjel jsem do vesnice Sakara. Mluvil jsem s jedním Arabem,pocházejícím z oné vsi, který tvrdil, že je pán mumií. Já a můj sluha jsme strávili noc v jeho domě. Celávesnice byla jen pár pokroucených barabizen z lepenice, stojících do čtverce pod palmami… Dohodl jsemse s Arabem na částce, kterou zaplatím, když mi otevře jednu dosud neprobádanou kryptu, kde bychnašel netknuté mumie. Ráno nám přivedl dva muže, kteří nás měli provázet dolů, do jámy hluboké asipadesát stop. Ve stěnách byly vyhloubené důlky pro snazší sestup. Šli jsme tam s pochodněmi. Lepil sena nás písek. Když jsme došli na dno, zamířil jsem dál do podzemí a objevil na zemi ležící těla dvou mužů,

kteří nepochybně zemřeli hladem a žízní. Usoudil jsem, že jejich oblečení pochází ze sedmnáctého století.

Jeden z nich držel v seschlé ruce nějaký sešit… Vytrhl jsem mu ho… Psalo se v něm, že byli dva bratři zevznešené anglické rodiny, které Arabové dovedli do krypt s mumiemi a pak je tam uvěznili, patrně proto,aby je po smrti o všechno obrali… Když jsem to pročítal, zaslechl jsem hrůzyplný křik: rdousili méhosluhu. Pospíchal jsem k východu a už jen stihl zahlédnout, jak ti zrádní vesničani valí nahoře obrovitýbalvan, aby šachtu ucpali.“

Poslouchám historku vousáčka, který si nerušeně loupe vajíčko, a mám v hlavě zmatek. Sakra, nic z tohomi neříká, jak se mám odsud zdejchnout já!

„Dlouho jsem přemýšlel vedle ještě nevychladlé mrtvoly; z prořízlého hrdla dosud vytékal proud krve…Pak jsem šel hledat mumie… Našel jsem jich několik, zčásti vytažených z beden, které drancovníci běhemstaletí rozbili… Z jejich rubášů napuštěných při pohřebních rituálech živicí a z částí končetin, které jsem od

těl odtrhl, jsem zhotovil pět či šest pochodní. Pak jsem zamířil do chodeb s nadějí, že najdu z katakombnějaký další východ… Stokrát jsem si myslel, že se snad zblázním, Kitty, mezi těmi mrtvými, kteří po mněvztahovali ztuhlé končetiny a jejichž šeredné rozšklebené tváře se posmívaly mé pošetilosti a mémuneštěstí… (Mne vajíčko mezi prsty a hledí na mě s úsměvem.) Poslední pochodeň skoro dohasínala, kdyžjsem objevil východ. Vyšel jsem ven uprostřed pouště, vprostřed nebe zářil velký úplněk. Neprodlenějsem se vydal na cestu… Slunce vyšlo hodně brzy a v dunách zavládlo příšerné vedro. Nebeské těleso měbičovalo tisíci sálajících paprsků a já na chvilku přišel o rozum; pak, jako zázrakem, jsem uviděl, jak se kemně blíží pouštní jezdci. Probudil jsem se v jejich stanu, kouřili jsme spolu pět dnů a pět nocí. Zasvětilimě do Osiridových tajemství… Po návratu do hotelu jsem se setkal s Thomasem, který, když už nedoufal,že mě ještě najde, se chystal k odjezdu. Koupil tři hlavy, muže, ženy a dítěte, šest rukou, dvanáctnohou, dvě mumie ptáka ibise a jednu mumii psa. Nechal to proclít jako bone manure, tělesné ostatkypro zkrmení. (Znovu se uštěpačně zachichotá.) Najali jsme si loď, Thomas a já, a ti pouštní jezdci, proostatní neviditelní, mě doprovodili na Západ… A jak jen to bylo možné, splnil jsem jejich rozkazy. Zavřelimě, abych už nemohl zabíjet zlé duchy, kteří mi přikázali bojovat… Později mi dodali muže jako modely,které jsem musel převléknout za ženy a stvořil tak symbolické postavy… Titanii… Ofelii… Pouze prostotadokáže odolat meči muže, má Kitty. Jsme-li nad propastí, je tato zbraň naprosto ničivá: staví satana protisatanovi. Ale…, (Vprostřed toho galimatyáše, kam zabředl, na mě vousáč zamrká.) věz, šťasten ten, kdo

se rovnou spokojí s dýkou! (Zamyslí se.) … A mimo to, malá vílo, z kyseliny, která rozleptává ocel,

vznikne vitriolový olej. A po stovkách a stovkách tisíců budou z nebe pršet žáby, škorpioni a slimáci… A pak… novorozenci budou ronit krvavé slzy, pod městy se otevřou propasti a pohltí je, oblohou budou odvýchodu na západ přelétat veliká smutná a ohnivá kola, moře vyvrhne mrtvé, jež pozřelo, Smrt a Hádesnavrátí mrtvé, jež přechovávali, a každý bude souzen dle svého konání!“

Mezitím doloupal druhou skořápku. Otevře ústa, přiloží vejce…, vyplázne dlouhý, dlouhatánský jazyk… apak jím olizuje globus, který drží konečky vychrtlých sinalých prstů u úst. Sleduju ho a přitom vymýšlím

jeden idiotský nápad za druhým, jak bych se odsud dostala.

Vousáč potřepe hlavou. Zastrčí jazyk.

„Ne, tohle nevyjde. Je hloupější než ten předtím. (Zahihňá se.) Ne, ne. To už vůbec ne. Snaž se nahlížetna fakta jako na fakta. Pamatuj: chirurgické operace a tancující děvčata jsou úrodným polem prozačátečníka. Poslouchej mě, poněvadž sama k tomu nedospěješ. Poskytnu ti řešení.“

Postaví opatrně vajíčko bez skořápky navrch hromádky. V polotmě bílá svítí. Mužíček si vejce chvíli prohlížía pak spokojeně mlaskne.

Zvedne se, odsune stoleček a sedne si na něj, směrem ke mně. Ruce si spojí pod koleny. Zakývá na mě.

„Poslouchej mě, Kitty. Zítra, až tě přijde barmská sestřička umýt, počkej, až postaví umyvadla s vodou. Až

si sedne na kraj tvé postele a navlékne gumovou rukavici. (Rozpřáhne ruce a mimicky předvádí, co mámdělat.) Jsi mladá a silná, malá vílo: chyť tu ženu pravou rukou pod krkem, přitáhni ji k sobě a škrť ji…Levou rukou ji prudce udeř do spánku! A tluč ji po hlavě, pořád, dokud ta žena neztratí vědomí. V Barměobyvatelé usmrcují pouze jediné zvíře, a to zmiji řetízkovou; neboť, jak se říká: ‚Buď ji zabijete vy, neboona zabije vás.‘ Jde o to, kdo začne první. Pochopilas mě?“

Váhám, pak přikývnu.

„…Potom si v umyvadle namočíš ruce. Pařížská sádra se ve vodě rozmočí. Za chvilku ji budeš mociroztrhnout i jen prsty, odervat po celých kusech. Až budeš mít ruce volné, uděláš totéž s nohama… Celé

to nezabere víc než dvacet minut…“

Stále přitakávám, vypadá to všecko snadně! Ale co když někdo vejde? Doktor Jones, nebo…

„V tu dobu bude v celém domě jenom ta Barmánka. Otevřeš dveře…, a kdyby je ta žena za sebouzamkla, když k tobě vešla, vezmeš si klíč z kapsy jejího pláště… Ve vedlejší místnosti najdeš telefon.Vytočíš číslo muže, jehož otrokyní jsi byla v Londýně. Toho tlustého Ilyra, co má sílu jako býk.“

Cože? Vzepřu se a mhouřím oči. Má tím na mysli Agrona? Ale… proč bych mu volala, tak pitomá zas snad

nejsem…

„Bude rád, že tě zas našel. Vzhledem k tomu, že tví noví nabyvatelé využili tvé nepatrné nehody, aby munemuseli zaplatit tři tisíce liber…“

Koušu se do rtů. Kurvafix, tak takhle to bylo… Najednou zas dostanu strach o Ligii.

Mužíček na stolku přikyvuje.

„Tvoje kamarádka Ligeia… Ano, vskutku…“

Opravím ho:

„Ligia.“

Trvá na své špatné výslovnosti… s obvyklým pokřiveným úsměvem:

„Ligeia.“ (Zavře oči a vysloví zasněně:) „Ligeia! Ligeia!, už jen to libozvučné slovíčko, Ligeia!, a vduchu vidím tu, která již není… Přicházela a odcházela jako stín… Měla překrásnou postavu, žádná ženase jí nevyrovnala… Byla jako živý opiový sen, úchvatný vzdušný přelud, podivuhodně božštější než snové

představy vznášející se v utlumených duších dívek z Délu… A pak jsem hleděl do velkých očí Ligeie…Kolikrát jen za oné letní noci jsem se snažil do nich proniknout…!“ (Najednou zprudka vstane a začne

recitovat:)

… A andělé, bledí, sinalí, Se objeví a dosvědčí

Že toto drama je tragédií jménem Muž

A jeho hrdinou dobyvačný lidský červ.14*

Vousatý poeta se vrátí ke mně. Jakoby spokojený sám se sebou. „…A pěkně ho poprosíš, aby si pro tebepřijel.“ Opět usedne na stolek. Koukám na něj nevěřícně.

„Cože? Jen tak? Tohle mu řeknu? Aby pro mě přišel kam?“ Promne si ruce, jako by se chtěl v zimní nocizahřát. S úsměvem a výrazem chlápka, kterému se podařil dobrý žert.

„No, přece sem. Do bývalého blázince v Bamet Vale. Je to na severním předměstí Londýna. Buď klidná,Kitty, tvůj pán tě najde snadno. A… ech, ano… (Usměje se ještě víc.) Řekni mu, že může přijít i s bratry.“

Mlžný den, velký sál je pustý a tichý Issa

Londýn, Barnet Hill,

pátek 30. března, 11.10 hod.

Po mé pravici, za volantem svého červeného kabrioletu Audi TT, zaparkovaném před východem zkonečné Northern Line, sedí Amanda, v džínsech a zbrusu novém elegantním olivově zeleném bomberu,vlasy svázané do ohonu, a nervózně poklepává na volant.

„Už si začínám říkat, že nepřijde.“

„Tak to by bylo v háji. S tím gypsem nemůžu lízt z auta a ptát se, nejspíš s koktáním, každý hezký holky,co půjde kolem, jestli nechce s náma jet do bejvalýho blázince a nechat se fotit v cárech vojenský

uniformy…“

„Asi by myslely, žes odtamtud zrovna utekl,“ chechtá se Amanda, „a honem by prchaly pryč. Anebo bypřivolaly nějakého poldu, aby tě eskortoval na komisařství v High Barnet a pak zavřeli zpátky do

blázince.“

Nervózně se usměju. Studený vítr venku zametá chodník.

V noci, když jsme jeli se sestrou k ní, do bývalého kláštera přebudovaného na byty, kde jsem přespal vpokoji pro hosty, sněžilo a foukal vítr. A dneska ráno, když se mlha začala rozplývat, jsme meziHertfordem a High Barnet spatřili na polích a nezastavěných pozemcích průmyslových zón bílé plochy. Ale

teď už zbytky sněhu roztály a nad námi, na modré obloze, září velké slunce a stejně tak i nad mlžnýmbělavým oparem, který se ještě drží u továren, železničních mostů, kolem domovních věžiček a monotónní

zástavby nízkých domků na severním předměstí Londýna. Bude nádherný březnový den, chladný, alezářivý. Ideální počasí pro fotografování.

Pokud budu mít model.

Fotograf bez modelu: to je jako nakladatel bez autora. Anebo fotbalista, kterému ukradli večer předzápasem balon. Člověk si připadá jako naprostý debil.

„Není to ta, co právě vyšla? Ta vysoká… docela dobrá? Tamhle…“

Sleduju sestřin pohled. A zavrtím netrpělivě hlavou.

„Ale ne. Říkal jsem ti: dlouhý kaštanový vlasy.“

„Okey, okey. (Teď ukáže na zvonici farního kostela svatého Jana Křtitele, kousek dál před námi, za

budovou nádraží.) Víš, že se zdejší obyvatelé chlubí tím, že zvonice je nejvýš položeným bodem odsud ažpo Ural?“

Pokrčím rameny.

„Lidi tvrdí cokoliv. Je to blbost, a i kdyby to byla pravda, nic to neznamená. A jako informace to k ničemu

není.“

„V těch údolích a kopcích se odehrála veliká bitva,“ pokračuje Amanda (rozhodnutá poučit mě o věcech,které mi můžou být ukradené.) „V roce 1471. Žoldnéři z Yorku pod vedením krále Eduarda IV. zabilihraběte z Warwicku, ‚králotovorce‘ a rebela Richarda Nevilla. A zabili taky jeho bratra Johna, markýze zMontagu. A později, po staletích, se v High Barnet konaly obrovský koňský trhy. Se zvláštním zmocněnímkrálovny Alžběty I.“

„Úžasný. Já fakt nevím, co bych si bez tebe počal, Amando…“ Směje se.

„No… vůbec nic, to si piš. Dál bys živořil v nevědomosti. Zalezlej doma s nohou v gypsu a sklenicí whisky,čuměl bys na video, na japonský porno… a smutně čekal, že zazvoní telefon a přijde nějaká zakázka, což

by se ovšem nestalo.“

Znovu pokrčím rameny.

„Přeháníš. Předně, japonský videa nejsou porno, je tam na nahotu cenzura. Jde pouze o bondáž.Erotickou. (Amanda se uchichtne.) A pokud jde o džob, čas od času mi někdo zavolá, abys věděla. TřebaFairfax & Gaskettová. Není to jen tak někdo, ale významný nakladatelství… Ach! Hele, tamhle jde!“

Teď se pro změnu Amanda vypíná na sedadle a dívá směrem mého pohledu. Otevřu dveře vozu.

Clara Foxová, o hlavu převyšující pestrý dav, který se noří z východu mezi silnými cihlovými zdmi, vtmavomodrém kabátě, s walkmanem na uších, se tváří, jako by se cele soustředila na cédéčko, kteréposlouchá za chůze. Opřu se o kapotu audiny a mohutně zamávám. Konečně zvedne hlavu a uvidí mě.Lehký nenucený úsměv. Všimnu si, že její vypasovaný kabát má malé výložky, které jí dodávají poněkudvojenské vzezření.

„Hello. Omlouvám se, vyšla jsem z domu pozdě…“ Představím jí sestru, která jí stiskne ruku skrz stažené

okénko. „Clara.“

„Hello, Claro. Sedněte si za mě, odtáhla jsem Gilbertovi sedadlo kvůli tý jeho hnátě.“

Dvířka klapnou, vyrážíme, jako by hořelo. Amanda, buď kvůli zpoždění, anebo aby mou modelku ohromila, jako by nám chtěla předvést to nejstrašnější, co jako splašená řidička svede.

„Kde vlastně bydlíte?“ zeptá se, když obzvlášť troufale otočí vprostřed Barnet Hill do protisměru.

„Na Mornington Crescent.“

„Takže přímo na metru. Ta čtvrť se mi líbí. Znám tam jeden krámek, kde prodávají ilustrace, někde tímsměrem.“

Otočím se na Claru Foxovou. Šklebí se a malinko krčí rameny, když odpovídá sestře vesele:

„Bydlím tam teprve tři roky. Jsem z Portsmouthu.“

„Super.“

Audi zahne, přičemž mě odmrští na dveře, doprava na Milton Avenue, vzdor svému honosnému

pojmenování úzkou předměstskou uličku lemovanou stejnými domečky, a pak zas doprava na Mays Lane.

Před námi spatřím rozlehlý pás zeleně a kus dál na jih pěstěné trávníky a stráň golfového hřiště. Amanda

zpomalí a odbočí doleva, do ulice jménem Leeside. Domů je tu míň. Postupně se Leeside s vilkamipenzistů a čisťounkými smutnými zahrádkami mění v sotva vyasfaltovanou cestu, svažující se doodpočinkové zóny, k rozlehlému ostrovu zeleně, obklíčenému obrovskou masou kamene, oceli a betonuurbanizovaného předměstí… Koukám na tu džungli sevřenou v hlučných a špinavých kleštích VelkéhoLondýna a maně si vzpomenu na Ballardův román Betonový ostrov. Jak v něm jeden nešťastník,Angličan, při nehodě na dálnici přelétne bezpečnostní zeď a pak nekonečně bloudí v bujné vegetaci vpodobném, tentokrát rostlinném obklíčení, a stane se tak nedobrovolně Robinsonem Crusoem modernídoby. Na opačné straně údolí se terén zvedá v mírném svahu až k Totteridge a její vzdálené hradběcihlových domů, zatímco když se otočím, vidím po naší levici stovky malých autíček, která se šinou vkoloně směrem na East Barnet a Cockfosters, v dýmu výfukových plynů mísícím se s ranní mlhou, jež měa Amandu zastihla na výjezdu z Hertfordu.

Červený kabriolet přejede kamenný mostík nad nějakým potokem, který se vine mezi vysokými travami.Po zhruba sto metrech přijíždíme k mohutné vysoké zdi starobylého vzhledu a bráně, otevřené dokořán.Amanda zpomalí. Pneumatiky šustí na štěrku.

„Vidíte, čekají na nás. Prima. Za bránou, říkal mi Duncan, vede cesta doleva… Tamhle! Poznávám topodle fotky… Za časů Stuartovců to bylo šlechtické sídlo. Rodu Priceových.“

Červená masa někdejšího psychiatrického ústavu ční před námi na travnatém pahorku, osázeném keřisestříhanými do tvaru úhledných tmavozelených granátů. Štěrková pěšina nás vede rovně, mezi záhony,

na nichž kvetou drobné narcisky, kamennými mísami porostlými mechem, živými ploty tújí, které

důmyslně střídají zašpičatělé a válcovité tvary, jak je navrhl nějaký dávný zahradní architekt ve službáchvznešených vlastníků… Jak se blížíme, architektonický, dokonale symetrický soubor mě ohromí svoustrohostí: mohutná centrální stavba se dvěma poschodími, vysokými okny pod mansardovou střechou, avedle ní, z obou stran, kolmo dvě menší křídla, vystupující směrem k nám. Ze střechy prostřední částivystupuje šest vysokých komínů, čnících nad terasou lemovanou dlouhou balustrádou, a za ní se tyčíosmihranná věžička, na vrcholku s kupolí a po stranách s převrácenými sloupky s barokními volutami,mezi nimiž se blýskají úzká okénka pozorovatelny. V obdélnících vysokých oken někdejšího blázince seodráží chladně modrá obloha. Ke vchodu se zvedá široké schodiště, rovněž lemované sloupkovýmzábradlím: vysoké dveře nahoře stíní okrouhlý štít, jen pár metrů pod hlavním trojbokým frontonem, který

se však rozprostírá na šíři tří oken a v němž jsou také tři otvory, střešní okénka, rámující v kamenivytesaný erb Priceů, zdejších prvních pánů.

Na konci aleje, před hlavním schodištěm, stojí americké sportovní kupé s modrou metalízou.

Amanda manévruje, aby audinu zaparkovala těsně za Pontiac GTO Duncana Piermonta.

Svízelně lezu ven, berle v rukou, a sádrou došlápnu na štěrk. Amanda už hbitě obešla auto, otvírá kufr avytahuje z něj svůj magnetofon, který si zavěsí přes rameno. Clara Foxová vystoupila na své straně, zavře

dvířka a zacloní si oči, když vzhlédne vzhůru, k impozantnímu, zašle červenému průčelí.

Našpulí ústa.

„Krásný dům.“

„Architektem je William Stanton,“ komentuje sestřička, viditelně rozhodnutá předvést veškeré své znalostimísta, podle mého názoru, zcela čerstvé. „Možná je trochu obšlehlej podle Clarendon House, dnes již

neexistující stavby Rogera Pratta. Pochází nejspíš z konce sedmnáctýho století.“

Něco zavrže: otevírají se velké dřevěné dveře a na prahu se zjeví náš Young British Artist. Je jakovždycky: elegantní bílá rozhalenka, kalhoty značky Calvin Klein, černé sametové sako, rozcuchané vlasy.Volá, že dorazil před pouhými pěti minutami. Na krku má obvaz připevněný leukoplastí.

Duncan Piermont políbí Amandu na ústa, pak popadne Claru Foxovou za ramena a na pravou tvář jívtiskne polibek. Doktorku ta familiárnost trochu zaskočí. Zdvihne obočí, ale zdvořile se usmívá. Pokud jde

o mne, dostane se mi žďuchance do zad a: „Tak tohle je ten zpropadenej brácha! Ještě pořád sezlomenou haksnou! Fajn, uděláš nám super fotky, co. Zatraceně super… spoléhám na tebe!“

Odpovím koženým úsměvem. A neodolám nutkání zeptat se ho, jestli neví od včerejška o Emiko něconového. Duncan Piermont zavrtí otráveně hlavou.

„Ne, ani to nejmenší, ale jsem pravidelně v kontaktu přes Roye. Ta svině právnická ho maximálně štve,ale co, platím ho za to. A pak, je to moje vina: musím přiznat, že jsem se ten večer parádně zdělal.Nepamatuju se skorém na nic. (Povzdechne a prohrábne si špinavé blond vlasy.) Říkal jsem, že jsemchlastal s Emiko v tý podělaný jugoslávský putyce, ale fakt je, že jsme pak byli ještě jinde. U Číňanů

nebo…“

Vytřeštím zrak a rozhořčeně pohlédnu na Claru Foxovou. Cože, takže my jsme, ona a já, riskovali, že nászmlátí divokej rozběsněnej Albánec, pro nic za nic? Protože pán si možná zavedl spisovatelku někamjinam. Ale jelikož si na to už nevzpomíná, klidně se včera oháněl jediným názvem, kterej jeho zpitejmozek během noci zaregistroval: Skhodra…

„Takže Emiko z těch záchodů nakonec vyšla?“

Kouká na mě, jako bych ho svými otázkami už začínal pěkně štvát. A Amanda se na mě nesouhlasně

ksichtí.

„Ne, já jsem ji z těch hajzlíků vylízt neviděl. Asi to byly záchody v tom čínským baru. Bůh suď.Každopádně se Emiko dneska nebo zejtra zas objeví v hotelu, to bez starosti. Vprostřed Londýna sečlověk jen tak nevypaří…! Je docela možný, při nejhorším, že je v nějakým špitále a dávají jí klystýr potěch odpornejch ústřicích, a doporučili jí klid. A ještě se neozvali nakladatelům nebo do hotelu, protože ve

zdravotnictví je svinskej bordel a veškerej lékařskej personál je jedna velká nekompetentní pakáž! (Pokrčí

rameny a vezme Amandu pod paží. Všiml jsem si a trochu mě zneklidnilo, že Clara Foxová při slověnekompetentní semkla rty a v očích jí zablýsklo.) No, tak abych vám trochu ukázal dům. Nebo aspoňdědovu pracovnu…“

Jdeme za ním dovnitř. Když procházíme pod frontonem, Amanda mě za odměnu dloubne loktem do boku,

já udělám Au! a Clara Foxová se po mně pobaveně ohlédne. Duncan Piermont, aniž si čehokoliv povšiml,nám s majitelským uspokojením ukazuje monumentální schodiště, které se vine kolem haly. Podívám senahoru: strop, zdobený alegorickými malbami, je hodně vysoko. Je to tu skutečně honosné, vzdor jakési,nevím přesně, ponurosti či zchátralosti. Je tu silně cítit malba a taky zápach dezinfekce, chemickýchpřípravků, studeného kamene, vlhkých plesnivých látek. Následujeme umělce po mramorových schodech,já pořád na chvostu a čím dál víc… lézt do schodů o berlích je totiž peklo. Nejenže to jde děsně pomalu,ale člověk se při každém pohybu, při každém dalším kroku bojí, že mu berle sklouzne, jak se do ní opře,nedošlápne na schod, ztratí rovnováhu a přepadne dozadu, do prázdna… Čímž má šanci zlomit si druhounohu. Anebo páteř. Anebo si parádně srazit vaz. Clara Foxová, vždy profesionálně obětavá, sejde zpátkyke mně a poskytne mi oporu.

„Díky.“

Využije toho a zašeptá:

„Takže on nechal tu nebohou Japonku samotnou v Soho, v baru s Albánci? Teď už tomu rozumím líp. Ale vědět to, nejela bych sem… Tenhle typ lidí se mi prostě hnusí. Tihle zbohatlíci, kterým čouhá sláma z bota na každýho koukají zvysoka. A taky se mi nelíbí jeho kukuč.“

„Duncanovi tak docela sláma z bot nečouhá, Claro. Třeba tenhle barák, měl ho pod palcem jeho děd…Akorát že má ten příšernej západní přízvuk.“

„Když to tak vidím, měla jsem jet radši na tu svatbu, i třeba vymóděná jako hadrnice. Až řeknu Sarahpopravdě, proč jsem nepřijela, bude mi to do smrti vyčítat.“

Rozpačitě zamumlám:

„Poslyšte, uděláme v poklidu, někde sami v koutku, ty fotky, rychle to vyřídíme a pak řeknu Amandě, abynás hodila na zastávku, je to odsud sotva deset minut. Pojedu s vámi Northern Line. Stejně musím být ve

tři odpoledne na Scotland Yardu a udělat tu výpověď. (Bez dechu dodám:) Vážně mě to mrzí, Claro.“

„Vy za to nemůžete.“

V prvním poschodí dlouhá široká chodba, po straně s balustrádou převislou nad propastí schodiště,

protíná budovu z jednoho konce na druhý. Hlasy Piermonta a Amandy k nám doléhají zleva. Na vysokých

stěnách chodby visí gobelíny z osmnáctého století a portréty předků, kteří nás pozorují s aristokratickoupovýšeností. Jdeme po hlasech dál chodbou, až se ocitneme v druhé místnosti napravo. Uvnitř na násAmanda vzrušeně hlaholí:

„Tohle byla pracovna psychiatra lana Piermonta. Převzal nemocnici ve třicátých letech… Kdybysposlouchal minulou sobotu moje vysílání, věděl bys, že Duncan sem jako malý kluk chodil s rodiči asestrou za dědou na návštěvu…“

Trhnu sebou.

Takže Duncan Piermont měl skutečně sestru!

A risknu:

„Moc zajímavá rodina, Duncane. Děda slavný psychiatr, žák Sigmunda Freuda… a vy, nepochybně, ještěslavnější. Vaše sestra je taky umělkyně?“

Zadívá se na mě upřeně, s podivným výrazem.

„Nejspíš by se jí stala. Lillian měla obrovskou fantazii. Ale zemřela mladá. Hodně mladá…“

Náš hostitel zatřepe hlavou. Pak ukáže na velký obraz na čelní stěně, visí kolmo k obrovské knihovně zlakovaného dřeva, skrývající za vitrínami neuvěřitelnou spoustu knih, patrně lékařských, z oborupsychiatrie či psychologie, vázaných v kůži.

„Vidíš ten obraz, Amando? Kurvafix, to plátno mě fascinovalo, když jsem byl kluk… Nechal jsem hozrestaurovat, hned co jsem dům získal pro svou Factory. Je to portrét bejvalýho ředitele v devatenáctýmstoletí, doktora Alistaira Towerse… Namaloval ho jeden z nejslavnějších bláznů, co tu byli internovaný:otcovrah Richard Dadd. Měl jsem oko už jako malej kluk, protože ta zatracená věc má cenu jmění.Většina dalších Daddových děl je v muzeu Tate. Mistrovskej úder pohádkovýho drvoštěpa a tak. Tenchlap byl tady internovanej dvakrát: poprvý od července do prosince 1864, než ho převezli doBroadmooru…, ale protože jeho rodina ho chtěla mít blíž Londýna, vrátil se sem v roce 1884 a už tu zůstal

do tý svý zkurvený nemoci plic, v šestaosmdesátým…

V knihách se sice píše, že ho oddělali v Broadmooru, ale není to pravda.“

„Slyšela jsem o něm na fakultě, na přednáškách psychologie,“ vmísí se Clara Foxová. „Je to stejnězvláštní, že si nechal říkat Dadd, že?“15*

Jdu blíž, abych si plátno prohlédl, se zájmem, který se datuje od mého mládí, když jsem si jako student

na Slade School of Arts vytrhl reprodukci Mistrovského úderu z ilustrované přílohy Sunday Times a pak siji připíchl na zeď svého pokoje, vedle pohlednic s ilustracemi Arthura Rackhama či Edmunda Dulaka nebo s prerafaelovskými malbami. Doktor Towers, shlížející na mě z plátna v těžkém zlaceném rámu, je vDaddově podání představen vstoje, ležérně opřený o kmen stromu v jakémsi anglickém parku, uprostředněhož strmí zvláštní kruhovitá stavba, cosi jako mauzoleum obklopené antickými sloupy, se zploštělouklenbou nahoře. U nohou modelu leží pes. Tenhle portrét v lehce naivistickém stylu, přesto mimořádněrealistický a propracovaný do nejmenších detailů, jehlice v doktorově kravatě, zdobení na obojku psa,cvrček, kterého jsem objevil v trsu trávy atd., na mě působí nedobře, asi tou zvláštní odtažitostí vmužově výrazu, přestože hledí do očí diváka upřeně a zamyšleně. Alistair Towers měl útlá ramena, bledéodulé tváře, spodní část obličeje orámovanou jemnou linií vousů, hustý černý knír, chmurně povislý kekoutkům nevrlých úst, ze kterého mu pár chlupů přesahovalo až na úzký, sevřený spodní ret. Nos dlouhýa zřejmě do skoby, oči pod tenkým zamračeným obočím malé a přísné, a nad nosem drobné svislévrásky. Černé rozježené vlasy spadají po stranách vysokého širokého a hladkého čela. Doktor AlistairTowers na mě dělá dojem inteligentního rozvážného muže, zároveň však neústupného a schopnéhoznačné tvrdosti, neřku-li krutosti.

Plátno má vpravo dole podivné trhliny, jako by ho podrápal pes. Ale zdá se, že poškození bylo přirestaurování zčásti opraveno.

„Je to zdařilá ukázka jisté umělecké tradice,“ komentuje Amanda. „Chci říct: když nějaký malíř vytvoříportrét svého lékaře. Kupříkladu Mistrovský úder pohádkového drvoštěpa byl původně Daddův dardoktoru Haydonovi, správci ústavu pro choromyslné v Bedlamu. V dějinách umění se najdou četnépříklady… Frida Kahlo a doktor Eloesser… Van Gogh a lékaři Rey a Gachet… Munch a doktor Jacobsen…Goya a doktor Arrieta… A ještě mnohem později, myslím v roce 1988, George Bellany, který po svétransplantaci jater namaloval profesora Calnea a jeho lékařský tým…“

Piermont se k ní zezadu přiblíží a chytne ji za krk, aby ji polekal. Sestřička se však vyprostí se smíchem.Clara Foxová teď také přistoupila k plátnu a ptá se:

„Líbí se mi ten pomník uprostřed parku… S těmi sloupy…“

„To je rodinná kaple…“ odpoví Duncan Piermont. „Mauzoleum. Z druhý strany nemocnice, když přijíždíte,není vidět. Jsou tam pohřbení Priceové a dva nebo tři doktoři z bejvalýho blázince, mezi nimi i tenhledobrák Alistair Towers. A pár dalších členů mý rodiny… Vlastně jenom z otcovy strany.“

Rozhlížím se kolem po stěnách rozlehlé místnosti. Pobaví mě, když spatřím plakát Che Guevary, černoukresbu na velkém rudém pozadí, a vedle, v rámečku pod sklem, čtveřici sítotiskových portrétů MarilynMonroe od Andyho Warhola. Duncan Piermont se zahihňá a stoupne si vedle mě.

„Ten Che je tady, aby štval dědu, teda jeho ducha, kdyby přišel strašit do pracovny… Starej lan mělodjakživa spíš konzervativní politický názory. Pokud jde o Marilyn, to je památka na jeden Warholůvplakát, přesně stejnej portrét, kterej jsem koupil v Bristolu, v antikvariátu Arnolfini, ještě když jsem chodil

na gympl… Jo, byl to jistýho druhu můj první estetickej šok, můj první hustej kontakt s modernímkumštem… Tahle Marilyn… Ale tohle je samozřejmě originální sítotisk, signovanej a se vším všady. Stojíhotovej majlant.“

Obrátí se na své dvě návštěvnice. Trochu se vzdálím, pajdám kolem stolu a tam, ležící uprostřed, spatřímstaré německé vydání Psychopathia Sexualis od Krafft-Ebinga a jednu knihu Sigmunda Freuda. Výběrčlánků a přednášek. Namátkou ho otevřu. Freuda moc neznám: třeba je příležitost něco dohnat. Padnuna jeho rozbory klinických případů. Tyhle věci jsou vždycky zajímavé čtení:

OBS. VI., Aritmomanie. Žena trpěla potřebou neustále počítat prkna na podlaze, schody na schodištiatd., což činila s úzkostlivostí až směšnou.

Korekce., Začala počítat, aby se rozptýlila z neodbytných myšlenek (pokušení). Podařilo se jí to, alepůvodní obsesi nahradilo nutkání počítat.

OBS. VII., Grübelsuchtova obsese (spekulativní šílenství). Žena trpěla záchvaty této obsese, kteréustávaly pouze v obdobích, kdy onemocněla, aby uvolnily místo jejím hypochondrickým úzkostem.

Podnětem záchvatu bývala některá část těla anebo funkce, například dýchání: Proč se musí dýchat? Cokdybych dýchat nechtěla? Atd.

Korekce., Zpočátku trpěla strachem, že zešílí, tedy hypochondrickou fóbií dosti běžnou u žen, které jejichmanžel neuspokojuje, což byl i její případ. Aby měla jistotu, že nešílí a stále užívá rozumu, začala si klástrůzné otázky a zabývat se vážnými problémy. To ji nejprve zklidnilo, avšak časem se tento návyk hloubání

proměnil ve fóbii. Trvá to již více než patnáct let…16*

Přeskočím na jinou stránku, taky čistě náhodnou.

Naše zcela prvotní dětské vzpomínky budou vždy předmětem mimořádného zájmu; tak zní i problémzmíněný na počátku článku: otázka, proč dojmy, které mají pro budoucnost větší váhu, nemají potřebupotlačit duševní obrazy, vyzývá především k úvahám o původu vědomých vzpomínek. Předně tu zcelaurčitě vznikne snaha vyloučit coby nestejnorodé prvky, z mnestických pozůstatků dětství, vzpomínky-obrazy, o nichž jsme právě hovořili, a budeme mít sklon jednoduše si představovat, že další obrazy seobjevují současně s prožitkem jako bezprostřední důsledek prožitého, a poté se periodicky vracejí podleobecných zákonitostí reprodukce. Avšak pozornější sledování nám odhaluje jevy, které s tímto pojetímnejsou v přílišném souladu. Především následující skutečnost: ve vzpomínce, kterou si uchováváme zvětšiny dětských signifikantních a zpravidla nepopiratelných výjevů, vidíme sebe sama jako dítě, o němžvíme, že my sami jsme tímto dítětem; avšak toto dítě vidíme, jako bychom byli vnějším pozorovatelem

scény.17*

Šum hovoru se vytratil kamsi do dáli. Mám dojem, že se nacházím ve velké tiché opuštěné místnosti,podobné knihovně mého dědy, kam jsem se kdysi jako dítě chodil přehrabovat a hledal tajemná anesrozumitelná díla… Písmena mi tancují před očima, přestal jsem se soustřeďovat. Nakonec knihuodložím a přenesu pozornost na rodinné snímky, vystavené na psacím stole v malých postříbřenýchzašlých rámečcích. Většina je černobílých, muži a ženy, pro mě neznámí, ve starodávných oděvech. Jeden

obrázek, menší než ostatní a na první pohled novějšího data, třebaže má barvy vybledlé světlem, mězarazí a já se chopím rámečku a podívám se víc zblízka.

Před objektivem stojí čtyři osoby, na štěrkové cestě, možná jedné z těch v rozlehlém parku domu, kdenyní jsme. Starý muž s bílými vousy, čapkou na hlavě, v námořnicky modrém svetru a volných béžovýchkalhotách, vysoké postavy, ale opatrně shrbený ke straně, jako by ho bolelo při chůzi anebo v zádech –,drží dlouhýma jemnýma rukama, z každé strany, kolem ramen dvě děti ve věku devíti či desíti let.Chlapce a děvčátko. Oba jsou světlovlasí. Chlapec je nejspíš Duncan. V krátkých kalhotách, stojícíčástečně z profilu, ruku v bok, usmívá se na fotografa. A symetricky napravo od starce malá blondýnka –hezká, s citlivým a inteligentním výrazem, také se usmívá a mhouří oči proti sluníčku. Mají téměř shodné

rysy s Duncanem Piermontem. Přibližně stejný věk, postavu… Patrně: sestra dvojče?

Měl bych se umělce zeptat, ale netroufám si. Ne teď. Třeba někdy jindy… Určitě budu mít příležitost,vzhledem k tomu, že s Amandou očividně spolu něco mají. Pohlédnu znovu na skupinku zvěčnělou vminulosti. Vedle křehkého starce, jeho vyhublá tvář je jakoby poznamenaná nemocí, se zpod širokéhoslaměného klobouku velmi přirozeně usmívá a viditelně pózuje žena neurčitého věku, uhlazenéhovzezření, elegantní, v bílém svetru a modrých kalhotách. V pravičce drží malé zahradnické nůžky: možná ji

ze zahradničení vyrušil příjezd příbuzných a fotografa, otce či matky dětí?

Opodál sedí v aleji černý kocour, natáčí se, jako by chtěl líp slyšet štěbetání a smích dětí, jimž dělánepochybně společníka při jejich hrách.

Uložím nenápadně obrázek zpátky na jeho místo na psacím stole.

Doléhá ke mně hovor. Duncan, Amanda a Clara stojí uprostřed místnosti a bujaře rozprávějí. Moje lékařka

z pohotovosti a budoucí modelka, zpočátku jsem se bál, že se nebude cítit dobře mezi těmito lidmi, kteří

patří do snobského a poměrně uzavřeného světa umělecké moderny, právě ty dva baví historkami zlékařské fakulty… Duncan vztyčí ukazováček a přeruší ji: „Uvedu legrační příklad. Na výstavě v galerii Saatchi, před dvěma lety, stojí před jednou z mejch

Lékárniček ženská, bejvalá asistentka nějakýho debilního chirurga. Koukám na ni, jak fascinovaně čumí na

tu lékárničku, neskutečně dlouho. Jdu k ní, sklenku v ruce, a řeknu jí, že, kurva, autorem tý věci jsem já,

ona se otočí a povídá: ‚Nemůžu tomu přijít na kloub.‘ ‚Hmm, ono zkraje ani nešlo o žádnej kumšt,‘vysvětluju. No a nakonec se zeptám: ‚A čemu vlastně nemůžete přijít na kloub?‘ A ona povídá: Já prostěnechápu, podle čeho jsou ty léky uspořádaný.‘(Piermont vybuchne smíchy.) Pak mi vysvětlila, žepracovala u několika doktorů a každej měl svý vlastní svinský manýry… V zásadě, povídala, se dá zjistit, sjakým typem doktora máte co do činění, už jen podle toho, jak si uspořádá lékárničku. Kam dávábarbituráty, například, a kam uloží léky, který mají s barbituráty něco společnýho atp. Jenomže já…(Piermont znovu prská smíchy) nemám ani tuchy, jak ty svinský drogy působí, ani co mají společnýho…Já jsem ty flaštičky a krabičky rozestavěl, jak jsem to cítil jako umělec… A ta panička koukala na mouplastiku a jen žasla, co to muselo bejt za kreténskýho doktora, kterej to rozmístil takhle… To je geniální,ne? Fascinuje mě představa…, že kdekterej uměleckej kritik nebo ředitel muzea hejká nadšením a děládůležitýho, kupříkladu před touhle Lékárničkou č. 18, zatímco pro jinýho, kdo se v tý věci, třebas vmedicíně, fakticky vyzná, je dotyčnej výtvor jen takovej zmršenej čurbes, kterej nemá hlavu ani patu!“

Clara Foxová zaujatě přikývla, i sestřička přitakává, směje se a přidává svoje. Chvilku tu anekdotupřežvykuji, konečně z toho znamenitýho, do sebe zahleděnýho umělce vypadlo něco trochu trefnýho –,pak, uklidněn viditelně dobrým souladem skupinky, se otočím ke knihovně a vzhlédnu k řadám knih vprosklených regálech. Pak ještě výš a… leknu se. Proboha! Shora z nábytku, mezi sádrovými bustami,starými džbánky a dalšími bibeloty, na mě nepřátelsky kouká hnědá hlavička. Bílé mrtvé nehybné oči,místo panenek jakoby probodnuté ohyzdné černé dírky. Nenávistné až mrazí.

„Hej vy, co je to tam nahoře?“

Duncan Piermont, vyrušený ze skupinové debaty, se podívá stejným směrem kam já.

„Hlava mumie. Z rodiny faraóna Achnatona. Nějaká kněžka. Ta, Amando, o který jsem ti vyprávěl… a cojsem se před ní jako kluk příšerně klepal hrůzou.“

Clara Foxová vytřeští zrak.

„Ale kde se to tu vzalo?“

Umělec mou mladou doktorku nenuceně obejme kolem ramen.

„Jeden můj předek ji přivezl z Egypta, z Údolí králů, na příkaz Bonaparta… Pátral po mumiích s badatelem

a kreslířem Dominiquem-Vivantem Denonem… mimochodem pěkným prasákem, budiž vítán v klubu.(Zahihňá se.) No a tenhle Denon pozdějc získal od Josefiny de Beauharnais zpátky jednu z těch mumií,tuhle mumii mladý ženy, a uspořádal pro svý kámoše, pařížský spisovatele a básníky, slavnostníodstranění obvazů. ‚Badatele‘ Denona ze všeho nejvíc zajímalo pohlaví mumie, zakrytý rukou ‚v pozicicudný Venuše‘. Byl moc spokojenej, když zjistil, že orgán je nedotčený. Vystavil si mumii natrvalo doma, v

takový skleněný piksle. A můj děda pak neuvěřitelnou náhodou narazil na jednu z těch mumií, tamhletu

hlavu, vystavenou v galerii Sotheby’s… To bylo před válkou, v sedmatřicátým… Tak, no… a nemátevlastně něco fotit? Bavíme se, ale čas běží… Hej, Gilberte… (Poklepe mi mile, ale rezolutně po rameni.)Doporučuju vám, tobě a tvý modelce, zajít do přízemí, do levýho křídla… Nechal jsem tu část v původnímstavu, včetně hydroterapeutickejch zařízení… Je to dost zchátralý a zrezivělý: vypadá to jakovybombardovaná polní nemocnice; Amanda mi říkala, že jsi posedlej takovejma scenériema…“

Ulevilo se mi, že mě přestane přitahovat ta strašlivá scvrklá hlavička, vypadající jako vysušená opice.Řeknu si Amandě o klíče od audiny a chystám se ven, vyndat si přístroje z kufru.

Sestřička, zavěšená do majitele lokality, se na mě usměje.

„Nechala jsem auto otevřený. Dobře se bavte.“

„Já zatím vezmu Amandu někam, kde vržou dveře… Aby si to nahrála na zejtra pro toho svýho Drákulu!“

Duncan pustí sestru a odchází z místnosti první. Ve chvíli, kdy následuji na chodbu Claru Foxovou, která

naslouchá novému umělcovu výkladu týkajícímu se portrétů předků, mě Amanda chytí za paži. A zašeptá

mi:

„Ty, poslyš… ta je fakt super…! Nádherná holka, a zdá se milá a vůbec ne blbá. A navíc, myslím, že tě má

ráda. To se pozná. Využij toho, Gilberte. Využij příležitosti. Potřebuješ mít někoho fajn, já ti věčně vařitnebudu. Tak nebuď měkkouš. A žádný vytáčky. Rozuměls, ne? Ohřej si svou polívčičku…“

Širé pole

jediný křik

bažanta pohltil Jamei

Londýn, observatoř bývalého ústavu pro choromyslné Barnet Vale, Chipping Bamet, pátek 30. března 2001,

12.05 hod.

V mrňavé místnůstce na vrcholku věže páchne zatuchlinou, shnilým dřevem, krysími výkaly a ptačím

trusem.

Amanda Finlayová se opírá o plesnivou omítku s vybledlou malbou, která se drolí pod jejími nalakovanými

nehty, a shlíží z obrovské výšky na část parku, viditelnou z otvorů pozorovatelny blázince, úzkých jakostřílny strážní věžičky či věže středověké pevnosti.

Za Amandou, stojící na špičkách a natahující se do výšky, si Duncan Piermont stahuje džínsy a novinářcemalé černé kalhotky. Napřímí se, rozepne si poklopec, vyndá z něj ztopořený penis a s chrochtáním horázně strčí mladé ženě do vyšpulené zadnice.

Amanda zasténá. „Úu!“

„Počkej… Uvolni se, uvolni si prdelku… Dejchej pomalu… To půjde.“

Úd se dere k ní a vnikne do análního otvoru.

Piermont znovu trhne hýžděmi. Amanda cítí, jak do ní tvrdý penis proniká hlouběji, je ho plná, zdvíhápánev, zatímco jí mužské ruce kloužou podél boků, vyhrnují bundu a tričko, osahávají prsa, derou se

spodem do podprsenky, trhají vzpurnou látku. Stiskne jí bradavky. Amanda cítí, že zvlhla. Pravou rukou se

pustí zdi, vloží si ji mezi stehna a chvilku se masíruje v rozkroku, pak se dotkne poštěváčku a hladí si ho

svým oblíbeným rytmem, prst má brzy mokrý. Duncan za ní funí, chrochtá, kleje, zmítá se, vrtí a znovu a

znovu doráží svým rejdivákem. Občas se na ni svalí a přerývaněji šeptá do ucha nějaká slovíčka a pak sezas narovná, zatahá ji za bradavky (ona vykřikne bolestí) anebo chytí za boky, aby mohl přirážet prudčejia čím dál rychleji.

Amanda, hlavu zvrácenou, vzdychá, skučí, sténá a křičí.

Cítí, jak muž zachytne gumičku, kterou má vlasy svázané do ohonu, přetrhne ji a rozpustí hnědéprameny, které teď volně splývají na ramena.

Duncan heká:

„Umění, kurva, to člověku stoupá na mozek… Tím se vysvětluje všecko. Už roky čerpám z těchhlepředstav. Kurva, chtěl jsem tady s tebou šukat…“

Amanda si hryže rty, zaklání se, kvílí.

„Chtěl jsem tě píchat už v Edinburghu… Chtěl jsem tě dostat… Kurva, jak já si tě představoval, Amando…Prej je můj kumšt dohřej jen na to, aby vzrušoval…? No tak já odpovídám… a co vám na tom kurva

vadí…? Co je na ‚vzrušení‘ tak špatnýho? Mám ptáka v tvým zadku a je to super pocit… Nebo snad ne…?Co?“

Směje se. I Amanda se zahihňá, pobavil ji, uvolnil, zaskočil, rozdivočel. Je opojená a neskutečněvzrušená. Ona, která si obvykle v análním sexu nijak nelibuje. Jenomže tady, na té věži nahoře, je to ažtak… tak šílené, tak nečekané, brutální a příjemné… Ta závrať, pohled na svět shora… a tenhle chlap,který se cení na sto milionů liber… a pak ten úžasný pocit, jak do ní vniká penis, zarývá se jí mezi stehna,proráží ji, ovládá, ponižuje, znásilňuje, proniká do ní… Za okamžik jí projede vlna rozkoše.

Amanda zařve. A v témže okamžiku ji uvnitř zalije teplé sperma. Má prudký orgasmus, ohromuje ji

intenzita prožitku. Nehty drásá omítku. Pak klesne na kolena, Duncan s ní, drží se jí kolem pasu, úd stále

uvnitř, stále v pohybu. Teď zaúpí on. Zasténá, svalí se na ni:

„Ach, kurva, ách, kurva. Amando, Amando…“

Penis změkl, vyklouzl z ní, odtáhl se od zadku vlhkého potem. Duncan novinářku otočí, divoce se na nivrhne, chytí její tvář do dlaní, rty přitiskne na její, jazyk jí strčí do úst. Amanda vzlyká.

Zvedá se v ní nová vlna rozkoše, sladší, a přesto silná, a zvolna jí zaplavuje celé tělo.

Uběhne pár minut, těla propletená, stočená v těsném prostoru na prašné podlaze, mezi výkaly malýchhlodavců.

Duncan Piermont vstane první.

Nakoukne střílnou k aleji před parkem.

„Tvůj brácha teď asi dělá ty svý podělaný vojenský fotky. (Uchichtne se.) Anebo šuká svou modelku…“

„Nemyslím,“ usměje se Amanda a natahuje si přes štíhlé nohy kalhotky.

„Proč ne? Ta Clara je dost sexy.“

„To možná, ale Gilbert není z těch, co to bere hopem. Znám ho. Počká si, jak jen to půjde, než si cokoliv

troufne… Napřed ji pozve třeba na oběd do restaurace… Anebo někam spolu do kina…“

Piermont se ušklíbne.

„Jestli bude moc otálet, jeho škoda: já si to s ní rozdám dřív!“

Amanda ho kopne do holeně. Umělec vyjekne bolestí. Shýbne se a masíruje si nohu:

„Klídek, já jen tak kecal. Fajn, chceš tu ještě něco omrknout, kromě týhle podělaný věže?“

Amanda vstane, oblékne si džíny, zapne pásek. Zakroutí se v bocích a ušklíbne se.

„Popravdě, nejdřív bych si dala sprchu.“

Otráveně přikývne.

„Nemůžeš s tím počkat na doma? Tady ty sprchy jsou… ehm, primitivní. Polovina toho svinskýho baráku

je v rekonstrukci. Jsou tu akorát hajzlíky.“

„Myslela jsem, že je tu pořád ubytování pro umělce? Eva Toothová tady bydlela…“

Nazdvihne poklop, kterým do pozorovatelny vlezli.

„Ne, ne. Od tý doby se na všem maká.“

„A po zbytek doby tu nikdo není? Třeba přes noc?“

„Jenom jedna uklízečka. Vlastně ani nevím, co tu dělá. Jo, zjistím si to, někdy. A můj asistent Harry je uždva dny nemocnej! Sakra, člověk je na všecko sám. Kam tě mám teda zavést?“

Amanda sebere kabelku, v níž má malý magnetofon Sharp, mikrofon a sluchátka, zavře za sebou poklop anásleduje svého průvodce po točitém schodišti.

„Chtěla bych vidět tu podivnou kruhovou stavbu s pilíři. V parku za špitálem… Tu, co si jí všimla Clara naportrétu doktora Towerse. To ‚mauzoleum‘.“

Duncan se otočí, netváří se příliš nadšeně.

„Proč zrovna mauzoleum?“

Prošli opačným směrem, dlouhým úzkým koridorem pod mansardovou střechou, a sestoupili do prvního

poschodí starého sídla, na druhý konec hlavní chodby, než je pracovna doktora lana Piermonta. Amanda,

kabelku přes rameno, si dlaněmi oprašuje džínsy.

„Ze dvou důvodů… Její tvar mi připomíná jeden starej italskej horor, Milenci ze záhrobí… s BarbarouSteeleovou, víš, tou vynikající herečkou z Masky démona… Fakt je, že jsem ho viděla už před sto lety, alevzpomínám si na jednu exteriérovou scénu… Je v ní podobná stavba. Na nějakým hřbitově, myslím. A

Barbara Steeleová z ní vychází a nastupuje do fiakru… Ale je docela možný, že se mi to jen zdálo, anebo

to mám v podvědomí… Tak či tak, Christofer Lee to bude určitě vnímat jako já: byl by to krásnej holdjeho italský kariéře a jeho předchůdcům… v italským fantastickým filmu. V tomhle v žánru už dělají jenom

v našem starým dobrým studiu Hammer.“

„A ten druhej důvod?“

„Prostě potřebuju skřípění mříže a ještě jsem takovej zvuk nenašla. Tam mi připadá, že by se mohlopoštěstit…“

Piermont se rozmýšlí. Pak se oklepe.

„Okey. Jo, je tam mříž. Ale musíš si vzít bundu, žádný vedro v tý kryptě není.“

Amanda se při slovu krypta zachvěje vzrušením a srovná s ním krok. Zamíří po velkém schodišti dolů a vpřízemí, místo aby se vydali k hlavnímu vchodu, Piermont projde dvojitými létacími dveřmi a potomvelkým salonem přímo za halou, s francouzskými okny vedoucími na prostor za domem.

Podivné kruhové mauzoleum se zvedá ve vzdálenosti asi tří set metrů na konci rozlehlého trávníku, pevně

zabudované na široké podezdívce z otesaného kamene. Jak se k němu dvojice blíží, v krásném, jasném a

svěžím jarním dni, na Amandu postupně stále silněji působí nepřívětivost a chlad té stavby v antickémpojetí: čisté a zároveň masivní tvary, které nepochybně představují pozoruhodný modernistický pokus zpoloviny onoho úžasného osmnáctého století, v působivém stylu Ledouxe, Burlingtona či Hawksmorea.

Pod schodištěm, pár kroků od mauzolea, se vyděsí, jejich příchod vyrušil hejno vran, které s křikemvzlétnou zpod sloupoví a spustí koncert třepotání černých křídel. Ptáci se znovu shluknou pod modrouoblohou, chvilku létají do kruhu a pak se rozhodnou přeletět trávník a usadit se, stále s pokřikem aštěbetáním, na střeše bývalého ústavu pro choromyslné. Zahanbená Amanda se zasměje svému leknutí.

Piermont si ji dobírá.

„Řeknu jim, aby se zejtra vrátily. Abys to mohla nahrát. Budou nadšený, že o ně stojí to kurevský BBC!“

Vyjdou se smíchem první řadu schodů, pak druhou, až se dostanou na terasu u paty mauzolea. Vkročímezi sloupy. Piermont vytáhne z kapsy velký starodávný klíč a strčí ho do zámku těžkých bronzovýchdveří.

Amandu rozechvěje chlad a pach ledového kamene. Špinavými okny dopadá sinavé světlo do velkékruhové místnosti, na nažloutlý, hrubě otesaný kámen a mramorovou růžovou podlahu s bílýmžilkováním. Kroky, každičké slůvko duní ozvěnou. Místo působí stroze, mrazivě. Jako nějaká důstojná aponurá antická hrobka. Ve skutečnosti ale neděsí. Je jenom monumentální. Pochmurné. Stísňující. Tadyse dá myslet jenom na smrt. Hlavně na vlastní smrt. A tím spíš se všechno zdá ještě absurdnější…

Amanda má najednou naspěch cítit zas vůni střiženého trávníku, venku pod modrým nebem. Vidět drobnénarcisky, sedmikrásky a fialky podél záhonů. Sednout s ostatními do audiny a jet domů. Natočit si horkou

vanu. Zašeptá, jakoby vyplašená okázalostí místa:

„Hmm… Hlasy by tu zněly dobře. Christofer Lee má hlas vážnej a kultivovanej, tím to bude ještě

působivější… Pokud tu není moc velká ozvěna… Říkals, že je tu nějaká krypta?“

„Pojď za mnou.“

Duncan Piermont přejde kruhový prostor a zastaví se před malým průchodem ve stěně, opatřeným

železnou kovanou mříží. „Tady máš tu svou mříž, Amando.“

Vrže přesně tak, jak si představovala.

„Jdem dál? Vážně chceš vidět, co je dole?“

Amanda váhá.

„No… když už jsme došli až sem, tak…“

Duncan sestupuje po schodech. Když dojde dolů, Amanda uslyší strohé cvaknutí, jak zmáčkl vypínač. Jdeza ním do hlubokého sklepení s prosakujícím stropem, tu a tam osvětleného lampičkami chráněnýmidrátěnou mřížkou.

Je tu o hodně chladněji než v přízemí. Tady je podlaha z hlazeného kamene. Na náhrobních deskách,opřených v pravidelném uspořádání o zeď, jsou vyrytá jména. Strop je nízký, což, hlavně v kontrastu skruhovým sálem, odkud přišli, působí tísnivě. Je tu poměrně čisto, ale při bližším pohledu spoustapavučin. Amanda pronese méně jistým hlasem, než by chtěla:

„Myslím, že Christofer bude nadšenej… Je to skutečně jako v těch italskejch hororech. Jen snad trochumíň pavučin…“ Piermont se usmívá. Chladně. Jako by myslel na něco jiného, zamíří dál do sklepení, rucezkřížené za zády. Amandu by nepřekvapilo, kdyby si začal pohvizdovat…

Pročítá si jména. Většina zřejmě patří rodině Priceů, tedy až do poloviny devatenáctého století. Paknásledují různí doktoři. Amanda hledá jméno Alistaira Towerse.

„Amando!“

Duncanův hlas v dalším prázdném, uzavřeném prostoru podivně rezonuje. Novinářka jde za ním.

Její přítel stojí u jedné stěny, pohled upírá na nápisy. Aniž k ní vzhlédne, pronese:

„Představuju ti svou zkurvenou rodinu.“

S nepříjemným pocitem, ale i zvědavá, se postaví vedle něho.

IAN EDWARD PIERMONT 1898-1975 RUTH ANNABEL PIERMONTOVÁ 1904-1981 PAUL PIERMONT 1934-1997 LILLIAN PIERMONTOVA 1964-1974

Amanda čte zamyšleně jména, data. A přitom trochu počítá…

„Nejprve tvůj děda a babička.“

„Správně.“

„Pak… Ten Paul Piermont… Otec?“

„Správně. Můj zkurvenej otec.“

Váhá, jestli má komentovat ten přívlastek.

„A… dole, tvoje sestra? Vyprávěls mi o ní, v rádiu.“

Chytne ho za paži. Skloní hlavu k jeho rameni.

„Ale… narodila se ve stejným roce jako ty, Duncane… Sestra… sestra dvojče?“

„Správně.“

Amanda se zachvěje.

„Takže… zemřela, když ti bylo… a jí teda taky… deset let?“

„Špatně. Neúplné. (Když na něj tázavě pohlédne, dodá:) Já jsem umřel, když mi bylo deset let.“

Amanda potřese hlavou.

„Nejsem si jistá, jestli chápu…“

„Lillian a já jsme byli pravý dvojčata. Nejenom že jsme si byli nápadně podobný, samozřejmě až na

fyzický rozdíly vyplývající z našeho pohlaví…, ale všechno, co cítila, jsem ve stejným okamžiku, kurva, cítil

i já, přímo palčivě… Když Lillian něco bolelo, bolelo to i mě. Když byla šťastná, byl jsem šťastnej i já.Když se lekla, lekl jsem se taky… a měli jsme stejný sny, četli jsme stejný knihy, radovali jsme se, vždyckyjsme sdíleli stejný nadšení, hráli stejný posraný hry… Víš, jedna z našich nejoblíbenějších byla ‚hra namumii‘. To jsem čmajznul obvazy v lékárničce, Lilian se svlíkla donaha a já ji celou ovázal, až vypadala,

kurva, jako opravdovská mumie!“ Amanda se usmívá.

„Jakási variace hry na doktora, jestli tomu dobře rozumím.“

„Jo, dá se to tak brát. Potom jsme si lehli vedle sebe na sluníčko a Lilian mě nohou lechtala na jistým

místě… Je ti to jasný?“

Novinářka se ušklíbne.

„Hm. Starej dobrej doktor Freud by nepochybně mohl vás případ zajímavě okomentovat.“

„Jo,“ zahihňá se. „To určitě. No a pak jsem já dělal to samy, prstama u nohou jsem jí přes obvazy šimral

kočičku. Prostě, měli jsme, Lillian a já, svý malý tajemství… Chceš vědět, co bylo dál?“

Amanda přisvědčí.

„Dobrá. Jednoho dne, nikdy na něj nezapomenu, se rodiče pohádali. Stávalo se to často, ale tenkrát to

bylo fakt hustý… Ráno, než šel do práce, jí otec zas udělal monokl, krvácela z nosu, celá otekla… Mámabrečela, sama v kuchyni… Lillian byla na hodině piana, měla se vrátit nejdřív za tři čtvrtě hodiny. No a…

máma mě objala a, kurva, nevím, co ji to popadlo, pověděla mi… pravdu.“

Piermont se na okamžik odmlčí. Popojde blíž a pěstí bouchne do desky Paul Piermont.

„Před tím… máma ještě nikdy s nikým nechrápala. Pak potkala toho chlapa. A ten sviňák ji obtěžkal přijedný jediný souloži. Napoprvé a… bingo! Pak už toho ksindla nikdy neviděla. Těhotná… s dvojčatama.Nemám tucha, kdo je můj skutečnej fotr. Nějakej svinskej šofér kamionu, jarmareční kejklíř, cesťák…Vychovala nás sama. Duncana a Lillian. Krásný blonďatý dětičky, který si byly podobný jak dvě kapkyvody. Tři roky po našem narození se seznámila s Paulem Piermontem. Vzali se. Bylo samozřejmějednodušší tvrdit nám, že Paul je náš tatínek, kterej se vrátil z dlouhý cesty. Měl jsem ho moc rád. Nikdymě neuhodil. Postupem dalších let začal chodit pozdě domů, přespal tam či onde. To by ještě snesla,jenomže… Večer, noc před tou hádkou, ho máma načapala v Lilianině pokoji… jak…“

Chytí Amandu za paži, drtí ji.

„A já pochopil proč… proč už několik týdnů… nocí… Víš, Lillian a já jsme měli každej svůj pokoj: dům bylvelkej, táta vydělával dost… Došlo mi, proč jsem měl takový divný pocity, takovou jako nedefinovatelnourozkoš, trvalo to šíleně dlouho, celou noc… a zdály se mi divný sny… Nikdy jsem o tom s Lilian nemluvil.Zatím ne. A teď… když mě matka s brekem tak tiskla k sobě, pochopil jsem, že jí to nikdy nebudu mociříct… (Po malé odmlce pokračuje:) Bylo to jako hnusná, nepochopitelná, neuvěřitelná zrada! Lilian mězradila, mě! Ona…“

„Duncane…“

„Ona s ním chrápala! (Rozkřičí se:) s ním, s tím ksindlem, s tím… místo se mnou! To je ta největší…zrada…, kterou jsem ve svým zkurveným životě zažil…! Už nikdy pak nic podobnýho… Nikdy, ani když měopustil Charles Saatchi, ani když moje žena, ta děvka… Takže… prostě, Lillian poznala, že se v našemvztahu něco změnilo… Ale, ačkoliv byla inteligentní, nedokázala pochopit proč… a její úzkost se na měpřenášela, trpěl jsem jejím trápením a svým k tomu… a pak jsem ji začal nenávidět… Nenávidět Lillian…Přemýšlel jsem, jak se pomstít… Četli jsme tenkrát v tý době spoustu fantastickejch knížek… i takovýhrůzostrašný, jako Podivuhodný příběhy Edgara Poea a tak… Věděl jsem, že máme doma jednukouzelnou věc, anebo obdařenou zázračnou mocí. Vlastně ne doma, ale… u dědy, tady, v tom svinskýmblázinci. Tys ji ostatně viděla, Amando…“

Dojde jí to okamžitě, ucouvne a pustí Piermontovu paži.

„Tu hlavu mumie.“

Přisvědčí.

„Správně. A tak, protože jsme tam chodívali tak jednou za měsíc, jsem se při naší další návštěvě podívalmumii do očí… do těch mrňavejch černejch očiček plnejch zla… a pomyslel si, hodně intenzivně amaximálně soustředěně: ‚Zabij ji. Zabij Lillian. Zabij sestru, ztrestej ji. Pomsti mě. Udělej, abych byl sám.Sám, živý, vítěz. Zabij ji…‘ (Potřese hlavou. Amanda na něho zírá zděšeně. Po chvilce Duncan pokračuje:)Druhej den… jsem se divil, že se Lillian cejtí pořád skvěle. Vypadalo to dokonce, že úplně zapomněla nanaši hádku… Musím podotknout, že jsem k ní byl zas extra milej, aby neměla podezření, že jsem jiproklel… Následující dny to bylo taky dobrý… Otec přestal s Lilian spát a mě v noci v posteli přešly tyúzkosti… začali jsme si spolu hrát jako dřív… Já sám dokonce už zapomínal na tu mumii a smál se svýpověrčivosti… Říkal jsem si, že najdu nějakej jinej, modernější způsob pomsty… Časem jsem se na Lilianhněval míň, říkal si, že to byla vina hlavně toho odpornýho hajzla, kterej ani nebyl náš otec…!“

Duncan Piermont si dřepl, svěsil paže a upřel pohled na ledovou zem. Amanda si sedla na bobek vedleněho. Vzala ho za rameno.

„…Musím ti říct, že jsme tehdy měli v tý ulici Hampstead, kde jsme bydleli, takovýho podivnýho souseda.Celej den chodil ulicí tam a sem a nosil si domů věci, který kde pobral… Podivín, starej bláznívej hadrář,co špacíroval s velkým pytlem… Ale sám se oblíkal docela slušně. Byl to mimoň, říkali o něm rodiče, a kestáru ještě víc zcvoknul. Žil sám. Nikdy jsme u něj žádnou ženu neviděli a tak jednou odpoledne, když zas

nebyl doma, jsme já a Lillian přišli brzo ze školy a, nevím, čí to byl nápad, vlezli větracím okýnkem kněmu do sklepa… a tam… Sakra, něco neuvěřitelnýho!… Šedesát let života nakupenejch od sklepa až popůdu… Ten starej pošuk byl šílenec, šílenec, kterej patřil za mříže…! Napočítal jsem… dvě stě deset prázdnejch tub od zubní pasty, rozpláclejch a pečlivě srovnanejch… prázdný škatule… starý luxy, hromady

špinavýho oblečení, ale důkladně složenýho, pánský i dámský klobouky, talíře a lampy, aosmimilimetrový promítačky a radiopřijímače a… Naprosto úděsný nesmyslný haraburdí choromyslnýhovetešníka! A hnus, jak to tam smrdělo! Ale na to jsme kašlali… Pobíhali jsme mezi těma haldama věcí jako

v bludišti z nějakýho čarodějnickýho příběhu… Čas běžel, ten starej kretén se mohl každou chvilkouobjevit… Ale Lillian se pořád kdesi přehrabovala a hihňala se, hrozněji to vzrušovalo… a já jsem v jednýhaldě narazil na celou sbírku pornočasáků… Sice zaprášenejch, jasněže, staroch se dole asi nerozhoupaluž roky… Koukal jsem fascinovaně na všechny ty zadky a všechny ty velký prsa a bradavky… Jedna tahromada se zřítila a rozvířila kolem strašnýho prachu… Lilian se rozkašlala… Tvářejí zrudly, bylo mi jasný,že zas dostane další ze svejch astmatickejch záchvatů… Sedla si, ruku na prsou, a druhou ukázala nasvou bundu, odloženou v koutě místnosti… Měla v ní svůj ventolinovej sprej… a vtom já… (Piermontzatřepe hlavou.) Pochopil jsem, že mumie… začala plnit úmluvu. Už to tak bylo. Kolo osudu se dalo dopohybu. Mně nezbývalo než… Pravda, ještě byl čas něco udělat, to jo. Rozhodnout se pro nebo proti.Váhal jsem. Ale pak jsem zas v duchu spatřil oči tý mumie. Koukala se na mě. Přikazovala, abych… Šeljsem k Lilianině bundě, vzal ten sprej a odhodil ho co nejdál do toho absurdního sajrajtu!“

Amanda zaúpí.

„…A tím vikýřem jsem utekl ven. Chytla mě v hrudi příšerná bolest… Říkal jsem ti, že cejtím to samý cosestra. Vlítnul jsem do svýho pokoje, vrhnul se na postel. Nemohl jsem dejchat. Plíce jako by se mi chtěly

roztrhnout… Trvalo to dlouhý minuty… Lapal jsem po dechu, drásal se na prsou a svíjel na tý zatracenýposteli… Najednou jsem škytl, až to mnou otřáslo, a vteřinu poté bolest ustala! A já ztratil vědomí… Kdyžjsem zas otevřel oči, ležel jsem na posteli, venku se smrákalo… Všecko se mi vybavilo, jako bych seprobral ze snu. Akorát že to nebyl sen. Byl jsem tak nějak podivně vzrušenej. Já jsem to… dokázal. To, co

jsem provedl, bylo děsný, příšerný, ale stal se ze mě muž. Setsakramentsky jsem se pomstil svýmufalešnýmu otci a světu. Teď už nezbejvalo než čekat… Až se soused vrátí, najde Lillian, zavolá poldy nebo

hasiče…“ „A dál?“

Pokrčí rameny.

„Nebyli žádný poldové ani hasiči. Setmělo se. Z okna jsem viděl starocha, jak se vrací domů. Zas s velkým

pytlem. A matka doma šílela, neměla zdání, kam mohla Lilian jít… Já řekl, že nevím, kde je, protože jsem

byl doma v posteli… Když se vrátil táta, hádali se a řvali na sebe a nakonec se rozhodli zavolat nakomisařství… A dny ubíhaly…“

„Nechápu…“

„Já taky nechápal… Policajti hledali po celým Londýně i mimo, bezvýsledně, zaangažoval se do toho tisk,dokonce se povolali ti parapsychologický kreténi, média… A šest tejdnů po naší výpravě do domu tohostarýho magora jedno z těch médií, babka, co bydlela v Kentu, o pár let později, v devětasedmdesátým,poskytla dost přesný údaje o Sutcliffeovi, yorkshirským Rozparovači –, prostě a zkrátka, tahle NellaJonesová zavolala poldům a řekla jim, že ve snu viděla blonďatou, asi desetiletou holčičku v jedný bouděna opuštěným staveništi… Poblíž Chislehurstu… A tak našli Lillian v tý barabizně, v rumišti pod plachtou.Při pitvě… ti svinský soudní lékaři zjistili, že byla znásilněná… Post mortem.“

Novinářka tlumeně vykřikla. Piermont pokračuje:

„…Tohle mi pochopitelně řekli až daleko později. A nejen to. Když ji znásilnili, tak do ní strčili nějakoudlouhou dřevěnou věc, poliši pak zjistili, že to byla násada od smetáku, a… že jí to napchali silou až dokrku! (Zmlkne, než dodá:) V těle byla hotová spoušť… Soudní doktoři prej něco takovýho ještě neviděli!“

Amandě se zvedá žaludek.

„…A poněvadž z tý jasnovidky vypadly i jakýsi matný údaje o muži, jehož příjmení prej začínalo na B abydlel v čísle devět v nějaký ulici v rezidenční čtvrti na severozápadě Londýna, poldové si to dalidohromady a nakonec se vynořili u našeho souseda a položili mu dvě tři otázky… a když viděli ten bordeluvnitř, řekli si, že by možná stálo za to, vzít tomu džentlmenovi otisky prstů… A porovnat je s těma, conašli v boudě na staveništi…“

Amanda se vzepře o jeho rameno a zvedne se. Dívá se na ceduli: LILLIAN PIERMONTOVÁ 1964-1974. Aproti své vůli si představí ty nebohé kosti, tam, pod tím mramorem… v malé rakvi… Jak asi teď vypadá rozkošná tvářička Lillian Piermontové…?

Amanda zašeptá:

„Myslím, že mi není dobře. Já… víš, mám taky sklon k astmatu…“

A s kabelkou v ruce klátivou chůzí míří do ústí sklepení. Tam, k patě schodiště, kudy, jak si vzpomíná, za

Duncanem vešla.

„Hej! Amando, počkej!“

Úží se jí dech. Ten pocit dobře zná. Amanda zhluboka nasaje zatuchlý sklepní vzduch. Moc se to jí nedaří,ale ještě hůř vydechuje. Začne sípat. Honem na vzduch. Ven, nahoru… Rychle! A upustí kabelku.

Bere schody po čtyřech. Duncan není daleko za ní, slyší jeho supění. Na okamžik se mladé ženy zmocnípanika. Jak jen jí to všechno mohl vyprávět…? Ze… svým způsobem, je… on, Duncan Piermont, vrahvlastní sestry! To, co udělal, je mnohem horší než neposkytnutí pomoci osobě v ohrožení… A proč to teďvyklopil právě jí, Amandě? Novinářce… Jistě, existuje cosi jako promlčecí lhůta, ale stejně… Jsou tu sDuncanem sami, tři sta metrů od bývalého špitálu, od Factory. Gilbert a Clara dělají fotky, služka jezalezlá bůhvíkde…

Amanda strčí do vrzající mříže nad schody. Dojde do velkého hlavního sálu mauzolea a dál neví, horečněpřemýšlí, kterým směrem jsou bronzová vrata. Podvědomě se rozkašle, aby vypudila z plic jedovatývzduch. Kroutí se, v průduškách jí píská, nemůže dýchat, v žilách na spáncích jí prudce tepe, zapotácí se,ruce před sebou, aby udržela rovnováhu… Duncan, který jde za ní, ji zachytí právě v okamžiku, kdy klesá

na mramorovou dlažbu. „Do hajzlu, Amando!“ Vzpouzí se, škytá…

„Vzz… vzduch! Já… Pusť mě! Pomoc! Vrahu!“

Vlepí jí facku.

A táhne ji k bráně, kterou pomalu, s vrzáním, za sebou zavře.

Vyjdou na terasu. Nebe je ještě stále stejně modré. Fouká studený vítr. Vrány se s křikem rozlétnou.Amanda se sveze na zem. Piermont jí cvičí s rukama, vyděšeně křičí:

„Dejchej, ksakru. Dejchej!“

Otevře oči a spatří jeho naběhlou sinalou vyděšenou tvář. Amanda sípá. Podařilo se jí chytit dech. Duncanji pohladí po tváři.

„Tfuj, ty kozo! Tys mi ale nahnala strach!“

Pohlédne vzhůru: za Duncanem, směrem od Factory, se ozvalo něco, co trochu připomínalo výstřel pušky

– zvuk přitlumený velkou vzdáleností.

Pak druhá rána. „Duncane, co to bylo?“

Ušklíbne se, pokrčí rameny.

Třetí výstřel.

„Je březen,“ odpoví nakonec. „Myslivci to nebudou.“

Čtvrtá rána.

Amanda se o něj opře a vstane, znervóznělá strachem o Gilberta.

„Šlo to z nemocnice.“ „Jo.“

Pátý výstřel, trochu slabší než předešlé.

Amanda sejde po schodech z terasy.

Šestá rána odtamtud, také přitlumená. Amanda se rozběhne.

„Amando!“ křičí za ní Piermont.

Neotočí se, utíká, studený vzduch jí mocně vniká do plic. Nemocnice, její rudá hrozivá hmota, vysoká

okna, všechno je ještě daleko… Amanda, bez dechu, zasténá. Tam v dálce se zas rozhostilo ticho.

Vtom uslyší houkání policejní sirény. A bouchnutí dvířek. Z opačné strany nemocnice Barnet Vale. Tam,

kde parkují auta. Amanda zvolá: „Gilberte!“

V dálce, z konce levého křídla budovy, se vynořila silueta. Malá světlovlasá holčička, v povlávající bílé

haleně nebo noční košili… Utíká, bosa. Amanda se vyděsí… má dojem, že vidí Lillian Piermontovou.

Holčička běží do levé části parku. Běží tak nějak zvláštně, jako by měla zchromlé svaly nohou.

Potom se objeví policajt v uniformě. V běhu ztratí čepici, která se kutálí za ním. I Amanda běží dál k domu

a zároveň sleduje tu podivnou scénu.

Vzdálenost mezi poldou a dívkou se zkracuje. Znenadání se policista vrhne vpřed, chytne dítě za bosé

nohy a srazí je k zemi, jak to dělají hráči rugby.

Oba leží na břichu na trávníku. Polda se vzepře o lokty, sundá si z opasku želízka a spoutá své zajatkynizápěstí na zádech. Pak vstane, přejede si hladce vyholenou lebku. Ohlédne se po čepici. Ta malá stále ležína trávě, podlouhlá bílá nehybná skvrna se zlatavými vlasy. Amanda se zastaví. Cítí, jak i jí se ježí vlasy hrůzou. Od zadní části domu k ní dolehl příšerný řev, až tuhne krev.

Skřivánek vzlétne

a hned zas padá

ječmen ani nedozrál!

Onicura

Londýn, vodoléčebný sál v bývalém ústavu

pro choromyslné Barnet Vale, Chipping Barnet,

pátek 30. března 2001, 12.15 hod.

To místo našla Clara Foxová.

V přízemí levého křídla strčila do dveří, které drhly o zaprášenou podlahu, pokrytou omítkou a sutí, aobjevila dlouhý vykachličkovaný sál, po celé jedné straně s řadou starodávných van. Vbelhám se o berlích dovnitř za mladou ženou, která odkládá brašny na zem. Clara byla tak milá, že zašlapro přístroje do kufru audiny místo mě. Otočí se na mě: „Víte, k čemu sloužily ty vany?“ Vykulím oči.

„Nemám tušení.“

„K léčbě šílenců. Studená sprcha. Takzvaná hydroterapie. Nechávali je někdy až čtyřiadvacet hodinnepřetržitě pod proudem vody, která jim tekla na hlavu… To aby jim osvěžili myšlení!“

Zasměje se. Tvrdě, jako studentka medicíny, která už viděla leccos… Mně tenhle typ léčby nepřipadá nijakzvlášť legrační.

„To je příšerný!“

Mladá žena přikývne.

„To jo. V dnešní době se ubíjí spíš molekulami. Chemie je modernější, vypadá to seriózněji, a tím pádemto ospravedlňuje prachy, které stát přiděluje psychiatrickým institucím. Ale účel je víceméně ten samý;mít ve službě klidné pacienty. (Znovu se zasměje.) Je to jako na pohotovosti: nemáme rádi podrážděné.“

Kysele se ušklíbnu, nevím, jak mám tu narážku chápat.

„Tím jste měla na mysli mě, že?“

Přimhouří oči.

„Částečně.“

„Ale to ten chlap, ten Rus, mě tak vyděsil… A vlastně, proč bych nemohl mít infarkt? Po všem tom

alkoholu, kterým jsem zalejval antidepresiva…“

Pokrčí rameny.

„Nevím… Nejspíš prostě proto, že ke všem vedlejším účinkům zpravidla nedochází… Výrobci léčiv uvádějív návodech k lékům vždycky to nejhorší, aby se kryli, ale ve skutečnosti k tomu dojde zřídkakdy…

Chápete, Gilberte?“

Přisvědčím a klopýtám k první vaně. Je zčásti překrytá jakousi ztrouchnivělou plachtou… je v ní díra,olemovaná kůží.

„…otvor pro hlavu,“ vysvětluje Clara. „Takhle blázni nemůžou vylézt z vany ani uhnout proudu vody…“

„To je hnus…“

Poněkud deprimován koukám pod plachtu do vany a v tom přítmí na zaprášený bílý porcelán se zelenými a narudlými škrábanci. Z cáru plachty vyleze velký pavouk a zmizí ve výlevce. Také potrubí podél zdi vlevo je místy rozežrané rzí anebo porostlé měděnkou.

Podívám se vzhůru a snažím se zjistit, jaká je v bývalém vodoléčebném sále světelnost. Vpravo protivanám jsou vysoká okna vedou ke vstupnímu schodišti špitálu, tam, kde parkují dvě auta, modrý pontiaca za ním červená audina –, která propouštějí široké rovnoběžné kužele matného světla, v nichž poletujínesčíslné částečky prachu.

Což je, popravdě řečeno, pro „vojenskou uměleckou“ fotku přímo úchvatná scenérie.

„Bezva, Claro. Budeme pracovat tady.“

Pohlédne na mě poněkud znervózněle.

„A co mám teda jako dělat? Nezapomeňte, že nejsem zvyklá…“

Usmívám se. Zvyku mám pro oba. Poznal jsem všechny možné typy modelek a vím, jak je uvolnit. Tím spíš, že jsem zdvořilý a jemný chlapec a nikdy nikoho k ničemu nenutím. Ani nepožaduji od svých „hereček“ nějaké extra náročné výkony. Koneckonců, hlavní je, že mají na sobě…

„Co si mám obléknout? A co líčení?“

„Žádný zvláštní líčení nepotřebujete, jste dokonalá od přírody…“

„A co boty?“

„Nechte si tenisky, ty se šiknou. Koukněte.“

Shýbnu se, rozepnu první vak a vytáhnu z něj uniformu pilota Royal Air Force, zelenou, až skoro khaki,trochu prožranou moly a pocházející ze čtyřicátých let z bitvy o Anglii… Na nebi, dnes tak poklidném…

tenkrát kroužily spitfiry a messerschmidty.

„Napadlo mě, že by vám tohle slušelo… S těma vašema vlnitejma vlasama až do pasu…“

Clara se řehoní a prohlíží si oděv, který drží konečky prstů, v kuželu světla z okna.

„Kdyby mě v tomhle viděl brácha! (Po chvilce přemýšlení dodá:) Bude lepší, když mu ty vaše fotky

neukážu. Matthew je tak trochu… úzkoprsý.“

Přišla chvíle, abych se jí zeptal. Jí, ne jejího bratra. Jeho názor mi může být ukradený.

„A… vy, Claro? Co jste si pomyslela, když jsme viděla moji práci na internetu?“

Rozmýšlí se, vsedě na hraně jedné vany, khaki kombinézu složenou na kolenou.

„Jak to říct? Připadalo mi to… hodně silný. Zvláštní a…“

„Jedna mladá novinářka listovala v mojí knize a tvářila se, jako bych byl nějakej odpornej sadista…“

Clara Foxová zvedne rozhořčeně oči k nebi.

„Pěkně zabedněná, to s tím přece nemá nic společnýho! Plete si umění s realitou! Stačí vás poznat, a

člověk pochopí, že nejste žádnej sadista! Jste džentlmen a umělec. Hlavně byste se neměl nechatrozhodit tímhle typem omezený kritiky. Ne, vaše věci mi nakonec připadaly spíš jako romantický pojetíženský krásy. Jako jistej způsob vidění…, malinko pubertální, ehm, tím jsem se vás nechtěla dotknout,Gilberte… Rozhodně jsem si jistá, že za tím něco je, nějakej sofistikovanej záměr, odkaz na jiný fotografynebo malíře…, ale já nejsem žádná velká znalkyně umění… A možná i plácám blbosti.“

Vrtím hlavou. Jsem dojatý.

„Ne, to nejsou žádný blbosti, Claro. Zcela naopak. Já jsem romantik. A, jak jste uhodla: nepochybně itrochu pubertální. Dost pošetilej. Ale myslím, že jsem ve svý tvorbě upřímnej. A snad i originální… Uměníse nedá vysvětlovat jenom prostřednictvím pojmů… ty jsou dobrý hlavně pro kritiky a, bohužel, i prospoustu umělců, který tak zastírají chudobu vlastní invence, nedostatek opravdový hloubky, svouneautentičnost… Aby tak zamaskovali fakt, že jsou více méně zaprodaný módě, tendencím, trhu suměním a všem těm prachům, co za tím jsou a ze kterých žijou…“

Clara Foxová přitaká a dodá:

„Víte, vaše práce mě oslovuje víc než ta Duncanova. Ty jeho pověstný mumie… mi jsou spíš k smíchu.Nedává to žádnej smysl. Akorát že se mi přitom vybavuje British Museum a expozice egyptskejch památek…“

Nesouhlasně se ušklíbnu. Poněvadž Piermonta sice jako člověka nesnáším, ale jeho práce nejsou takúplně bez zajímavosti… Trocha provokace v naší společnosti, která dráždí svou domýšlivostí apokrytectvím, není v žádném případě k zahození!

Ledaže bych ho začal vnímat shovívavěji od chvíle, kdy jsme s Duncanem hráli páku a stal se mýmkomplicem… A taky, když je teď odnedávna s Amandou v důvěrném vztahu, takže skoro můj „švagr“…

„Připomíná mi taky jeden hloupej fór,“ pokračuje Clara, „takovej kreslenej vtip, kterej jsem už předdávnem viděla v časopise… Z British Museum vychází holčička s maminkou a ptá se: We’ve seen the mummies, but… where were the daddies?“18* Vybuchnu smíchy spolu s ní. A pak se rozpomenu: „Já mám zas jinou vzpomínku, popravdě dost potupnou, na mummy v British Museum. Vzpomínku zdětství. Bylo mi asi deset. Jako ve vašem příběhu mě máma vzala do muzea, abych si udělal nějakýnáčrtky… No, a tak jsme stáli před sochou jednoho faraóna a já se snažil nakreslit si jeho obličej a začaljsem účesem… Jak víte, je to dost složitý, zvonovitě se rozšiřuje, půlí na dvě části… (Clara Foxová súsměvem přikývne.) Za námi přecházejí dvě anglický studentky ve stejnokroji. Starší než já. Jedna z nichmi nakoukne přes rameno do bloku a komentuje, pěkně nahlas, můj náčrtek, aby kolegyni pobavila namůj účet: ‚Hele, taková pěkná hlávka zelí!‘ (Moje posluchačka se hlasitě rozesměje.) A pak ty dvě slepicešly pryč a kvokaly smíchy. Já byl určitě rudej až za ušima… Doteď cejtím, jak mi hořely tváře. Máma bylahodná a dělala, že nic neslyšela…“

„A od tý doby, Gilberte, sníte o tom, jak svazujete ženy v uniformě! Abyste se pomstil… Pomsta se nejlípvychutnává za studena… to je známá věc.“

Směje se. Koukám na ni ohromeně. V životě mě nenapadlo takové jednoduché freudovské vysvětlení – ale možná dokonale trefné, mého díla.

V kapse mi mobil zanotuje Bacha. Dnes dopoledne poprvé. Nervózně po něm sáhnu a Claře, protože časběží, navrhnu, aby se šla převléknout za doteď nedotčené závěsy, oddělující pár van stojících trochu dál v sále. Když spatřím na displeji jméno Marc Blackie, přijmu hovor.

„Je mi líto, byl jsem v Brightonu,“ omlouvá se můj kamarád, fotograf nahých krásek, také častospoutaných, v černobílém provedení. „Našel jsem tvůj vzkaz dneska ráno, když jsem přijel domů. Mámpro tebe dvě nádherný holky. Cynthii a Vanessu.“

Opřený o vanu, s úsměvem zavrtím hlavou:

„Díky, Marku, ale já už jsem našel. Jednu okouzlující ženu. (Řekl jsem to hodně nahlas, abych měl jistotu, že moje lékařka z pohotovosti to uslyší, první malý krůček směrem, který mi vyznačila sestřičkaAmanda… Ohřívám si svou polívčičku.) A už jsme na placu, za deset minut začnem fotit.“

Zahihňá se.

„No prima, tak hodně štěstí, Gilberte! Jestli je ta holka opravdu, jak říkáš, tak mě s ní seznam! Hele,přiveď ji zejtra třeba… do Torture Garden. Budou mít svůj každoměsíční mejdan.“

„Ne, myslím, že je celej víkend v práci. A navíc, jak víš, chodím teď ven málo, mám zlomenou nohu.“

„No právě! Je to večírek Broken Dolls, křest knihy fotek z Tokia, kterou vydává ten Francouz v Creation Books, víš… Ten chlap, co fotí zmlácený Japonky… Zapadneš tam, navíc tam budou kluci a holky v latexu, spousta maskovanejch, krunýře na krku, ortopedický korzety a tak… Představím tě Cynthii a Vanesse, a taky tomu fotografovi…“ Vrtím hlavou, že ne.

„My už se známe, já a on. Vážně ne, Marku, ten klub je v suterénu a mně se s tím gypsem chodí blbě zeschodů a hlavně nahoru… Třeba příště, jo? Anebo se ty stav někdy na skleničku…“

Znovu jsem Markovi poděkoval a ukončil hovor. Kouknu na hodinky. Už za tři minuty půl jedné. Dobrá, asi bychom měli sebou trochu hodit. Vyndám z pouzdra trojnožku a aparát Mamiya 6x6. S těžkou aneohebnou nohou to není tak snadné. Clara Foxová vyjde zpoza závěsu a blíží se ke mně. Bázlivě. Koušese do rtů, ruce za zády, jako velká vyplašená školačka.

„Tak co tomu říkáte? Ale máme štěstí, je to přesně moje velikost.“

Prohlížím si ji se zatajeným dechem. Je to něco úžasného. Jako by tu přede mnou stála svůdná pilotka nebo mechanička Royal Air Force, co se vynořila přímo ze čtyřicátých let… Zvlášť v té bezbarevné kulise a pološeru zdevastované místnosti, připomínající rozlehlý sál nějakého venkovského špitálu, který byl zřízen vprostřed války v opuštěném zrekvírovaném zámku.

„Claro, je to senzační! Nate, vemte si tenhle pásek…“

Moje doktorka se krapet zarděla. Se sklopeným zrakem si zapne vojenský opasek. Pak si stoupne dopozoru. S tím koženým, kaštanově hnědým páskem vypadá mladá Angličanka ještě štíhlejší, její postavaještě statnější a urostlejší. Kadeře vlasů jí spadají přes ramena jako vodopád. Vlasy víly.

Ustoupím vzad, opřený o berle, a mám pocit, jako bych ten snímek už viděl. Jeden z těch skvostnýchportrétů anglických vojenských pilotů v severní Africe, od Cecila Beatona.

„Tak mi řekněte, co mám teď dělat. Jak se mám postavit…? Sestřička mě ráda fotografuje ve stylufemme fatale. (Zasměje se.) Ale vy byste mě asi chtěl svázat… Nevadí mi to, protože teď už znám vašipráci a souhlasila jsem… A pak, vím, že jde o umění, nejsem tak docela blbá! I když jsem si jistá, že mojírodině by se to nelíbilo…“

Rozpaky jsem trochu zrudl, ale hlavně mě tahle mimořádná dívka opět dojala a okouzlila.

„Ne, ehm, prozatím vidím spíš něco víc… Žádnou ‚osudovou ženu‘, ale… třeba… hrdinku. Se zbraní v ruce.Počkejte, mám jednu v tašce…“

Shýbl jsem se a vylovil pistolku, kterou jsem onehdy štípnul z palubní přihrádky jaguára kamaráda Anguse. Clara Foxová nade mnou zvolá:

„To je atrapa? Zatraceně dobrá napodobenina…“

„Ne, ne, je pravá. Vlastně, aspoň se domnívám… Já se ve zbraních nevyznám.“

Vezme mi ji.

„Váží jako opravdová. Ale bacha, nechal jste ji odjištěnou. Koledujete si o malér, co? Nechci vás už vidět na pohotovosti!“ Zaslechnu slabé cvaknutí. Ukáže mi kolt z boku.

„Teď už vám nic nehrozí. Tady, ten malej čudlík.“

„Jak to víte?“

Se smíchem si dál prohlíží Angusovu zbraň.

„Bráška je voják. Ukázal mi to na tý svý. O dost větší než ta vaše…“

„Myslíte, že je nabitá?“ „Uvidíme.“

Clara hbitě a s jistotou vytáhne zásobník z hlavně. „Šestiranná. Ráže… ehm… 6,35 mm. To je tak opravdu do kapsy, na obranu. Dámská pistolka…“

„Patří kámošovi. Vrátím mu ji… někdy brzo. Po pár foceních. Zkuste, Claro, s tou pistolí zapózovat…Namiřte na mě…“ Poslechla. Za doprovodu Bachovy fugy: zvoní mi mobil. Číslo na displeji mi nic neříká.

Přesto, jako bych podlehl nějakému nutkání (či předtuše?), to vezmu: „Haló?“

„Pan Woodbrooke? (Rozčileně:) Tady Simon Saffron.“

Sakra. Opojený perspektivou těch snímků, málem jsem zapomněl na svoje nakladatelské klienty. Risknu:

„Našli jste Emiko? Je…“

„Ne,“ odsekne. „Vlastně jsme se dozvěděli, že se dneska ráno ukázala ve svým hotelu, vyzvedla si kufr azas zmizela. Vůbec tomu nerozumíme. Ale když už je o tom řeč, máme v domě policajty. Dva policajty.Detektiva inspektora Holmese a jeho pobočníka, jméno jsem zapomněl. (Zahihňá se.) Ne, není to Watson.

Ti pánové vyslýchali Stephena a Antheu. Kvůli zmizení, který jim někdo telefonicky nahlásil…“

Trochu si mi třese hlas:

„Vážně?“

„Nedělejte ze mě debila, pane Woodbrooku. My víme, že jste to byl vy –“

Celo se mi orosí. „Já…“

„Stephen zuří, pane Woodbrooku. Anthea taky. Pokusíme se zabránit největším škodám, jenže teď mámobavy, že se to proflákne v tisku. Poldové vyslýchali i zaměstnance nakladatelství. Kampaň Zmijího jazyka je vážně ohrožená…“

Přede mnou, s koltem v ruce teď sklopeným k zemi, stojí Clara Foxová a úzkostně mě pozoruje. Nejspíš si všimla mého katastrofického výrazu.

„…Koneckonců,“ pokračuje Simon Saffron, „je to náš problém, vás se to už netýká, pane Woodbrooku. Vy totiž máte padáka. Pa-dá-ka!“ „Ale…“ Zvýší úměrně tón: „To, co jste udělal, je opravdu… podlé. Ano, podlé. Kousl jste do ruky, která vám dávala obživu. Takže…teď, pokud budete mít tu drzost poslat nám jakoukoliv fakturu či vyúčtování za svý tlumočení, paneWoodbrooku, můžete si být jistej, že naše přítelkyně Pamela Hunt-Carrutherová vám s potěšením zavaříodškodným za nedodržení ustanovení o důvěrnosti, ustanovení, který je uvedeno malým písmem dole na naší smlouvě, kterou jste podepsal, a vám pak, až byste nakonec splatil všechnu způsobenou škodu,zbudou jen oči pro pláč! A… (Saffron už téměř křičí) hlavně, pane Woodbrooku, ať vás ani nenapadneobjevit se ještě někdy na Bloomsbury Way… nebo na vás zavoláme bezpečáky a ti s váma vyrazí dveře,ať už máte zlomenou hnátu nebo ne! Zasloužil byste si přerazit i tu druhou!“

Jen vypustil ten jed, zavěsil.

Vyjeveně koukám na mobil v dlani perlící se potem.

„Slyšela jsem ho křičet až sem,“ komentuje ještě úzkostně moje pilotka RAF. „Co jste mu provedl, tomu

chlapovi, že se tak rozčílil?“

„Ehm… (Pokrčím rameny.) To byl ten nakladatel. Vlastně tajemník pro styk s veřejností a tiskem. Přišla k nim návštěva: váš kamarád detektiv inspektor Holmes…“

Moje modelka se kouše do rtů.

„To mě mrzí. Vlastně to já jsem vás…“

Rozhodím paže. Dojatý, a ještě trochu v šoku a roztřesený, jí položím, nesměle, ruku na rameno.

„Udělala jste dobře, Claro. Opravdu. Nelituju absolutně ničeho. Naopak. Cítím, že jsem jednal, jak jsem

měl…“

Nové vyzvánění mobilu.

Povzdechnu si. Jako by se celý svět spikl a chtěl zdržet tohle focení. No tak, kdo ještě?

„Pan Woodbrooke?“ (Západní přízvuk.)

„A, ehm… Slečna Cadbury-Jonesová?“

„Jak se máte, pane Woodbrooku?“

Zároveň s její otázkou vnímám zvenčí zvuk motoru. A skřípění štěrku na cestě. Skřípění se rychle blíží a pak následuje pronikavý svistot brzd.

Nejspíš to bude Roy Wearing. Duncan nám říkal, že pravděpodobně před polednem přijede… Po schůzce s dlouhozubou právničkou.

„Ale… já dobře, slečno Cadbury-Jonesová… a vy?“

Venku bouchají dveře vozu.

Čtvery dveře. Pokud dobře počítám.

„Já velmi dobře, mám pouze malý problém s tou vaší žádostí půjčku, pane Woodbrooku… Stále jsme od vás ještě neobdrželi fax se soupisem vašich nejbližších příjmů nebo honorářů… Říkal jste přece, že díky tomu, na čem právě pracujete, budete moci zařídit, aby váš účet byl znovu kreditní… Což, jak vám chci připomenout, je zásadní podmínka pro…“

„Ehm, ano, výborně, já… vzpomínám si.“

Stoupnu si na špičky a dívám se z okna na vůz, teď zaparkovaný, napříč, v aleji vedle sestřiny audiny.

Obrovský zelený jaguár. Saloon XJ6 se zatmavenými okny.

Působivý model, ale až moc okázalý na člověka typu tajemníka Duncana Piermonta, i když byl tenhledžentlmen donedávna, v Bristolu, tak trochu zloděj. Pupkatého Wearinga bych si spíš představoval zavolantem nějakého eska, konzervativního, s klasickými liniemi, jako je třeba ten nádherný granátovýjaguár, co si vybral můj kámoš.

Ať je tomu, jak chce, manažer nepřijel sám. V aleji však nikoho nevidím. Duncan nechal dveře otevřené, asi už vešli do haly.

„V tom případě, pane Woodbrooku, byste mi mohl nafaxovat, kupříkladu, potvrzení vašeho klienta, tedy toho nakladatele, Fairfax a… eee, Gaskettová, kde by byla uvedená suma, kterou vám mají v plánu vyplatit… a ke kterému datu. Já vám přirozeně věřím, ale ředitel naší pobočky to po mně vyžaduje…“ „Cože? Ehm… ano, jistě, já…“

Dveře za mnou vrznou. Otočím se a…

Chlap jako hora, herkulovská ramena, černá kožená bunda, vysoké boty, džínsy a rudé triko s potiskem,tmavomodrým hůlkovým písmem jméno předměstské čtvrti East Finchley. Bunda triko jsou čisté a zářínovotou, černé rangerky nablýskané, ale silně osmahlou tvář příchozího hyzdí odporné dolíky od akné adlouhé vlasy, které mi připadají notně mastné.

Prozatím bych se přikláněl k tomu, že jde o nějakého stěhováka, kterého si Duncan objednal na odvozsvých těžkých plastik, a posledně jmenovaný opomenul se nám o tom zmínit. I když…

„Jste tam ještě, pane Woodbrooku?“ ptá se slečna Cadbury-Jonesová z mého minimobilku Nokia.

… I když stěhováci zřídkakdy používají k transportu jaguáry.

Vrhnu tázavý pohled na Claru Foxovou.

Ta však zírá na frajera v bundě vytřeštěně jako na přízrak.

Do mobilu spěšně prohlásím:

„Ehm ano, jsem tady, slečno Cadbury-Jonesová…, ale máme tu nějaký menší zádrhel, zavolám vám za…“

„Kde je Bianca?“

Hromotluk to vyslovil hodně agresivně a se silným přízvukem. Fajn, okamžitě pojmu podezření, že jde onějakou z těch Duncanových pletek s děvčaty. Ten idiot asi svedl snoubenku nějakého muslima z FinsburyParku. Anebo, v tomhle případě, z East Finchley. Zdvořile se usměju: „Pana Piermonta najdete v prvním poschodí, domnívám se. My tady s tím nemáme nic společného…“

„Hej!“

Tlustým ukazovákem zamířil na Claru Foxovou.

„I know you. You fucking bitch!“

Proboha živýho, situace se zhoršuje a já ničemu nerozumím. Omluvím se slečně Cadbury-Jonesové avypnu mobil. To lamželezo s mastnými vlasy se tváří strašně zuřivě. A navíc, zdá se, že Clara s ním užbyla v jakési rozepři.

„…Kam si zašila Bianku? Co? Ty a ty svině z Poppy Projectu?“

S hrůzou sleduju, jak jde blíž, točí si rameny a tasí, nevím, odkud ho vzal, obrovský šroubovák.Přinejmenším třicet centimetrů dlouhý. Proboha, takový instrument se mimo velké opravářské dílny, kamchodím dost zřídka, jen tak nevidí. Kolos v černé bundě má nasměrováno spíš ke Claře než ke mně. Anespouští z ní svoje mrňavé černé oči, jiskřící běsem.

Udělám krok vpřed, druhý… opřený o berle.

„Eh, jen klid, sire… myslím, že se jedná o nějaké nedorozumění…“

Švihne mě hřbetem své obrovité chlupaté levačky a odešle jako balík. Zavrávorám, upustím telefon ahlučně dopadnu na jednu z van, i s berlemi. Při pádu jsem jedním vrzem shodil svou Mamiyu i s trojnožkou.

Zkamenělá Clara Foxová zírá na rozběsněného neurvalce, který se k ní blíží kolébavou chůzí pružnýchsvalnatých nohou. Teď k ní nemá víc než dva metry. A stále ji ohrožuje tím obludným šroubovákem. Claruani nenapadne zvednout pistoli, drží ji pořád hloupě ve svislé poloze. Vypadá jako ochromený zajícvprostřed silnice, když ho oslní reflektory auta.

Nedokážu se zvednout. Zvolám:

„Claro! Máte bouchačku…! Namiřte na něj!“

Naznačí pohyb. Útěku, obrany… Není čas to zjistit. Muž vymrští paži. Zapíchne jí šroubovák až po rukojeť do levého oka.

Otevřu ústa. Žádný zvuk z nich nevyjde. Vytřeštěné oči, vlasy mi stojí na hlavě… vidím, jak si Clarapřikládá dlaň na tvář, vrávorá… otáčí se. A tam, z druhé strany, se blýská kov šroubováku… trčícího zvlasů, z hlavy. Kov a krev.

Muž v bundě pustil rukojeť nářadí. Dívá se, jak se Clara prohne vzad a kácí se na zem, prach se kolemzvíří a zaduní kov.

Hrot šroubováku v týlu dopadl na zem jako první, takže zbraň se vysunula a teď vibruje kolmo z Clařinytváře, šedá pryžová rukojeť, vytržená z očnice, se zastavila ve výšce asi deseti centimetrů a vytáhla ssebou dlouhá krvavá vlákna. Prýštící čerstvá krev zalévá levou polovinu obličeje. Mezitím se pod hlavoutvoří tmavě rudá kaluž, třísní dlouhé kadeře rozprostřené kolem a rozšiřuje se do pomalé vlny, pod níž mizí kamenná dlažba.

Tělo zachvátila škubavá křeč. Clara nepromluvila. Dokonce ani nezasténala. Nepochybně je v šoku.Proboha, proboha! Je třeba zavolat poldy, rychle, sanitku, odvézt ji, co nejrychleji… Oko jí už nezachrání,ale můžou aspoň zachránit ji… Stále nedokážu vstát. Vidím, jak se Clařina pravá ruka, křečovitě svírajícíkolt, pohne a roztažením prstů… postrčí zbraň mým směrem. Popolezu, natáhnu ruku a uchopím ji…

Muž se obrátí ke mně. Kouká na pistolku v mé ruce, já nahmatám pojistku, stisknu ji. A namířím zbraň na ten kolos, na toho obrovitého šíleného zabijáka, který se ke mně pomalu blíží jako netvor z nějakéhohororu, typu Frankensteina. Natáhnu paži, stisknu spoušť.

Nestane se nic. Doprdele, zaseklo se to? Nefunguje to? Stisknu znovu. Zápěstím mi škubne zpětný náraz, v uších mi zaduní rána.

Chlap se pořád blíží, ani nezakolísal, asi jsem ho minul. Vystřelím podruhé. V jeho tričku se objeví díra.Divous neškobrtnul, jde stále ke mně. V poďobané tváři zlý škleb. Zápěstí bolí. V uších hučí. V nose mědráždí střelný prach. Kristepane, musím toho hajzla zastavit. Zneškodnit ho… Zachránit Claru Foxovou…Monstrum teď stojí docela blízko, ční nade mnou jako hora. Hlaveň koltíku je jen pár desítek centimetrůod jeho tlustého panděra. Z trička mu, asi, teče krev, na červené látce se to nedá poznat, skrz slzy čtuEAST FINCHLEY. Vystřelím.

„Kde je Bianca?“ zachrochtá zas obr hned poté, co rána zaduní.

Hlavní se mu prakticky dotýkám břicha. Po hrudi mi stéká krev. Muž se shýbne a mohutnými prackami mě chytne za krk.

„Kde je Bianca?“

Tiskne víc. Palci mi tlačí na Adamovo jablko, drtí chrupavku. Teď mi jeho prsty asi pronikají hrdlem.Hlaveň zbraně mu přiložím na podbřišek. Vystřelím. Monstrum se zachvěje a svalí na mě.

Ale tlak na krku nepovoluje. Otevřu ústa. Vzduch!

Vzduch… Instinktivně stisknu spoušť, další výstřel. Nová přidušená rána. Cítím na sobě strašnou váhu.Svět se noří do temnoty…

Přes oči mi padne rudý závoj.

Zapomínám na všechno a svezu se zády do rudé kaluže.

Květy slivoně zmizely

a vrba

tak osaměla!

Buson

Londýn, Tavistock Crescent,

neděle 20. května 2001, 11.45 hod.

Telefon zvoní tam, kam jsem ho posledně položil. Na nízkém konferenčním stolku. V téměř prázdnémbytě má zvláštní ozvěnu.

To bude Amanda. Konečně, nijak příliš brzy! Aby se omluvila za zpoždění: buď že uvízla v dopravní zácpě,anebo… Podrážděně popadnu sluchátko bezdrátového telefonu.

„Haló, Amando?“

Žena na druhém konci si odkašle.

„Promiňte. Ehm, dovolala jsem se správně k Gilbertu Woodbrookovi?“

„To jsem já.“

„Aha. Já… Tady Carol Fieldingová.“

Chvilku váhám. Vraštím obočí. „…Nevzpomínáte si na mě, Gilberte?“

„Mmm…“

Malinko se rozpačitě zasměje.

„Ovšem, už jsou to dva měsíce. Byli jsme… seděli jsme vedle sebe na tý večeři u Parkese. A pak jsme šlina skleničku do baru. Byla jsem s Freddiem Foggem a taky tam byl ten legrační ruskej spisovatel… Fjodor Kukolbaum.“

Naráz se mi všechno vybaví. Večer u Parkese, nebohá Emiko tančící na stole, jihoameričtí kytaristi iDuncan… A, přirozeně, ta vysoká krásná brunetka, literární ředitelka nakladatelství Fairfax & Gaskettová.Sympaťačka, třicítka, vdaná, jedno dítě nebo i dvě. A která…

„Daří se vám dobře, Gilberte? Doufám, že jste se už zotavil. Co ta vaše sádra?“

„Ehm, před deseti dny mi ji sundali. Díky.“

„To je dobře. (Zaváhá, než spustí:) Chtěla jsem vám zavolat už dávno, doufala jsem, že se dozvím, co je

u vás novýho, a pak se stalo všechno to… tak…“

„Ano.“

„No ano, myslela jsem, že bude lepší, když uplyne trochu času a nakonec jsem včera požádala o vašetelefonní číslo Simona, trochu se divil, ale nakonec souhlasil a dal mi ho. Měl ho stále v diáři…“

Přikyvuji. Pořád ještě pořádně nevím, kam má krásná Carol Fieldingová namířeno. Ačkoliv… fakt je, žedala Fjodorovi svou navštívenku, pro mě.

„A tak… protože se mi hrozně líbí vaše práce, Gilberte… víte, tenkrát ten večer jsem byla ustrašená,nervózní a… no a taky trochu v rozpacích, a řekla jsem vám, když jste se mě na to ptal, že se mi na vaší knize líbí design…“ „Ano…“

„Jenomže jsem vám lhala! Ze všeho nejvíc se mi líbilo, či spíš by se mi líbilo, bejt oblečená ve vojenskýuniformě. A spoutaná. A na obličeji mít podlitiny. Jako na těch vašich skvělejch fotkách. Já… Ale takhle do telefonu… to zní trochu stupidně. (Rozpačitě se zasměje.) Gilberte… Neměl byste chvilku času, zašlibychom na kus řeči do nějaký kavárny, příští týden?“

Povzdechnu si.

„Poslyšte, Carol. To, co mi říkáte, je moc zajímavý a těší mě to, ale… Já jsem momentálně vprostředstěhování. Budu bydlet na periférii. Většinu nábytku předevčírem odvezli a teď dopoledne čekám, že mipřijde pomoct sestra a převeze mi svým autem matraci, na který jsem dneska spal, a ještě pár věcí…“

„Aha, rozumím.“

„Nevím, jestli rozumíte. Nejde jen o to, pochopte. Pro mě to bylo hodně těžký, celá ta záležitost…“

Jako bych viděl její hezkou hlavinku smutně přikyvovat.

„Ano, četla jsem to v novinách… Dovedu si představit. A váš hlas taky nezní moc vesele, Gilberte. Trochu

zastřeně…“

„To protože jsem si v tom blázinci v Barnet Vale přetrhl hlasivky… jak jsem řval, když… ten policajt sáhl doktorce Foxové na krční tepnu, otočil se ke mně… a prohlásil, že se už nedá nic dělat.“

Po jisté odmlce Carol Fieldingová zašeptá: „Bože… to je příšerný.“

Pokrčím rameny. A pak dodám:

„V životě je hodně příšernejch věcí. Minulej tejden mi přišla zpráva o mým dávným příteli, jednomskotským umělci, kterej se usadil ve Švýcarsku. Bylo to parte, který poslala jeho žena a jeho dvě děti.Zemřel na mozkovej nádor. A víte, že jeho otec byl hrobník a matka porodní asistentka? Zvláštní, ne?Jeden jeho rodič pomáhal při příchodu na svět, druhej při odchodu z něj…“

Větu jsem dokončil se zoufalým úsměškem. Carol Fieldingová odpoví váhavě: „Dobrá, bude lepší, Gilberte, když vás nechám být.“

Vydechnu:

„Ano, asi to bude lepší.“

„Koneckonců… máte ještě moje číslo? Na tý vizitce…“ Malinko se usměju.

„Ano, Carol. Neztratil jsem vaši vizitku… Moc rád bych se s vámi setkal, ale někdy později. Ozvu se…“ „Byla bych moc ráda, Gilberte. A promiňte, že jsem obtěžovala. A hodně kuráže, na stěhování i… to ostatní.“

Jemně zavěsila.

Hodná holka. Mrzí mě, že jsem byl na ni trochu tvrdý. Hlavně když… Ale co, prozatím mi jen ještě víc

zhoršila blbou náladu.

Nebýt toho večera v hospodě s Carol Fieldingovou… a s tím blbem Fjodorem, a kdybychom spolunevychlastali tolik piva a kdyby mi nenakukal červa do hlavy a neposlal na pohotovost…

Nikdy bych se nesetkal s Clarou Foxovou.

Anebo, přesněji, Clara Foxová by neměla tu zatracenou smůlu a nenarazila by na mě. Doktor Foxovou bych sice neznal, ale někde v tomhle velkoměstě by byla, naživu.

Natáhnu se ke krabici a spolknu tabletu valia.

Těch obrazů se už nezbavím…

Vidím Claru krvácející na zaprášené dlažbě té vodní mučírny. A pak výjevy z pohřbu. Na konci nejhoršícesty v celém mém životě, až do Portsmouthu.

A pak její rodina (hlavně sestřička, která na mě hleděla s tak úpornou nenávistí) a její známí, byli tamkolegové ze St. Mary’s, přátelé z lékařské fakulty, čtyři nebo pět žen z Poppy Projectu a jedna mladáštíhlounká světlovlasá Ukrajinka, bledá a plachá, která zírala do tmavé jámy hrobu, jako by tam skončil i její život.

Bylo pošmourno, ráno pršelo a z místa, kde jsem stál, jsem dohlédl na moře. Bývalý Clařin přítel –sympatický mladík s pohlednými rysy a hustou kudrnatou kšticí, předstoupil a hlasem, který se každouchvílí málem zlomil, přečetl vprostřed tíživého ticha, přerušovaného vzlyky, pět prostých srdcervoucích slok z Requiescat Oscara Wilda: Tread lightly, she is near

Under the snow,

Speak gently, she can hear

The poppies grow.

All her bright golden hair

Tarnished with rust,

She that was young and fair

Fallen to dust.

Lily-like, white as snow,

She hardly knew She was a woman, so

Sweetly she grew.

Coffin-board, heavy stone,

Lie on her breast,

I vex my heart alone,

She is at rest.

Peace, Peace, she cannot hear Lyre or sonnet,

All my life’s buried there

Heap earth upon it.19*

Ženy z Poppy Projectu se rozvzlykaly, když mladík na začátku schválně použil slovo poppies (máky)namísto daisies (chudobky) … Pro mne však nejhorší chvíle nastala později, při soustrastném defilé, kdyjsem musel stisknout, a hleděl při tom do země, pevnou ruku jejího otce a když mě ten vysokýšedovlasý statný chlap s tváří poznamenanou bolestí popadl a přitiskl k sobě mocným přátelským objetíma pak mi zašeptal do ucha: „Odvahu, chlapče… vím, že to nebyla tvoje vina.“ A já se v jeho náruči rozplakal.

A potom, tak jako v posledním verši básně, kterou jsme právě vyslechli, začali hrobníci s tlumeným zvukem nahazovat lopatami zeminu na rakev.

Zapálím si cigaretu.

Ale telefon se ozve znovu.

Amanda.

Vezmu sluchátko.

Protáhlým hlasem:

„Halóó… Gilbéérte?“

„…“

„Tady Nick… Nick Zarnowski. He… slyšíš mě?“

Zabručím:

„Bože, Nicku! Já… ech, už je to celý tejdny… ne, měsíce, co…“

Zachechtá se.

„To teda jo… Hádej, odkud ti volám…“

Proboha, doufám, že ne z hospody na rohu ulice.

„To nevím, Nicku. Ale ty mi to povíš…“

„Ha, ha. Ano, volám ti… z Japonska, Gilberte. Z Tokia!“

Uf. Je daleko.

„Takže teď je řada na tobě, Nicku? Já nevím, kdy tam zas pojedu… Ale myslel jsem, že jsi na suchu…“ Špekoun Nick se zařehtá podruhé.

„Cha, to teda pořád… Ale představ si, že hned potom, co jsem ti před dvěma měsíci zavolal, volám jinýmu kámošovi, ten taky neměl ani floka, co by mi půjčil, ale… zato měl letenku do Tokia na popozejtří, s AllNippon Airways, a nemohl ji využít, protože jeho babičku zrovna kleplo a musel na pohřeb, byl tonevratnej lístek… zkrátka, prodával mi ho za padesát liber, to je skoro zadara, že… (Další hihňání.)Potřeboval jsem se zmátořit, víš. Změnit vzduch. A tak jsem si půjčil padesát liber od jinýho kámoše a…“

Koukám z okna, zdá se mi, že před domem na Tavistock Crescent právě zaparkovává červené auto. Ne…není to Amandin kabriolet Audi TT. Ani to není jaguár (skoro každou noc se mi zdá, že se u mě vynořírozběsnění Albánci, vyzbrojení šroubováky, noži a sekerami). Mrknu na zápěstí. Deset minut po poledni…Pro boha živýho, kde se sestřička courá? Chci zavěsit a zavolat jí na mobil.

„… problém je, Gilberte, že teď jsem zapikolovanej v Tokiu bez jedinýho floka. Volám ti z Šibuji, z mobilu irskýho kámoše, u kterýho bydlím, ale ten je taky plonk, nezaplatil paušál, a tak je možný, že nám každou chvílí přeruší hovor…“ Což by nebylo tak špatné, říkám si. Tak jen do toho, Japonci z NTT, odstřihněte ho! „… takže, Gilberte, teď, když jsi dostal tu půjčku z banky, říkal jsem si, jestli bys mi nemohl, dám ti číslo svýho londýnskýho bankovního účtu, máš čím si ho zapsat?, jako trochu helfnout a převíst mi…“

„Nicku!“ „Ano?“

„Barclay’s Bank mi tu podělanou půjčku nikdy nedala.“ Po chvíli zaraženého ticha na japonské straně: „Aha. To je blbý.“ „Ano, to je blbý.“ Povzdechne: „Fajn, jestli dobře rozumím, budu muset zavolat někomu jinýmu a to hned, než nám Japončíci zrušípaušál. No dobrá, tak se měj, Gilberte… Jo, vlastně ještě jsem zapomněl…! Potkal jsem jednu tvou kámošku…“

„Aha…“

„V letadle cestou do Tokia… Byla moc roztomilá, tak jsem se pokusil ji klofnout… Letuška, jmenuje se

Akiko… Říká ti to něco? Vyprávěla mi, že tě zná…“

Srdce se mi na chvilku zastavilo. Pustím camelku do popelníku. Vzchopím se: „Nicku… Kurva, řekni, dala ti na sebe telefon?“

Tam, v Tokiu, chichotání (přestože jsem rozčilený, mám dojem, že zdáli slyším, se steskem, hluk velkého náměstí v Šibuji a reproduktory…).

„Ovšemže. Mobil, pevnou, mailovou adresu, všechno. Její vizitku mám v peněžence, počkej…“

Začínám lapat po dechu. Chybí mi vzduch. Rychle, kde vzít kousek papíru, tužku…? Aha, už mám. Je to

nějaká stará tvrdá tužka, ale potom si to přepíšu.

„…Tak tady, piš si. Akiko Tanaka, senior cabin attendant, All Nippon Airways. Mobil je…“

Jeho hlas, hluk v pozadí, vzdálený štěkot japonských tlampačů, všechno najednou utichne.

„Nicku? Nicku?“

Nic, už vůbec nic. Zpitoměle zírám na oněmělý bezdrátový telefon.

Kruci! Krucinálfagot!

Ukončím hovor, který se stal jednosměrným, vyhledám číslo, které se tam uložilo, a rozechvěle ťukám…

00 81…

Jemný zdvořilý hlas mladé Japonky mi svou mateřštinou a nanejvýš zdvořilými formulacemi oznámí, žetoto číslo není momentálně přiděleno.

Vztekle mrsknu telefonem do nejvzdálenějšího kouta téměř prázdné místnosti.

Venku párkrát jekne klakson.

Otočím se…

A tam, na ulici, velkým oknem bez záclon spatřím…

Ve svitu slunečného rána poklidné májové londýnské neděle hned poznám svou hezkou, rozmilou

sestřičku… vesele mi mává z elegantního červeného kabrioletu.

CODA

„Into a house where the heart is hard cometh there not always a bitter wind?“20*

OSCAR Wilde,

The Star-child, A House of Pomegranates

(COSMOPOLITAN, anglické vydání, duben 2001)

Romance u jezera Loch Ness

KDYŽ SE JAPONSKÁ BARBÍNA JEDNOU ROZHODNE, JDE NA VĚC. A PŘESTANE SI DELAT ŠOUFKY ZESVÝCH ČTENÁŘŮ, FANOUŠKŮ I NAKLADATELŮ. K NAŠÍ VELIKÉ RADOSTI.

Ingrid Ellisová Sním snad? Je to opravdu Emiko Júki tady na tom prázdninovém snímku, jak leží jen v kalhotkách na

jakémsi černovlasém krasavci, líbá ho otevřenými ústy a vrtí přitom hezkým zadečkem? Jak je to možné?Stejná Japonka, s níž jsem před dvěma týdny dělala rozhovor v útulných saloncích hotelu Cranley,šikézním hotýlku na Bina Gardens, přímo v centru Chelsea? A která, činaná a plachá, v kouzelné vestičce

ze stříbrné lišky, v šatech s širokými černobílými pruhy od Chanel, náušnicemi od Cartiera, doplňky odVivienne Westwoodové, v síťovaných punčoškách a koketních střevíčcích od Gucciho, mi vyprávěla, že

vždycky snila o tom, že z ní bude spisovatelka…?

Emiko ráda šokuje. Její první román (už dva miliony prodaných výtisků v Asii, promiňte to málo!) dostalcenu Atakawaga. Už jen tím se z ní stala multimilionářka… Prozradila mi pro Cosmopolitan svou pracovnímetodu: nejprve stráví noc v putyce s kamarády. Za svítání zajde na karí do nějakého pajzlu poblížŠinjuku či v Šibuji, načež naše Emiko zamíří na vysokých podpatcích do své pracovny, kterou jí jejínakladatel vyhradil na vrcholku mrakodrapu v Jocuji, a tam ťuká do počítače (japonsky bazokon)nepřetržitě několik hodin, načež jde spát se svými plyšáky (růžovými, jak jinak). Budík zazvoní vdevatenáct hodin, Emiko vstane, nalíčí se, nafintí a jde ven, a tak dál…

Všechno začalo jejím prvním rukopisem, který poslala poštou do literární soutěže… Emiko dostane penízena dlaň, vydají ji, a tak začíná pohádka. O malé víle, která v deseti letech zničehonic odmítla chodit doškoly, prostě proto, že se tam nudila. Naštěstí tu byl tatínek vysokoškolský profesor, který dohlížel nasvou ratolest a dovolil dceři číst, co se jí zamanulo!

A tak se letos zjara naše víla Barbína vynoří v Londýně a s ní první vydání jejího bestselleru Zmijí jazyk vangličtině v nakladatelství Fairfax & Gaskettová. O čem se v něm vypráví? Nu, prostě o lásce. A opiercingu. Stačí požádat naši Emičku, aby otevřela ústa, a budete skutečně zírat! Jazyk má doopravdyrozpůlený piercingem, je rozeklaný přesně jako jazyk malé roztomiloučké zmije! Brrr… Neodvážila bych se

vám doporučit, abyste to zkusili také…

Tak či tak, Emiko se na cestách rozhodla, že se i pobaví! A tak, sotva přijede, nakladatelé nenakladatelé,vezme nohy na ramena! Nejprve jen tak mimochodem stráví bláznivou noc po boku (v náruči?) našehookouzlujícího Young British Artist Duncana Piermonta (ti dva byli pro sebe jako stvoření!), miláčka médií.Potom, po nestřídmé konzumaci ústřic a šampáňa, se na první pohled zamiluje do svůdného krasavce zeStředomoří, kterého potkala v baru poblíž Leicester Square…

Načež se náš Romeo a Julie, doslova spolu propleteni, vytratí směrem na Highlands (odkud naše panenka

Barbie poslala svým nakladatelům onu pověstnou fotografii, jak poněkud rozjařeně pusinkuje svéhomilého…), na líbánky a za objevem lochnesské příšery, romantické dobrodružství, jež by mohlo býtskvělým začátkem příštího Emičina románu, který ponese název (je to tajemství, takže to nikde neříkejte!)

Ero-guro. Výraz, který tam u nich znamená, jak mi našeptává její tiskový mluvčí, šaramantní Simon

Saffron, erotickou grotesku…

A přiznejme to, vlastně i celkové pojetí! Už se nemůžeme dočkat, až ho budeme hltat, že… Prozatím sivšak přečtěte její románovou prvotinu a vychutnejte si naplno japonské mrštné a rozeklané jazýčky!

Zmijí jazyk, Emiko JÚKI,

nakl. Fairfax & Gaskettová 12.50Ł

(DAILY TELEGRAF, 27. června 2002)

ČTYŘI ALBÁNŠTÍ KUPLÍŘI ODSOUZENI V OLD BAILEY

V RÁMCI PŘÍPADU PIERMONT

Niget Bennett, soudní zpravodaj

Předvolaní k Vrchnímu trestnímu soudu, Agron Banja, 29 let, jeho bratři Dževair, 32 let, Izzet, 24 let, aGazim, 21 let, byli včera odsouzeni k doživotnímu vězení za vraždu a napomáhání vraždě Clary Foxové, 26 let, z Portsmouthu, lékařky nemocnice St. Mary’s v Paddingtonu, jejíž smrt v březnu 2001 vyvolala v celé

zemi velké emoce.

Agron Banja, jenž byl během událostí vážně zraněn přítelem oběti, v situaci legitimní obrany, avšakpřežil díky své robustní tělesné stavbě (1,95 m, 110 kg), si odpyká trest ve vězení se zvýšenou ostrahouv trvání pětadvaceti let. Jeho bratři, v případě Dževaira a Izzeta po dobu 15 let, v případě Gazima 10 let.

Státní zástupce Michael Morley popsal postavení mladých dívek, které rodina Banjových zneužívala ve

svých nevěstincích, bytech a saunách na Hounslow, jako „co nejbližší stavu otroctví, jaký si lze v západnízemi vůbec představit“.

Zatčení, jen několik minut po zločinu, usnadnil, jak známo, telefonát služebné barmské národnosti z domuproslulého Young British Artist Duncana Piermonta, v jehož Factory k vraždě mladé lékařky došlo.

Tato zaměstnankyně, kterou pan Piermont podle všeho „koupil“ prostřednictvím jisté agenturyspecializované na domácí otroctví, mimo jiné zažalovala svého bývalého zaměstnavatele a jeho asistentyza omezování svobody mladistvých žen, které tajemník umělce, pan Roy Wearing, svému příteli aklientovi zpravidla obstarával prostřednictvím albánské mafiánské sítě, jež mu rovněž dodávala drogy, a

za to, že poté co dívkám namluvil, že jsou hospitalizovány pro následky nehody, jim dával smrtící injekce,

aby mohl jejich těla začlenit mezi své pověstné plastiky „mumií“.

Obhájci pana Piermonta tato obvinění vždy odmítali a prohlašovali je za „směšná“, přičemž se opírali oskutečnost, že neexistuje žádný důkaz. Rovněž se odvolávali na to, že jejich klient byl už zcela zproštěnviny v případu zmizení mladé japonské spisovatelky Emiko Júki, která od svého odjezdu v březnu 2001 do

Skotska, v doprovodu tajemného muže z Kosova, nebyla již nikdy spatřena živá. Podle právních zástupců

Duncana Piermonta těla, která umělec vystavuje v galeriích a muzeích po celém světě, jsou ostatkyzemřelých ruských a čínských státních příslušníků, které byly nejprve legálně zakoupeny a teprve poténabalzamovány a polymerizovány ve Factory speciální metodou, inspirovanou technikou notorickyznámého umělce-anatoma, profesora Günthera von Hagense.

Až doposud žádosti o pitvu těchto mrtvých těl (poté co obyčejné rentgenové snímky neposkytly žádnérozhodné indicie) ze strany naší Metropolitní policie, která, jak se zdá, vzala svědectví bývalézaměstnankyně velmi vážně, pokaždé narazily na nesouhlas zákonných vlastníků plastik, muzeí, galerií,soukromých sběratelů i samotného pana Piermonta –, kteří vznášeli námitku s tím, že takové zkoumání,které poškozuje díla, jejichž tržní hodnota je obecně vyčíslována na miliony liber, by jejich vlastníkůmzpůsobila značnou finanční újmu.

Policejní prohlídky v Barnet Vale a londýnském bytě umělce, jakémsi loftu na vrcholu věžáku v Docklands,žádný důkazní materiál nepřinesly.

Duncan Piermont v závěru večírku, který pořádal minulý týden na svém luxusním sídle v Cotswolds připříležitosti své druhé svatby s ukrajinskou topmodelkou Irinou Zarovovou, okázalé oslavy, na niž bylo

pozváno více než tisíc osob, mezi nimi David Bowie, Mick Jaggera Madonna –, prohlásil, svým obvyklým

obrazným stylem, na téma problematického šetření týkajícího se jeho plastik:

„Jediná zkur… věc, o který se nedá diskutovat; je, když umělec dostane nápad. Obyčejní smrtelníci nikdy

neuhodnou, odkud se to bere.

Chtějí systematicky obviňovat moderní umění že je to jen zkur… blamáž na všemožnejch úrovních.Vždycky se najdou nějaký zkur… taxíkáři, co mi řeknou: ‚Jdi si po svejch, kámo!‘, a na druhý straně jsoupracháči, který by do umění věčně jen strkali rypák. Jako Margaret Thatcherová, která si dovolila změnitoko na portrétu, kterej jí namaloval Rodrigo Moynigan. Anebo Churchillova žena, která zničila obrazGrahama Sutherlanda. Já pracuju s mrtvolama, a co má bejt? Zpočátku, když jsem fachal v bristolský

márnici, když jsme vytahovali lidský ostatky zformalínovejch kádí, jsem myslel, že si musím navlíkat ty

zkur… gumový rukavice… a jeden ten maňas tam se chechtá, bere to přímo rukama a říká mi: ‚Hochu, od

tohohle žádný bacily nechytneš!‘ No a bylo to. Já nejsem žádnej zkur… sériovej vrah. Ale i kdybych byl,co na tom sejde? Pořád bych zavinil míň obětí než ti, co maj v tomhle zkur… světě skutečnou moc. Aždoteď jste mě štvali, ale ve finále seru já vás.“

(Doina 12)

(úryvek z knihy Lisy Bianchiniové

Ukradené děti, Hanba Západu,

vydalo nakl. Mergoni, Pordenone, Itálie, 2006)

Říkejme jí Mirela. Potkala jsem ji na předměstí Londýna, s jinými děvčaty mezi sedmnácti a šestadvacetilety, ubytovanými v zařízení organizace Poppy Project. Některé byly ze své vlasti uneseny, jiné přijely naZápad zlákané příslibem práce, další padly do spárů falešného snoubence, který jim namluvil, že jde ovelkou lásku. Žádná z těch, o nichž mluvím, se před příchodem do naší země neprostituovala. Mnohé byly

ještě panny, když padly do rukou kuplířů. V tomto poklidném londýnském domě mají všechny ty mladéMoldavanky, Ukrajinky nebo Rumunky dětské, veselé a hravé tváře. Až do chvíle, kdy se rozhodnouvyprávět. To pak najednou vypadají o deset let starší.

Mirela s mokrými vlasy otevře dveře svého pokoje. Mluví italsky, domluvíme se snadno. V obýváku se jiná

dívka dívá na televizi. Další se činí v kuchyni. Najednou přijde Marina, buclatá, s vystouplými lícemi –,její pravé jméno také zamlčím. Protože mě o to nesměle požádá. Ještě veselejší a usměvavější nežostatní, hned mi nabízí vše, co má v balíčcích, hroznové víno, ovocný džus, bonbóny. Posadí se vedleMirely a líčí mi svůj pracovní den. Stará se o jednu starší paní poblíž Brentfordu, a tak si vydělává naživobytí. Směje se, dobírá si Mirelu, která si udělala na hlavě turban z ručníku, aby jí uschly vlasy.

Když se zeptám Mirely, jestli mi chce opravdu vyprávět svůj příběh, zaváhá. Pak naznačí, že ne, zapálí sicigaretu a začne žvýkat hrozen. Je to najednou někdo jiný. Prohlíží si prsty a špulí rty. Ticho. A paknajednou přivolí, ano, bude vyprávět. Rozhodně to ještě nikdy nedělala, ne doopravdy. Jen tak okrajově,policistům, soudci, když ji chtěl po jejím zatčení na londýnském předměstí před dvěma roky obžalovat znapomáhání. A tak si přisednu k Mirele blíž a zapnu magnetofon.

Mirele je devatenáct let. Je okouzlující, v tom svém modrém tureckém županu, se zelenýma očima a

mokrými blond vlasy, když trvá na tom, že v knize neuvedu její pravé jméno. Mirela je Rumunka, pochází

z malebné oblasti na severovýchodu země, proslavené kláštery s nástěnnými malbami na vnějšíchfasádách. Narodila se v chudé rodině, což je případ většiny tamních obyvatel –, ve svých čtrnáctinavázala přes internet korespondenční vztah s jedním Kanaďanem, zamilovala se do něj a dělala si o tompřílišné iluze. Pak, jednoho dne tajně, spolu se svou nejlepší kamarádkou Ligii, odešla z rodné vesnice.Obě uvěřily slibům jedné o trochu starší Rumunky, která ve skutečnosti patřila k síti dodávající dívky doSrbska… Pokračování jejich osudů bylo, bohužel, už zcela klasické a typické: zabavení dokladů,opakované znásilňování, nucená prostituce, prodej a nový prodej dalším kuplířům… Poté co se dostalailegálně do Itálie, „pracovala“ Mirela v Milánu, Nice, Lyonu, Paříži, Bruselu a nakonec v Londýně. Pasáci„svá děvčata“ ve skutečnosti často přemisťují, aby omezili riziko ze strany místní policie. Během těch dvou

let, která strávila ve Francii a Belgii, měla Mirela příležitost naučit se francouzský, a mluví velmi dobře –,

a nyní se v Poppy Projectu kurážně, vzdor svým psychickým potížím, pouští do angličtiny.

„Někdy, když je mi nejhůř,“ povídá mi Mirela v závěru své zpovědi, „a když na mě hodně útočí vnitřnídémoni, pokouším se zlomit si ruku anebo nohu anebo se nějak jinak zranit. Říkám si, lidi si tak aspoňvšimnou, že něco není v pořádku a že trpím. Jsem už samá jizva, zůstane mi to navždy. Hlasy jsem začala

slyšet, když jsem byla v Barnet Vale, hlas vousatého mužíčka a pak i jiné, a od té doby je slyším skorodenně. Ty hlasy jsou vlastně kolikrát přívětivé a přátelské, povzbuzují mě a radí mi, když si připadámztracená, ale spousta jiných jsou ďábelské, mám z nich takovou hrůzu, až jsem z toho nemocná. Poprvéjsem úplně ztuhla a nevěděla, jak mám reagovat. Myslela jsem, že ten člověk opravdu existuje, a pak zasže ne, že vidím nějaký přízrak… Dneska vím, že to nebylo ani jedno, ani druhé, a že se všechno odehrávájenom v mojí hlavě. Naštěstí ti duchové tu nejsou pořád, ale když přijdou, vím, že z toho onemocním a že

jim neuniknu. Od té doby, co se tady o mě starají, chodím pravidelně na vyšetření na psychiatrickoukliniku, jako externí pacient. Někdy jsem na tom líp, jindy hůř. Moje kamarádky tady jsou pro mě mocdůležité. Tím, že tu jsou, pomáhají mi bojovat se zlými duchy, a jsou možná jediným důvodem, proč beruléky a nezabiju se. Měla jsem jednu hodně dobrou přítelkyni, jmenovala se Ligia, ale je mrtvá: měsíc potom případu v Barnet Vale našli její tělo rozřezané na kusy v několika odpadkových pytlích ve veřejnémparku v Hadley Common. To se jí pomstili ti Albánci a já, když se to dozvěděla, jsem chtěla umřít. Já aLigia jsme pocházely ze stejné vesnice v Rumunsku. Neměla jsem tam lehké dětství, ale byly i hezkéchvilky. A bylo taky pár hezkých, i když už jsem šlapala, třeba ta cesta po albánském pobřeží, jely jsme sLigii a dvěma dalšími děvčaty v autě po takové prašné cestě a zpívaly jsme. Měla jsem taky jednohosmyšleného přítele, vlastně zkraje existoval doopravdy, jenže jsem s ním ztratila kontakt, ale už jsem sizvykla mluvit s ním a vyprávět mu všechno, co se mi přihodilo, i když tu nebyl a neslyšel mě, žije vKanadě. Teď už si s ním nepovídám. Chybí mi a je mi to líto. Předtím byl pořád se mnou, kdykoliv jsemho potřebovala. Když se mě zeptáte, jaké poučení mi dala západní Evropa, tak to, že lidi tady mají tvrdésrdce. Neplatí to o Denise a Julii a jiných z Poppy Projectu, anebo o Claře, tu jsem sice sotva znala, aleopravdu jsem brečela, když ji Agron zabil. Říkám to o lidech tady všeobecně. Ne tvrdé srdce, to nenípřesné. Maj ,selektivní‘ srdce. Dávají prachy na hladové děti na opačném konci planety, dobrá, to ano, ale

nechtějí vidět děti, které jsou zavřené ve vedlejším domě. Zavřené, bité a nucené k tomu, aby tady vjejich zemi jen roztahovaly nohy anebo otvíraly ústa pro nějakého ptáka a sály do sebe všechno sperma a

všechny frustrace toho vašeho Západu. Dřív jsem o Západu snila, ale teď jsem strašně zklamaná. Jstetlama, která nás požírá. Pochopila jsem tohle i spoustu dalších věci. Teď se třeba učím anglicky z téhleknihy pro děti, Peter Pan and Wendy. Je to krásná knížka, ale trochu smutná pro toho, kdo ji čte vdospělosti, vlastně, v mém případě, skoro dospělosti. Vypráví se v ní o čase, který hrozně rychle utíká, ozmizelém dětství, je to moc hezky napsané, a když to čtu, tečou mi slzy, tečou pořád a nejde to zastavit,ale aťsi, protože ty slzy mi dělají dobře, očišťují mě a posilují. V poslední kapitole se dětí vrátí domů.Kromě Petera Pana, který se vrací jenom na jaře, aby si s ním Wendy mohla zalétat zase pár dní vNeverlandu. Jenže Wendy dospěje, vdá se a sama má malou holčičku, a tak se z ní stane ‚normální‘člověk jako ostatní. Já jsem ale jako Peter: už nikdy nebudu mít domov, budu se jen pořád tisknoutzvenčí k oknu teplého a rozsvíceného pokoje, kde ještě stojí moje dětská postýlka. Zůstanu venku, i stěmi svými zlými sny a hlasy dívek, které na mě v noci mluví, hýbají uřezanýma rukama a nohama a volají

mě o pomoc. Jsem jako noční můra, jejímž údělem bylo odjakživa pálit si křídla: nikdy se domů

nevrátím.“