ALEXANDR SOLŽENICYN

RAKOVINA

1

Pavilón onkologie měl navíc ještě číslo třináct. Pavel Nikolajevič Rusanov sice nikdy nebyl a ani nemohl být pověrčivý, ale přesto ho píchlo u srdce, když mu do doporučení napsali: “Pavilón 13”. To nemohli tu třináctku dát třeba chirurgii nebo interně?

Jenomže tahle klinika je jediné místo v republice, kde mu snad pomůžou.

“Ale já přece nemám rakovinu, paní doktorko, viďte že ne?” s nadějí se obracel na lékařku a zlehka si ohmatával pravou stranu krku, kde se mu den ode dne zvětšoval ošklivý nádor, ačkoli zvenku bylo zatím vidět jen hladkou bílou kůži.

“Ale to víte, že ne,” už podesáté ho uklidňovala doktorka Doncovová a rozmáchlým písmem přitom vyplňovala stránky statusu. Na psaní si nasazovala brýle – podlouhlé, se zaoblenými rohy – a jakmile přestala psát, vždycky si je hned sundala. Nebyla už nejmladší, pobledlá tvář vypadala velmi unaveně.

Tohle se odehrálo před několika dny, ještě na ambulanci. Avšak pacienti, poslaní na onkologii třeba jen na ambulantní vyšetření, přirozeně už celou noc nespali. A Pavlu Nikolajeviči doktorka Doncovová navíc řekla, aby přišel co nejdřív, že zůstane v nemocnici ležet.

Nešlo jen o nemoc, nečekanou, náhlou, která se ve čtrnácti dnech snesla jako vichřice z čistého nebe na bezbranného, šťastného člověka; v tuto chvíli skličovalo Pavla Nikolajeviče ještě i pomyšlení, že si musí jít lehnout na kliniku jako každý jiný pacient – už se ani nepamatoval, kdy se takhle naposledy léčil. Obtelefonovali kdekoho – Jevgenije Semjonoviče, Šenďapina, Ulmasbajeva, ti zas volali dál, zjišťovali, není-li na klinice zvláštní pokoj nebo nedá-li se aspoň na nějaký čas zařídit malý pokojík pro vysoce postaveného pacienta. Ale nešlo to, místa bylo příliš málo.

Jediné, čeho za pomoci primáře dosáhli, bylo povolení, že pacient může vynechat přijímací proceduru, dezinfekci a koupel a může si vzít vlastní prádlo.

A tak Jura teď přivezl otce a matku bledě modrým moskvičem až ke schůdkům třináctky.

Bylo pár stupňů pod nulou, před budovou na schodech však stály dvě ženy jen tak ve vyrudlých nemocničních županech – třásly se zimou, ale dovnitř nešly.

Jak Pavel Nikolajevič uviděl ty jejich utahané župany, bylo mu zde hned nepříjemné všechno: příliš vyšlapaný cement před domem, zašlé kliky u dveří, ohmatané rukama nemocných, dvorana, která sloužila jako čekárna – s odřeným nátěrem na podlaze, s vysokým olivově zeleným obložením (olivová barva mu pořád připadala jako špinavá), s velkými lavicemi z latěk, na které se všichni nemocní ani nevešli – přijížděli sem zdaleka a seděli teď i na podlaze: Uzbeci v prošívaných vatovaných kabátech, staré Uzbečky v bílých šátcích, mladé v šátcích růžových a červenozelených a všichni v holínkách a v galoších. Na celé jedné lavičce ležel natažený mládenec, zřejmě Rus, rozepnutý kabát mu visel až na zem; chlapec byl kost a kůže, jen břicho měl napuchlé, a ustavičně křičel bolestí. A tento nářek Pavla Nikolajeviče tak poděsil a zdrtil, jako by mládenec nekřičel sám za sebe, ale za něho.

Zbledl jako stěna, zůstal stát a zašeptal:

“Kápo, já tady umřu. Já tu nezůstanu. Pojď, vrátíme se.” Kapitolina Matvejevna mu pevně stiskla ruku.

“Kam se chceš vracet, Pavlíčku? A co chceš dělat?” “Třeba to nějak půjde zařídit s tou Moskvou.” Kapitolina Matvejevna obrátila k mužovi celou svou širokou hlavu, kterou ještě rozšiřovala hříva měděných nakrátko ostříhaných vlasů.

“Pavlíčku, s Moskvou to může trvat ještě čtrnáct dní, a třeba to vůbec nevyjde. Nemůžeme přece tak dlouho čekat. Vždyť je den ode dne větší!”

Pevně svírala mužovo zápěstí, aby mu dodala odvahy. Ve věcech občanských i v záležitostech úředních rozhodoval Pavel Nikolajevič energicky a sám; o to příjemnější a pohodlnější však bylo spolehnout se v rodinných věcech vždycky na ženu: o všem důležitém rozhodovala rychle a správně.

Ale co že ten chlapec na lavičce tak křičí?

“Možná že mě doktoři nechají ležet doma. Zaplatíme jim,” nejistě odporoval Pavel Nikolajevič.

“Pavlíku, ty dobře víš, že jsem vždycky pro to, zavolat si doktora domů a zaplatit mu,” domlouvala mu žena, ztrápená stejně jako on. “Ale přece už víme, že tihle domů nechodí a peníze neberou. Potřebují k tomu přístroje. Opravdu to nejde.”

Pavel Nikolajevič taky věděl, že to nejde. Řekl to jen, aby něco řekl.

Podle úmluvy s primářem z onkologie na ně měla čekat vrchní sestra ve dvě hodiny tady, dole u schodiště, po němž teď opatrně sestupoval nemocný s berlemi. Samozřejmě že tu nebyla a u jejího pokojíku pod schodištěm visel malý zámek.

“Na nikoho není spolehnutí,” rozčilovala se Kapitolina Matvejevna. “To bych ráda věděla, zač berou plat!”

Tak jak byla, se dvěma stříbrnými liškami přes ramena, šla dál chodbou, přestože tam byl nápis “Ve svrchním oděvu vstup zakázán”.

Pavel Nikolajevič zůstal stát v hale. Bázlivě, opatrně naklonil hlavu napravo, až mezi klíční kostí a čelistí ucítil nádor. Měl pocit, že za poslední půlhodinu – od chvíle, kdy ho naposledy viděl doma v zrcadle, když si omotával šál, že za tuto půlhodinu ještě vyrostl. Udělalo se mu slabo a byl by si rád sedl. Ale lavičky vypadaly špinavé a navíc by byl musel ještě požádat nějakou ženskou v šátku, s usmoleným rancem na zemi mezi nohama, aby si poposedla. Zdálo se mu, že ten smradlavý ranec cítí až sem.

Jestlipak se někdy naši lidé naučí jezdit s čistými, elegantními kufříky? (Konečně, co na tom záleží, když on má nádor.)

Utrápený chlapcovým nářkem a vším, co viděly jeho oči a cítil jeho nos, stál lehce opřen o výstupek zdi. Teď vešel dovnitř nějaký venkovan, před sebou držel půllitrovou sklenici s nálepkou a v ní byla skoro až po hrdlo žlutá tekutina. Ne aby ji schoval, nese ji před sebou jako půllitr s pivem, které si vystál ve frontě. Muž se zastavil skoro až u Pavla Nikolajeviče, sklenici ještě nadzvedl k němu a chtěl se ho na něco zeptat, ale pak si všiml perziánové beranice a šel dál, až k pacientovi s berlemi, a zeptal se:

“Neřek bys mně, kamaráde, kam to mám odnést?”

Invalida mu ukázal na dveře laboratoře.

Pavlu Nikolajeviči se zvedl žaludek.

Pak se znovu otevřely venkovní dveře a vešla sestra, jen tak v bílém plášti bez kabátu; nevypadala sympaticky, měla příliš protáhlý obličej. Hned si Pavla Nikolajeviče všimla, dovtípila se a přistoupila k němu.

“Promiňte,” řekla udýchaně, zčervenalá spěchem, “promiňte, prosím vás. Čekáte dlouho? Přivezli nám léky, musela jsem je převzít.”

Pavel Nikolajevič měl na jazyku něco kousavého, ale odpustil si to. Byl ostatně rád, že už je konec čekání. Jura s kufrem a kabelou plnou jídla došel teď k nim – jen tak v šatech, bez čepice, jak seděl za volantem – naprosto klidný, vysoká světlá kštice se mu houpala nad čelem.

“Pojďme,” řekla vrchní sestra a vedla je ke svému kamrlíku pod schodištěm. “Pan primář mi říkal, že budete mít vlastní prádlo. Ale je nenošené, viďte?”

“Nové.”

“To je dobře, jinak by se muselo dezinfikovat. Tady se převléknete.”

Otevřela dveře a rozsvítila. V kamrlíku se zkoseným stropem nebylo okno a po zdech viselo plno grafů, kreslených barevnými tužkami.

Jura zanesl kufr beze slova dovnitř a zase odešel, a Pavel Nikolajevič se šel převléknout.

Vrchní sestra se už rozběhla, že si zatím něco zařídí, ale vtom přišla Kapitolina Matvejevna a hned na ni spustila:

“Sestro, copak je, už zase pospícháte?”

“Ano, mám trochu..

“jak se jmenujete?”

“Mita.”

“Nějaké divné jméno. Vy nejste Ruska?”

“Němka.”

“Nechala jste nás čekat.”

“Moc se omlouvám. Přejímám tam teď…”

“Poslyšte, Mito, ráda bych, abyste určité věci věděla. Můj muž je vysoký funkcionář, zasloužilý pracovník, jmenuje se Pavel Nikolajevič.”

“Pavel Nikolajevič, dobře, budu si to pamatovat.”

“Víte, on je zvyklý i normálně na velkou péči, a teď má tak vážnou nemoc. Nedalo by se nějak zařídit, aby u něho byla stálá služba?”

Ustaraná, roztěkaná Mitina tvář byla teď ještě ustaranější. Zavrtěla hlavou:

“Máme u nás mimo operační sály tři sestry na šedesát lidí. A v noci jen dvě.”

“Tak to vidíte. Tady může člověk umírat, volat, a nikdo k němu nepřijde.”

“Jak to? Ke každému přijdeme.”

Ke každému! Co jí mám ještě vysvětlovat? Ke každému!

“A to se ještě sestry střídají, viďte?”

“Ano, po dvanácti hodinách.”

“Bože, to je strašné, takové léčení. Střídala bych se u něho sama s dcerou. Nebo bych si zaplatila nějakou ženu, která by u něho byla pořád, ale prý to taky nejde.”

“Myslím, že ne, aspoň to ještě nikdo nedělal. A v pokoji by ani nebylo místo na židli.”

“Bože můj, co je to za pokoj? Musím se tam jít podívat. Kolik je tam postelí?”

“Devět. Ale to má ještě dobré, že jde rovnou na pokoj. První dny leží pacienti vždycky na schodišti a po chodbách.”

“Sestro, chtěla bych vás přece jen o něco požádat – vy tady znáte lidi, vy to můžete spíš zařídit. Domluvte se s druhou sestrou nebo se sanitářkou, ať se Pavlu Nikolajeviči skutečně věnují,” a už rozepínala velkou černou kabelku a vytahovala tři padesátirublovky.

Syn, který stál opodál, se otočil.

Mita schovala ruce za záda.

“Ne, ne, to nejde!”

“Ale já to přece nedávám vám,” a Kapitolina Matvejevna už strkala Mitě tři roztažené padesátirublovky do záňadří.

“Když to nejde jinak. Platím přece za práci. Prosím vás jen, abyste byla tak laskavá a odevzdala to, komu je potřeba.”

“Ale to se u nás nesmí,” děsila se sestra.

Vrzly dveře a z kamrlíku vyšel Pavel Nikolajevič v novém zelenohnědém pyžamu a teplých bačkorách s kožešinovým lemováním. Na hlavě, kde už měl pár posledních vlásků, seděla nová červená čepička. Bez šálu a zimního límce bylo teď nádor dobře vidět – byl velký jako pěst a hrozivě trčel na pravé straně krku. Rusanov už ani nedržel hlavu rovně, spíš trochu ke straně.

Syn šel posbírat do kufru šatstvo, které otec svlékl, žena schovala peníze do kabelky a teď znepokojeně hleděla na muže:

“Nebude ti zima? Měl sis vzít teplý župan. Přivezu ti ho. Tady máš aspoň šátek a omotej si krk, ať nenachladneš.” Se stříbrnými liškami a v kožichu vypadala třikrát mohutnější než muž. “A teď jdi na pokoj a pěkně se tam uveleb. Ulož si jídlo, okoukni to, rozmysli si, co bys ještě potřeboval, a já tu zatím počkám. Pak mi to přijď dolů říct a já ti k večeru všechno přivezu. “

Neztrácela hlavu, vždycky na všechno pamatovala. Byla to opravdu žena pro život. Pavel Nikolajevič vděčně pohlédl utýranýma očima nejdřív na ni, pak na syna, a řekl:

“Tak dnes jedeš, Juro, viď?”

“Večerním vlakem, tati,” řekl Jura a přistoupil k otci. Choval se k němu jako vždy uctivě, ale jako vždy bez jakékoli účasti – ani teď neprojevil sebemenší pohnutí, když se loučil s otcem, který zůstával v nemocnici. Jako by v něm nebylo kouska citu.

“No tak, synku. Tohle je tvá první důležitá služební cesta. Nasaď hned ze začátku správný tón. Jsi moc mírný, a to je chyba. Mysli vždycky na to, že už nejsi jen nějaký Jura Rusanov, ale že jsi teď představitel zá-ko-na, rozumíš?”

Ví bůh, jestli Jura rozuměl či ne, ale Pavlu Nikolajeviči bylo teď zatěžko hledat výstižnější slova. Mita netrpělivě přešlapovala, byla už jako na tmí.

“Počkám tady s maminkou,” řekl Jura s úsměvem. “Zatím jdi, tati, rozloučíme se až pak.”

“Dojdete sám?” zeptala se Mita.

“Bože můj, vidíte, že sotva stojí, copak ho nemůžete dovést až na pokoj? A vzít mu tašku!”

Pavel Nikolajevič osiřele pohlédl na ženu a syna, odmítl Mitinu pomoc, pevně se chytil zábradlí a začal stoupat nahoru. Srdce se mu rozbušilo, ale teď to ještě nebylo námahou. Vystupoval po schodech, jako se vystupuje na… jak se to jen… no zkrátka na takovou tu tribunu, kde čeká kat, aby ho zkrátil o hlavu.

Vrchní sestra s jeho taškou v ruce ho mezitím předběhla, nahoře něco zavolala na Marii, a ještě než Pavel Nikolajevič zdolal první část schodů, už seběhla druhou stranou dolů a vyběhla z budovy ven, čímž Kapitolině Matvejevně předvedla, jaká tady čeká jejího muže ohleduplnost.

Rusanov pomalu vystoupil na první odpočívadlo, široké a hluboké, jaká bývají jen ve starých domech. Bylo tu dost místa pro dvě lůžka i s nočními stolky, které přitom vůbec nepřekážely provozu. Jeden z pacientů vypadal velmi zle, zmučeně, dýchal už z kyslíkového vaku.

Rusanov rychle uhnul pohledem, obrátil se a šel dál, teď už se díval jen nahoru. Ale ani na konci druhé části schodiště ho nečekalo nic povzbudivého. Stála tam už sestra Marie, na její snědé, ikonovité tváři však nebyl ani náznak úsměvu či pozdravu. Stála jako voják, vysoká, hubená, plochá, čekala, až Rusanov dojde k ní, a hned potom vykročila horní halou a ukazovala mu cestu. Byly tu několikerý dveře a jedině před nimi nestála lůžka s nemocnými, jinak všude. V jednom ohybu, kde nebylo okno, byl vmáčknut sestřin psací stolek s trvale rozsvícenou stolní lampou; hned vedle stál ošetřovací stolek a vedle něho visela nástěnná skříňka s matným sklem a červeným křížem. Marie ukázala dlouhou suchou rukou za tyto dva stolky a za další lůžko a řekla:

“Druhé od okna.”

A už zase někam pospíchala – ach, to je tak nepříjemné v téhle veřejné nemocnici, nikdo nepostojí, nepromluví s člověkem.

Dveře do pokoje byly neustále dokořán otevřené, ale když Pavel Nikolajevič překračoval práh, přesto ucítil zavlhlý, zkažený vzduch, promísený pachy léků. Byla to rána pro jeho jemný nos.

Lůžka stála natěsnána u stěn, úzké uličky mezi nimi byly jen na šířku nočního stolku, a v prostřední uličce po délce pokoje se jen tak tak protáhli dva lidé.

V této prostřední uličce stál pacient, statný ramenáč v růžovém pruhovaném pyžamu. Celý krk měl pevně omotaný tlustou vrstvou obvazů – vysoko, až skoro k ušním lalůčkům. Bílý svíravý chomout bránil v pohybu těžké tupé hlavě s ryšavou hřívou vlasů.

Nakřáplým hlasem něco vyprávěl ostatním, kteří ho z lůžek poslouchali. Jakmile Rusanov vstoupil, otočil se k němu celým tělem splývajícím bez krku s hlavou, netečně si ho prohlédl a řekl:

“Á, vida – další ráček.”

Pavel Nikolajevič nepokládal za nutné na takovou familiárnost odpovídat. Cítil na sobě pohledy celého pokoje, neměl však nejmenší chuť oplácet tyto pohledy, nebo dokonce zdravit. Letmým pohybem ruky zrzounovi naznačil, aby ho nechal projít. Ten ustoupil stranou a potom se znova celým tělem otočil za ním.

“Tak co, brácho, taky máš raka? A čeho?” zeptal se sípavě. Rusanov, který už mezitím došel až ke svému lůžku, při této otázce strnul. Chlap drzá! Změřil si ho pohledem, ale snažil se, aby se nerozčilil (rameny mu to přece jen škublo), a řekl důstojně:

“Ničeho. Nemám rakovinu.”

Zrzoun zafuněl a usoudil na celou místnost:

“Trouba! Nemá rakovinu! Proč by ho sem jináč posílali?”

2

Už za těch prvních pár hodin v nemocničním pokoji se Rusanov cítil hrozně.

To všechno ten nádor, ta tvrdá boule, ta pitomá, nečekaná a zbytečná boule, ta ho sem přitáhla jako háček rybu, uvrhla na toto železné lůžko – na úzké, mizerné lůžko s vrzavou drátěnkou a sleželou tenkou matrací. Od chvíle, kdy se dole převlékl, rozloučil se ženou a synem a přišel sem na pokoj, jako když se za ním zavře celý dřívější život. A tady mu život ukázal tak ohavnou tvář, že mu z ní bylo hůř než ze samotného nádoru. Už si nemohl vybírat jen to příjemné a uklidňující, na co se bude dívat, teď musel hledět na osm ubitých lidí, s nimiž na tom byl stejně, osm nemocných v pyžamech s bílými a růžovými pruhy, obnošených, vyrudlých pyžamech se záplatami a tu a tam i s dírou, které ani jednomu jaksepatří nepadlo. Teď už si nemohl vybírat, co bude poslouchat, musel chtě nechtě poslouchat otravné povídačky této sebranky, které ho absolutně nezajímaly a netýkaly se ho. Byl by jim rád poručil, aby byli zticha, hlavně tomu zrzavému dotěrovi s bílým obojkem na krku a sešroubovanou hlavou – nikdo mu tady neřekl jinak než křestním jménem, ačkoli už nebyl nejmladší.

Ale Jefrem nedal a nedal pokoj, ne aby si lehl nebo šel na chvilku z místnosti, pořád jen chodil prostřední uličkou sem a tam, sem a tam. Chvílemi prudce nakrčil čelo a sešklebil tvář, jako když ho něco bodne, a chytil se za hlavu, a pak zase chodil. Chodil, chodil, pak se zastavil přímo u Rusanovovy postele, předklonil k němu přes pelest celou nehybnou horní půlku těla, upřel na něho širokou podmračenou tvář poďobanou od neštovic a zahučel:

“A je konec, profesore, už se domů nevrátíš, aby bylo jasno.”

V pokoji bylo horko, Pavel Nikolajevič ležel na přikrývce v pyžamu a v čepičce. Upravil si brýle se zlacenou obroučkou, podíval se na Jefrema, jak nejpřísněji uměl, a řekl:

“Nechápu, soudruhu, co ode mne chcete. A proč mě pořád strašíte. Na nic jsem se vás přece neptal.”

Jefrem jen rozzlobeně odsekl:

“Ptal neptal, domů už stejně nepudeš. Brejle můžeš klidně vrátit. A to fungl nový pyžamo taky.”

Hrubián jeden hrubiánská, teď zas napřímil to své toporné tělo a chodí uličkou sem a tam. Kam si to pořád štráduje, krucinál?

Pavel Nikolajevič ho přirozeně mohl zarazit a vykázat do příslušných mezí, ale k tomu v sobě nenacházel dostatek své obvyklé vůle: nějak ji ztratil a při slovech toho omotaného chlapa ji ztrácel čím dál víc. Potřeboval povzbudit, a tady mu každý jen podráží nohy. Za těch několik hodin jako by ztratil všechno – postavení, zásluhy, plány do budoucna – teď jako by byl jen těmi sedmdesáti kilogramy teplého bílého masa, které neví, co s ním bude zítra.

Asi se zatvářil dojatě, protože Jefrem se po chvilce proti němu zase zastavil a řekl tentokrát mírumilovně:

“A i když se dostaneš domů, dlouho si tam nepobudeš, a zase šupito presto zpátky. To víš, rak je rak, jak tě chytne do klepet, už tě nepustí.”

Pavel Nikolajevič neměl sílu něco namítat, a Jefrem se zase dal do špacírování. Kdo ho taky má tady v pokoji okřikovatvšichni leží jako poloviční mrtvoly, snad to ani nejsou Rusové. Na protější stěně byl výstupek kamen – tam se vešla jen čtyři lůžka, jedno přímo proti Rusanovovi přes uličku bylo Jefremovo a na třech ostatních byla samá mládež: osmahlý venkovský chlapec u kamen, mladý Uzbek s berlou a u okna zežloutlý sténající mládeneček, hubený jako šindel a celý zkroucený. V téže řadě jako Pavel Nikolajevič leželi nalevo dva neruské typy, potom dál až u dveří urostlý ruský kluk dohola ostříhaný, ten seděl a četl, a po druhé ruce na posledním lůžku u okna chlap, vypadal taky jako Rus, ale pěkně děkuju za takové sousedství: hotový zločinec. Dělal to nejspíš ten šrám – skoro od koutku úst spodem přes levou tvář téměř až na krk; a možná taky ty neučesané černé vlasy jako hřebíky, které mu trčely na všechny strany; anebo jeho celkový hrubý, neurvalý výraz. A tenhle gauner se taky věnoval kultuře – dočítal knížku.

Už se svítilo – ze stropu píchaly do očí dvě ostré žárovky. Venku se smrákalo. Čekali na večeři.

“Je tu jeden děda,” dorážel pořád Jefrem, “leží dole, zejtra jde na operaci. Tomu už ve dvaačtyřicátým vyřezali malýho ráčka, prej, to nic, můžeš si vejsknout. A vidíš,” Jefrem to říkal jakoby zvesela, ale hlas měl, jako když řežou jeho, “za těch třináct let už nemocnici dávno pustil z hlavy, pil, ženský proháněl – čipera, však uvidíš. A teď má raka jako hrom!” Jefrem si s gustem mlaskl. “Bude rád, když ho z operačního stolu neodnesou rovnou do márnice.”

“No dobře, tak už dost toho strašení,” zarazil ho Rusanov a otočil se na druhou stranu. Stěží poznával svůj hlas – tak mírně a žalostně zazněl, bez jakékoli autority.

Všichni mlčeli. Vyhublý mládenec u okna v protější řadě působil tísnivě na všechny. Chvilku neposeděl, nepoležel, pořád se vrtěl, kroutil, pak si zas tiskl kolena k hrudi, a zase to nebylo ono, a tak se převalil hlavou k nohám postele. A přitom pořád tichounce sténal a šklebil se a škubal sebou – zkrátka dával najevo, jakou má bolest.

Pavel Nikolajevič se otočil na druhou stranu, vjel nohama do bačkor a začal bezmyšlenkovitě prohlížet svůj noční stolek; otvíral a zavíral dvířka, kam si nacpal všechno jídlo, a potom horní zásuvku, kde ležely toaletní potřeby a elektrický holicí strojek.

A Jefrem pořád chodil a chodil, propletené prsty na hrudi, chvílemi sebou škubl, jak ho uvnitř píchlo, a hučel si své řeči jako refrén pohřební písně:

“Zkrátka je to s náma na draka, všiváckej život!”

Za zády Pavla Nikolajeviče něco zlehka pláclo. Opatrně se otočil, neboť každý pohyb krku mu působil bolest, a viděl, že jeho soused, ten s tou zločineckou tváří, zabouchl dočtenou knihu a teď s ní otáčel kolem dokola ve velkých draplavých tlapách. Na tmavomodré vazbě a na hřbetě byl spisovatelův podpis tlačený zlatém, trochu už vydroleným. Co to bylo za podpis, to Pavel Nikolajevič nerozluštil, a ptát se takového člověka nechtěl. Vymyslel si pro souseda přezdívku – Kostohryz. Seděla mu.

Kostohryz zamračeně civěl na knížku a pak prohlásil nestydatě hlasitě na celý pokoj:

“Ještě že Děmka vybíral tu knížku v knihovně sám, jinak bych nevěřil, že nám ji nepodstrčili.”

“Cože? Děmka? Jakou knížku?” zeptal se kluk u dveří a zvedl hlavu od své knihy.

“I kdybys prošmejdil třeba celé město, takovou knížku nenajdeš.” Kostohryz se díval na široký tuhý Jefremův zátylek (dlouhé, nestříhané vlasy mu lezly přes obvaz) a potom mu pohlédl do tváře. “Jefreme, nech už toho skučení. Tady máš knížku a čti si.”

Jefrem se zastavil a stál jako býk, pohled kalný bolestí.

“K čemu? Proč? Stejně všichni za chvilku zdechnem.” Kostohryz pohnul šrámem:

“Právě proto. Na, tu máš.”

Podával už knihu Jefremovi, ale ten si pro ni nešel:

“Co už teď načtu? Nech si to.”

“Ty neumíš číst, nebo co?” ještě ho přemlouval Kostohryz. “Ale umím až moc. Kde potřebuju, tam umím číst moc dobře.”

Kostohryz zašátral rukou po okenní desce, nahmatal tužku, pak otevřel knížku vzadu, prohlížel si obsah a tu a tam udělal tečku.

“Neboj se toho,” broukl, “jsou to jen krátký povídečky. Těchhle pár si zkus přečíst. Už jdeš moc na nervy s tím sejčkováním. Čti si.”

“Já se tak zrovna něčeho bojím!” Jefrem vzal knížku a hodil sebou na postel.

O berli se ode dveří přebelhal mladý Uzbek Achmadžan – jediná veselá kopa v pokoji, a hlásil:

“Lžíce k boji připravit, teď!”

A osmahlý mládeneček u kamen radostně zavolal:

“Kluci, už se nese večeře!”

Vešla roznašečka v bílém plášti, podnos na rameně. Přendala si ho před sebe a začala obcházet lůžka. Všichni až na zmučeného mládence u okna si honem rozebírali talíře. Každý na pokoji měl vlastní noční stolek, jenom mladičký Děmka se o stolek dělil s ramenatým Kazachem, který měl nad horním rtem ošklivý nepřevázaný strup, celý zarudlý a napuchlý.

Pavel Nikolajevič neměl na jídlo stejně pomyšlení, ani na to z domova, ale pouhý pohled na tuto večeři – na čtverec gumového krupičného nákypu se žlutou rosolovitou šťávou a na ušmudlanou aluminiovou lžičku s dvakrát zakrouceným držátkem – mu znovu trpce připomněl, kam se to dostal a jakou asi udělal chybu, když svolil, že si půjde lehnout na tuto kliniku.

Ale všichni až na sténajícího mládence se s chutí pustili do jídla. Pavel Nikolajevič ani nevzal talíř do rukou, jen přejel nehtem po jeho okraji a rozhlédl se, komu ho dát. Někteří k němu seděli bokem, jiní zády, jenom chlapec u dveří byl k němu obrácen tváří.

“Jak se jmenuješ?” zeptal se ho Rusanov a ani se nenamáhal mluvit hlasitě (jen ať se chlapec snaží).

Lžíce klepaly o talíře, ale chlapec pochopil, že otázka platí jemu, a pohotově odpověděl:

“Proška… teda jako Prokofij Semjonyč.”

“Vezmi si to.”

“Proč ne, vemu.” Došel až k Rusanovovi, vzal si talíř a poděkoval pokývnutím.

Pavel Nikolajevič znovu ucítil tvrdou bouli pod čelistí a náhle si uvědomil, že tu vlastně patří mezi těžké pacienty. Ze všech devíti byl obvázaný jediný Jefrem, a právě v těch místech, kde možná budou řezat i Pavla Nikolajeviče. A jenom jeden měl silné bolesti. A pak ten statný Kazach ob jedno lůžko, ten s tím zarudlým strupem. A tenhle mladý Uzbek chodil s berlí, ale spíš se o ni jen tak opíral. Ostatní neměli žádný nápadný nádor, nic ošklivého, vypadali vlastně jako zdraví lidé. Zvlášť Proška, ten byl červený, jako by ani nebyl v nemocnici, ale někde na rekreaci, a s chutí teď vylizoval talíř. Kostohryz byl sice ve tváři šedý jako režné plátno, ale jinak se pohyboval normálně a řeči vedl všelijaké; na nákyp se vrhl tak, až Pavlu Nikolajeviči napadlo, jestli to není simulant, který tu jen vyjídá erár, když u nás má každý v nemocnici všechno zadarmo.

A Pavlu Nikolajeviči se přitom nádor tlačil do hlavy, že jí těžko otáčel, rostl z hodiny na hodinu, ale lékaři jako by tady hodiny nepočítali: od oběda do večeře Rusanova nikdo neprohlédl a žádnou léčbu mu nepředepsal. A doktorka Doncovová ho sem přitom nalákala právě na speciální léčbu. To znamená, že je to naprosto nezodpovědná a trestuhodně nedbalá lékařka. A on jí sedne na lep a ztrácí drahocenný čas v tomto těsném zatuchlém pokoji, místo aby se telefonicky dohodl s Moskvou a letěl tam.

Toto vědomí chyby, jíž se dopouští, a nepřípustných průtahů, které ještě zvyšují jeho skleslost, sevřely Rusanovovo srdce tak, že mu teď bylo nesnesitelné všechno, od klepání lžiček o talíře, až po železné postele, hrubé přikrývky, stěny, lampy a lidi. Měl pocit, že je v kleci a do rána nemůže vůbec nic dělat.

Hluboce nešťasten ulehl a ručníkem si zakryl oči. Aby přišel na jiné myšlenky, probíral, co asi doma, co tam teď dělají. Jura už je ve vlaku. Jeho první praktická inspekce. Hodně záleží na tom, aby udělal správný dojem. Když ale Jura nemá dost energie, je to nešika, jen aby si neustrouhl ostudu. Avieta je v Moskvě, na prázdninách. Jela se trošku rozptýlit, oběhnout si divadla, ale hlavně okouknout, co a jak, snad i navázat nějaké ty známosti, však už je v pátém ročníku, musí se přece správně zorientovat v životě. Avieta bude šikovná novinářka, schopná, rozhodně se musí dostat do Moskvy; tady to pro ni nic není. Je z celé rodiny nejzdatnější a nejschopnější. Však on, otec, je v sedmém nebi, že má dceru mnohem schopnější, než je sám, sice ještě nemá tolik zkušeností, ale jak se okamžitě ve všem vyzná! Lavrik, ten je sice trochu lenoch, ve škole prolézá jen tak tak, ale zato ve sportu vyniká, už byl v Rize na závodech a bydlel si tam v hotelu jako dospělý. Auto už taky prohání. Teď si dělá řidičák. V pololetí měl dvě čtyřky, potřebuje trochu přitáhnout. A Majka je teď už asi doma a hraje na piáno (před ní v rodině nikdo nehrál). A na chodbě leží Džulbars na koberečku. Poslední rok s ním Pavel Nikolajevič rád chodíval na procházku sám, bylo to zdravé i pro něho. Teď s ním bude chodit Lavrik. Ten má ale nápady – psa vždycky poštve proti nějakému kolemjdoucímu a pak řekne: “Jen se nebojte. Já ho držím.” Rošťák!

Jenže celá tato družná a vzorná rodina Rusanovových, celý jejich harmonický život, bezvadný byt, to všechno se od něho v několika dnech oddělilo a stálo najednou na druhé straně nádoru. Oni žijí a budou žít, ať už to s otcem dopadne jakkoli. Teď jsou z toho celí pryč, starají se a pláčou, ale nádor mezi nimi stojí jako zeď a na této straně zůstává jen on.

Myšlenky na domov nepomohly a Pavel Nikolajevič se tedy pokusil myslet na věci veřejné. V sobotu má být zahájeno zasedání Nejvyššího sovětu. Vypadá to, že se nic velkého nechystá, budou jen schvalovat státní rozpočet. Když dnes odjížděl z domova do nemocnice, zrovna začali v rozhlase vysílat velkou zprávu o těžkém průmyslu. A jak to, že tady, na pokoji, nemají ani rádio, a na chodbě taky ne, no tohle! Musí si aspoň zajistit, aby mu pravidelně nosili Pravdu. Dnes tam byla zpráva o těžkém průmyslu a včera usnesení o zvýšení živočišné výroby. Ano, hospodářství se rozvíjí velmi energicky a dají se patrně čekat velké změny v různých státních a hospodářských organizacích.

Rusanov už si začal představovat, jak asi budou reorganizace v jednotlivých republikách a krajích vypadat. Tyto reorganizace vždycky vnášely do života sváteční vzruch, na nějaký čas vytrhly funkcionáře z běžné práce, ti si telefonovali, scházeli se a probírali různé možnosti. A ať už reorganizace probíhala jakkoli, ať se obrátila v kteroukoli stranu, přesto nikdy nikoho, tedy ani Pavla Nikolajeviče, nesesadili, ale vždycky povýšili.

Ani tyto myšlenky ho však neuklidnily a nerozptýlily. Píchlo ho pod krkem a nádor, temný, nemilosrdný nádor zasáhl a zaclonil mu celý svět. A znovu: státní rozpočet, těžký průmysl, živočišná výroba, reorganizace – to všechno zůstávalo na oné straně nádoru. Na této byl jen Pavel Nikolajevič Rusanov. Sám.

V pokoji se ozval příjemný ženský hlásek. A třebaže se Pavlu Nikolajeviči zdálo, že dnes už mu nemůže být příjemné nic, připadal mu tento hlásek najednou plný lahody.

“Tak, a změříme si teplotku,” říkala ta žena, jako by slibovala, že bude rozdávat cukrátka.

Rusanov si stáhl ručník z tváře, maličko se nadzvedl a nasadil si brýle. No ne! To už nebyla ta nemluvná černá Marie, ale statná dívka s plným poprsím, místo trojcípého šátku měla na zlatých vlasech čepičku, jako nosili lékaři.

“Azovkine! No tak, Azovkine!” vesele provolávala na mladíka u okna, jak stála nad jeho lůžkem. Ležel ještě podivněji než dřív – šikmo přes postel, hlavou dolů, s polštářem pod břichem, s bradou zabořenou do matrace jako pes, a hleděl mezi železné pruty postele, že vypadal jako v kleci. Po jeho vyhublé tváři přecházely stíny vnitřních bolestí. Ruka mu visela až k podlaze.

“No tak se seberte,” domlouvala mu sestra. “Síly máte dost. Jen se změřte sám.”

Těžce zvedl ruku z podlahy, jako když zvedá vědro ze studny, a vzal si teploměr. Byl tak vysílený a tolik se poddával své bolesti, že se ani nechtělo věřit, že mu není víc než sedmnáct let.

“Zojo, dejte mi termofor,” zasténal.

“Sám si nejvíc škodíte,” řekla Zoja přísně. “Dostal jste termofor, a místo na injekci jste si ho dal na břicho.”

“Ale mně se při tom uleví,” trpitelsky trval na svém.

“Přece vám to vysvětlovali, že si tím nádor jenom pěstujete. Na onkologii jsou termofory vůbec zakázané, sehnali jsme ho speciálně pro vás.”

“Tak to já se víckrát píchat nedám.”

Ale Zoja už neposlouchala, už poklepávala prstem po prázdné posteli Kostohryzově, a ptala se:

“Kdepak je Kostoglotov?”

(No prosím – Pavel Nikolajevič to trefil skoro přesně: Kostoglotov – Kostohryz – přesně!)

“Šel si zakouřit,” ozval se Děmka ode dveří. Pořád ještě četl.

“Já mu dám kouřit,” zabručela Zoja.

Vida, jaká pěkná děvčata chodí po světě! Pavel Nikolajevič zálibně sledoval dívčiny pevné, oblé linie a maličko vykulené oči; prohlížel si ji klidně, se zalíbením a cítil, jak jihne. Dívka mu s úsměvem podala teploměr. Stála na téže straně, kde měl Pavel Nikolajevič nádor, ale ani mrknutím oka nedala znát, že se ho zhrozila nebo že něco podobného nikdy neviděla.

“A co léčení, nemám nic předepsáno?” zeptal se Rusanov. “Prozatím ne,” omlouvala se s úsměvem.

“Ale proč? Kde jsou lékaři?”

“Už je po pracovní době.”

Na Zoju se zlobit nemohl, ale někdo tím přece byl vinen, že ho neléčili! Rusanov nesnášel nečinnost a pasivitu. Když Zoja přišla sbírat teploměry, zeptal se:

“Kdepak tady máte telefon do města? Jak se k němu dostanu?”

Konec konců mohl se ještě teď rozhodnout a zavolat soudruhu Ostapenkovi. Tahle jednoduchá myšlenka vrátila Pavla Nikolajeviče do jeho obvyklého světa. A dodala mu odvahu. Cítil se už zase jako bojovník.

“Třicet sedm,” řekla Zoja s úsměvem a na čisté tabulce teplotky zavěšené v nohách postele udělala první čárku. “Telefon je v kartotéce. Ale teď se tam nedostanete, musí se jít druhým vchodem.”

“Dovolte, sestřičko,” Rusanov se nadzvedl a zpřísněl, “jak je možné, že na klinice není telefon? Co když se teď něco stane? Třeba se mnou?”

“Tak tam doběhneme a zavoláme,” Zoja se nijak nelekla. “A když zrovna bude vichřice nebo liják?”

Zoja už přešla k sousedovi, starému Uzbekovi, a zapisovala teď teplotu na jeho tabulku.

“Ve dne tam chodíme rovnou, ale teď je tam zamčeno.” Příjemná je, to ano, ale nevychovaná taky: ani člověka nevyslechne, a už jde dál. Pavel Nikolajevič bezděky zvýšil hlas, aby ho slyšela, a skoro vykřikl:

“Tak tu má být druhý telefon. To nejde, aby tu nebyl telefon.”

“Však tu je,” odpověděla Zoja a už se předkláněla nad Kazachovou postelí. “Ale v pracovně pana primáře.”

“No prosím, tak oč jde?”

“Děmo, třicet šest osm… Pracovna je zamčená. Pan primář to nemá rád.”

A šla pryč.

To mělo aspoň logiku. Přirozeně, je to nepříjemné, když ti někdo leze za tvé nepřítomnosti do pracovny. Ale v nemocnici se to přece musí nějak zařídit.

Na okamžik se před ním zakomíhal drátek k vnějšímu světu, a znova se přetrhl. A nádor pod čelistí, velký jako pěst, mu zase zakryl celý svět.

Rusanov vytáhl zrcátko a podíval se na něj. Proboha, ten narostl! I cizí člověk by se ho musel zhrozit. Takový nádor nikdo nemá! Tady na pokoji určitě nikdo. Za celých pětačtyřicet let života neviděl u nikoho takovou strašnou věc!

Nakonec zanechal úvah, zda nádor vyrostl nebo nevyrostl, schoval zrcátko, vyndal ze stolku nějaké jídlo a dal se do něj.

Dva největší hrubiáni – Jefrem a Kostohryz – v pokoji nebyli, šli někam ven. Azovkin u okna si našel další polohu, ale už nesténal. Ostatní se chovali tiše, bylo slyšet, jak šustí stránkami knih, někteří už spali. Rusanov by byl taky rád usnul, aby zaspal noc a na nic nemyslel, a ráno pak lékařům jaksepatří vyhuboval.

Svlékl se tedy, lehl si pod přikrývku, přes oči si dal svůj ručník a pokoušel se usnout.

Ale v tichu bylo zřetelně slyšet, jak někdo pořád něco šeptá, Pavla Nikolajeviče to rozčilovalo, bylo to jakoby rovnou u jeho ucha. Nevydržel to, strhl si ručník z tváře, opatrně se nadzvedl, aby ho nezabolel krk, a zjistil, že si to šeptá jeho soused Uzbek – vyschlý, hubený, skoro hnědý děda, s malou černou bradkou do špičky a v hnědé odřené čepičce.

Ležel na zádech, ruce založeny za hlavou, díval se do stropu a něco si šeptal – snad se nemodlí, dědek hloupá?

“Hej, Aksakale,” pohrozil mu prstem Rusanov. “Přestaň! Nemůžu spát.”

Aksakal zmlkl. Rusanov znova ulehl a zakryl si tvář ručníkem. Ale usnout stejně nemohl. Teď teprve si uvědomil, že mu vadí ostré světlo dvou stropních žárovek z obyčejného skla, špatně zakrytých stínítky. I přes ručník světlo proráželo. Pavel Nikolajevič se s heknutím znova nadzvedl na lokty, opatrně, aby ho nepíchlo v krku.

Proška stál u své postele nedaleko vypínače a začínal se svlékat.

“Mladý muži, zhasněte to světlo!” nařídil Pavel Nikolajevič.

“Ale ještě přeci nedonesli léky,” řekl Proška nerozhodně, ale zvedl ruku k vypínači.

“Jaképak ,zhasněte’?” zabručel za Rusanovovými zády Kostohryz. “Děláte, jako byste tu byl sám.”

Pavel Nikolajevič si jaksepatří sedl, nasadil si brýle a opatrně se otočil, ale drátěnka přesto zavrzala.

“Nemohl byste mluvit trochu zdvořileji?”

Hrubián sešklebil tu svou šerednou hubu a odsekl hlubokým basem:

“Jenom ne tak zhurta, nejsem u vás v aparátě.”

Pavel Nikolajevič ho chtěl zdrtit pohledem, ale na Kostohryze to nijak nezapůsobilo.

“No dobře, ale proč se musí svítit,” dal se Rusanov do vyjednávání.

“Abysme se mohli vrtat v zadku,” hrubě ho odbyl Kostoglotov.

Jeho slova vzala Rusanovovi dech, ačkoli si už zvykl na zdejší klima. Tohohle drzého chlapa patřilo okamžitě propustit z nemocnice a poslat do práce. Ale kde pro to vzít nějaké konkrétní podklady?

“Když si někdo chce číst nebo něco, může jít na chodbu,” namítl Pavel Nikolajevič. “Proč si osobujete právo rozhodovat za všechny? Jsou tady různí nemocní a mají se dělat rozdíly.”

“Však oni je udělají,” štěkl na něho Kostohryz, “vám napíšou nekrolog, člen strany od toho a toho roku, a nás vynesou jen tak. Nohama napřed.”

Takovou do nebe volající nehoráznost, takovou trestuhodnou drzost Rusanov v životě nepoznal, nepamatoval! Nevěděl, co proti tomu podniknout, jak se bránit. Přece si nebude stěžovat té holce. Nezbývalo, než co nejdůstojněji rozmluvu ukončit. Sundal si brýle, opatrně si lehl a přikryl si oči ručníkem.

Byl hluboce pobouřen, vyčítal si, že poslechl a šel se léčit na tuto kliniku. Ostatně ještě nic nezmeškal, i zítra je ještě dost času odejít.

Hodinky na ruce ukazovaly něco po osmé. Co se dá dělat, teď musí všechno vydržet. Snad se ti lidé uklidní.

Teď zase někdo začal chodit mezi postelemi, až se všechno třáslo – no jo, to se jistě vrátil Jefrem. Stará prkna se pod jeho kroky prohýbala a přes postel a polštář se pohyb přenášel až k Rusanovovi. Ale Pavel Nikolajevič si řekl, že si poznámky raději odpustí a vydrží to.

Kolik je ještě mezi našimi lidmi nevychovanosti a sprostoty! A jak je máme s touto zátěží vést do nové společnosti?

Večer neměl konce. Začala sem chodit sestra – poprvé, podruhé, potřetí, počtvrté, jednomu nesla lék, druhému prášek, třetímu a čtvrtému píchla injekci. Azovkin při píchání vykřikoval, pak zase mámil termofor, aby se mu ulevilo, Jefrem špacíroval sem a tam, nikde neměl stání, Achmadžan s Proškou leželi na svých postelích a povídali si. Jako by do všech teprve teď vjel život, jako by je nic netrápilo a neměli co léčit. Ani ten Děmka si ještě nelehl; přišel a sedl si ke Kostohryzovi na postel, a tady spolu brebentili, Pavlu Nikolajeviči rovnou u ucha.

“Snažím se hodně číst,” říkal Děmka, “dokud mám čas. Chtěl bych jít na univerzitu.”

“To je dobře. Ale pamatuj si: vzdělání ti rozumu nepřidá.”

(Takové věci učí toho chlapce!)

“Jak to, že nepřidá?”

“Tak.”

“A co mi přidá rozum?”

“Život.”

Děmka chvíli mlčel a pak řekl:

“S tím já nesouhlasím.”

“V naší jednotce byl jeden komisař, Paškin se jmenoval, a ten vždycky říkal: vzdělání rozumu nepřidá. Ani hodnost. Někomu přidají hvězdičku, a už si myslí, že mu přibylo i rozumu. Ba ne.”

“Takže se nemá študovat? S tím já nesouhlasím.”

“Proč ne? Jen študuj. Ale přitom si pamatuj, že v tom není všecek rozum.”

“Tak v čem je teda rozum?”

“V čem? Věř svým očím, ale uším moc nevěř. Na kterou fakultu chceš jít?”

“Ještě nevím. Rád bych na historii a na literaturu taky.”

“A co na techniku?”

“Na techniku ne.”

“To je zvláštní. Když jsem já byl mladý, chtěli jsme všichni na univerzitu. A dnes se všechna mládež hrne na techniku. Jak to, že ty ne?”

“Víte, děsně mě zajímá veřejný život.”

“Veřejný život? Děmko, Děmko, s technikou bys to měl klidnější. Uč se radši stavět rádia.”

“Já nechci mít klidnější život! Jestli tady teď zůstanu ještě dva měsíce, budu mít za devítku co dohánět, za druhé pololetí.”

“A co učebnice?”

“Dvě mám. Deskriptiva je moc těžká.”

“Deskriptiva? Běž a přines ji.”

Bylo slyšet, jak kluk odchází a zase se vrací.

“Tak vida, Kiselevova deskriptiva, to už je babička. Je to ona. Jsou-li přímka a rovina spolu rovnoběžné… Je-li přímka rovnoběžná s jinou přímkou ležící v rovině, je rovnoběžná i s rovinou. Hrome, to je knížka, Děmko. Takhle kdyby se psalo! A ani není tlustá, viď? Ale co toho v ní je!”

“Půl druhého roku se podle ní učí.”

“Taky jsem se podle ní učil. A jak jsem ji znal!”

“Kdy to bylo?”

“Hned ti to řeknu. To bylo taky v devítce, v druhém pololetí, takže to byl sedmatřicátý a osmatřicátý rok. Je to milé, mít ji zase v rukou. Geometrii jsem měl nejradši.”

“A pak?”

“Co pak?”

“Po škole?”

“Po škole jsem šel na báječný obor, na geofyziku.”

“Kde to bylo?”

“Taky tam, v Leningradě.”

“No a co?”

“První ročník jsem dokončil, a v devětatřicátém v září vyšlo nařízení, že se na vojnu bere v devatenácti, a tak mě odvedli.”

“A potom?”

“Potom jsem si odkroutil vojnu.”

“A potom?”

“A potom – nevíš, co bylo? Válka.”

“Byl jste důstojník?”

“Ne, četař.”

“Proč?”

“Protože kdyby každý chtěl být generálem, neměl by kdo válku vyhrát. Prochází-li rovina přímkou rovnoběžnou s jinou rovinou a protíná-li tuto rovinu, pak přímka protínající… Víš co, Děmko, budeme se spolu každý den učit deskriptivu, ano? Uvidíš, jak s tím pohneme. Chceš?”

“Chci.”

(To tak ještě scházelo, rovnou u ucha.)

“Budu ti dávat hodiny.”

“Dobře. “

“Ať zbytečně neztrácíme čas, viď? A začneme hned. Rozebereme si tyhle tři poučky. Všimni si, že na první pohled vypadají docela jednoduše, ale pak budou obsaženy v každém vzorci, a ty musíš poznat, kde jsou. Tak první: jestliže dva body přímky leží v rovině, pak každý bod přímky leží v této rovině. Jaký je smysl této poučky? Řekněme, že tahle knížka je plocha, a tahle tužka je přímka, ano? Teď zkus rozložit..

A mleli a mleli a dlouho ještě mumlali něco o poučkách a důsledcích. Ale Pavel Nikolajevič byl rozhodnut, že to vydrží, jen se k nim demonstrativně otočil zády. Konečně zmlkli a rozešli se. Azovkin dostal dva prášky a taky zmlkl a usnul. Pak ale začal kašlat Aksakal, k němuž byl Pavel Nikolajevič obrácen tváří. A světlo už zhasli, a ten zpropadený děda kašlal a kašlal, ale tak protivně, dlouho a pisklavě, jako když se dusí.

Pavel Nikolajevič se k němu obrátil zády. Sundal si ručník, ale stejně tu nebyla ta pravá tma – padalo sem světlo z chodby, a taky sem odtud doléhal hluk, kroky, řinčela plivátka a kbelíky.

Spánek nepřicházel. Boule na krku tlačila. Je konec jeho šťastnému a užitečnému životu. Bylo mu strašně líto sama sebe. Stačilo málo a byl by se rozplakal.

O to málo se postaral Jefrem. Ani ve tmě si ještě nedal pokoj a vyprávěl Achmadžanovi na sousedním lůžku idiotskou pohádku:

“Proč by měl člověk žít sto let? Nač to? Bylo to takhle. Když Alláh rozdával život, dal všem zvířatům po padesáti letech a dost. A člověk přišel až poslední a Alláhovi už zbylo jen pětadvacet let.”

“Čtvrt století jako?” zeptal se Achmadžan.

“Jo. A člověk se začal zlobit, že je to málo. Alláh mu povídá, to ti stačí. Ale člověk, že ne, že je to málo. Alláh mu říká: tak jdi a poptej se sám, kdo má hodně let, ať ti trochu dá. A tak člověk šel a potkal koně. Povídá mu: ,Poslyš, na mě už zbylo málo života. Přenech mi něco ze svého.’ ,Tu máš, vem si pětadvacet.’ Člověk šel dál a potká psa. ,Poslyš, pse, přenech mi kus života.’ ,Jen si vem, tu máš pětadvacet.’ A člověk šel dál a potká opici. A od ní si vyprosil dalších pětadvacet let. Vrátil se k Alláhovi, a ten mu povídá: ‚Jak jsi to chtěl, tak to bude. Prvních pětadvacet let budeš žít jako člověk. Druhých pětadvacet let budeš dřít jako kůň. Třetích pětadvacet let budeš štěkat jako pes. A dalších pětadvacet let se ti budou smát jako opici.’”

3

Zoja byla čiperné, bystré děvče a běhala po svém patře jako vítr, od stolku k lůžkům a zase zpátky, ale přesto viděla, že má co dělat, aby všechny své povinnosti včas stihla. A tak ještě přidala, aby už byla hotová a mohla zhasnout aspoň na mužském pokoji a na malém ženském. Na velkém ženském, kde bylo přes třicet lůžek, se ženy stejně nikdy včas neztišily, ať se jim zhaslo nebo ne. Některé už tam ležely dlouho, nemocnice měly až nad hlavu, špatně spaly, bylo jim dusno, a tak na pokoji byly neustálé dohady, mají-li být dveře na balkón otevřené nebo zavřené. A bylo tam i několik takových, které si strašně rády povídaly přes celý pokoj, z rohu do rohu. Do půlnoci, i do jedné hodiny se tu probíraly buď ceny nebo kvalita potravin, jindy nábytek a pak zase děti, manželé či sousedky – a pěkně bez zábran, bez servítků.

Dnes tam navíc ještě vytírala podlahu sanitářka Nella – ukřičená holka se zadkem jako valach, s tlustými rty a dlouhými řasami. Byla tam už hezkou dobu a pořád ne a ne být hotová, do každého hovoru se musela zamíchat.

A to už mezitím čekal na svou vaničku Sibgatov, jehož lůžko stálo na chodbě před vchodem do mužského pokoje.

Kvůli tomu večernímu koupání a taky pro nepříjemný pach z bolavých zad zůstával dobrovolně na chodbě, ačkoli tu byl ze všech pacientů nejdéle a patřil už málem k inventáři. Když Zoja obíhala pacientky v ženském pokoji, upozornila Nellu jednou i podruhé, ale Nella jí jen odsekla a dělala dál svým zpomaleným tempem: byla starší než Zoja a pokládala pod svou důstojnost poslouchat takovou holku. Zoja přišla dnes do práce ve sváteční náladě, ale tyhle sanitářčiny naschvály ji rozčilovaly. Taky sice zastávala názor, že každý člověk má právo na svůj díl svobody a nikde není řečeno, že se musí v práci ztrhat, ale všechno má svou rozumnou míru, a tím spíš práce kolem pacientů.

Konečně roznesla všechny léky a byla hotová, i Nella dodělala podlahu, zhasly světlo na velkém pokoji u žen, potom i na chodbě velké stropní světlo, a bylo už skoro dvanáct, když Nella připravila dole v přízemí teplý roztok a přinesla ho Sibgatovovi v jeho sedací vaničce.

“Jéje, to jsem utahaná,” zívla si na celé kolo, “teď se natáhnu a zdřímnu si. No jo, jenže ty v tom zas budeš sedět celou hodinu, co? Já na tebe čekat nebudu – snes to pak dolů a vylej, jo?”

(V téhle důkladné staré budově byla výlevka jen v přízemí.)

Jak vypadal Šaraf Sibgatov dřív, těžko už dnes soudit: jeho utrpení bylo tak dlouhé, že z dřívějšího života jako by ani už nic nezbylo. Po třech letech nepřetržitých těžkých bolestí byl tento mladý Tatar nejmírnějším a nejskromnějším pacientem na celé klinice. Často se slabounce usmíval, jako by se omlouval, že tu tak dlouho přidělává práci. Byl v nemocnici jednou čtyři měsíce a jednou šest a znal tady už všechny lékaře, sestry a sanitářky a oni znali jeho. Nella tu byla nová, teprve pár týdnů.

“To já neunesu,” tiše namítl Sibgatov. “Kdybych to měl do čeho odlít, odnesl bych to po troškách.”

Zojin stůl stál poblíž a Zoja to zaslechla a vyskočila:

“Že se nestydíš! Nesmí si křivit záda a bude za tebe vynášet umyvadlo!”

Křikla to sice, ale napolo šeptem, a nikdo kromě nich tří to neslyšel. Ale Nella na to klidně spustila na celé první patro.

“Čo bych se styděla? Už jsem taky utahaná jako pes.”

“Ale ty máš službu a bereš za ni peníze,” Zoja ještě víc ztlumila hlas, ale byla jaksepatří rozzlobená.

“Jo ták, peníze! Pěkný peníze! To i v textilce si vydělám víc!”

“Pst! Musíš tak křičet?”

“Jéje, to je blaho,” vzdychla si slastně vlasatá Nella na celou chodbu. “Ach, ty postýlko moje milovaná! Jak mně se chce dnes spát! Včera jsem to táhla se šoférama celou noc až do rána. Tak dobře, mladej, strč potom ten lavór pod postel, a já ho ráno vynesu.”

A znovu dlouze a hlasitě zívla a ke konci zívnutí řekla Zoje:

“Lehnu si tuhle do zasedačky, na ten měkkej divánek.”

Už ani nečekala na svolení a zamířila ke dveřím v rohu, k místnosti, kde se obvykle konala lékařská zasedání a pětiminutovky.

Zdaleka ještě neměla všechnu práci hotovou – plivátka zůstala nevyčištěná, na chodbě nevytřená podlaha, ale Zoja se jen podívala na její široká záda a neřekla nic. Nebyla sice v zaměstnání dlouho, ale už začínala vidět, jak to chodí: z lajdáka práci nevytlučeš a pracant to odedře za dva. Zítra ráno přijde Jelizaveta Anatoljevna a ta to vyčistí a umyje za Nellu i za sebe.

Sibgatov teď zůstal na chodbě sám; obnažil si kříž a v nešikovné poloze si sedl do své vaničky, kterou měl stát na zemi u postele, a tak tam tiše seděl. Působil mu bolest každý neopatrný pohyb, cítil palčivost při každém doteku třeba jen prádla na bolavé místo. Nikdy vlastně neviděl, co to tam vzadu má, jen si to někdy nahmatal prsty. Předloni ho přinesli sem na kliniku na nosítkách – nemohl stát ani pohybovat nohama. Prohlíželo ho tehdy mnoho lékařů, ale léčila ho celou dobu doktorka Doncovová. A za čtyři měsíce ho bolesti úplně přešly a mohl chodit, shýbat se a na nic si nestěžoval. Když ho propouštěli, líbal doktorce ruku, a ona ho jen upozorňovala: “Buď na sebe opatrný, Šarafe! Nesmíš skákat a nesmíš se uhodit.” Jenže žádnou lehkou práci nesehnal, a tak musel jít dělat zase závozníka. U závozníka to ani jinak nejde, ten musí každou chvíli seskočit z auta nebo pomoct šoférovi nebo nosičovi s nákladem. Ale všechno by to bylo pořád šlo, nebýt toho, že jednou se skutálel z auta sud a uhodil Šarafa právě do bolavého místa. Rána mu začala hnisat a ne a ne se zahojit, a od té doby byl Sibgatov přikován jako řetězem ke klinice.

Zoja, pořád ještě roztrpčená, si sedla ke stolu a znovu si zkontrolovala, jestli na něco nezapomněla; na bídném papíře zaškrtávala rozpité a ještě nepřeškrtnuté řádky záznamů inkoustovými čarami, které se hned rozpíjely. Psát hlášení o Nellině chování nemělo smysl. A taky se to Zoje příčilo. Správně si s ní měla poradit sama, jenže to právě nedokázala. Konečně ať si pospí – co na tom. Zoja by si byla sama ráda na pár hodin zdřímla, mít vedle sebe dobrou sanitářku. Ale musí zůstat vzhůru.

Byla sice zahleděná do svého papíru, ale slyšela, že někdo přišel a zůstal stát vedle stolu. Zvedla hlavu. Byl to Kostoglotov – čahoun, vlasy jako uhel mu trčely do všech stran, velké ruce se sotva vešly do malých kapsiček kabátku od pyžama.

“Už máte dávno spát,” důtklivě mu připomněla Zoja. “Co tu chodíte?”

“Dobrý večer, Zojenko,” pravil Kostoglotov, jak uměl nejmíměji, až trochu zpěvavě.

“Dobrou noc,” s nepatrným pousmáním odpověděla Zoja. “Dobrý večer byl, když jsem u vás byla s teploměrem.”

“To bylo ve službě, to mi nevyčítejte. Kdežto teď jsem k vám přišel na návštěvu.”

“Ale?”

(To už tak přišlo samo, že vždycky, když údivem rozevřela oči, dlouhé řasy jí vylétly nahoru – to nebylo záměrné.)

“Proč si myslíte, že přijímám návštěvy?”

“Protože jindy jste se při noční službě vždycky učila, a dnes žádné učebnice nevidím. Už máte všechny zkoušky hotové?”

“Vám nic neujde. Mám.”

“A za kolik? Konečně na tom nezáleží.”

“Za jedna. Jak to, že na tom nezáleží?”

“Myslel jsem, kdyby to bylo za tři, že byste o tom nechtěla mluvit. A teď máte prázdniny?”

Zvesela a s ulehčením přikývla. A hned jí napadlo, že vlastně nemá důvod ke špatné náladě. Čeká ji čtrnáct dní prázdnin, blaho! Kromě kliniky má úplné volno! Toho času! A při službě si může chvilku číst nebo si takhle povídat.

“Zkrátka vidím, že jsem přišel na návštěvu v pravou chvíli. “

“Tak se posaďte.”

“Ale Zojo, dřív přece prázdniny začínaly 25. ledna, jestli se nepletu.”

“Byli jsme na podzim na bavlně. Chodíme každý rok.”

“A kolik let ještě máte?”

“Rok a půl.”

“A kam vás pak můžou poslat?”

Pokrčila oblými rameny.

“Kam vlast zavolá.”

Oči měla pořád maličko vykulené, jako by se jí nevešly pod víčka a tlačily se ven.

“Ale tady vás nenechají, viďte?”

“To určitě ne.”

“A rodinu tu necháte?”

“Jakoupak rodinu. Mám jenom babičku. Tu vezmu s sebou.”

“A co tatínek a maminka?”

Zoja si povzdychla.

“Maminka už mi umřela.”

Kostoglotov se na ni podíval a na otce se už nezeptal.

“A vy jste zdejší?”

“Ne, ze Smolenska.”

“Jo ták! A už dlouho jste tady?”

“No od evakuace přece.”

“To vám bylo… asi tak devět let, ne?”

“Přesně. Měla jsem jít do třetí třídy. A pak jsme tu s babičkou už zůstaly.” Zoja se natáhla k oranžové nákupní tašce, kterou měla stát na zemi u zdi, vyhrabala z ní zrcátko, sundala si lékařskou čepičku, načechrala si slehlé vlasy a přičísla si na čele do lehounkého obloučku vzdušnou ofinku z nazlátlých vlásků.

Její zlatý odlesk se odrazil i na tvrdé Kostoglotovově tváři. Zjihl a s potěšením ji sledoval.

“A kde vy máte babičku?” zeptala se položertem Zoja, když odložila zrcátko.

“Moje babička i maminka umřely za blokády,” odpověděl Kostoglotov zcela vážně.

“V Leningradě?”

“Ano. A sestru mi zabil granát. Dělala ošetřovatelku. Byla to ještě žabka.”

“Ach bože,” vzdychla si Zoja. “Těch lidí, co za blokády zahynulo! Prokletý Hitler!”

Kostoglotov se křivě usmál.

“Copak Hitler, ten ať je tisíckrát prokletý, to je bez debaty. Ale já si myslím, že leningradskou blokádu přece jen nemá na svědomí jen on.”

“Jak to? Proč?”

“No jak to. Hitler nás šel zničit. Přece jsme nemohli čekat, že otevře někde vrátka a navrhne Leningraďanům, aby pěkně po jednom odešli z města. Hitler bojoval, byl to nepřítel. Jenže za blokádu může někdo jiný.”

“A kdo?” zeptala se šeptem ohromená Zoja. Nikdy nic takového neslyšela a ani netušila.

Kostoglotov stáhl černé obočí.

“No řekněme ten nebo ti, kteří byli ochotni jít do války, i kdyby se s Hitlerem spojila Anglie, Francie i Amerika. Kdo desítky let bral plat a věděl o vysunuté poloze Leningradu a jeho obraně. Kdo odhadoval stupeň válečného bombardování, a přesto přišel na nápad ukrýt sklady potravin pod zemí. To byli ti, co zahubili mou matku – spolu s Hitlerem.”

Bylo to prosté – ale nějak až příliš nové.

Sibgatov tiše seděl ve svém umyvadle za nimi v rohu.

“Ale… ale to by přece měli být… souzeni, ne?” uvažovala Zoja šeptem.

“Nevím,” Kostoglotov zkřivil rty, beztak dost nerovné. “Nevím.”

Zoja už si čepičku nenasadila. Horní knoflík bílého pláště měla rozepnutý a pod ním jí vykukoval límeček šedých šatů se zlatým vzorkem.

“Zojenko, já jsem k vám přišel mimo jiné taky kvůli jedné věci.”

“Ach ták!” řasy jí zase vylétly vzhůru. “To ale musíte přijít ve dne při službě. A teď spát. Říkal jste, že jdete na návštěvu.”

“To taky. Ale dokud ještě nejste hotová doktorka a nejste ještě tak docela zkažená, podejte mi pomocnou ruku.”

“Lékaři vám ji snad nepodávají?”

“Když ta jejich ruka, to není ono. A vlastně ji ani nepodávají. Zojenko, já už jsem odjakživa takový, že nerad dělám pokusného králíka. Tady mě sice léčí, ale nikdo mi nic nevysvětlí. A to já nemám rád. Zahlédl jsem u vás knížku, jmenovalo se to myslím Patologická anatomie. Je to tak?”

“Je.”

“A to je o nádorech, že?”

“Ano.”

“Zojenko, smilujte se nade mnou a přineste mi ji. Potřebuju si ji prolistovat a něco si ujasnit. Jen tak pro sebe.”

Zoja sešpulila rty a zavrtěla hlavou.

“Pacientům se nedoporučuje číst lékařské knihy. I nám, studentům, se stává, když studujeme nějakou nemoc, že máme dojem…”

“To platí o jiných, ale ne o mně,” Kostoglotov plácl do stolu svou velkou tlapou. “Já už jsem v životě tolik zažil, že jsem se odnaučil bát se. Když mi u nás v krajské nemocnici korejský chirurg dělal diagnózu, bylo to těsně před Novým rokem, řekl jsem mu: Řekněte, co a jak! A on, že prý nesmí, že to nejde. Povídám mu: Řekněte mi to, já si to zodpovím. Musím si zařídit rodinné věci. No a tak mi to řekl po lopatě: Máte ještě tři neděle, za víc neručím.”

“Na to neměl právo!”

“Nechte být, to je u mě aspoň člověk! Ruku jsem mu za to stiskl. Já potřebuju vědět, jak a co. Celého půl roku předtím jsem se trápil, poslední měsíc už jsem nemohl ležet ani sedět ani stát, pořád to bolelo, spal jsem pár minut za noc – to už si člověk přece něco promyslí, ne? Za ten podzim jsem poznal sám na sobě, že člověk může překročit hranici smrti, i když jeho tělo ještě nezemřelo. Krevní oběh ještě jakž takž funguje, zažívání taky, a člověk už si prodělal celou psychologickou přípravu k smrti. Prožil jsem vlastně už smrt. Všechno, co člověk vidí kolem sebe, jako by už viděl z rakve, bez jakéhokoli zaujetí. A i když se nepočítám mezi křesťany, spíš někdy naopak, najednou jsem si uvědomil, že už jsem odpustil všem, kdo mi ublížili, a necítím zášť proti těm, kdo mě pronásledovali. Prostě mi už bylo všechno jedno, nic už jsem neměl chuť napravovat, ničeho jsem nelitoval. Dokonce bych řekl, že tato vyrovnanost byla velice přirozená. Teď mě z ní dostali, ale ani nevím, jestli z toho mám mít radost. Všechny vášně se mi zase vrátí – dobré i špatné.”

“Ale, ale, to jsou mi řeči! Bodejť byste neměl radost! Když jste sem přišel… kolik je to dní?”

“Dvanáct.”

“Tady na chodbě na lehátku jste se kroutil, že na vás bylo hrůza pohledět, vypadal jste jako mrtvola, do úst jste nevzal sousto, teplota vám celý den neklesla pod osmatřicet, a teď? Teď si chodíte po návštěvách. Je to zázrak za dvanáct dní takhle obživnout. Komu se tohle stane?”

Pravda, tehdy měl tvář jakoby prosekanou hlubokými šedými vráskami od neustálého nervového vypětí. Teď jich má mnohem méně a jsou i světlejší.

“Zřejmě dobře snáším ozařování, naštěstí.”

“Což je dost výjimečné. To máte opravdu štěstí,” řekla Zoja s upřímnou radostí.

Kostoglotov se usmál.

“Měl jsem ho v životě tak málo, že si tohle rentgenové štěstí plně zasloužím. I sny mám teď najednou jakési rozvláčné a příjemné. Myslím, že je to skutečně příznak, že se to se mnou lepší.”

“Dost možná.”

“A proto tomu potřebuju jaksepatří rozumět! Musím pochopit, v čem spočívá léčebná metoda, jaké jsou její perspektivy i možné komplikace. Je mi o tolik líp, že by se možná mělo s ozařováním přestat. To právě potřebuju vědět. Doktorka Doncovová ani doktorka Gangartová mi nic nevysvětlují a léčí mě jako králíka. Přineste mi tu knížku, Zojo, prosím vás. Neřeknu to na vás. A knížku u mě nikdo neuvidí, nebojte se.”

Celý ožil, jak na ni naléhal.

Zoja vzala váhavě za zásuvku stolu.

“Snad ji nemáte tady?” hádal Kostoglotov. “Zojenko, dejte mi ji.” A už natahoval ruku. “Kdy máte příště službu?”

“V neděli, denní.”

“Určitě vám ji vrátím. Určitě. Spolehněte se.”

Výborné děvče, ani trochu nafoukaná, a jak jí sluší ta nazlátlá ofinka a ty maličko vypouklé oči!

Škoda, že neviděl, jak vypadá on sám – černé pačesy mu trčely do všech stran, jak si je přeležel na polštáři, a pod nedopnutým kabátkem mu u krku lezl cípek erární kalikové košile.

“To je ono,” listoval v knize a prohlížel si obsah. “Výborně. Tady najdu všechno. Moc vám děkuju. Čert nikdy nespí, co když to s tím léčením přeženou? Jim jde hlavně o graf, aby byl plný. Třeba se z toho nějak vykroutím. Ani nejlepší apatyka člověku zdraví nepřidá.”

“Už je to tady,” spráskla Zoja ruce. “Že jsem vám to dávala! Dejte ji sem, a honem.”

Táhla knihu k sobě jednou rukou, potom oběma. Ale Kostoglotov ji snadno udržel.

“Roztrhnete ji, je z knihovny. Vraťte mi ji.”

Její pevná oblá ramena i drobné pevné paže se ostře rýsovaly v obtaženém plášti. Krk neměla ani příliš hubený, ani příliš tlustý, ani krátký, ani zase dlouhý, prostě krásně souměrný.

Jak se tahali o knihu, naklonili se k sobě a hleděli si do očí. Po jeho tvrdé tváři se rozlil úsměv. Ani jeho šrám teď nevypadal tak strašně, však už byl starý, nebyl ani příliš vidět. Volnou rukou jí sundával prsty z knihy a šeptem ji přemlouval:

“Zojenko, jste přece pro osvětu, ne? Nebo mě necháte tápat v nevědomosti? Jak můžete zbraňovat lidem, aby se poučili? Byl to jen žert, z ničeho se vykrucovat nebudu.”

I ona odpovídala důrazným šeptem:

“Nezasloužíte si tu knížku už proto, že jste nemoc tak zanedbal. Proč jste nepřišel dřív? To jste musel přijet div ne mrtvý?”

“Á-á-le,” vzdychl si Kostoglotov už polohlasem. “Neměl mě kdo svézt.”

“A kde to vlastně bydlíte, že vás neměl kdo svézt? A co letadlem? To jste to musel nechat dojít tak daleko? Proč jste se nemohl přestěhovat do civilizovanějších krajin? Byl u vás aspoň nějaký lékař nebo felčar?”

Pustila knihu.

“Lékaře tam máme gynekology. Dokonce dva.”

“Dva gynekology!?” divila se Zoja. “To tam máte tolik žen?”

“Naopak, žen je tam moc málo. Gynekologové jsou tam dva, ale jiní lékaři žádní. A laboratoř taky ne. Ani krev mi nemohli vzít. Sedimentaci jsem měl určitě nejmíň šedesát a nikdo to ani nevěděl.”

“To je strašné! Vidíte, a zase chcete rozhodovat sám, jestli se máte léčit nebo ne. Když už neberete ohled na sebe, měl byste ho brát aspoň na rodinu, na děti.”

“Na děti?” Kostoglotov jako by se probíral, jako by všechny ty žertovné tahačky o knihu se odehrávaly ve snu – teď se mu náhle znovu vracela jeho nepřístupná tvář a pomalá řeč. “Nemám děti.”

“A co žena, to není člověk?”

“Ženu taky nemám,” řekl ještě pomaleji.

“To říká každý. Jaképak rodinné záležitosti jste si tedy chtěl dávat do pořádku? Jak jste říkal tomu Korejci.”

“Tomu jsem zalhal.”

“Anebo teď mně.”

“Ba ne, vám ne,” Kostoglotovova tvář se zachmuřovala. “Jsem moc vybíravý.”

“Bylo jí s vámi asi těžko, viďte?” soucitně pronesla Zoja.

Kostoglotov docela pomalu zavrtěl hlavou.

“Nikdy jsem žádnou neměl.”

Zoja nedůvěřivě odhadovala, kolik mu může být let. Už měla otázku na jazyku, ale spolkla ji. Nedalo jí to, znovu se chtěla zeptat a znovu si to rozmyslela.

Seděla k Sibgatovovi zády, kdežto Kostoglotov obličejem, takže viděl, jak se Sibgatov pomalounku opatrně zvedl z vaničky, oběma rukama se držel za bedra a osychal. Vypadal jako člověk smířený s osudem: to nejhorší trápení už měl sice za sebou, ale k radosti žádný důvod neměl.

Kostoglotov se nadechl a vydechl, jako kdyby jeho hlavním zaměstnáním bylo dýchat.

“Ach, to bych si zakouřil. Tady to nejde, říkáte?”

“Nejde. A pro vás je kouření zhouba.”

“Tak nejde, říkáte?”

“Říkám, že ne. A přede mnou už teprve ne.”

Ale usmívala se.

“Jenom jednu, ano?”

“Spí tady přece nemocní.”

Vytáhl aspoň dlouhou vyřezávanou špičku, zřejmě ruční práce, a začal ji cucat.

“Víte, jak se to říká: pro mladého je na ženění brzo, pro starého pozdě.” Opřel se oběma lokty o její stůl a prsty se špičkou si vjel do vlasů. “Po válce už jsem se měl ženit. I když: já jsem studoval, ona studovala. Ale byli bychom se vzali, jenže pak se to naráz všechno zvrtlo.”

Zoja si prohlížela jeho nevlídnou, ale působivou tvář. Kostnatá ramena, ruce – to bylo od nemoci.

“Nevyšlo to?”

“Ona… jak se to říká… neobstála.” Jedno oko mu zmizelo v křivém šklebu, druhým se díval. “Pro mě je mrtvá, i když je naživu. Loni jsme si spolu dokonce vyměnili několik dopisů.”

Přestal se šklebit. Všiml si, že má v ruce špičku, a strčil ji zpátky do kapsičky.

“A představte si, nad některými větami těch dopisů mě najednou napadlo, jestli byla tenkrát doopravdy takovým vzorem dokonalosti, jak se mi zdálo. Třeba ani nebyla. Co člověk ví v pětadvaceti letech?”

Hleděl upřeně na Zoju tmavohnědýma očiskama.

“Třeba vy, co vy dnes víte o mužích? Houby víte!”

Zoja se zasmála.

“Třeba zrovna vím.”

“Nevíte vůbec nic,” prohlásil Kostoglotov rezolutně. “Dnes se vám zdá, že víte, ale omyl, nevěřte tomu. A až se vdáte, ur-či-tě si vyberete špatně.”

“Pěkná perspektiva,” zavrtěla hlavou Zoja, vytáhla z oranžové kabely vyšívání a rozložila si je na klíně: malý kousíček měla napjatý na bubínku, na něm už vyšitého zeleného jeřába a lišku se džbánem jen nakreslenou.

Kostoglotov na ni vyjeveně hleděl.

“Vy vyšíváte?”

“Proč se tomu divíte?”

“Neměl jsem tušení, že medička může dnes vyndat z kabely ruční práci.”

“To jste ještě neviděl žádné děvče vyšívat?”

“Snad kdysi dávno v dětství. Ve dvacátých letech. A už tenkrát se to pokládalo za buržoazní přežitek. Za to by vám na komsomolské schůzi pěkně vycinkali.”

“Dnes je to v módě, nevšiml jste si?”

Zavrtěl hlavou.

“A máte něco proti tomu?”

“Naopak. Je to milé, takové domácké. Rád se na to dívám.”

Kladla steh vedle stehu a on ji se zalíbením pozoroval. Byla zahleděna do vyšívání, on do ní. Ve žlutém světle lampy se jí řasy leskly jako pozlacené. A zlatě svítil i odhalený límeček šatů.

“Jste včelička s ofinkou,” zašeptal.

“Jak jste to řekl?” zvedla udiveně obočí, hlavu skloněnou.

Opakoval to.

“Vážně?” řekla a jako by čekala další pochvalu. “Ale když tam u vás nikdo nevyšívá, je tam možná k dostání muliné.”

“Cože?”

“Mu-li-né. To je tahle bavlnka – zelená, modrá, červená, žlutá. Tady se moc těžko shání. “

“Muliné. Zapamatuju si to a zeptám se. Jestli to tam je, spolehněte se, že vám to pošlu. A objevím-li tam neomezené zásoby muliné, bylo by snad jednodušší, kdybyste se k nám přestěhovala, ne?”

“A kam to vlastně je k vám?”

“No, dalo by se říct na celinu.”

“Vy jste na celině? Jako brigádník?”

“To máte tak. Když já jsem tam přijel, ještě se nevědělo, že je to celina. Až teprve teď se zjistilo, že je to celina, a tak k nám přijíždějí brigádníci. Až se bude dělat nábor, přihlaste se k nám. Docela určitě vás vezmou. K nám určitě.”

“To je to u vás tak špatné?”

“Ne, to ne. Jenže lidi mají zvrácené představy o tom, co je dobré a co špatné. Bydlet ve čtyřpatrové kleci, kde ti nad hlavou dupou a chodí lidi a ze všech stran řve rádio, to se pokládá za dobré. A dělat od rána do večera na poli a bydlet v hliněné chalupě na kraji stepi, to se považuje za vrchol neúspěchu.”

Mluvil docela vážně, unaveným hlasem přesvědčeného člověka, jemuž se nechce ani zvýšit hlas na podporu svých tvrzení.

“Je to step, nebo poušť?”

“Step. Písečné přesypy tam nejsou, nějaká tráva tam přece jen roste. A roste tam i kantak, velbloudí bodlák, znáte to? Bodlák, který má v červenci růžové květy, co krásně jemně voní. Kazaši z něho dělají sto léků.”

“Takže je to v Kazachstánu?”

“Uhm.”

“A jak se to jmenuje?”

“Uš-Těrek.”

“Je to aul?”

“Chcete-li aul, chcete-li krajské město. S nemocnicí. Jen lékařů je tam málo. Přijeďte.”

Přimhouřil oči.

“A nic jiného tam neroste?”

“Proč by ne, je tam závlahové zemědělství. Cukrovka, kukuřice. V zahradách je všechno, co si přejete. Jen pracovat se musí hodně. S motykou. Na trhu dostanete u Řeků mléko, u Kurdů skopové, u Němců vepřové. A jak malebné jsou ty bazary, to byste koukala! Všichni jsou v krojích, přijíždějí na velbloudech.”

“Vy jste agronom?”

“Ne. Meliorátor.”

“A proč tam vlastně žijete?”

Kostoglotov se podrbal na nose.

“Líbí se mi tam podnebí.”

“A nic tam nejezdí?”

“To víte, že jezdí. Plno aut.”

“Ale proč bych já tam měla jezdit?”

Hleděla na něho ze strany. Za tu dobu, co si spolu povídali, Kostoglotovova tvář roztála a zjihla.

“Vy?” zkrabatil čelo, jako by vymýšlel dlouhý přípitek. “Zojenko, jak můžete vědět, kde na světě budete šťastná a kde nešťastná? Kdo může říct, že to o sobě ví?”

4

Pacientů na chirurgii, kteří čekali na operaci nádoru, bylo v přízemí tolik, že je museli umísťovat i nahoru, mezi pacienty, které léčili ozařováním nebo chemoterapií. Proto byly nahoře každý den dvě vizity: rentgenologové prohlíželi své pacienty a chirurgové své.

Čtvrtého února byl však pátek, operační den, a chirurgická vizita nebyla. Ani ošetřující lékařka ozařovaných Věra Korniljevna Gangartová nešla po pětiminutovce hned na vizitu, nahlédla jen do mužského pokoje, když šla kolem.

Doktorka Gangartová měla drobnější krásnou postavu – snad to bylo i tím, že měla nápadně úzký pas. Vlasy, na šíji stočené do staromódního uzlu, nebyly docela černé, spíš temně rusé, dnes se jim říká kaštanové.

Achmadžan ji zahlédl a radostně na ni zamával. I Kostoglotov stačil zvednout hlavu od tlusté knihy a z dálky se jí uklonit. Usmála se na oba a zvedla prst, jako když vybízí děti, aby tu zatím byly zticha, než přijde. A hned zase zmizela.

Dnes měla mít vizitu s vedoucí lékařkou rentgenologického oddělení Ludmilou Afanasjevnou Doncovovou, jenže tu si zavolal primář a dlouho se nevracela.

Pátky byly jediné dny v týdnu, kdy Doncovová obětovala svou rentgenodiagnostiku a chodila na vizitu. Jinak sedávala se svým ordinářem první dvě ranní hodiny, kdy oko i mozek jsou ještě čerstvé, u rentgenu. Považovala to za nejsložitější část své práce a ze své víc než dvacetileté praxe už dobře věděla, jak draze se platí právě za chyby v diagnóze. Měla ve svém oddělení tři lékařky, samé mladé ženy, a aby všechny měly rovnoměrnou praxi a žádná nezůstala pozadu v diagnostice, střídaly se postupně v tříměsíčních intervalech na ambulanci, na rentgenodiagnostice a jako ošetřující lékařky na klinice.

Doktorka Gangartová prodělávala právě toto třetí období. Nejdůležitější, nejnebezpečnější a přitom nejméně prozkoumané bylo správné dávkování rentgenových paprsků. Neexistoval vzorec, podle něhož by se dala vypočítat intenzita a dávky ozáření, které by byly spolehlivě smrtící pro každý nádor a spolehlivě neškodné pro každé tělo. Vzorec sice neexistoval, existovala však jistá zkušenost, jistý cit a možnost kontroly stavu pacienta. Byla to svého druhu operace, jenže rentgenem, naslepo a v delším časovém intervalu. A přitom bylo nemožné, aby nebyly poškozeny nebo spáleny zdravé buňky.

Ostatní povinnosti ošetřujícího lékaře vyžadovaly jen přesnost a důslednost: včas provést rozbory, kontrolovat je a zapsat do chorobopisů třiceti pacientů. Není snad lékaře, který by rád vypisoval všelijaké ty rubričky a grafy, ale doktorka Gangartová je vzala na milost už proto, že celé tyto tři měsíce měla své pacienty – ne jen ten bledý propletenec světel a stínů na rentgenu, ale živé lidi, kteří jí věřili a čekali, až na ně promluví a prohlédne je. A když pak musela odevzdat oddělení své nástupkyni, vždycky jí bývalo líto, že se musí rozloučit s těmi, které nedoléčila.

Dnes měla službu sestra Olympiáda Vladislavovna, starší šedovlasá žena, velmi upjatá, která se nesla důstojněji než leckterý lékař; právě oznámila na pokojích, že ozařovaní mají zůstat na místech. Přirozeně, že ženy z velkého pokoje se po tomto oznámení jako na povel začaly trousit v šedých županech na chodbu, na schodiště i do přízemí: musely právě teď zjistit, jestli už přišel děda se smetanou a babka s mlékem, musely se podívat od vchodu kliniky do oken operačního sálu (nad zabílenou spodní částí oken byly vidět čepičky chirurgů a sester i ostré světlo stropních lamp), musely si jít vymýt k výlevce sklenici a zajít k někomu na návštěvu.

Nejen úděl nemocných, ale i tyto šedé bavlněné župany, ošumělé a zaprané, zbavovaly ženy veškerého půvabu a ženskosti. Jak byly ty župany střiženy, to ví bůh: široké, že se do nich vešla i ta nejtlustší žena, rukávy jako dvě neforemné roury. Bíle a růžově pruhované kabátky mužů vypadaly nesrovnatelně lépe; ženám však šaty nevydávali, jen tyhle župany, které nadto ani neměly knoflíky a dírky. Některé si do nich všily podšívku, jiné si je zkrátily, ale všechny chodily s pečlivě utaženými bavlněnými pásky, aby jim nebyla vidět noční košile, a všechny si rukou přidržovaly klopy na prsou. Tyto ženy, zdeptané nemocí, vypadaly v županech tak uboze, že na ně byl trapný pohled, a ony to věděly.

V mužském pokoji však všichni kromě Rusanova čekali na vizitu v klidu, na lůžkách.

Starý Uzbek, kolchozní hlídač Mursalimov, ležel natažený na zastlané posteli se svou nerozlučnou, nemožně ošoupanou čepičkou na hlavě. Byl jistě rád, že má chvíli pokoj od svého strašného kašle; ruce měl složené na dýchavičné hrudi a upřeně zíral do stropu. Na lebce potažené temně bronzovou kůží bylo vidět žebírka nosní kosti, vysedlé líce i ostrou kost brady pod špičatým ocáskem bradky. Uši měl tenounké jako vylisované chrupavky. Ještě trochu vyschnout a ztmavět a byla to hotová mumie.

Na vedlejším lůžku seděl Kazach Jegenberdijev, starší člověk, pastevec ovcí; seděl s nohama zkříženýma, jako by byl doma na plstěném koberečku. Dlaněmi velkých silných rukou se držel za mohutná oblá kolena a jeho tuhé, zdravé tělo bylo tak pevně propleteno svaly, že kdykoli se maličko pohnul ve svém nehybném klidu, bylo to, jako když se pohne tovární komín nebo kostelní věž. Pruhovaný kabátek byl na ramenou i na zádech napjatý a manžety mu na svalnatém předloktí div nepraskly. Malý vřídek na rtu, s nímž do nemocnice přijel, se pod rentgenovými trubičkami rozrostl ve velký tmavočervený strup, který se mu rozlezl po ústech a ztěžoval mu jídlo i pití. Ale neplašil se, nebláznil, nekřičel – pokorně a do čista vyjídal talíře a dovedl takhle klidně sedět celé hodiny a hledět do prázdna.

Za ním na lůžku u dveří si devatenáctiletý Děma natáhl nemocnou nohu přes postel a celou dobu si dlaní hladil a masíroval bolestivé místo na holeni. Druhou nohu měl zkříženou pod sebou a byl tak zabraný do knížky, že nic kolem sebe nevnímal. Četl vlastně pořád, pokud zrovna nespal nebo neměl procedury. V laboratoři, kde se prováděly všechny rozbory, měla laborantka skříň s knihami a Děma už sem měl volný přístup a mohl si brát knížky sám a nečekat, až přijde jejich pokoj na řadu. Teď zrovna četl časopis v modravé obálce, sice už starší, otrhaný a vybledlý od sluníčka – nové časopisy laborantka v knihovně neměla.

Proška si svědomitě a pečlivě ustlal lůžko a teď způsobně, trpělivě seděl, nohy na podlaze, jako docela zdravý člověk. Však taky byl úplně zdráv, na pokoji si na nic nestěžoval, neměl žádné zevní známky onemocnění, osmahlé tváře mu zdravě svítily a na čele měl načesanou hladkou vlnku. Byl to kluk jako buk, mohl jít rovnou tancovat.

Achmadžan na vedlejším lůžku si na přikrývce rozložil nakoso šachovnici, a protože nenašel partnera, hrál sám se sebou.

Jefrem se svou omotanou, opancéřovanou tuhou hlavou teď neotravoval a nedupal v uličce, ale s dvěma polštáři pod zády byl zahloubán do knížky, kterou mu včera Kostoglotov vnutil. Jen stránky obracel tak zřídka, že to skoro vypadalo, jako když nad knížkou podřimuje.

A Azovkin pořád ještě trpěl stejně jako včera. Snad ani nespal. Věci měl rozházené po okně a nočním stolku, postel celou rozválenou. Na čele a na spáncích mu stály kapičky potu, žlutá tvář se každou chvíli svraštila bolestí v útrobách. Vstával, lokty se opíral o lůžko a stál tak sehnutý, pak se zase oběma rukama chytal za břicho a krčil se. Celé dny už nikomu na pokoji neodpovídal na otázky, nic o sobě neříkal. Mluvil, jen když si od sestry nebo od lékařů vyprošoval nějaký lék. A když za ním přišel na návštěvu někdo z domova, posílal je, aby mu ještě nakoupili léky, které tady viděl.

Venku byl pošmourný, tichý, bezbarvý den. Kostoglotov, který se vrátil z ranního ozařování, otevřel nad sebou bez Rusanovova dovolení větráček, a do pokoje začal proudit navlhlý, svěží vzduch.

Rusanov ze strachu, aby si nenastydl nádor, si omotal krk a odsedí ke zdi. Co že jsou všichni tak tupí, pokorní, jako kus dřeva? Kromě Azovkina tu zřejmě není nikdo vážně nemocný. Jak řekl myslím Gorkij, jen ten je hoden svobody, kdo o ni dokáže bojovat. A s uzdravením je to zrovna tak. Však Pavel Nikolajevič podnikl ráno rozhodné kroky. Sotva otevřeli v kartotéce, šel zavolat domů a sdělil ženě, k čemu v noci dospěl: všemi kanály usilovat, aby ho poslali do Moskvy, a ne tady riskovat to nejhorší. Kapa je energická, ta už to rozjela. Jistě, byla to neprozřetelnost poděsit se nádoru a lehnout si sem. Vždyť je to neslýchané – od včerejška od tří hodin se nikdo nepřišel ani podívat, co jeho nádor, jestli roste nebo ne. Nikdo mu nepodal lék. Hlavně že mu změřili teplotu a zapsali ji na graf! Kdepak, naše léčebné ústavy musí ještě moc a moc dohánět.

Konečně se objevily lékařky, nevešly však do pokoje, zůstaly přede dveřmi a hezkou chvíli stály u Sibgatova a prohlížely si jeho záda (Kostoglotov mezitím schoval svou knihu pod matraci).

Potom vešly k nim na pokoj – doktorka Doncovová a doktorka Gangartová a s nimi ta přísná šedivá sestra s blokem a s ručníkem přes ruku. Příchod několika bílých plášťů vyvolává vždycky vlnu pozornosti, strachu i naděje, tím větší, čím bělejší jsou pláště a čapky a čím přísnější jsou tváře. Nejpřísněji a nejdůležitěji se tvářila sestra Olympiáda Vladislavovna: vizita pro ni byla něco jako mše pro kněze. Lékaře uctívala jako polobohy, kteří všemu rozumějí, nikdy se nezmýlí a nikdy nemohou pacientovi předepsat něco nesprávného. Každý jejich předpis si hned zapsala do bloku s tak blaženým pocitem, o jakém mladé sestry už nemají ponětí.

Jenže lékařky, které vešly do pokoje, ani teď nepospíchaly rovnou k Rusanovovu lůžku. Doktorka Doncovová – statná postava, prostá tvář, hrubé rysy a popelavé vlasy, přistřižené a naondulované – řekla všem své polohlasé “dobrý den”, hned u prvního lůžka, u Démy, se zastavila a zkoumavě si ho prohlížela.

“Copak to čteš, Děmo?”

(To se nemohla zeptat na něco chytřejšího! V pracovní době!)

Děma beze slova složil časopis a ukázal lékařce jeho modravou vybledlou obálku. Doncovová svraštila tvář.

“Ale jdi, co že čteš takový starý časopis? Předloňský.”

“Je tam zajímavý článek,” řekl Děma významně.

“O čempak?”

“O upřímnosti!” odpověděl ještě významněji. “O tom, že literatura bez upřímnosti…”

Spustil bolavou nohu na zem, ale doktorka Doncovová mu rychle připomněla:

“Jen ji nech nahoře a ukaž mi ji.”

Děma si vyhrnul nohavici, lékařka si přisedla k němu na postel a opatrně, z dálky mu prsty začala nohu prohmatávat.

Doktorka Gangartová stála za ní opřena o pelest, hleděla jí přes rameno a tiše sdělovala:

“Patnáct ozáření, tři tisíce radů.”

“Tady to bolí?”

“Ano.”

“A tady?”

“Tam taky a ještě dál.”

“A proč mlčíš? Nedělej hrdinu a řekni mi, kam až tě to kolem bolí.”

Zvolna vyhmatávala rozsah bolavého místa.

“A samo od sebe to bolí? Třeba v noci?”

Na mladé Děmkově tváři dosud nevyrážel ani chloupek, ale napětí, které mu nemizelo z tváře, ho dělalo mnohem starším.

“Cuká mi v tom ve dne v noci.”

Lékařky se po sobě podívaly.

“Ale nevšiml sis, jestli tě to teď bolí víc nebo míň než dřív?”

“Nevím, možná že o něco míň. Ale možná že se mi to jen zdá.”

“Krev,” požádala Doncovová a Gangartová už jí podávala status. Doncovová v něm chvíli četla a potom se podívala na Děmu.

“Chuť k jídlu máš?”

“Já jím odjakživa rád,” řekl na to Děma naprosto vážně.

“Dostává dvojitou porci,” podotkla zpěvavě doktorka Gangartová jako Děmova chůva a usmála se na něho. A Děma na ni. “Transfúze?” hned nato se tiše, stručně zeptala Doncovové a brala si přitom zpátky status.

“Ano. Tak co, Děmo?” Doncovová už zase zkoumavě hleděla na Děmu.

“Budeme ještě ozařovat, ano?”

“Jistě, budeme,” rozzářil se chlapec. A vděčně se na ni zadíval.

Rozuměl tomu tak, že ozařování dostává místo operace. A zdálo se mu, že Doncovová to taky tak myslí. (Ale Doncovová to myslela tak, že dřív než se bude operovat sarkom kosti, musí se ozařováním potlačit jeho aktivita a předejít tak metastázám.)

Jegenberdijev se už dávno připravil; byl ve střehu, a sotva doktorka Doncovová vstala z vedlejšího lůžka, postavil se v uličce do pozoru, vypjal prsa a stál nad ní jako voják.

Doncovová se na něho usmála a začala si zblízka prohlížet jeho strup. Gangartová jí tiše předčítala cifry.

“No tak, výborně,” řekla Doncovová povzbudivě a hlasitěji, než bylo třeba, jako obvykle mluvíváme s lidmi, kteří nám nerozumějí. “Všechno jde dobře, Jegenberdijeve. Brzo půjdeš domů.”

Achmadžan mu to jako obvykle přeložil do uzbečtiny (rozuměli si s Jegenberdijevem, ačkoli každému z nich se zdálo, že ten druhý mluví špatně.)

Jegenberdijev upřel na doktorku Doncovovou pohled plný naděje, důvěry, až nadšení, onoho nadšení, které tyto prosté duše chovají ke skutečně vzdělaným a užitečným lidem. Ale přesto ukázal rukou kolem svého strupu a zeptal se:

“A není to větší? Nenapuchlo to?” přeložil Achmadžan.

“To všechno se odloupne. Je to v pořádku,” zase tak nápadně hlasitě mu říkala Doncovová. “Všechno se odloupne. Tri měsíce si doma odpočineš a přijdeš sem znova.”

A šla dál ke starému Mursalimovovi. Ten už seděl, nohy z postele, a pokoušel se před ní vstát, ale Doncovová ho vrátila zpátky a sedla si vedle. I tento vyschlý, bronzový děda na ni hleděl se stejnou vírou v její všemohoucnost.

Vyptávala se ho s Achmadžanovou pomocí na jeho kašel, poručila, aby si vyhrnul košili, a promačkávala mu hruď, zjišťovala, kde ho bolí, proklepávala ho přes ruku, a mezitím poslouchala doktorku Gangartovou, kolik dostal ozáření, jak je to s krví, s injekcemi, a mlčky sama pročítala status. V tomto těle, kdysi zdravém, bylo teď plno jakýchsi přebytečných výrůstků, uzlin a výčnělků…

Doncovová předepsala Mursalimovovi další injekce a požádala, aby jí ukázal, jaké tablety užívá.

Mursalimov vytáhl ze stolku prázdnou skleničku od polyvitaminů. “Kdys to dostal?” ptala se Doncovová. Achmadžan přeložil: “Předevčírem.” “A kde máš tabletky?” “Využíval jsem je.”

“Jak to? Všechny najednou?” divila se Doncovová.

“Ne, na dvakrát,” přeložil Achmadžan.

Všichni se dali do smíchu – lékařky, sestra, ruští pacienti, Achmadžan, i sám Mursalimov se zazubil, ačkoli ještě nic nechápal.

Jedině Rusanova jejich hloupý, nemístný smích pobouřil. Počkejte, však on vás smích přejde! Přemýšlel, v jaké poloze by měl lékařky přivítat, a rozhodl se, že pololeže to bude nejdůstojnější.

“To nic, nevadí,” uklidňovala Doncovová Mursalimova a napsala mu další vitamin C. Pak si otřela ruce o ručník, který jí sestra nábožně nastavila, a ustaraně se otočila k dalšímu lůžku. Teprve teď, když stála tváří blízko okna, bylo vidět, jak nezdravou, šedou má barvu a jak smrtelně unavenou, skoro až nemocnou má tvář.

Holohlavý Rusanov v čepičce a v brýlích seděl přísně na lůžku jako učitel, a ne ledajaký učitel, ale zasloužilý, který už vychoval stovky žáků. Počkal, až doktorka Doncovová došla k jeho lůžku, posunul si brýle a prohlásil:

“Vidím, soudružko Doncovová, že budu muset referovat na ministerstvu zdravotnictví o tom, jak to na této klinice vedete. A taky zavolám soudruhu Ostapenkovi.”

Doncovová nic – nelekla se, nezbledla, snad jen tvář jí o něco víc zešedla. Udělala zvláštní pohyb oběma rameny, krouživý pohyb, jako by ji škrtila ramínka a ona je nemohla uvolnit.

“Máte-li tak snadný přístup na ministerstvo zdravotnictví,” souhlasila okamžitě, “a můžete-li dokonce volat soudruhu Ostapenkovi, přidám vám ještě nějaký další materiál, ano?”

“To není zapotřebí. Takový šlendrián, jako je u vás, to přestává všechno! Osmnáct hodin jsem tady, a nikdo mě neléčí. A přitom jsem…” (Víc už jí přece nemůže říkat! Musí to pochopit sama!)

Na pokoji všichni mlčky hleděli na Rusanova. Kdo se však cítil uražen, nebyla Doncovová, ale Gangartová – pevně svírala rty, s nevolí krčila čelo, jako by byla svědkem do nebe volající nespravedlnosti a nemohla proti ní nic dělat.

Ale statná Doncovová se už skláněla nad Rusanovem; odpustila si i to zamračení, jen znovu zakroužila rameny a řekla smířlivě, tiše:

“Teď jsem vás tedy přišla léčit.”

“Ne, ne, teď už je pozdě,” stroze ji odbyl Rusanov. “To, co jsem tu viděl, mi úplně stačí – odejdu odtud. Nikdo se o mě nezajímá, nikdo mi nedělá diagnózu.”

Hlas se mu nepředvídaně zachvěl. Byl hluboce uražen.

“Diagnózu máte stanovenou,” umírněně pravila Doncovová, která se teď oběma rukama držela za pelest jeho postele. “A jinak nevím, kam byste šel, protože s touto nemocí vás v naší republice žádná jiná nemocnice nepřijme.”

“Ale řekla jste přece, že nemám rakovinu?! Tak jak tedy zní diagnóza?”

“V zásadě nejsme povinni říkat pacientům, jakou mají nemoc. Ale ulehčí-li se vám, když to budete vědět, prosím: lymfogranulomatóza.”

“Takže rakovina to není?”

“Ovšem že ne.” Tvář měla zcela klidnou a v hlase nebylo ani to nejpřirozenější rozhořčení z hádky. Viděla přece, že Rusanov má pod čelistí nádor jako pěst. Na koho se tedy měla zlobit? Na nádor? “Nikdo vás nenutil, abyste si lehl zrovna k nám. Můžete odejít třeba hned. Ale pamatujte si…” Chvíli váhala. Potom ho smířlivě upozornila: “Neumírá se jen na rakovinu.”

“Cože, vy mě budete zastrašovat?” vykřikl Pavel Nikolajevič. “Co mě strašíte? To je pěkná metoda!” vyrážel ještě bojovně, ale při slově “umírá” v něm všechno ztuhlo. A už mírněji se zeptal: “Chcete tím snad říct, že je to se mnou tak zlé?”

“Budete-li jezdit z kliniky na kliniku, pak ano. Sundejte si tu šálu. Vstaňte, prosím.”

Sundal si šálu a postavil se. Doncovová mu začala opatrně ohmatávat nejdřív nádor, potom i zdravou polovinu krku a porovnávat je. Požádala ho, aby zaklonil hlavu, jak nejvíc to jde (příliš daleko to nešlo, nádor ho hned táhl zpátky), potom dopředu, pak aby ji otočil nalevo a napravo.

No prosím, už skoro ani nemůže volně pohybovat hlavou, už nemá tu krásnou lehkost, kterou si ani neuvědomoval, pokud ji měl.

“Svlékněte si kabátek, prosím.”

Kabátek zelenohnědého pyžama se zapínal na velké knoflíky a byl Rusanovovi volný, takže se svlékal docela lehce; ale když natahoval ruce, krk ho zabolel, a Pavel Nikolajevič zasténal. To už je na tom tak zle? Šedivá přísná sestra mu pomohla z rukávů.

“V podpaždí vás to nebolí?” zeptala se Doncovová. “Nic vám tam nepřekáží?”

“Jak to, copak se to může přenést i tam?” Rusanov rázem ztratil svou bojovnost a mluvil teď tišeji než doktorka Doncovová.

“Upažte!” řekla lékařka a soustředěně a důkladně mu prohmatávala podpaždí.

“A jak mě budete léčit?” zeptal se Pavel Nikolajevič.

“Už jsem vám řekla, injekcemi.”

“Kam? Přímo do nádoru?”

“Ne, do žil.”

“Často?”

“Třikrát týdně. Oblečte se.”

“A operativně to nejde?”

(Ptal se, a přitom se nejvíc ze všeho bál právě operace. Jako každý pacient byl raději pro každou jinou, třeba i zdlouhavou léčbu.)

“Operace by neměla smysl.” Otírala si ruce do připraveného ručníku.

To je dobře, to se mu hodí. Pavel Nikolajevič uvažoval. Musí se přece jen poradit s Kapou. Zařídit si to v Moskvě, to taky není tak jednoduché. Takové styky, jaké by potřeboval, nemá, to jen tak dělal. A zavolat soudruhu Ostapenkovi taky není jen tak.

“Tak dobře, rozmyslím si to. Rozhodneme to zítra.”

“Ne,” prohlásila Doncovová neúprosně, “musíte se rozhodnout dnes. Zítra nemůžeme injekci píchat, je sobota.”

Zas nějaké předpisy! Jako by se předpisy nedělaly proto, aby se porušovaly!

“Proč by to najednou v sobotu nešlo?”

“Protože vaši reakci musíme dobře sledovat, a to první a druhý den. A v neděli to nejde.”

“A to je tak silná injekce?”

Doktorka Doncovová neodpověděla. Přešla už mezitím ke Kostoglotovovi.

“A co když to necháme na pondělí?”

“Soudruhu Rusanove! Vytkl jste nám, že vás osmnáct hodin nikdo neléčil. A teď by vám najednou nevadilo dvaasedmdesát hodin?” (Už ho dostala, už ho tiskne ke zdi, a on je proti ní bezmocný!) “Buď vás bereme na léčení, nebo vás nebereme. Jestliže vás bereme, dostanete dnes v jedenáct hodin dopoledne první injekci. Jinak řekněte, že se u nás léčit nechcete, a já vás hned dnes propustím. Ale tři dny nečinně čekat, na to nemáme právo. Rozmyslete si to, než tady dokončím vizitu, a řekněte mi.”

Rusanov si zakryl tvář dlaněmi.

Gangartová, upjatá do lékařského pláště takřka po krk, přešla beze slova kolem něho. A Olympiáda Vladislavovna proplula kolem jako loď.

Doncovová byla z celé této nepříjemné diskuse unavena a doufala, že u dalšího lůžka se trochu potěší.

“Tak co, Kostoglotove, co mi povíte?”

Kostoglotov si už předtím trochu přičísl pačesy a teď odpověděl hlasitě, sebevědomě, hlasem zdravého člověka:

“Cítím se skvěle, Ludmilo Afanasjevno. Lepší už to být nemůže.”

Lékařky si vyměnily pohledy. Doktorce Gangartové hrál na rtech slabounký úsměv, zato oči se jí radostí smály naplno.

“No ale přece jen.” Doncovová si přisedla k němu na postel. “Popište mi, jak se cítíte a co se za tu dobu změnilo.”

“Prosím,” souhlasil Kostoglotov ochotně. “Po druhém ozáření bolesti povolily, po čtvrtém přestaly úplně. A přitom zmizela i teplota. Spím teď báječně, deset hodin denně. V každé poloze a nebolí to. A dřív jsem nevěděl, jak si lehnout. Na jídlo jsem se dřív nemohl ani podívat, a teď sním všechno a ještě prosím, aby mi přidali. A nic mě nebolí.”

“Nic vás nebolí?” rozesmála se Gangartová.

“A přidají vám?” smála se Doncovová.

“Někdy. Zkrátka mám-li to říct stručně, mám teď docela jiný životní pocit. Přijel jsem sem málem mrtvý, a teď jsem krásně živý.”

“Žaludeční potíže nemíváte?”

“Ne.”

Doncovová a Gangartová rozzářeně hleděly na Kostoglotova jako hledí učitel na třídního primuse, hrdý víc na jeho bezvadnou odpověď než na své vlastní znalosti a zkušenosti. Takový žák si získává sympatie.

“A nádor cítíte?”

“Teď už mi nevadí.”

“Ale cítíte ho?”

“No, když si lehám, cítím jakousi tíhu, jako když se tam něco převaluje. Ale nevadí mi to,” opakoval Kostoglotov umíněně.

“Tak se položte.”

Kostoglotov navyklým pohybem zvedl nohy na lůžko (za poslední měsíc ohmatávala jeho nádor v různých nemocnicích celá řada lékařů, dokonce i mediků, svolávali ze sousedních ordinací další a všichni ho prohmatávali a divili se), pokrčil kolena, odhrnul polštář, lehl si rovně na záda a odhalil břicho. A hned cítil, že ta žába v jeho břiše, která ho teď provázela životem, si tam kdesi hluboko taky lehla a tlačí ho.

Doktorka Doncovová seděla vedle a měkkými kruhovými pohyby prstů se blížila k nádoru.

“Nenapínejte břicho, uvolněte se,” napomínala ho, ačkoli sám dobře věděl, že má svaly na břiše napjaté a že jí ztěžuje vyšetřování. Konečně se dostala prsty k měkkému bezbrannému břichu a dole, za žaludkem, nahmatala okraj nádoru; potom šla po celém jeho obvodu, nejdřív zlehka, pak zatlačila silněji a potřetí ještě silněji.

Gangartová jí hleděla přes rameno. A Kostoglotov se díval na Gangartovou. Byla mu ohromně sympatická. Chtěla být přísná, a nedovedla to – neuměla si udržet pacienty od těla. Chtěla vypadat starší, ani to se jí nedařilo: bylo v ní něco dívčího.

“Je zřetelně hmatatelný jako dřív,” konstatovala Doncovová. “Je o něco plošší, to ano. Klesl níž, uvolnil žaludek, proto nebolí. Změkl. Ale obrys je skoro stejný. Chcete se podívat?”

“Ne, nechci, sleduju ho každý den, udělám raději přestávku. Sedimentace – dvacet pět, leukocyty – pět tisíc osm set, segmenty… Ostatně podívejte se sama.”

Rusanov zvedl tvář z dlaní a šeptem se zeptal sestry:

“Bolí ty injekce?”

Kostoglotov taky vyzvídal:

“Ludmilo Afanasjevno, kolik ještě budu mít ozáření?”

“To se teď ještě nedá říct.”

“Aspoň přibližně. Kdy mě asi tak propustíte?”

“Cože???” Zvedla hlavu od statusu. “Co jste to řekl?”

“Kdy mě propustíte?” stejně rezolutně opakoval Kostoglotov. Rukama objímal kolena a tvářil se velmi sebevědomě.

Doncovová na něho hleděla pohledem, v němž nezůstalo nic z dřívějšího hrdého obdivu k třídnímu primusovi. Teď to byl jen tvrdohlavý pacient, který na ni sveřepě a umíněně dotíral.

“Vždyť vás teprve začínám léčit!” usadila ho. “Teprve od zítřka začínám. Až dosud jsme to jen zkoušeli.”

Ale Kostoglotov se nedal:

“Ludmilo Afanasjevno, chtěl bych si s vámi trošku vyměnit názory. Vím, že ještě nejsem vyléčen, ale já netrvám na úplném vyléčení.”

Tohle jsou mi pacienti, jeden lepší než druhý! Doktorka Doncovová se zle zamračila a doopravdy se rozzlobila:

“Co mi to tady povídáte? Jste vůbec normální?”

“Ludmilo Afanasjevno,” mávl Kostoglotov klidně velkou dlaní, “to by byla dlouhá diskuse o normálnosti a nenormálnosti dnešního člověka. Jsem vám upřímně vděčný, že jste mě dostala do tak příjemného stavu, a strašně rád bych ho teď nějakou chvíli užíval. Vždyť nevím, co mi přinese další léčení.” Čím déle mluvil, tím víc ohrnovala Doncovová netrpělivě a rozhořčeně dolní ret. Gangartové pocukávalo obočí, oči jí jezdily z jednoho na druhého, byla by ráda zasáhla a spor zmírnila. Olympiáda Vladislavovna hleděla na buřiče svrchu. “Prostě nechtěl bych teď platit příliš draho za naději, že jednou budu žít. Chci se spolehnout na obranné síly organismu.”

“A kdepak byly vaše obranné síly, když jste se k nám na kliniku sotva připlazil!” ostře ho odrazila Doncovová a vstala. “Nemáte tušení, s čím si zahráváte. Končím tento rozhovor.”

Mávla po mužsku rukou a obrátila se k Azovkinovi, ale Kostoglotov s nohama pokrčenýma na přikrývce hleděl nesmiřitelně jako černý pes.

“Ale já vás o ten rozhovor prosím, Ludmilo Afanasjevno. Vás možná zajímá výsledek experimentu, ale já bych chtěl chvíli v klidu žít. Aspoň jeden rok. Víc ne.”

“Dobrá, dám vás zavolat,” odsekla mu Doncovová přes rameno.

Rozzlobená, už hleděla na Azovkina, ale stále se nemohla přeorientovat na nový hlas a novou tvář.

Azovkin nevstával. Seděl a držel se za břicho. Zvedl k lékařkám jen hlavu. Ústa měl pootevřená a každý ret odděleně vyjadřoval své zvláštní utrpení. Jeho oči nevysílaly nic než úpěnlivou prosbu – prosbu o pomoc.

“Tak co, Koljo, jak je?” Doncovová ho vzala kolem ramen.

“Špatně,” odpověděl tiše jen ústy, aby nevydechl příliš mnoho vzduchu, neboť každý pohyb plic mu okamžitě působil bolest v břiše.

Před půl rokem chodil s lopatou na rameně v čele komsomolských brigád a zpíval z plných plic – a dnes nedokázal ani o svých bolestech mluvit hlasitěji než šeptem.

“Tak co budeme dělat, Koljo?” stejně tiše se zeptala Doncovová. “Možná že už tě to léčení unavuje, ne? Třeba už je ti to tady v nemocnici protivné, co říkáš?”

“Je.”

“Jsi přece zdejší, mohl by sis odpočinout doma, chceš? Propustíme tě na měsíc na dva, ano?”

“A potom mě přijmete?”

“Samozřejmě, jsi přece náš. Odpočineš si od injekcí a místo toho si v lékárně koupíš lék a ten budeš třikrát denně polykat.”

“Sinestrol?”

“Ano.”

To však Doncovová a Gangartová nevěděly, že po celé ty měsíce Azovkin fanaticky vyškemrával od každé zastupující sestry a od každého lékaře, který měl noční službu, prášky pro spaní, utišující léky a různé jiné prášky a tabletky kromě těch, které měl předepsané. Tuto zásobu léků měl nacpanou v plátěné kabelce a chystal si ji jako záchranu pro den, kdy ho lékaři přestanou léčit.

“Potřebuješ si odpočinout, Koleňko. Hezky odpočinout.”

V pokoji bylo chvíli hluboké ticho, a tím jasněji bylo slyšet, jak si Rusanov vzdychl, zvedl hlavu a prohlásil:

“Podřizuju se vám, paní doktorko. Souhlasím.”

5

Jakpak se tomu říká – rozladěnost? Sklíčenost? Když nám hruď zaplaví cosi jako neviditelná hustá a těžká mlha a všechno v nás zalehne a sevře? A my cítíme jen toto sevření a tuto kalnou mlhu a ani hned nechápeme, co nám to vlastně je…

Tento pocit dolehl na doktorku Gangartovou, když končila vizitu a scházela s Doncovovou po schodišti dolů. Cítila se velmi zle.

Obvykle na to nejlíp pomáhá zamyslet se a zjistit, kde se to vzalo. A postavit proti tomu nějakou clonu.

Už ví, co to je: je to strach o mámu – tak říkaly tři mladé ordinářky mezi sebou doktorce Doncovové. I věkem mohla být jejich mámou – jim ještě nebylo třicet a jí už táhla padesátka. A taky mimořádnou horlivostí, s níž je honila do práce: byla až puntičkářský přesná a chtěla, aby se této puntičkářské přesnosti naučily i ony. Patřila ještě k lékařům, kteří ovládali rentgenodiagnostiku i rentgenoterapii, a přestože doba směřovala spíš k úzké specializaci, trvala na tom, aby její ordinářky ovládaly oba směry. Nebylo tajemství, které by si nechávala pro sebe a nerozdělila se o ně. A kdykoli Věra Gangartová v jednom či druhém přišla s lepším či vtipnějším nápadem, měla z toho máma jedině radost. Věra u ní pracovala už osm let, hned jak skončila medicínu, a všechnu sílu, kterou teď v sobě cítila, sílu rvát se o lidi, rvát je z náručí smrti, všechnu tuto sílu získala od doktorky Doncovové.

Ten Rusanov mohl způsobit mámě pěkné nepříjemnosti! Dostat se mu do rukou, je s ní zle. (Jak máš hlavu na špalku, setne ti ji ledakdo.)

Ale kdyby jen Rusanov! Mohl to udělat kterýkoli pacient, třeba ze vzteku. Jak se spustí proti někomu štvanice, šíří se to jako lavina. A nemizí to jako kruhy na vodě, ale zarývá se to do paměti jako brázda. Můžeš ji pak zarovnávat, můžeš ji zasypávat pískem – stačí, aby někdo třeba v opilosti vykřikl “Bijte doktory!” nebo “Bijte inženýry!”, a klacky jsou hned po ruce.

Útržky podezření zůstaly tu i onde a poletují kolem. Před nedávném ležel na jejich klinice s nádorem žaludku šofér z ministerstva vnitra. Patřil na operační oddělení, její pacient to nebyl, ale jednou měla noční službu a dělala tam večerní vizitu. Šofér si stěžoval, že špatně spí. Gangartová mu předepsala bromural, ale pak se od sestry dověděla, že mají jen menší balení, a řekla jí, ať mu tedy dá dva prášky. Pacient si je vzal a Gangartová si ani nevšimla jeho zvláštního pohledu. Nic by se nebyly dověděly, nebýt toho, že laborantka z jejich kliniky bydlela s tím šoférem v jednom domě a chodila ho na pokoji navštěvovat. Přiběhla ke Gangartové celá rozčilená, že šofér prášky nevzal (proč najednou dva?), v noci nespal a teď laborantku vyslýchal, co prý je to za jméno Gangartová a ať mu o ní podrobně vypráví, prý ho chtěla otrávit a že si na ni posvítí.

Gangartová teď čekala už kolikátý týden, kdy si na ni posvítí. Celou tu dobu musela denně spolehlivě, a dokonce s chutí dělat diagnózy, přesně odměřovat dávky léčby a pohledem i úsměvem povzbuzovat pacienty, kteří uvízli v tomto smutném rakovinovém kruhu, a od každého čekat v očích otázku: Nechtělas mě otrávit?

A pak taky bylo při vizitě strašně nepříjemné, že Kostoglotov, jeden z nejúspěšnějších pacientů, pro kterého měla Gangartová zvláštní slabost, položil mámě takovou otázku, jako když ji podezírá, že s ním provádí nějaký svůj experiment.

I doktorka Doncovová šla z vizity skleslá a taky myslela na jeden nepříjemný případ, na Polinu Zavodčikovou, která věčně vyvolávala nějaké skandály. Sama nebyla nemocná, měla tu syna a byla s ním na klinice. Když mu vyřízli vnitřní nádor, chytila matka chirurga na chodbě a žádala, aby jí kousek synova nádoru vydal. A být to někdo jiný než Lev Leonidovič, snad by jí byl i vyhověl. Chtěla pak ten kousek tkáně odnést na jinou kliniku, a bude-li se diagnóza lišit od původní diagnózy Doncovové, byla rozhodnuta ji vydírat nebo předat soudu.

Bylo víc takových případů, na které se obě pamatovaly.

Teď po vizitě si šly promluvit o tom, o čem se nedalo mluvit před pacienty, a rozhodnout, co dál.

S místem to bylo na třináctém pavilónu zlé a lékařky od rentgenů tu neměly jediný svůj pokojík. Nevešly se ani do místnosti, kde byla kobaltová bomba, ani do místnosti s hloubkovými rentgeny na sto dvacet tisíc a dvě stě tisíc voltů. Na rentgenodiagnostice by se sice místo našlo, ale tam zase bylo pořád tma. A tak jediný svůj stůl, kde spolu projednávaly běžné věci, psaly chorobopisy a vyřizovaly ostatní písemnosti, měly v místnosti kontaktních rentgenů – jako by za ta léta práce neměly ještě dost toho odporného rentgenového vzduchu s jeho protivným, teplým pachem. Přišly a sedly si vedle sebe k tomuto velkému stolu bez zásuvek, jen nahrubo ohoblovanému. Gangartová probírala karty pacientů z lůžkového oddělení, ženské i mužské, a třídila je na ty, které zpracuje sama, a na ty, o kterých musí rozhodnout společně. Doncovová seděla, dolní ret mírně vyhrnutý, zasmušilý pohled upírala do stolu a poťukávala tužtičkou.

Gangartová po ní účastně pokukovala, ale neměla odvahu začít ani o Rusanovovi, ani o Kostoglotovovi, ani o tom, jak to má lékař těžké – protože to stejně obě věděly, nač to tedy opakovat, ještě by se mohla vyjádřit nepřesně nebo nějak neopatrně, a spíš by se mámy dotkla, než ji utěšila.

A Doncovová řekla:

“Je to k vzteku, že jsme tak bezmocní, viďte?” (To mohlo platit o mnoha pacientech, které dnes prohlížely.) Potom zase chvíli ťukala tužtičkou. “Ale žádnou chybu jsme přece neudělaly.” (To mohlo platit o Azovkinovi nebo o Mursalimovovi.)

“Minule jsme trochu zakolísaly v diagnóze, ale léčba byla správná. A menší dávku jsme ani dát nemohly. To všechno ten sud!”

Ach tak, o Sibgatovovi uvažovala! Ano, některé nemoci jsou opravdu tak nevděčné, že na ně člověk vydává trojnásobek energie, a stejně pacienta nezachrání. Když Sibgatova poprvé přinesli na nosítkách, ukázal rentgen, že má zasaženou takřka celou křížovou kost. Zakolísání spočívalo v tom, že i po konzultaci s profesorem diagnostikovali kostní sarkom, a teprve později se ukázalo, že je to gigantobuněčný nádor, kdy v kosti vzniká kašovitá hmota a celá kost se mění v rosolovitou tkáň. Léčba však přitom byla správná.

Křížová kost se nedá operativně odstranit, vyříznout – je to základ celé páteře. Zbývalo tedy jen ozařování, a to hned od začátku ve velkých dávkách, malé by nic nezmohly. A Sibgatov se uzdravil! Křížová kost se zpevnila. Uzdravil se, ale koňské dávky paprsků způsobily, že veškeré okolní tkáně byly teď mnohem citlivější a mnohem méně odolné‘proti novým zhoubným nádorům. Náraz sudu u něho vyvolal trofickou sněť, a teď, když už mu krev i tkáň odmítaly přijímat záření, bujel v něm nový nádor, který nemohly nijak potlačit, jen ho držely, aby se nerozrůstal.

Doncovová měla pocit bezmoci, nedokonalosti léčebných metod, a srdce jí svírala lítost, obyčejná lítost nad tím, že jediné, co může udělat pro tohoto mírného, zdvořilého a smutného Tatara Sibgatova, který umí být tak vděčný, je, že mu prodlouží jeho utrpení.

Dnes ráno si primář Nizamutdin Bachramovič dal Doncovovou zavolat a důrazně ji upozornil, že musí lépe využívat lůžek a že proto všechny pacienty, u kterých není naděje na podstatné zlepšení, je třeba z kliniky propustit. A Doncovová s tím musela souhlasit: vždyť dole ve dvoraně neustále sedělo plno lidí, kteří čekali na přijetí, i několik dní tam seděli, a z okresních onkologických poraden přicházely další žádosti. V zásadě s tím souhlasila a Sibgatov byl podle této zásady naprosto jasný případ – ale propustit ho nedokázala.

Byl to příliš dlouhý a vyčerpávající zápas o tuto jedinou lidskou křížovou kost, než aby teď mohla ustoupit prostému a rozumnému úsudku a vzdát se třeba jen pouhého opakování léčby s nepatrnou nadějí, že se přece jen zmýlí smrt, a ne lékař. Kvůli Sibgatovovi změnila dokonce směr svého vědeckého zájmu: pustila se do studia patologie kostí jedině proto, aby zachránila Sibgatova. Možná že dole na ambulanci seděli pacienti, kteří na tom nebyli o nic lépe než Sibgatov, ale ona nedokáže Sibgatova propustit a bude před primářem kličkovat, jak dlouho to půjde.

Primář taky zdůrazňoval, že se tu nemají zbytečně držet pacienti, kterým už není pomoci. Měli zemřít pokud možno mimo kliniku – jednak tím uvolní lůžka, jednak to nebude tak deprimující pro ostatní, a taky se zlepší statistika, protože nebudou zaneseni do rubriky “smrt”, ale do rubriky “zhoršení”.

S tímto označením byl dnes propuštěn Azovkin. Jeho chorobopis se za ty měsíce proměnil v tlustý sešit plný hnědavých lístků z hrubého papíru, v němž tu a tam prosvítaly kousíčky dřevoviny, o které zadrhovalo pero, a bylo na nich plno fialových a modrých číslic a řádek. Ale obě lékařky viděly za tímto podlepeným sešitkem městského chlapce zpoceného bolestí, jak sedává skrčený na lůžku, jenže cifry předčítané tichým měkkým hlasem byly neúprosnější než hřímání tribunálu, a obžalovat je nemohl nikdo. Bylo tu šestadvacet tisíc radů ozáření, z nichž dvanáct tisíc v poslední sérii, padesát injekcí sinestrolu, sedm transfúzí, a přesto bylo leukocytů jen tři tisíce čtyři sta a erytrocytů… Metastázy prolamovaly obranu jako tanky, teď už tuhly v mezihrudí, objevily se v plicích, už vyvolaly zánět v uzlinách nad klíčními kostmi, ale organismus už nevyvíjel žádnou snahu je zastavit.

Lékařky prohlížely a dopisovaly odložené karty a sestra z rentgenové laboratoře přitom pokračovala v procedurách pro ambulantní pacienty. Právě přiváděla čtyřleté děvčátko v tmavomodrých šatečkách a jeho matku. Děvčátko mělo na tváři červené cévní zduřeninky; byly ještě malé a zatím nebyly zhoubné; ozařování mělo zamezit, aby nerostly a nepřeměnily se ve zhoubné. Děvčátko se chovalo bezstarostně, netušilo, že na svém rtíku už možná nese znamení smrti.

Nebyla tu poprvé, už se nebála, štěbetala, točila se kolem niklovaných součástek přístrojů a radovala se z blýskavého světa. Celé její ozáření trvalo tři minuty pod úzkým zářičem, namířeným přesně na nemocné místo. Vrtěla se, nakláněla a laborantka celá nervózní vypínala a znova a znova na ni zaměřovala zářič. Matka držela v ruce hračku, aby upoutala její pozornost, a slibovala jí další hračky, bude-li sedět klidně. Potom vstoupila zamračená stará žena a dlouho si rozvazovala šátek a sundávala svetr. Pak přišla z oddělení žena v šedém plášti s kuličkou barevného nádoru na chodidle – rozpíchala si ve střevíci nohu o hřebík – a vesele si povídala se sestrou, netušíc ani v nejmenším, že tato centimetrová kulička, kterou jí z neznámého důvodu nechtějí vyříznout, je král zhoubných nádorů – melanoblastom.

Lékařky se bezděky zajímaly i o tyto pacientky, prohlížely je a radily sestře – a tak mezitím uplynula doba, kdy Gangartová měla jít píchat Rusanovovi embichinovou injekci – a najednou položila před Doncovovou poslední kartu, Kostoglotovovu, záměrně zadrženou až na konec.

“Tak zanedbaný případ a tak vynikající začátek,” řekla. “Až na tu jeho tvrdohlavost. Jenom aby to doopravdy neodmítl. “

“Jen ať to zkusí!” klepla Doncovová tužkou; Kostoglotov měl tutéž nemoc jako Azovkin a léčba mu přitom tak nadějně zabrala, tak jaképak odmítání!

“Vám by si to nedovolil” souhlasila ihned Gangartová. “Ale já si nejsem jista, že ho přemluvím. Neměla bych ho poslat za vámi?” Seškrabovala si z nehtu nalepené smítko. “Těžko s ním vyjít… Nevím proč, ale já s ním nedokážu energicky promluvit.”

Jejich komplikovaný vztah začal hned při prvním setkání.

Byl nevlídný lednový den, lilo jako z konve. Gangartová měla noční službu na klinice. Kolem deváté hodiny za ní přišla tlustá červenolící sanitářka z přízemí a stěžovala si:

“Paní doktorko, jeden pacient tam strašně vyvádí, nevím už, co s ním. To víte, jak je hned nezkrotíme, zbořej nám tu za chvíli barák!”

Doktorka Gangartová vyšla ven a zjistila, že hned pod schodištěm, rovnou na zemi přede dveřmi zamčeného pokojíku vrchní sestry, leží nějaký dlouhán v holinách, vyrudlém vojenském plášti a těsné civilní ušance naražené až na uši. Hlavu si podložil rancem a vypadal, že tu chce spát. Gangartová přišla až k němu, štíhlé nohy na vysokých podpatcích (vždycky si na oblečení potrpěla), přísně se na něho podívala v domnění, že ho tím pohledem zahanbí a donutí vstát, ale dlouhán na ni hleděl naprosto netečně, ani se nehnul, snad dokonce zavřel znovu oči.

“Kdo jste?” zeptala se.

“Člo-věk,” odpověděl tiše, bez zájmu.

“Máte doporučení? “

“Ano.”

“A kdy jste ho dostal?”

“Dnes.”

Podle stop na podlaze pod jeho boky bylo vidět, že má kabát promáčený a ranec i holínky rovněž.

“Ale tady nemůžete zůstat, to… se nesmí. A taky se to nehodí. “

“Ale hodí,” namítl mdle. “Nejsem v cizině, nemám se koho stydět.”

Gangartová stála ve zmatku nad ním. Cítila, že na něho nemůže křiknout, poručit mu, aby vstal, ostatně ani by ji neposlechl.

Ohlédla se do dvorany, kde přes den bývalo vždycky plno lidí a na třech parkových lavičkách sedávali při návštěvách příbuzní s pacienty; v noci, když se klinika zamkla, tam nechávali těžké pacienty zdaleka, kteří neměli kam jít. Teď stály ve vestibulu jen dvě lavice: na jedné už ležela nějaká stará žena a na druhou uložila mladá Uzbečka v květovaném šátku dítě a seděla vedle něho.

Ve dvoraně by si byl mohl lehnout na zem, jenže tam zase bylo našlapáno.

Kdežto sem, ke schodišti, se vcházelo jen v nemocničních šatech nebo v bílých pláštích.

Doktorka Gangartová se znovu podívala na toho divouse, z jehož propadlé tváře už zvolna mizela dřívější netečnost.

“Copak vy nikoho ve městě nemáte?”

“Ne.”

“A v hotelu jste to nezkoušel?”

“Zkoušel,” odpověděl unaveně.

“Je tady pět hotelů.”

“Nechtějí ani slyšet,” zavřel oči, jako když chce výslech ukončit.

“Že jste nepřišel dřív,” uvažovala Gangartová. “Některé naše ošetřovatelky si berou pacienty na nocleh domů. A levně.”

Ležel s očima zavřenýma.

“Povídal, budu tu ležet třeba tejden,” spustila sanitářka. “V cestě. Dokud nedostanu postel. Vidíte ho, co dělá! Vstaň a nevyvaluj se tu. Je to tu dezinfikovaný,” stála nad ním sanitářka.

“Ale jak to, že jsou tu jen dvě lavičky?” divila se Gangartová. “Přece tu bývaly tři.”

“Tu třetí přenesli támhle,” ukazovala sanitářka za zasklené dveře.

Správně, správně, jednu lavičku přece přenesli tam za ty dveře na chodbu k rentgenům, aby si měli kam sednout ti pacienti, kteří sem přes den přicházeli na ozáření ambulantně.

Gangartová poručila sanitářce, aby dveře otevřela, a pak řekla tomu čahounovi:

“Pojďte, tady to budete mít pohodlnější.”

Podíval se na ni, zpočátku dost nedůvěřivě. Potom s námahou a bolestmi začal vstávat. Každý pohyb, každé otočení trupu mu zřejmě působilo obtíže. Jak se zvedal, zapomněl si hned vzít ranec, a teď zkřivil tvář bolestí, když se pro něj chtěl shýbnout.

Doktorka Gangartová se rychle sehnula, vzala bílými prsty jeho promoklý špinavý ranec a podala mu ho.

“Děkuju,” usmál se křivě. “To jsem to dopracoval…”

Na podlaze po něm zůstala mokrá podlouhlá skvrna.

“Vy jste promoklý?” hleděla na něho se vzrůstající účastí. “Tam na chodbě je teplo, svlékněte si plášť. Nemrazí vás? Nemáte teplotu?” Odrbanou černou ušanku měl naraženou hluboko do čela, položila mu tedy prsty na tvář.

A pouhým dotekem lehce zjistila, že má teplotu.

“Berete nějaký lék?”

Teď už na ni hleděl trochu jinak, ne tak strašně cize.

“Analgin.”

“A máte ho?”

“Mám vám přinést prášek pro spaní?”

“Jestli můžete.”

“Počkat, ukažte mi to doporučení,” vzpomněla si.

Snad se ušklíbl, snad se mu rty jen zkřivily bolestí.

“A bez papírku bych šel na déšť?”

Rozepnul si horní háčky pláště a z kapsy vojenské blůzy pod ním vytáhl doporučení, které bylo skutečně vystaveno toho dne dopoledne na ambulanci. Gangartová ho přelétla a zjistila, že je to její pacient, na ozařování. Obrátila se, že půjde pro prášek, a nemocnému řekla, ať si jde zatím lehnout.

“Počkat, počkat,” řekl rychle. “Ten papírek mi vraťte. To já znám, jak se to dělá.”

“Čeho se bojíte, prosím vás?” uraženě se vrátila. “Copak mi nevěříte?”

Chvíli na ni váhavě hleděl a pak broukl:

“A proč bych vám měl věřit? Jedli jsme snad spolu z jednoho talíře?”

A šel si lehnout.

Dozlobilo ji to, už k němu ani nešla, jen mu po sanitářce poslala prášek i doporučení, na které nahoru napsala “cito” – “rychle”, podtrhla a udělala vykřičník.

Teprve v noci prošla kolem něho. Spal. Lavička byla na spaní pohodlná, nedalo se z ní spadnout: prohnuté opěradlo přecházelo do prohnutého sedadla, které tvořilo jakoby žlábek. Mokrý plášť si sundal, ale stejně se jím přikryl: jedním šosem nohy, druhým ramena. Chodidla holin mu přepadávala přes okraj lavičky. Na podrážkách nebylo zdravého místečka -jedna záplata přes druhou, černá, červená. Na špičkách měl podlouhlé plíšky, na podpatcích podkůvky.

Ráno o něm řekla Gangartová vrchní sestře a ta ho uložila na horní odpočívadlo.

Po pravdě řečeno, od toho dne už na ni Kostoglotov víckrát drzý nebyl. Mluvil s ní zdvořile, slušně, zdravil ji první, a dokonce se na ni docela pěkně usmíval. Ale ona měla stejně pořád pocit, že může kdykoli provést nějakou nepřístojnost.

A skutečně, předevčírem, když si ho zavolala, že určí jeho krevní skupinu, a už si přichystala prázdnou stříkačku k odebrání krve, tu najednou spustil ruku se staženou hadicí a pevně prohlásil:

“Paní doktorko, je mi moc líto, ale udělejte to nějak, abyste se bez té zkoušky obešla. “

“Proč, prosím vás?”

“Mně už pilo krev tolik lidí, že už mi to stačí. Ať dává, kdo má krve dost.”

“Že se nestydíte! To jste muž?” a podívala se na něho s oním přirozeným ženským úsměškem, který muž tak těžko snáší.

“A co bude dál?”

“Až bude příležitost, dáme vám novou. “

“Mně? Cizí krev? Děkuju nechci. Na co já potřebuji cizí krev? Cizí nechci a své nedám ani kapku. Krevní skupinu si zapište, pamatuju si ji z fronty.”

Ať ho přemlouvala sebevíc, trval na svém a nacházel si stále nové a nové výmluvy. Byl přesvědčen, že je to všechno zbytečné.

Nakonec se už rozzlobila.

“Stavíte mě do hloupé a směšné situace. Tak naposledy – prosím vás.” Byla to ovšem chyba, proč se má vlastně ponižovat a prosit?

Ale on okamžitě obnažil ruku, natáhl ji a řekl:

“Je-li to osobně pro vás, prosím, vezměte si třeba tři kubíky.”

Byla nejistá, když s ním mluvila, a jednou se jí dokonce stala trapná příhoda. Kostoglotov řekl:

“Ale vy nevypadáte jako Němka. Máte asi jméno po manželovi, že?”

“Ano,” vyhrkla.

Proč to říká? V té chvíli jí však připadalo trapné říkat něco jiného.

Už se na nic neptal.

A zatím Gangart se jmenoval její otec a děd. Byli to Němci usedlí v Rusku.

Co na to tedy měla říct? Že není vdaná? Že vdaná nikdy nebyla?

To přece nešlo.

6

Doktorka Doncovová odvedla Kostoglotova nejdřív k rentgenům, odkud právě vyšla pacientka po ozáření. Od osmi ráno zde takřka nepřetržitě pracoval velký stoosmdesátitisícivoltový rentgenový zářič, zavěšený na stativu, okénko bylo zavřené a vzduch byl plný protivně nasládlého rentgenového tepla.

Tento ohřátý vzduch, který vnikal do plic (a nebyl to jen obyčejný ohřátý vzduch), nemohli pacienti po pěti až deseti ozářeních ani cítit. Doktorka Doncovová na něj však byla zvyklá. Za těch dvacet let, co tu pracovala, a tehdy ještě trubice neměly vůbec žádnou ochranu (jednou ji to div nezabilo, když se dostala pod vedení vysokého napětí), dýchala Doncovová každý den vzduch z rentgenových kabin, a seděla na diagnostice víc hodin, než je zdrávo. A přes všechny ochranné clony a rukavice dostala do těla víc radů než ti nejtrpělivější a nejtěžší pacienti, až na to, že u ní to nikdo nesčítal a nezapisoval.

Pospíchala – nejen proto, aby už byla odtud, ale hlavně aby zbytečně nezdržovala práci u přístroje. Ukázala Kostoglotovovi, že se má položit na tvrdé lehátko pod zářičem a odhalit si břicho. Pak mu jezdila chladivým štětečkem po kůži, až to lechtalo, a něco na ní zakreslovala a snad psala i číslice.

Sestře od rentgenu pak vysvětlila čtvercové schéma a ukázala jí, jak na který čtverec zaměřovat zářič. Nato Kostoglotova požádala, aby se otočil na břicho, a něco mu ještě kreslila na zádech. Nakonec ho vyzvala, aby po ozáření přišel za ní, a odešla.

Sestra ho pak požádala, aby se znova otočil na záda a obložila mu první čtverec nejdřív prostěradly a potom těžkým kobercem z gumových a olověných plátů, kterými zakrývala všechna okolní místa, aby nebyla přímo zasažena rentgenem. Ohebné koberečky přilnuly k tělu a příjemně tížily.

Pak odešla, zavřela za sebou dveře a sledovala ho okénkem v tlusté zdi. Ozval se tichý bzukot, rozsvítily se kontrolní žárovky a hlavní trubice se rozžhavila.

A odhaleným čtvercem kůže na břiše a dál různými výstelkami a orgány, jejichž názvy neznal ani sám majitel, pak tělem nádoru a potom žaludkem či střevy, krví proudící v tepnách a žilách, lymfou, buňkami, páteří a malými kůstkami, dalšími výstelkami, cévkami a kůží dole na zádech, a pak lehátkem, čtyřcentimetrovými prkny na podlaze, polštáři i hliněnou výplní a dál, dál až do kamenných základů nebo do země proudily ostré rentgenové paprsky, chvějící se vektory elektrického a magnetického pole, jež se vymykaly lidským představám, či snáze pochopitelné náboje – kvanty, které trhaly a prostřelovaly všechno, co jim přišlo do cesty.

A toto barbarské bombardování velkými kvanty, které se odehrávalo ve vší tichosti, aniž o tom měly bombardované tkáně tušení, vrátilo Kostoglotovovi po dvanácti dávkách chuť k životu i vůni života, chuť k jídlu, a dokonce i veselou náladu. Po druhém třetím ozáření mu povolily bolesti, které už byly tak nesnesitelné, že se mu ani nechtělo žít, a začal se zajímat, jak vlastně ty částice mohou tak hluboko pronikat a bombardovat nádor a přitom ostatní tělo nepoškodit. Nedokázal se plně podrobit léčbě, dokud nepochopil její princip a neuvěřil v něj.

Snažil se proto vytáhnout princip rentgenoterapie z doktorky Gangartové, z té milé ženy, která dokázala zlomit jeho zaujatost a ostražitost hned při prvním setkání pod schodištěm, kdy si řekl, že i kdyby na něho zavolali požárníky nebo milici, po dobrém odtud neodejde.

“Nebojte se, vysvětlete mi to,” uklidňoval ji. “Já jsem jako ten uvědomělý vojín, který musí rozumět bojovému úkolu, jinak nebojuje. Jak je možné, že rentgen spaluje nádor a ostatní tkáně ne.”

Všechno, co se dělo v doktorce Gangartové, prozradily vždycky spíš než oči její citlivé, lehounké rty. I váhavost se na nich dala zachytit.

(Co mu měla vyprávět o tomto slepém dělostřelectvu, které se stejnou vervou pálí do svých jako do cizích?)

“Když to se nesmí… No ale prosím. Rentgen samozřejmě rozbíjí všechno. Jenže zdravé tkáně se na rozdíl od nádorových rychle regenerují.” Ať už mu řekla pravdu nebo ne, jemu se to zamlouvalo.

“Jo takhle. No to je poctivá hra. Děkuju. Teď se budu uzdravovat.”

A skutečně se uzdravoval. Ochotně si lehal pod rentgen a při ozařování ještě vysvětloval nádorovým buňkám, že jsou teď ostřelovány a že je s nima ámen.

Jindy zase přemýšlel pod rentgenem o všem možném a někdy dokonce spal.

Teď třeba bloudil zrakem po všech hadicích a drátech, co tu visely, a byl by rád věděl, proč je jich tu tolik a je-li tu nějaký chladicí systém, vodní nebo olejový. Ale myšlenky mu hned zase utekly jinam.

Zjistil, že přemýšlí o Věře Gangartové. Uvažoval, že taková milá žena se u nich v Uš-Těreku jaktěživ neobjeví. A všechny takové ženy jsou už určitě vdané. Pamatoval se sice, že má muže, ale kladl ho do závorky a nebral ho jaksi v úvahu. Přemýšlel, jak příjemné by bylo povídat si s ní, ale hezky dlouho, ne jen tak v letu, třeba se s ní procházet po dvoře. A občas ji trochu postrašit nějakým rouhačským názorem – je roztomilá, když je v rozpacích. Pokaždé se usměje mile jako sluníčko, kdykoli se s ním třeba potká na chodbě nebo vstoupí do pokoje. A její dobrota není jen profesionální, je dobrá od přírody. A její rty…

Zářič tiše bzučel a jemně zvonil.

Kostoglotov přemýšlel o Věře Gangartové, vzpomněl si i na Zoju. Přišel na to, že nejsilnějším dojmem na něho včera večer zapůsobilo její krásné vysoké poprsí, které jako by tvořilo div ne vodorovnou poličku. Ještě ráno se mu vybavilo, sotva se probudil. Když si včera spolu povídali, leželo vedle nich na stole dosti těžké pravítko, silnější, dřevěné. A Kostoglotov měl celý večer sto chutí pravítko vzít, položit je Zoje na ňadra a přesvědčit se, jestli sklouzne nebo ne. Odhadoval, že ne.

Pak zase vděčně myslel na těžký, olovem proložený kobereček, který mu kladou na podbřišek. Kobereček ho tlačil a radostně ujišťoval: “Nic se neboj, ochráním tě!”

A co když ne! Co když kobereček není dost silný? Anebo když ho nepokládají dost pečlivě?

Ostatně za těch dvanáct dní se Kostoglotovovi vrátila nejen chuť k životu, chuť k jídlu, k pohybu, i dobrá nálada. Za těch dvanáct dní se mu vrátil i ten nejšťastnější životní pocit, který za poslední měsíce v bolestech už docela ztratil. Olovo tedy neselhalo!

Ale přece jen by měl z kliniky zmizet, dokud není pozdě. Ani si hned nevšiml, že bzukot ustal a růžová vlákna zvolna bělají. Vstoupila sestra a sundávala mu ochranné destičky a prostěradla. Spustil nohy na zem a teprve teď jaksepatří viděl, jak má břicho pomalované fialovými čtverci a číslicemi.

“A to se nesmím koupat?”

“Teprve až vám paní doktorka dovolí. “

“No to tu máte pěkně zařízeno. Takže jste si mě pomalovali na celý měsíc, ne?”

Pak šel k Doncovové. Seděla v místnosti s krátkovlnnými přístroji, brýle na nose, a prohlížela si velké rentgenové snímky. Oba přístroje byly vypnuté, obě okénka zavřená, a nikdo jiný v místnosti nebyl.

“Posaďte se,” řekla.

Sedl si.

Doncovová pokračovala v porovnávání dvou snímků. Kostoglotov se s ní sice dostal do sporu, ale jen proto, že se bránil přehnanému náporu medicíny, kterému se měl podrobit. Doncovová sama v něm však budila důvěru nejen svou mužskou rázností a přesnými povely ve tmě u rentgenu, nejen věkem, ale i tím, že byla hluboce oddána své práci, a především tím, jak od prvního dne bezpečně nahmatala obvod nádoru a šla přesně po něm. Že pracovala přesně, mu prozradil sám nádor, který to cítil. Jedině nemocný může ocenit, zda lékař nádor prsty cítí. Doncovová to dokázala tak, že nepotřebovala ani rentgen.

Teď odložila snímky, sundala si brýle a řekla:

“Vážený pane, ve vašem chorobopisu nám chybí jeden zásadní údaj. Potřebujeme naprosto přesně vědět, jaké povahy byl váš původní nádor.” Kdykoli Doncovová přešla do lékařské terminologie, nápadně zrychlovala řeč: dlouhé věty a termíny chrlila jedním dechem. “To, co jste mi vyprávěl o předloňské operaci, a stav nynějších metastáz se shodují s naší diagnózou. Ale přesto se nevylučují ani jiné možnosti. A to nám ztěžuje léčení. Nemůžeme si teď vzít vzorek z vašich metastáz, to jistě chápete.”

“Zaplať pánbůh. Ani bych vám ho nedal.”

“Já jen nechápu, proč nemůžeme dostat sklíčka s původním preparátem. Víte naprosto jistě, že se dělal histologický rozbor?”

“Ano, vím.”

“Proč vám tedy neoznámili výsledek?” sypala ze sebe Doncovová rychle jako zaměstnaný člověk. Některá slova jí ani nebylo rozumět.

Zato Kostoglotov si odvykl pospíchat.

“Výsledek? Inu, to už byly u nás takové bouřlivé doby, Ludmilo Afanasjevno, taková nádherná situace, že na mou duši… Prostě bylo mi hanba shánět se po mé biopsii.” Kostoglotov rád užíval lékařských termínů, když mluvil s lékaři.

“Vy jste to samozřejmě nemohl vědět. Ale lékaři měli vědět, že si s tím není radno zahrávat.”

“Lékaři?”

Podíval se na pramen šedivých vlasů, který Doncovová neschovávala ani nebarvila, a pak pohledem objal její širokou tvář, plnou soustředěného zájmu.

Jak je možné, že tu vedle něho sedí jeho spoluobčanka, jeho současnice, která mu přeje jen dobro, a on jí nedokáže v jejich společné mateřštině vysvětlit ty nejprostší věci? Musel by asi začít hodně zeširoka. Anebo hodně brzy přestat.

“Lékaři taky nemohli nic dělat, Ludmilo Afanasjevno. První chirurg, Ukrajinec, který mě měl operovat a už si mě k operaci připravil, byl zařazen do transportu právě tu noc před operací.”

“No a?”

“Jak to no a? Odvezli ho.”

“Ale dovolte, když to věděl, tak mohl…”

Kostoglotov se dal do upřímného smíchu. Připadalo mu to ohromně legrační.

“O transportu přece nikdo předem neví, Ludmilo Afanasjevno. To patří k věci vyrvat člověka do transportu nečekaně.”

Doncovová vyhrnula velké čelo. Co to ten Kostoglotov blábolí?

“Ale když měl operovat pacienta?”

“No bože! Však tam přinesli horší případ, než jsem byl já. Jeden Litevec spolkl velkou aluminiovou lžičku.”

“Jak to?”

“Tak, schválně. Aby ho pustili ze samotky. A přitom věděl, že chirurga odvedli do transportu.”

“No a… co pak? Nádor vám přece musel rychle narůstat?”

“To tedy jo, rostl den ze dne, fakt. Pak asi pátý den přivezli z jiného lágru druhého chirurga, Němce, Karla Fjodoroviče. No. Ten mě prohlédl a další den mě operoval. Ale slova jako ,zhoubný nádor’ nebo ‚metastázy’ jsem od nikoho neslyšel. Vůbec jsem je neznal.”

“Ale biopsii poslal, ne?”

“Tehdy jsem nic nevěděl ani o biopsii. Ležel jsem po operaci s pytlíky zmrzlého písku na břiše. Asi tak za týden jsem se začal učit chodit a najednou berou z lágru další transport, kolem sedmi set lidí, říkali jim buřiči. A do tohoto transportu zařadili i mého beránka Karla Fjodoroviče. Vzali ho rovnou z ubikace a ani mu nedovolili, aby si ještě naposled obešel pacienty.”

“To je ovšem surovost!”

“Copak to, přišly ještě horší věci,” pokračoval Kostoglotov nezvykle živě. “Pak přiběhl můj kamarád a pošeptal mi, že i já mám jít do transportu, že vedoucí lágrové marodky madam Dubinská s tím souhlasila. Souhlasila, ačkoli věděla, že nemůžu chodit a že nemám vyndané stehy, mrcha! Promiňte… Tak jsem si tedy řekl: v dobytčáku nepojedu, jak mi zhnisají stehy, je konec. Až za mnou přijdou, řeknu jim, ať mě zastřelí rovnou tady na lůžku, že nikam nejedu. Byl jsem pevně rozhodnut. Ale nepřišli. Ne proto, že by se madam Dubinská nade mnou slitovala, ta se ještě divila, jak to, že mě neodvezli. Ale zjistili z mé karty, že už mám jen necelý rok, a tak mě nechali být. Šel jsem k oknu a koukám, že asi dvacet metrů ode mne za tyčkovým plotem nemocnice se už transport řadí, už tam nahánějí lidi s věcmi. A vtom mě odtud uviděl Karel Fjodorovič v okně a volá: ‚Kostoglotove, otevřte okno!’ a stráž hned: ‚Buď zticha, dobytku!’ Ale on: ,Kostoglotove, pamatujte si, je to důležité! Vzorek z vašeho nádoru jsem poslal k histologickému rozboru do Omska, na katedru patologické anatomie, pamatujte si to!’ No a pak je hnali pryč. Tohle tedy byli moji lékaři, vaši předchůdci. Můžou snad za něco?”

Kostoglotov se opřel o opěradlo židle. Byl rozrušen. Vzpomněl si na atmosféru tamté nemocnice.

Doncovová si z jeho vyprávění vzala jen to, co potřebovala

(ve vyprávění pacientů je vždycky hodně zbytečností), a zeptala se:

“No a co odpověděli z Omska? Odpověděli vůbec? Sdělili vám výsledek?”

“Nikdo nic nesdělil. A já jsem ani nechápal, proč to na mě Karel Fjodorovič volal. Teprve loni na podzim, už ve vyhnanství, když už mě to hodně sebralo, začal na mě naléhat jeden můj přítel, starý gynekolog, abych si výsledek rozboru vyžádal. Dopsal jsem do lágru, ale žádná odpověď nepřišla. Stěžoval jsem si tedy na ústřední správě táborů. Asi tak za dva měsíce mi poslali odpověď, že přes pečlivou prohlídku archívního materiálu se jim nepodařilo analýzu nalézt. Bylo mi už strašně zle a byl bych se na to už nejradši vykašlal, ale protože mě milice nechtěla pustit na léčení, napsal jsem nazdařbůh do Omska, na katedru patologické anatomie. A za pár dní mi odtamtud přišla odpověď – to už bylo teď v lednu, než mě pustili sem.”

“No tak! A kde máte tu odpověď?”

“Ludmilo Afanasjevno, když jsem odjížděl, bylo mi všechno úplně jedno. A ten dopis neměl ani razítko, byl to jen soukromý dopis jakési laborantky z katedry. Psala moc mile, že asi v tu dobu, kterou v dopise uvádím, došel z té a té obce na katedru preparát, že byl proveden rozbor, který potvrdil, že jde o předpokládaný typ nádoru. A že odpověď byla tehdy zaslána na adresu dotazující se nemocnice, to jest naší lágrové. A že to tak bylo, tomu naprosto věřím, odpovídá to tamějším zvyklostem: odpověď přišla, nikdo ji nepotřeboval a madam Dubinská..

Ne, tohle Doncovová nikdy nepochopí! Seděla, ruce zkřížené, teď se netrpělivě plácla dlaněmi do paží nad lokty.

“Ale z té odpovědi přece vyplývalo, že okamžitě potřebujete rentgenoterapii.”

“Co-že?” Kostoglotov ironicky přimhouřil oči a podíval se na Ludmilu Afanasjevnu. “Rentgenoterapii?”

No tak, čtvrt hodiny jí tady vypráví, a co jí vlastně řekl? Vždyť zase nic nepochopila.

“Ludmilo Afanasjevno,” řekl naléhavě. “Víte, abyste si ten svět mohla představit… Moc málo se o něm ví. Jakápak rentgenoterapie! Ještě mě ani po operaci nepřešly bolesti, jako tuhle Achmadžana, a už jsem musel jít s ostatními na práci a lít beton. A to jsem si ani nemyslel, že bych měl být s něčím nespokojen. Máte představu, jak je těžký takový kalfas řídkého betonu, když ho mají uzvednout dva lidé?”

Sklonila hlavu.

“No dobře, prosím, ale teď vezměme tu odpověď z katedry patologické anatomie – proč nemá razítko? A proč je to soukromý dopis.”

“Zaplať pánbůh, aspoň něco!” přesvědčoval ji Kostoglotov. “Našla se tam aspoň jedna dobrá duše. Vůbec pozoruju, že mezi ženami je dobrých lidí víc než mezi muži. A že je to soukromý dopis? To bude nejspíš proto, že je u nás všechno tak nemožně utajené. Ta laborantka píše dál: jenomže vzorek nádoru k nám byl poslán anonymně, bez udání pacientova jména. Proto vám nemůžeme ani vystavit úřední potvrzení, ani poslat sklíčka.” Kostoglotov začínal být podrážděný a bylo to už vidět i na jeho tváři. “To se ví, ohromné státní tajemství. Blbci! Třesou se, aby se na nějaké katedře nedověděli, že kdesi v jakémsi lágru sedí vězeň jménem Kostoglotov! Muž se železnou maskou – bratr krále Ludvíka! Teď tam leží anonymní rozbor a vy si budete lámat hlavu, jak mě máte léčit. Hlavně že tajemství bylo zachováno. “

Doncovová hleděla pevně a jasně. Šla za svým.

“Co se dá dělat, musím ten dopis do chorobopisu založit, i když je soukromý.”

“Dobrá, až se vrátím k nám do aulu, hned vám ho pošlu.”

“Ne, ne, potřebuju ho dřív. Ten váš gynekolog by vám ho nemohl najít a poslat?”

“Copak o to, mohl. Ale… kdy pojedu já?” Kostoglotov nasupeně hleděl na lékařku.

“Vy pojedete teprve tehdy, až uznám za dobré přerušit vaši léčbu,” pravila Doncovová důrazně. “A jenom na čas.”

Na tento okamžik Kostoglotov čekal! Ten si přece nemohl nechat ujít!

“Ludmilo Afanasjevno, nemohli bychom mluvit jako dospělí, a ne jako děti? Myslím to vážně. Dnes při vizitě jsem vám..

“Dnes při vizitě jste mi sehrál ošklivou scénu,” velká tvář Doncovové se výhrůžně zamračila. “Co vlastně chcete? Zneklidňovat pacienty? Co jim to vtloukáte do hlavy?”

“Co chci?” mluvil sice klidně, ale taky důrazně, a pevně seděl na židli, opřen celými zády o opěradlo.

“Chci vám jen připomenout, že mám právo disponovat svým životem. To snad smím, ne? Přiznáváte mi toto právo?”

Doncovová mlčky hleděla na jeho bezbarvý klikatý šrám. Kostoglotov mluvil dál:

“Vycházíte od začátku z nesprávného předpokladu: jakmile k vám pacient přijde, smíte za něho myslet jedině vy. Pak už za něho myslí vaše předpisy, vaše pětiminutovky, váš program, váš plán a čest vašeho ústavu. To mám být zase tím zrnkem písku jako v lágru, zase se mnou bude někdo manipulovat?”

“Klinika vyžaduje od pacientů písemný souhlas s operací,” připomněla Doncovová.

(Co že začíná o operaci? Operovat se nedá ani za nic!)

“Ano, v pořádku, za to jsem vděčný, přestože to klinika dělá proto, aby se kryla. Ale to je taky jediný případ, kdy se pacienta na něco ptáte, zato mu vůbec nic nevysvětlíte. Jak draze platí jen za ozařování!”

“Kde jste sebral ty povídačky o ozařování? Nemáte to od Rabinoviče?” dohadovala se Doncovová.

“Neznám žádného Rabinoviče,” rázně zavrtěl hlavou Kostoglotov. “Mluvíme o zásadě.”

(Ano, měl to od Rabinoviče, od něho slyšel všechny ty znepokojivé zprávy o následcích ozáření, ale slíbil, že ho neprozradí. Rabinovič byl ambulantní pacient, který už měl za sebou přes dvě stě ozáření, těžko je snášel a cítil, že spěje spíš k smrti než k uzdravení. Tam, kde bydlel – v bytě, v domě, ve městě, neměl na něho nikdo čas: byli to zdraví lidé, kteří byli od rána do večera zapřažení a měli v hlavě jen jakési své úspěchy a neúspěchy, které jim připadaly strašně důležité. Dokonce i jeho rodina už z něho byla unavená. Jedině tady, na verandičce onkologie, ho nemocní poslouchali celé hodiny a cítili s ním. Ti věděli, co to znamená, když se mu na krku přestal skoro pohybovat ohryzek a když mu nápadně přibylo rentgenových jizev na všech místech, kde ho ozařovali.)

L

Jemu se to krásně povídá – o zásadě! Ale když bude ona s ordinářkami trávit dny v diskusích s pacienty o zásadách léčby, kdo je potom bude léčit?

Naštěstí takových zvědavých a tvrdohlavých domrzů, jako je tenhle a Rabinovič, kteří na ni neustále dotírají, aby jim vysvětlovala, jak nemoc probíhá, bylo málo, nejvýš jeden z padesáti. Ale někdy se nedalo nic dělat a musela něco vysvětlit. Kostoglotov byl však mimořádný případ i z lékařského hlediska, jednak to předchozí léčení, skoro jako by se proti němu všichni spikli a nechali pacienta málem umřít, jednak tím nezvykle prudkým a rychlým obratem k lepšímu, který u něho nastal po ozáření.

“Kostoglotove, těch dvanáct ozáření vás vzkřísilo z mrtvých, jak se vůbec opovažujete něco proti rentgenu namítat! Na jedné straně si stěžujete, že vás v lágru a ve vyhnanství nikdo neléčil, že se o vás nikdo nestaral, a když vás léčíme a staráme se o vás, zase vám to není vhod. Má to nějakou logiku?”

“Asi ne,” potřásal Kostoglotov černými pačesy. “Ale třeba to ani nemusí mít logiku, Ludmilo Afanasjevno. Člověk je přece tak složitý tvor, copak se u něho dá všechno vysvětlit jen logikou? Nebo ekonomikou? Nebo fyziologií? Ano, přijel jsem k vám napůl mrtvý, prosil jsem, abyste mě přijali, a ležel jsem na zemi pod schodištěm – a vy z toho děláte logický závěr, že jsem k vám přijel, abyste mě zachránili za každou cenu. Jenže to já právě nechci! A neexistuje na světě jediná věc, za kterou bych byl ochoten platit jakoukoli cenu!” Začal pospíchat, i když to neměl rád, ale Doncovová se ho chystala přerušit, a on toho měl na srdci ještě hodně. “Přijel jsem k vám proto, abyste mi ulehčili v utrpení. Říkal jsem: bolí mě to, pomozte! Vy jste mi pomohli a mě to teď nebolí. Díky! Díky za to! Jsem váš vděčný dlužník. Ale teď mě pusťte. Nechte mě, ať si jako pes zalezu do boudy a tam budu nějaký čas ležet a lízat si rány.”

“A až vás to zase porazí, tak k nám znovu přilezete?”

“Možná. Možná že zase přilezu.”

“A my vás budeme muset přijmout?”

“Ano!! V tom vidím vaše milosrdenství! Kdežto vám záleží na čem? Abyste měli svá procenta uzdravených, abyste to dali do výkazů. Jakpak tam napíšete, že jste mě pustili po patnácti ozářeních, když jich Akademie lékařských věd doporučuje nejméně šedesát?”

Něco tak zmateného a popleteného v životě neslyšela!

Vždyť právě kvůli výkazům by pro ně bylo nejvýhodnější pustit ho právě teď, s “nápadným zlepšením”, kdežto po padesáti ozářeních už to bude vypadat jinak.

Ale on si mlel svou:

“Mně stačí, že jste mi nádor zastavili a že už neroste. Je v obraně. Ale já taky. Výborně. Vojákovi se nejlíp žije v obraně. Stejně mě nemůžete vyléčit ‚úplně’, protože u rakoviny žádné ‚úplně’ neexistuje. Všechny přírodní procesy se přece vyznačují asymptotickým nasycením, kdy velké úsilí vede k malým výsledkům. Ze začátku se můj nádor spaloval rychle, teď už to půjde pomalu, a proto mě pusťte, dokud mi zbývá ještě aspoň trochu krve.”

“To by mě zajímalo, kde jste sebral tyhle informace,” řekla Doncovová s přimhouřenýma očima.

“To bude tím, že jsem od dětství rád četl lékařské knížky.”

“Ale čeho se vlastně bojíte v naší léčbě?”

“To já nevím, čeho se mám bát, Ludmilo Afanasjevno, já nejsem lékař. Vy to možná víte, ale nechcete mi to vysvětlit. Doktorka Gangartová mi například chce předepsat glukózové injekce.”

“To je naprosto správné.”

“Ale já je nechci.”

“Proč, prosím vás?”

“Za prvé proto, že je to nepřirozené. Jestli už tolik potřebuju hroznový cukr, tak mi ho dejte sníst! Co je to za výmysl ve dvacátém století – každý lék píchat. Kdo to kdy viděl v přírodě, u zvířat? Za sto let se nám budou smát jako barbarům. A už jenom to píchání. Jedna sestra se strefí hned, druhá vám rozpíchá celé předloktí, než žílu najde. Já to nechci. Kromě toho vidím, že se nějak chystáte dávat mi transfúzi.”

“Z toho máte mít radost, že vám někdo chce dát krev! Vždyť krev je zdraví, život!”

“A já ji přesto nechci! Viděl jsem, jak tady jednomu Čečenci dělali transfúzi, a on sebou pak tři hodiny mlátil, prý měl ,nedokonalé slučování’. A druhému zase zavedli krev mimo žílu, až mu na ruce naskočilo jelito. Teď už mu celý měsíc dávají na ruku horké obklady. Já to zkrátka nechci.”

“Ale bez transfúze se nedá dlouho ozařovat.”

“No a? Tak neozařujte a je to. A vůbec, jak to, že si osobujete právo za lidi rozhodovat? Věřte mi, to je strašné právo a málokdy vede k dobrému. Toho bych se na vašem místě bál. Ani lékař toto právo nemá.”

“Právě lékař ho má, a především on!” přesvědčivě zvolala Doncovová, teď už doopravdy rozzlobená. “Bez tohoto práva by nebylo medicíny!”

“Jenže k čemu to vede? Vy teď někdy budete přednášet o nemoci z ozáření, viďte?”

“Jak to víte?” divila se Doncovová.

“To není tak těžké uhodnout.”

(Na stole před Kostoglotovem ležela totiž tlustá složka strojopisných listů. Nadpis byl sice vzhůru nohama, ale Kostoglotov si ho během rozhovoru rozluštil a došlo mu to.)

“To není těžké uhodnout. Objevila se nová nemoc a je tedy třeba dělat referáty. Vy jste totiž i před dvaceti lety ozařovala nějakého toho Kostoglotova, který se taky vzpíral a bál se léčení, a vy jste ho ujišťovala, že je všechno v pořádku, protože tehdy jste ještě nevěděla o nemoci z ozáření. A se mnou je to dnes zrovna tak: zatím nevím, čeho se mám bát, ale prosím vás – pusťte mne. Chci se uzdravovat vlastními silami. Třeba se mi najednou udělá líp, ne?”

Lékaři mají jednu zásadu: pacienta vždycky spíš povzbuzovat než děsit. Ovšem tak dotěrný pacient jako Kostoglotov, ten naopak potřeboval omráčit.

“Lip? Rozhodně ne! Mohu vás ubezpečit, že ne!” a plácla čtyřmi prsty do stolu jako plácačkou na mouchy. A po chvíli, v níž jako by odhadovala sílu úderu, prohlásila: “Zemřete!”

A sledovala, jak se lekne. Ale on jen ztichl.

“Čeká vás stejný osud jako Azovkina. Viděl jste ho, ne?

• Máte přece stejnou nemoc a přibližně stejně zanedbanou. Achmadžana snad zachráníme, protože jsme začali s ozařováním hned po operaci. Kdežto u vás jsme ztratili dva roky, na to nesmíte zapomínat. A měli vám okamžitě dělat druhou operaci spádových lymfatických uzlin, a tu vám neudělali, uvědomte si to. A metastázy měly cestu volnou. Váš nádor je jeden z nejnebezpečnějších rakovinných nádorů. Je nebezpečný tím, že má rychlý průběh a je vysoce zhoubný, to znamená, že velmi rychle vznikají metastázy. Ještě docela nedávno na něj umíralo pětadevadesát procent pacientů, rozumíte? Hned vám něco ukážu.”

Vytáhla z haldy papírů složku a začala se v ní přehrabovat.

Kostoglotov mlčel. Až po chvíli promluvil, ale tiše, už ne tak sebevědomě jako předtím:

“Mám-li být upřímný, nezáleží mi nijak zvlášť na životě. Co to bude za život? A co to bylo za život? Ten půlrok, který se mi teď nabízí, ten bych si chtěl s gustem prožít. A na deset nebo dvacet let nic plánovat nechci. Moc léčení – moc mučení. Začne mi být po ozařování zle, budu zvracet, a na co?”

“Tady je to! Vidíte, tohle je naše statistika. A otočila k němu dvojitý list ze sešitu. Přes celou šířku byl napsán název jeho nádoru, na levé straně byla rubrika “Zemřeli”, na pravé “Ještě žijí”.

A ve třech sloupcích tu stála mužská jména, psaná v různé době, někde tužkou, jinde inkoustem. Levá strana byla bez škrtů, zato na pravé jich bylo!

“Tady to vidíte. Když pacienta propouštíme, zapíšeme ho napravo, no a jednoho dne ho škrtneme a zapíšeme nalevo. A přesto jsou někteří šťastní, kteří jsou pořád ještě na pravé straně, vidíte?”

Podala mu seznam, aby si ho prohlédl a zamyslel se nad ním.

“To se vám jen zdá, že jste se uzdravil,” spustila znova energicky. “Nejste o nic méně nemocný než před čtrnácti dny, když jste k nám přišel. Jediné, co je teď jasné, je, že s vaším nádorem se dá bojovat. Že ještě není všechno ztraceno. A vy si teď klidně prohlásíte, že odejdete. Odejděte si, prosím, odejděte. Třeba ještě dnes. Napíšu vám okamžitě propouštěcí zprávu. A sama vás zapíšu do tohoto seznamu. Sem, mezi ty, co ještě neumřeli.”

Kostoglotov mlčel.

“Tak co? Rozhodněte se.”

“Ludmilo Afanasjevno, když už to musí být, tak aspoň nějaký rozumný počet ozáření, pět, deset,” smlouval Kostoglotov.

“Ani pět, ani deset. Buď žádné, anebo tolik, kolik je potřeba. Například ode dneška dvě ozáření denně místo jednoho. A všechny druhy léčby, jaké uznám za dobré. A taky nechat kouření. A ještě jedna závazná podmínka: léčbě musíte nejen věřit, ale těšit se na ni. Jedině tehdy se vyléčíte.”

Sklonil hlavu. Celé to dnešní handrkování bylo vlastně z jeho strany trochu podfuk. Bál se, že mu navrhnou operaci, a teď zjistil, že toho se bát nemusí. A nějaké to ozáření ještě může vzít, proč ne. Měl v záloze jeden tajný lék – issykkulský kořen, a byl by se rád dostal domů, do aulu, i proto, že se chtěl tím kořenem léčit. Na kliniku to přišel spíš okouknout, léčit se chtěl tak jako tak kořenem.

Když doktorka Doncovová viděla, že zvítězila, řekla velkomyslně:

“Dobrá, glukózu vám dávat nebudu. Místo ní budete dostávat jiné injekce, do svalů.”

Kostoglotov se usmál.

“Dobře, může být.”

“A prosím vás, vyžádejte si co nejdřív ten dopis z Omska.”

Šel od ní a připadal si, že jde mezi dvěma věčnostmi. Po jedné straně byl seznam těch, co byli odsouzeni zemřít. Po druhé straně věčné vyhnanství. Věčné jako hvězdy. Jako galaxie.

7

Štěstí, že se Kostoglotov nezačal vyptávat, co je to za injekce, k čemu jsou, jestli jsou doopravdy nutné a jestli mají morální oprávnění; štěstí, že mu doktorka Doncovová nemusela vysvětlovat jejich smysl a eventuální následky této nové léčby – to by se byl asi definitivně vzbouřil.

Naštěstí právě v tu chvíli byl u konce se svými skvělými argumenty a vzdal se.

A ona to schválně řekla jen tak, jako by o nic nešlo, protože už byla celou tou diskusí unavená a dobře věděla, že právě teď, když si vyzkoušela, jak na pacienta zabírá čistý rentgen, přišla chvíle, kdy se nádoru měla zasadit další rána, kterou moderní lékařské příručky pro tento druh rakoviny vřele doporučovaly. Odhadovala, že Kostoglotovova léčba může být mimořádně úspěšná, a nemohla proto podlehnout jeho tvrdohlavému naléhání a nenasadit u něho všechny prostředky, ve které věřila. Neměla sice sklíčka s původním preparátem, avšak její intuice, zkušenost a paměť jí napovídaly, že je to právě tento typ nádoru, že to není ani teratom, ani sarkom.

Právě o tomto typu nádorů, přesně se stejným pohybem metastáz, psala doktorka Doncovová kandidátskou práci. Vlastně ji nepsala, jen ji několikrát začala, pak toho zase nechala a zase psala; přátelé ji přesvědčovali, že to určitě dopadne výborně, jenže nejrůznější naléhavé okolnosti ji od práce neustále odváděly, takže už ani nedoufala, že práci někdy obhájí. Ne proto, že by jí chyběly zkušenosti nebo materiál, obojího měla vrchovatě, jenže každodenní povinnosti ji odváděly buď k rentgenu, nebo do laboratoře, a pak zase k pacientům, a na to, aby si mohla vybrat a popsat rentgenové snímky, zformulovat závěry a všechno utřídit a ještě navíc složit kandidátské minimum, na to už jí nestačily síly. Mohla sice dostat půlroční studijní dovolenou, jenže na klinice pořád jaksi nenastával okamžik, aby tu byli jen pacienti, kterým léčba zabírala, a ona mohla přerušit konzultace s třemi mladými ordinářkami a na půl roku odejít.

Slyšela, že Lev Tolstoj kdysi řekl o svém bratrovi: měl všechny schopnosti spisovatele, ale neměl nedostatky, které dělají spisovatele spisovatelem. Patrně ani ona neměla nedostatky, které z lidí dělají kandidáty věd. Necítila potřebu slyšet, jak si za jejími zády lidé šeptají: “To není jenom obyčejná doktorka, to je kandidátka lékařských věd.” Nebo aby se u jejího článku (vyšly jich už skoro dvě desítky, krátkých, ale věcných a hutných) objevoval za jménem tento titul z drobných, ale tak závažných písmenek. Pravda, měla by víc peněz, těch není nikdy dost. Ale když to nejde, tak to nejde.

To, čemu se říká zvyšování kvalifikace, toho bylo dost i bez disertace. Na klinice se pořádaly klinicko-patologické semináře, kde se rozebíraly chyby v diagnostice a v terapii a přednášely se referáty o nových metodách, a tyto semináře musela navštěvovat a aktivně se jich účastnit (rentgenologové i chirurgové se sice denně radili, rozebírali chyby a zkoušeli nové metody, ale semináře se konaly nezávisle na tom). Kromě toho existovala městská vědecká společnost rentgenologů, kde byly také referáty a demonstrace. A docela nedávno se vytvořila i vědecká společnost onkologů, v níž byla Doncovová nejen členkou, ale i tajemnicí, a kde bylo navíc plno zmatku jako u každé nové věci. A pak tu byl taky ústav pro doškolování lékařů. A dále korespondence s rentgenologickým věstníkem, s onkologickým věstníkem, s Akademií lékařských věd a s informačním střediskem – zkrátka vypadalo to, jako by všechna Velká Věda byla v Moskvě a v Leningradě, a oni tu jakoby jen léčili, jenže nebylo dne, aby mohli jen léčit a vědou se nezabývat.

Jako třeba dnes. Měla volat předsedovi spolku rentgenologů ohledně přednášky, kterou měla zanedlouho mít. A potřebovala si rychle pročíst dva krátké články v časopise. A odpovědět na jeden dopis do Moskvy. A na jeden dopis kamsi na zapadlou onkologickou poradnu, odkud se na něco ptali.

Kromě toho ji žádala jedna lékařka z chirurgie, aby se s ní šla podívat po skončení operací na jednu její gynekologickou pacientku a případ s ní prokonzultovala. A ke konci pracovní doby měla zajít se svou ordinářkou na ambulanci a prohlédnout jednoho pacienta z Tašauzu, u něhož bylo podezření na nádor tenkého střeva. Taky si chtěla dnes udělat čas a vymyslet s laborantkami od rentgenu, jak zorganizovat práci kolem pacientů, aby se jich víc odbavilo. A nesmí zapomenout na embichinovou injekci, kterou dnes měl dostat Rusanov, musí to jít nahoru zkontrolovat; tyhle pacienty začali teprve nedávno léčit sami, donedávna je posílali do Moskvy.

A ona ztrácí tolik času na nesmyslné dohadování s tím paličákem Kostoglotovem! Už když spolu hovořili, nahlédli dvakrát dovnitř řemeslníci, kteří ještě něco dodělávali na montáži kobaltové bomby. Snažili se Doncovové dokázat, že musí ještě dodatečně provést nějaké práce, které nejsou zahrnuty v rozpočtu, a chtěli, aby jim podepsala na tyto práce objednávku a přesvědčila primáře. Teď ji k němu táhli, ale cestou jí sestra na chodbě odevzdala telegram. Byl z Novočerkasska – od Anny Zacyrkové. Patnáct let už se neviděly a nepsaly si, a přitom to byla stará přítelkyně, kdysi spolu chodily do porodnické školy v Saratově, ještě před medicínou, v roce 1924. Anna telegrafovala, že její nejstarší syn Vadim přijde dnes nebo zítra k ní na kliniku rovnou z geologické expedice, a ona prosí, aby mu věnovala přátelskou pozornost a poctivě jí napsala, co mu je. Doncovovou to rozrušilo, nechala řemeslníky být a šla požádat vrchní sestru, aby do večera rezervovala Azovkinovo místo pro Vadima Zacyrka. Vrchní sestra Mita běhala jako obvykle po klinice a nebyla hned k nalezení. Když se konečně našla a slíbila, že místo pro Vadima bude držet, zamotala Doncovové hlavu sdělením, že nejlepší sestra z rentgenologie Olympiáda Vladislavovna má jít na desetidenní seminář pro pokladníky odborových organizací a deset dní ji musí někdo zastupovat. To bylo naprosto vyloučené, a tak se Doncovová s Mitou okamžitě sebrala a nabroušeně se vydala přes mnoho pokojů do kartotéky telefonovat na okresní odborovou radu a vrchní sestru vyreklamovat. Jenže telefon byl nejdřív hezkou chvíli obsazený, potom ji odkázali na krajskou odborovou radu a tam se velice podivovali jejich politické neodpovědnosti, prý jestli se domnívají, že odborová pokladna může být ponechána jen tak libovůli. Zřejmě ještě nikoho na okresní ani na krajské odborové radě, ani žádného z jejich nejbližších nepostihl nádor a snad si mysleli, že je ani postihnout nemůže. Doncovová si zároveň hned zavolala i na společnost rentgenologů a pak běžela k primáři, aby na odbory zavolal sám, ale primář seděl s nějakými cizími lidmi a projednával chystanou opravu jednoho křídla nemocniční budovy. A tak se zase ani jedna věc nedořešila a Doncovová se vrátila k sobě přes rentgenodiagnostiku, kde dnes nepracovala. Tady byla přestávka, při červené žárovce tu zapisovali výsledky a hned Doncovové referovali, že spočítali zásoby filmů a zjistili, že jim stačí nejvýš tak na tři týdny, a už to je průšvih, protože dřív jak za měsíc jim objednávku nevyřídí. Z toho Doncovová pochopila, že hned dnes nebo zítra musí dát dohromady lékárníka s primářem, a to nebude tak snadné, a musí je přimět, aby poslali objednávku.

Potom jí zastoupili cestu montéři od kobaltové bomby a ona jim objednávku odevzdaně podepsala. Teď se jí hodilo zajít k rentgenu za laborantkami. Tady si sedla a začala počítat. Technici odjakživa říkali, že rentgen má hodinu pracovat a půl hodiny odpočívat, ale to už bylo dávno zavrženo a všechny přístroje pracovaly teď devět hodin nepřetržitě, to znamená půldruhé rentgenové směny. Přitom laborantky byly šikovné a pacienty pod aparáty rychle vyměňovaly, přesto však pořád nestačily provést tolik ozáření, kolik bylo potřeba. Ambulantní pacienti měli dostávat jedno ozáření denně a kliničtí, aspoň někteří, i dvě, aby byl úder na nádor zesílen a taky aby se rychleji uvolňovala lůžka. Proto tajně, aby o tom technická kontrola nevěděla, přešli na proud o dvaceti miliampérech místo deseti: šlo to dvakrát rychleji, i když zářiče se zřejmě taky rychleji opotřebovávaly. A pořád to nestačilo. Dnes tedy doktorka Doncovová přišla označit na kartách, u kterých pacientů a na kolik ozáření povoluje nevkládat milimetrový měděný filtr (to také zkracovalo dobu ozáření) k ochraně kůže a kterým se má vkládat filtr půlmilimetrový.

Pak se šla do prvního patra podívat, jak se daří Rusanovovi po injekci. A odtud zašla do místnosti, kde byly ultrakrátkovlnné přístroje a kde už zase pokračovalo ozařování pacientů, a chtěla si sednout ke svým článkům a dopisům, ale vtom se ozvalo zdvořilé zaklepání a Jelizaveta Anatoljevna se ve dveřích ptala, jestli může s Ludmilou Afanasjevnou mluvit.

Jelizaveta Anatoljevna byla obyčejná pomocná síla na rentgenovém oddělení, ale nikdo by si jí nebyl dovolil tykat nebo jí říkat Lízo či teto Lízo, jak i mladí lékaři někdy říkávali starým sanitářkám. Byla to vzdělaná žena, ve volných chvílích při nočních službách sedávala nad francouzskými knížkami, ale z nějakého důvodu pracovala jako sanitářka na onkologické klinice a byla to velmi svědomitá pracovnice. Brala sice jeden a půl platu, a jednu dobu tu připláceli ještě padesátiprocentní přirážku za rizikovou práci u rentgenu, ovšem přirážku pak sanitářkám snížili až na patnáct procent, ale Jelizaveta Anatoljevna stejně zůstala.

“Ludmilo Afanasjevno,” řekla, omluvně se uklánějíc, jako to dělávají nadmíru zdvořilí lidé. “Hrozně nerada vás obtěžuji s takovou maličkostí, ale už jsem z toho zoufalá. Představte si, že nemám vůbec žádné hadry! Čím mám uklízet?”

Ach jo, tak i o tohle se má starat! Ministerstvo zajišťovalo pro onkologický ústav rádiové jehly, kobaltovou bombu, zářiče a moderní přístroje na transfúzi krve, nejnovější syntetické léky – jak tedy mohly být v tak vznešeném seznamu taky obyčejné hadry a obyčejné smetáky? Primář Nizamutdin Bachramovič však na stížnosti měl jen odpověď: “Mám vám to snad kupovat za své, když na to ministerstvo nepamatuje?” Jeden čas brali na hadry staré prádlo, ale hospodářská správa si najednou vzpomněla a zakázala to, aby se snad nerozkrádalo prádlo nové. Požadovali teď, že se staré prádlo musí svážet a odevzdávat na jedno místo, kde je přísná komise nejdřív zaevidovala a potom trhala.

“Snad by se mohl každý z oddělení zavázat, že přinese z domova jeden hadr, ne? Tím by se to vyřešilo,” řekla Jelizaveta Anatoljevna.

“Co se dá dělat,” vzdychla si Doncovová, “asi nám nic jiného nezbude. Souhlasím. Navrhněte to, prosím vás, Olympiádě Vladislavovně.”

Počkat, Olympiádu Vladislavovnu musí přece vyreklamovat. Taková nehoráznost – nejzkušenější sestru vyřadit z práce na deset dní!

A šla telefonovat. Ale zase ničeho nedosáhla. Šla se tedy rovnou podívat na pacienta z Tašauzu. Chvilku seděla ve tmě, aby si oči zvykly. Potom se dívala na baryovou kaši v tenkém střevě nemocného – chvíli vstoje, pak spouštěla ochrannou desku vodorovně a kladla nemocného na jeden bok a na druhý k fotografování. Rukama v gumových rukavicích pak promačkávala pacientovi břicho, srovnávala jeho výkřiky s rozplývavými a zašifrovanými skvrnami a stíny, až nakonec to všechno zformulovala do diagnózy.

Kdesi za veškerou touto prací uplynula její polední přestávka, kterou nikdy ani nezaznamenala, nikdy si nevyšla s obloženým chlebíčkem do nemocničního parku, ani v létě.

Hned potom ji přišli pozvat ke konzultaci na převazovnu. Lékařka z chirurgie nejdřív předběžně informovala doktorku Doncovovou o průběhu nemoci, pak zavolaly pacientku a prohlížely ji. Doncovová dospěla k závěru, že ji lze zachránit jedině kastrací. Pacientka, teprve čtyřicetiletá, se dala do pláče. Nechaly ji chvilku, ať si popláče. “To už je konec života! To mě ten můj nechá…”

“Však manželovi nemusíte povídat, co jste měla za operaci,” domlouvala jí Doncovová. “Myslíte, že to pozná? Nic nepozná. Nemusí se to vůbec dovědět.”

Jejím posláním bylo zachraňovat život, ano, život – na jejich klinice šlo skoro vždycky o život, o nic menšího – a ona byla proto hluboce přesvědčena, že každá újma je oprávněná, zachrání-li se život.

Dnes však, ačkoli se od rána do večera nezastavila, jí celý den něco vadilo, něco podrývalo její sebevědomí, její rozhodnost, její nekompromisnost.

Nebyla to snad bolest v žaludeční krajině, kterou zřetelně cítila? Některé dny ji neměla vůbec, jindy se ozývala jen slabě, dnes byla silnější. Nebýt onkologem, nepřipisovala by jí asi žádný význam a šla by bez obav na prohlídku. Ale znala až příliš dobře, jak to začíná – člověk si postěžuje doma, postěžuje si v práci, a už to jede. Raději proto mlčela a odbývala to v duchu mávnutím ruky – třeba to nic není. Třeba je to jen od nervového přepětí.

Ba ne, tohle nebylo ono, vadilo jí celý den ještě něco jiného, jako by měla v těle zadřenou třísku. Byl to nejasný, ale naprosto neodbytný pocit. Až teprve teď, když přišla ke svému stolu a dotkla se rukou složky s nápisem “Nemoc z ozáření”, které si bystrý Kostoglotov všiml, si uvědomila, že je celý den rozrušená, vlastně uražená tím ranním sporem o právu léčit.

Ještě jí v uších zněla jeho věta: “Před dvaceti lety jste ozařovala nějakého jiného Kostoglotova, který vás proboha prosil, abyste ho neozařovala, jenže vy jste tenkrát ještě nic nevěděla o nemoci z ozáření!”

Měla skutečně zanedlouho podat zprávu ve spolku rentgenologů na téma: “O pozdních změnách z ozáření”. Skoro totéž, co jí vytýkal Kostoglotov.

Teprve docela nedávno, před dvěma třemi roky se u ní a u ostatních rentgenologů – tady, v Moskvě i v Baku – začaly objevovat tyto případy, kterým zpočátku nikdo nerozuměl. Vzniklo podezření. Potom dohad. Lékaři si o tom začali navzájem korespondovat a mluvit o tom – zatím ještě ne v referátech, ale v přestávkách mezi referáty. Pak si kdosi přečetl zprávu v americkém časopise – nejdřív jednu, potom druhou. Něco podobného dozrávalo i u Američanů. Případů mezitím přibývalo, přicházeli další a další nemocní se stížnostmi – a jednoho dne to všechno dostalo jediný název: “Pozdní změny z ozáření” a nadešel čas hovořit o nich z kateder a něco podniknout.

Šlo zhruba o to, že léčba rentgenem, která před deseti patnácti lety měla po velkých dávkách ozáření slušné nebo dokonce skvělé výsledky – začala se teď na ozářených místech projevovat nečekaným rozrušením a degenerací tkáně.

Nejhorší nebylo to, že se ozařování kdysi nasazovalo proti zhoubným nádorům, to se snad dalo i obhájit. Tady by nebylo jiné východisko ani dnes: jediný možný způsob, jak pacienta zachránit před nevyhnutelnou smrtí, bylo toto ozařování velkými dávkami, protože malé tu nic nezmohly. Když sem teď takový pacient přicházel zmrzačený, musel pochopit, že tímto zmrzačením platí za ona léta, která prožil navíc, i za ta, která měl ještě před sebou.

Avšak tehdy, před deseti, patnácti, osmnácti lety, kdy ještě neexistoval ani název “nemoc z ozáření”, se ozařování rentgenem považovalo za tak účinnou, spolehlivou a absolutní léčebnou metodu, za tak velkolepou vymoženost moderní lékařské techniky, že každý, kdo by ho odmítl a hledal jiné, paralelní nebo vedlejší cesty, by byl pokládán za zaostalce, který málem sabotuje léčení pracujících. Báli se jen, aby hned v začátcích nedošlo k prudkému poškození tkání a kostí, ale naučili se tomu už tehdy předcházet. A ozařovali, a s jakou vervou! Dokonce i benigní nádory. A dokonce i u malých dětí.

A tyto děti, které mezitím vyrostly, chlapci a dívky, některé z nich už vdané, přicházely teď znetvořené právě v těch místech, která byla tak horlivě ozařována.

Loni na podzim sem přišel patnáctiletý chlapec – ne k nim na onkologii, ale na chirurgii, Doncovová se o tom však dověděla a šla si ho prohlédnout –, kterému jedna noha a ruka rostly pomaleji a stejně tak i lebeční kosti, tak že odshora dolů byl všelijak pokroucený a vypadal jako svá vlastní karikatura. Podle materiálů z archívu pak Doncovová zjistila, že jde o téhož chlapce, kterého matka ve dvou a půl letech přinesla na kliniku se silným poškozením kostí neznámého původu, které sice rozhodně nebylo zhoubné povahy, hluboce však zasáhlo látkovou výměnu, a tenkrát ho chirurgové poslali za Doncovovou nasadit jen tak zkusmo rentgen, třeba to zabere. Doncovová se do toho pustila a rentgen zabral. Zabral tak, že matka radostí plakala a říkala, že bude do smrti chlapcově zachránkyni vděčná.

Tentokrát však přišel chlapec sám, matka už nebyla naživu, a nikdo mu teď nemohl pomoci, nikdo už nemohl odstranit z jeho kostí stopy někdejšího ozáření.

Před nedávném, už teď ke konci ledna, přišla mladá matka a stěžovala si, že má málo mléka. Nepřišla sem hned, posílali ji z jednoho pavilónu na druhý, až dorazila na onkologii. Doncovová se na ni nepamatovala, ale protože na klinice se karty pacientů schovávají léta, šli do archívu, chvíli se tam přehrabovali, až našli její kartu z jedenačtyřicátého roku, z níž vyčetli, že jako malé děvčátko byla tato žena ozařována rentgenem – měla tehdy benigní nádor, který by dnes už nikdo rentgenem neléčil.

Doncovové nezbylo než pokračovat na staré kartě, napsat, že měkké tkáně atrofovaly a že je to s velkou pravděpodobností pozdní změna po ozáření.

Samozřejmě, že ani tomu pokroucenému mládenci, ani této postižené matce nikdo nevysvětloval, že je v dětství nesprávně léčili: stejně by jim to nepomohlo, a navíc by to mezi obyvatelstvem uškodilo zdravotnické osvětě.

Doktorkou Doncovovou však tyto případy otřásly a vyvolaly v ní svíravý pocit neodčinitelné, nenapravitelné viny – a přesně sem, do tohoto bodu se dnes Kostoglotov strefil.

Zkřížila ruce a prošla se místností od dveří k oknu a zpět po volném proužku podlahy mezi dvěma už vypnutými přístroji.

Copak je možné brát v pochybnost lékařovo právo léčit? Takhle uvažovat, pochybovat o každé metodě přijaté dnes vědeckým světem, ptát se, jestli ji budoucnost neodsoudí a nezavrhne – kam by tohle vedlo? Jsou přece popsány smrtelné případy i po aspirinu: člověk si vzal svůj první aspirin v životě a umřel! To by se vůbec nedalo léčit! A vůbec by se lidem vlastně nedalo přinášet dobro.

Tento zákon platí patrně všeobecně: Každý, kdo něco dělá, přináší obojí – dobro i zlo. Až na to, že jeden přináší víc dobra a druhý víc zla.

Ať se však uklidňovala sebevíc, ať sebelíp věděla, že tyto nešťastné případy (spolu s případy nepřesných diagnóz a pozdě nebo nesprávně nasazené léčby) netvoří možná ani dvě procenta v její praxi, zatímco ti, co vyléčila, co jim vrátila život, co je zachránila, mladí i staří, ženy i muži, chodí po polích, po lukách, po asfaltu ulic, létají ve vzduchu, lezou po sloupech, sklízejí bavlnu, zametají ulice, stojí za pulty, sedí v pracovnách nebo čajchanách, slouží v armádě a námořnictvu, a je jich tisíce a někteří si na ni pořád vzpomínají a budou vzpomínat – přesto také věděla, že spíš ona zapomene na ně na všechny, na své nejúspěšnější případy, na svá nejobtížnější vítězství, ale do smrti si bude pamatovat těch několik málo nešťastníků, kteří se dostali pod kola.

Tak už byla uzpůsobena její paměť.

Ne, dnes už si nedokáže sednout k referátu, a taky bude za chvíli večer. (Neměla by si vzít složku domů? Určitě se s ní potáhne nadarmo, nejmíň stokrát už to má vyzkoušené.)

Ale jednu věc ještě musí udělat – vrátit Lékařskou radiologii, dočíst si v ní články. A odpovědět tomu felčarovi v Tachta-Kupyru na jeho dotaz.

Bylo špatně vidět, venku se smrákalo, proto rozsvítila lampu a sedla si. Nejdřív strčila do místnosti hlavu jedna z ordinářek, už bez pláště: “Vy nejdete, Ludmilo Afanasjevno?” Pak sem zašla Věra Gangartová: “Vy ještě nejdete?”

“A co Rusanov?”

“Spí. Nezvracel. Teplotu má.” Gangartová si svlékla upjatý plášť a byla teď v šedozelených hedvábných šatech, příliš pěkných do práce.

“Není vám líto tahat je sem?” kývla Doncovová na šaty.

“Nač je mám šetřit? K čemu?” Chtěla se usmát, ale dopadlo to žalostně.

“Dobře, Věročko, když je to tak, dáme mu příště plnou dávku, deset miligramů,” vysypala ze sebe Doncovová svým rychlopalným způsobem, aby neztrácela příliš mnoho času, a psala dál dopis felčarovi.

“A co Kostoglotov?” zeptala se tiše Gangartová už ode dveří.

“Byl to boj, ale teď je na kolenou, podřídil se,” ironicky se usmála Doncovová, a jak při úsměvu vydechla, pocítila zase tu ostrou bolest kolem žaludku. Už si chtěla Věře postěžovat, jí první, zvedla k ní přimhouřené oči, ale ta stála v přítmí pokoje, jako kdyby se chystala do divadla – ve svátečních šatech, na vysokých kramflíčkách.

A tak to odložila až na příště.

Všichni odešli, jen Doncovová tu seděla sama. Každá půlhodinka navíc, kterou trávila v těchto místnostech denně ozařovaných, ji připravovala o zdraví, ale ona se odtud nikdy nedokázala včas vyhrabat. Každý rok před dovolenou už bývala jako stín a bílé krvinky, kterých jí celý rok neustále ubývalo, klesaly v tu dobu až na dva tisíce, což by pokládala za zločin, kdyby to připustila u kteréhokoliv pacienta. Podle normy měl rentgenolog vyšetřit tři žaludky denně, a ona jich denně vyšetřovala deset a za války i pětadvacet. Před dovolenou na tom bývala tak, že měla správně dostat transfúzi. Během dovolené nikdy nedohonila to, co za celý rok zanedbala.

Avšak práce si nemilosrdně žádala své a nerada ji pouštěla ze svého objetí. Přesto Doncovová na sklonku každého dne mrzutě zjišťovala, kolik toho zase nestačila. I teď se uprostřed jiné práce zamyslela nad krutým osudem Sibgatova a poznamenala si, o čem se má poradit s doktorem Oreščenkovem, až ho uvidí v rentgenologickém spolku. Tak jako ona teď zasvěcovala do práce své ordinářky, tak i ji kdysi před válkou vedl doktor Oreščenkov, taktně ji usměrňoval a předal jí i své pojetí medicíny. Vždycky ji varoval: “Lidočko, nikdy se nespecializujte tak úzce, až z vás zbude vysušená treska. Ať si třeba celý svět míří ke specializaci, vy se držte svého – jednou rukou rentgenodiagnostiky, druhou rentgenoterapie. I kdyby to nikdo jiný už nedělal, vy to dělejte.” Oreščenkov byl dodnes naživu a bydlel tady ve městě.

Doncovová už zhasla světlo, ale ode dveří se ještě vrátila a poznamenala si, co má zítra zařídit. Pak už měla na sobě svůj utahaný tmavomodrý plášť, ale ještě zahnula k primářově pracovně – bylo však už zamčeno.

Konečně sešla po schůdcích mezi topoly, a jak procházela cestičkami mezi pavilóny nemocnice, byla v myšlenkách stále ještě v práci a ani se nepokoušela a nechtěla je zahánět. Počasí bylo nijaké, ani si nevšimla jaké. Venku bylo ještě vidět. Na cestičkách potkávala mnoho neznámých tváří, ale ani teď ještě se v ní neprobudila přirozená ženská zvědavost a nevnímala, kdo má co na sobě, na nohou, na hlavě. Šla soustředěně podmračená a sledovala všechny tyto lidi pronikavým pohledem, jako by v nich tušila lokalizaci nejrůznějších nádorů, které se u nich dnes ještě neprojevují, ale mohou se ukázat zítra.

Tak šla, už přešla kolem čajovny v areálu nemocnice i kolem malého uzbeckého chlapce, který tu každý den prodával mandle v kornoutcích z novinového papíru, až došla k hlavní bráně.

Zdálo by se, že teď, když procházela hlavní branou, z níž tlustá, věčně uhádaná strážná pouštěla jen zdravé, volné lidi, kdežto nemocné s hlasitým pokřikováním vracela zpátky – zdálo by se, že za touto branou už Doncovová vypustí z hlavy myšlenky na práci a přeladí je na domov, na rodinu. Ona však nedovedla rovnoměrně rozdělit svůj čas a síly mezi práci a domov. V nemocnici trávila lepší polovinu svého dne, kdy byla ještě svěží, a myšlenky na práci jí jako včely kroužily kolem hlavy ještě dlouho za branou a ráno zase dlouho před ní.

Hodila do schránky dopis do Tachta-Kupyru. Pak přešla ulici ke konečné stanici tramvají. S vyzváněním zde právě otáčelo její číslo. Houf lidí se hrnul dovnitř předním i zadním vchodem. Doncovová si pospíšila, aby si mohla sednout – to byla její první myšlenka ze světa mimo nemocnici, tou začínala její pomalá proměna z vládkyně lidských osudů v obyčejnou cestující, do které lidi strkali jako do každého jiného.

Ale ještě i tehdy, když už tramvaj řinčela po staré jednokolejné lince, i při dlouhých zastávkách ve stanicích, kde se tramvaje vyhýbaly, hleděla Doncovová nepřítomným pohledem z okna, jak v ní stále ještě doznívaly myšlenky jednou na plicní metastázy u Mursalimova, pak zase na to, jak asi budou působit injekce na Rusanova. Jeho trapné mentorování a výhrůžky, kterými se uvedl dnes na vizitě, byly od rána zasuté za jinými dojmy a teprve teď, když pracovní den skončil, vypluly z paměti jako sedlina, která ji bude tížit celý večer a noc.

Mnoho žen v tramvaji stejně jako doktorka Doncovová táhlo v rukou místo malých dámských taštiček velké nákupní kabely, kam by se vešlo živé sele nebo čtyři bochníky chleba. Stanici od stanice a obchod od obchodu, které se míhaly za oknem tramvaje, zmocňovaly se Doncovové myšlenky na domácnost a domov. Všechno tam leželo na ní, protože co konečně může žádat od mužů? Když někdy odjela do Moskvy na nějakou konferenci, dokázali ti dva – muž a syn – neumývat nádobí celý týden; ne že by to chtěli nechat jí, ale neviděli v této jednotvárné a věčně se opakující práci žádný smysl.

Doktorka Doncovová měla i dceru, už vdanou, s malým dítětem, ale spělo to tam k rozvodu. Poprvé za celý den si teď vzpomněla na dceru, ale nijak se nepotěšila.

Dnes byl pátek. Tuto neděli se už rozhodně musí dát do velkého prádla, má toho tam celou hromadu. To znamená, že obědy na první polovinu týdne (vařila jen dvakrát za týden) musí stůj co stůj uvařit v sobotu večer. Takže si musí nakoupit teď, už je sice pozdě, ale v tržnici ještě budou, tam jsou až do večera.

Vystoupila a chtěla přesednout na jinou tramvaj, ale zrak jí padl na vedlejší gastronom s velkými zrcadly a řekla si, že se tam podívá. U pultu s masem bylo prázdno a prodavač si dokonce někam odešel. Ani u ryb nic kloudného neměli – slanečky, uzenou kambalu, konzervy. Prošla kolem malebných pyramid z vinných lahví a kolem sloupů ze sýrových bochníků nahnědlých jako salám a rozmyslela si, že koupí dva litry slunečnicového oleje (předtím byl jen bavlníkový) a ječný koncentrát. Tak to také udělala – šla k pokladně, zaplatila a vrátila se pro olej. Byl tu klid, před ní stáli jen dva lidé; ale najednou se v obchodě zvedl jakýsi šum, zvenku se hrnulo plno lidí a všichni se stavěli k lahůdkám a k pokladně. Doncovová zbystřila pozornost, nečekala už, až jí vydají zboží, a rychle pospíchala do fronty. Za tvarovaným sklem na pultě ještě sice nic nebylo, ale ženy, které se tu tlačily, věděly naprosto přesně, že budou dávat po kile šunkových odřezků.

Má štěstí, druhou frontu si vystojí až potom.

8

Nebýt toho chomoutu rakoviny pod krkem, byl by Jefrem Poddujev muž v plné síle. Padesátka mu ještě neklepla, v rukou měl síly za dva, na nohou stál pevně a hlava mu taky sloužila. Byl to pořez a dříč, po osmihodinové směně dokázal klidně odpracovat dalších osm hodin jakoby nic. Za mlada tahal na Kamě metrákové pytle a od těch dob mu síly příliš neubylo, ještě teď přiskočil a pomohl dělníkům vyvalit míchačku na lešení. Prošel lán světa, ozkoušel si kdejakou práci, tam lámal kámen, tam kopal, tam vozil materiál, tady stavěl, neuznával menší peníz než rubl, půllitr vodky s ním nehnul a víc jak dva litry nikdy nepil – a tak žil s nádherným pocitem, že Jefrem Poddujev může všechno a že to tak bude vždycky. Přestože byl silný jako býk, na frontě nebyl – vyreklamovali si ho na zvláštní vojenskou stavbu, takže nepoznal, co je to zranění ani co je to nemocnice. A nikdy s ničím nestonal – neměl ani žádnou těžkou nemoc, ani chřipku, ani při epidemiích se neroznemohl, ba ani zuby ho nikdy nebolely.

Až teprve předloni se poprvé rozstonal – a hned tohle.

Rakovina.

To až teď chodil a každému hned vmetl do tváře “rakovinu”, ale jak dlouho sám sobě nalhával, že mu nic není, nesmysl, a dokud to jen trochu šlo, pořád to odkládal a k lékaři nešel. A když už pak šel a posílali ho z kliniky na kliniku, až nakonec dorazil na onkologii, kde každému nemocnému říkali, že nemá rakovinu, ani tady ještě nechtěl pochopit, co to tedy vlastně má, a uvěřil raději svému toužebnému přání než zdravému rozumu: rakovinu nemá a nějak už se z toho vylíže.

Začalo to u něho všechno jazykem – tím ohebným, hbitým, nenápadným jazykem, na který si neviděl a který mu byl v životě tolikrát užitečný. Za svých padesát let se už jazykem něco nacvičil: vysekal si jím plat i za to, co neodpracoval, zaklínal se jím i v tom, co nikdy neudělal, horoval jím pro to, čemu nevěřil; křičel jím na nadřízené a sprostě nadával dělníkům, přísahal jím na všechno, co je mu svaté a drahé, klel až se hory zelenaly a vyzpěvoval si v nejrůznějších nadávkových kadencích jako slavík. Vykládal jím sprosté anekdoty, jen politické nikdy ne, zpíval volžské písně a obelhal plno ženských, rozsetých po celé vlasti, že není ženatý a děti že nemá, za pár týdnů že se vrátí a pustí se do stavby domku.

Ať mu jazyk upadne! proklela ho jedna taková dočasná tchyně. Ale jazyk Jefrema poslouchal, a jen když už měl hodně přebráno, poslušnost odmítal.

Až najednou se mu začal zvětšovat. Drhnout o zuby. Překážel v masitém měkkém jícnu.

Ale Jefrem si to pořád nechtěl připustit, pořád se tomu před kamarády chechtal:

“Poddujev? Poddujev se nebojí ničeho na světě!”

A kamarádi říkali:

“Bodejť, Poddujev má vůli jako bejk.”

Ale nebyla to silná vůle, byl to jen zdesateronásobený strach. Jefrem se nedržel práce silou vůle, ale ze strachu, a odkládal operaci, jak jen mohl. Celým svým životem byl předurčen k životu, ne k umírání. Tento přechod byl nad jeho síly, neznal cestu k tomuto přechodu a odháněl ho od sebe tím, že odmítal ulehnout, a den co den chodil do práce jakoby nic a poslouchal pochvaly, jakou má silnou vůli.

Na operaci nešel a léčit ho začali jehlami: zabodávali mu do jazyka jehly jako hříšníkovi v pekle a nechávali mu je tam několik dní. Jefrem si tolik přál, aby to tím skončilo, tolik v to doufal! Ale neskončilo, jazyk se zvětšoval dál. Až jednoho dne šla síla vůle stranou, Jefrem položil na ambulanci svou býčí hlavu na bílý stůl a souhlasil.

Operaci prováděl Lev Leonidovič, a všechna čest, provedl ji skvěle. Bylo to, jak sliboval: jazyk se zkrátil, zúžil, ale brzy si zase zvykl a pohyboval se a vyslovoval stejně jako dřív, jen snad ne tak čistě. Jefrem pak ještě dostal jehly, potom ho propustili a při odchodu si ho Lev Leonidovič dal zavolat a řekl mu: “Tak, a za tři měsíce přijedeš a uděláme ti ještě jednu operaci, tentokrát na krku. Ta už bude lehká.”

Jenže takových “lehkých” operací na krku tu Jefrem viděl dost a dost, a tak do nemocnice nešel. Zvali ho písemně, aby se dostavil, ale on ani na výzvu neodpověděl. Nebyl ostatně zvyklý žít dlouho na jednom místě a bylo pro něj maličkostí zmizet třeba někde na Kolymě nebo v Chakkasii. Nikde ho nedržel majetek ani byt, ani rodina – zato volný život měl rád a peníze v kapse. A z kliniky psali: Jakmile se nedostavíte, dáme vás předvést milicí. Vida, jakou má taková rakovinová klinika moc, dokonce i nad těmi, kteří ani rakovinu nemají.

Tak jel. Samozřejmě, že ani teď nemusel souhlasit, ale Lev Leonidovič mu ohmatal krk a vynadal mu, co se do něho vešlo, že to nechal tak dlouho. Pak mu rozřízli krk na pravé i na levé straně, jako když se navzájem podřezávají nožem gauneři, a Jefrem dlouho ležel zamotaný v obvazech, a když ho pouštěli, vrtěli hlavami.

Jenže teď už to byl jiný život než dřív, teď už to nebylo ono: už ho netěšila práce ani zábava, pití ani kouření. Rána mu neměkla, ale nabíhala, cukalo mu v ní a píchalo, a bolest vystřelovala až do hlavy. Krk ho bolel skoro až k uším.

A když se před necelým měsícem znovu vrátil zase do té staré budovy z šedých cihel s poctivým venkovním spárováním, když vyšlapal schůdky mezi topoly obroušené tisíci nohama, když si ho chirurgové podávali jako starého známého a zase už měl na sobě pruhované nemocniční prádlo a ležel v tomtéž pokoji nedaleko operačního sálu s okny obrácenými na zadní plot a čekal na operaci, na druhou operaci krku a na třetí celkem, tenkrát si Jefrem Poddujev už nemohl lhát a taky si nelhal. Přiznal si, že má rakovinu.

A teď tedy, aby si byli všichni rovni, začal přesvědčovat všechny sousedy, že i oni mají rakovinu. A že se odtud nikdo z nich nedostane. Že se sem všichni vrátí. Ne že by mu působilo radost zmáčknout je a poslouchat, jak jim praskají kosti, chtěl jen, aby si nelhali, aby věděli pravdu.

Provedli mu třetí operaci, bolestivější a hlubší. Ani potom se však lékaři při převazech nijak neradovali, jen vždycky jeden na druhého zavrčel cizí slovo; krk mu pak omotávali čím dál pevněji a výš, aby obvazy přitáhly hlavu víc k tělu. Bolesti však neustávaly, vystřelovaly do hlavy stále silněji, častěji, takřka neustále.

Proč se tedy ještě přetvařovat? Teď ví, že je to rakovina, a musí se smířit i s tím, před čím celé dva roky zavíral oči a odvracel tvář: že přišel čas, kdy musí zdechnout. Ne umřít, ale zdechnout – tohle zlé slovo se mu i snáz vyslovovalo.

Ovšem jen vyslovovalo, do hlavy mu to nešlo a představit si to nedovedl: je to vůbec možné, že by se to stalo jemu, Jefremovi? Jak to vlastně bude? A co by měl dělat?

To, před čím se ukrýval v práci a mezi lidmi, stálo teď před ním tváří v tvář a svíralo mu obvazem krk.

Žádný ze sousedů mu teď nemohl pomoci jediným slovem – ani sousedé na pokojích a na chodbách, ani ti z přízemí či z druhého patra. Probral to s nimi už ze všech stran, ale nic nepomáhalo.

Začal tedy rázovat od okna ke dveřím a zpátky, pět hodin denně, někdy i šest. Byl to pochod, jímž hledal pomoc.

Jefrem měl už svá léta a leckde si pobyl (vyhýbal se jen velkoměstům, vzdálené kraje prolezl všechny), aby věděl, stejně jako to věděli druzí, co se od člověka žádá. Od člověka se žádá buď šikovnost v práci, nebo šikovnost v životě. Obojí vynáší peníze. Už při seznamování padne vždycky hned po otázce – jak se jmenuješ, druhá – co děláš a kolik vyděláváš. Mizerný výdělek znamená, že jsi buď hlupák, nebo smolař, zkrátka průměr, nic extra.

S tímto naprosto srozumitelným poměrem k životu se Poddujev setkával po všechna ta léta na Vorkutě i na Jeniseji, na Dálném východě i ve Střední Asii. Lidé vydělávali velké peníze a pak je zase rozhazovali, buď o sobotách, nebo o dovolené naráz.

Bylo to pohodlné a šlo to, dokud člověk nedostal rakovinu nebo jinou smrtelnou nemoc. Když se však roznemohl, najednou mu řemeslo ani šikovnost, funkce ani peníze nebyly nic platné. Najednou byl bezmocný a to, že si do poslední chvíle chtěl nalhávat, že rakovinu nemá, svědčilo spíš o tom, že je slaboch a že něco v životě podcenil.

Jenže co?

Od mlada Jefrem slýchal, a o sobě i o kamarádech to ostatně věděl, že oni, mladí, jsou na tom líp než kdysi jejich tátové. Ti se nedostali někdy za celý život ani do města, netroufali si, kdežto Jefrem už ve třinácti letech jezdil na koni, střílel z bambitky a kolem padesátky znal celou zem jako své boty. Ale teprve teď, při svých pochodech po pokoji, si vzpomínal, jak ti staří u nich na Kamě – Rusové, Tataři, Voťaci – umírali: nenafukovali se, nevzpírali, nechvástali se, že neumřou – všichni přijímali smrt klidně. Nejenže konečné účtování neodkládali, ale pomalounku a včas se na ně připravovali, zavčas určili, kdo dostane kobylu, kdo hříbě, komu připadne kabát a komu boty. A odcházeli s úlevou, jako když přecházejí jen do vedlejší chalupy. Nikdo z nich se nedal postrašit rakovinou. Ostatně tenkrát nikdo ani rakovinu neměl.

A tady na klinice člověk třeba už dýchá z kyslíkového vaku, už sotva oči obrací, a přitom jazykem pořád mele svou, já neumřu, já nemám rakovinu!

Jako slepice. Každá přece musí pod nůž, a přitom každá kdáká a každá hrabe a zobe. Jednu odnesou zaříznout a ostatní hrabou dál.

A tak Poddujev den po dni rázoval po staré podlaze, až se prkna prohýbala, ale pořád nemohl přijít na to, jak vlastně by se měl připravit na smrt. Vymyslet se to nedalo. Uslyšet to neměl od koho. A nejméně ze všeho by se byl nadál, že to najde v nějaké knize.

Kdysi vychodil čtyři třídy, později si udělal stavební kurs, ale ke čtení ho jaksi nic netáhlo: místo novin měl rádio, a knihy mu připadaly jako něco naprosto zbytečného, ostatně v odlehlých končinách, kde se celý život plácal jen proto, že tam hodně platili, nepotkal mnoho čtenářů knížek. A tak četl jen to, co musel – brožury o výměně zkušeností, popisy zvedacích mechanismů, služební předpisy, instrukce a Dějiny VKS (b) do čtvrté kapitoly. Utrácet peníze za knížky nebo se pro ně vláčet do knihovny, to mu připadalo prostě k smíchu. Když mu někdy na dlouhé cestě vlakem nebo v čekárně přišla nějaká knížka do ruky, přečetl z ní dvacet třicet stránek, a vždycky ji odložil, neboť v ní nenašel nic rozumného pro život.

I tady v nemocnici ležely knížky na stolcích a na oknech, a on na ně ani nesáhl. Ani tuhle světle modrou se zlatým nápisem by nebyl začal číst, jenže Kostoglotov mu ji podstrčil zrovna v takový otravný jalový večer. Jefrem si podložil pod záda dva polštáře a začal si knížku prohlížet. Ale i pak by se byl sotva dal do čtení, být to román. Byly to však krátké povídečky, nanejvýš na pět až šest stránek, někdy i na jednu. V seznamu bylo těch názvů jako máku. Poddujev začal názvy číst a okamžitě to na něho dýchlo něčím potřebným a známým. “Práce, smrt a nemoc”, “Hlavní zákon”, “Pramen”, “Nedej jiskře ohněm býti”, “Iři starci”, “Choďte ve světle, dokud světlo svítí”.

Jefrem si našel tu nejkratší povídku. Přečetl ji a chtělo se mu zamyslet se nad ní. Zamyslel se tedy. Dostal chuť přečíst si povídečku znova. Přečetl ji a znova dostal chuť zamyslet se. A tak se znovu zamyslel.

S druhou povídkou to bylo stejné. Vtom zhasli světlo. Aby mu knížku někdo nevzal a on ji nemusel ráno hledat, schoval si ji pod matraci. Potmě pak ještě vyprávěl Achmadžanovi starou bajku, jak Alláh přiděloval léta a jak člověk dostal hromadu zbytečných let (sám tomu příliš nevěřil a žádná léta mu nepřipadala zbytečná, je-li člověk zdráv). A než usnul, přemýšlel ještě o tom, co četl.

Silné bolesti hlavy mu však přemýšlení ztěžovaly.

Páteční ráno bylo pošmourné a jako každé ráno v nemocnici těžké. Každé ráno na tomto pokoji začínalo ponurými Jefremovými řečmi. Stačilo, aby někdo vyslovil nějakou naději nebo přání, a Jefrem ho okamžitě zpražil a zdeptal. Dnes však se mu k smrti nechtělo ani ústa otevřít a uvelebil se, že bude zase číst tu tichou a klidnou knihu. Umývat si skoro neměl co, protože i tváře měl vysoko obvázané; snídani mohl sníst i v posteli, a chirurgická vizita dnes nebyla.

A tak zvolna obracel drsné, silné stránky knížky, nemluvil, jen četl a chvilkami uvažoval.

Odbyla se vizita rentgenologů, ten v těch zlatých brýlích si nejdřív na doktorku vyjel, ale pak dostal strach a dal se píchnout. I Kostoglotov si doktorku podal, pak odešel a zase přišel. Azovkina pustili domů, rozloučil se a odešel skrčený, s rukou na žaludku. Pak volali i ostatní – na rentgen a na transfúzi. Jen Poddujev dnes ještě nevylezl z postele, nešel vyšlapávat cestičku mezi postelemi, četl si a mlčel. Rozmlouvala s ním kniha, podivuhodná, zajímavá kniha.

Tolik let je na světě, a tak důležitá kniha mu dosud nepřišla do ruky.

Ačkoli kdo ví, jestli by ji byl četl, neležet na torpto lůžku a nemít ten bolavý krk a ty bolesti v hlavě. Na zdravého člověka by ty povídečky sotva zabraly.

Už včera si všiml, že jedna se jmenuje: “Pro co lidé žijí?” Ten název byl jako ušitý na Jefremův stav, jako by si ho sám vymyslel. Když tu v zamyšlení šlapával po nemocničních prknech, nepřemýšlel přece poslední týdny o ničem jiném než o tom, pro co lidé žijí.

Povídka byla trochu delší, ale hned od prvních slov se četla snadno, kladla se na srdce měkce a prostě:

“Žil švec se ženou a s dětmi v podruží u sedláka. Vlastní stavení ani pole neměl a živil sebe a svou rodinu ševcováním. Chléb byl drahý a práce laciná, a tak co vydělal, to projedli. Se ženou měli jeden kožich dohromady, jenže ani ten už za moc nestál.”

Všechno bylo jasné, srozumitelné, i to, co bylo dál: Semjon byl jak tříska, tovaryš Michajlo jako louč, kdežto pán, “ten je jako člověk z jinšího světa: papulu červenou, nalitou, krk jako býk, celý jako ze železa… Bodejť by nebyl vypasený z takového živobytí! “

Takových pánů už Jefrem viděl! Karaščuk, vedoucí uhelného revíru, ten byl zrovna takový, Antonov jakbysmet, i Čečev a Kuchtikov. A co on, Jefrem, vždyť ani on už k tomu možná neměl daleko.

A Poddujev pomalu přeslabikoval celou povídku až do konce.

Bylo to už před obědem.

Jefremovi teď nebylo do řeči ani do chůze. Jako by do něho něco vstoupilo a všechno v něm zpřevracelo vzhůru nohama. Kde dřív míval oči, tam teď oči nebyly, kde dřív míval ústa, tam teď ústa nebyla.

Tu první, hrubou slupku ohoblovala z Jefrema nemocnice. Teď už stačilo jen hoblovat dál.

Jefrem zpola ležel, zpola seděl na lůžku, podložen polštáři, kolena měl skrčená, na kolenou držel zavřenou knihu a hleděl do prázdné bílé stěny. Venku bylo pošmourno, ani na chvilku se nevyjasnilo.

Na lůžku proti Jefremovi spal celou dobu po injekci ten fajnový milostpán. Obložili ho přikrývkami, aby ho neroztřásla zimnice.

Na vedlejším lůžku hrál Achmadžan se Sibgatovem šachy. Moc si nerozuměli a mluvili spolu raději ruský. Sibgatov seděl tak, aby si nekřivil a neohýbal bolavá záda. Byl ještě mladý, ale na temeni už mu prosvítala slušná pleš.

A Jefremovi přitom nevypadl ještě ani vlásek, hnědou hřívu měl bujnou jako prales. A mužské síly pořád dost. Jenže co s ní teď?

Těch ženských, co prošlo Jefremovou náručí, to si nikdo nedovede představit! První čas to ještě počítal, zvlášť vdané paničky, ale pak už ho to omrzelo. První jeho žena se jmenovala Amina, byla to Tatarka z Jelabugy, tuze citlivá ženská. Kůži na tváři měla bílou a jemnou, dotknout se jí trochu silněji, hned jí tekla krev. A pyšná byla jako královna – sama od něho s holčičkou odešla. Od té doby už Jefrem nikdy takovou pohanu nepřipustil a ty další opouštěl vždycky první on. Dlouho nikde nepobyl, žil jako volný pták, jednou nábor, podruhé smlouva, a tahat s sebou rodinu by bylo nepohodlné. Na novém místě se vždycky nějaká našla, která mu uvařila a vyprala. A těch druhých, které se mu přichomejtly, svobodné i vdané, těch se někdy ani na jméno neptal, ale vždycky jim poctivě zaplatil, jak se domluvili. Dnes už měl v hlavě všechny ty tváře, návyky i okolnosti pomíchané, pamatoval se jen na některé zvláštní případy. Třeba na Jevdošku, ženu jednoho inženýra, jak jednou za války stála u vlaku v Alma-Atě pod jeho oknem a jak kroutila zadkem a škemrala. Jela jich tenkrát celá velká skupina do Ili zahájit práce na novém staveništi a doprovázelo je plno lidí z ředitelství trustu. Byl tam i Jevdoščin muž, měl pěkně nahnáno, stál kousek dál a někomu tam něco dokazoval. Lokomotiva se pomalounku rozjížděla. Jefrem natáhl ruce z okna a zavolal: “No tak, jestli mě máš ráda, naskoč a jedem!” A Jevdoška se ho chytila za ruce, vyškrábala se oknem k němu do vagónu, přede všemi lidmi i před vlastním mužem a čtrnáct ‘ dní s ním pak zůstala. Na to se dobře pamatoval, jak tahal Jevdošku do vagónu.

A tak Jefrem za celý svůj život objevil na ženských jen to, že jsou chytlavé. Ženskou dostat je hračka, ale zbavit se jí, to je kumšt! Řečí o rovnoprávnosti se sice všude naposlouchal dost a dost a nahlas proti nim nic nenamítal, zato v nitru nikdy ženy za rovnocenné nepokládal, až na svou první ženu Aminu. A byl by se divil, kdyby mu jiný mužský vážně dokazoval, že se k ženským nechová dobře.

Vida, a podle téhle prapodivné knížky to vypadá, že má doopravdy na svědomí plno hříchů.

Rozsvítili, ačkoli ještě nebylo docela tma.

Ten fajnovka s bambulí pod čelistí se probral, vystrčil holou kebuli a honem si narafičil na nos brejle, ve kterých vyhlížel jako profesor. A hned všem radostně vytruboval, jak tu injekci dobře snesl, že si myslel, že to bude horší. A už se sháněl na stolku po kuřátku.

Tihle lazaři, ti nedlabou nic než kuřata, to už si Jefrem všiml. Dát jim kus skopové flákoty, to je jim “moc těžké”.

Jefrem by se byl raději díval na někoho jiného, ale to by byl musel otáčet celým tělem. Když koukal rovnou před sebe, viděl jen toho otevřhubu, jak ožírá kuřecí kostičky.

Poddujev zahekal a opatrně se otočil napravo.

“Jářku, tuhle mám jednu povídku,” oznámil pak hlasitě. “Jmenuje se to ‚Pro co lidé žijf.” A ušklíbl se. “To jsem zvědav, kdo na to odpoví – pro co lidi žijou?”

Sibgatov a Achmadžan zvedli hlavy od šachovnice, Achmadžan odpověděl přesvědčeně, vesele – uzdravoval se:

“Aby se měli dobře. Aby se dobře najedli a mohli si všechno koupit.”

Než šel na vojnu, žil jenom v aulu a mluvil jen uzbecky. Všechna ruská slova a pojmy, všechnu ukázněnost i všechnu prostořekost si přinesl z vojny.

“Kdo dál?” sípavě se ptal Poddujev. Hádanka z knížky, kterou tak z ničeho nic objevil, nebyla ani pro ostatní snadná. “Kdo dál? Pro co lidi žijou?”

Starý Mursalimov ruský nerozuměl, třebaže by možná byl odpověděl nejlíp. Přišel mu však píchat injekci medik Turgun, a ten řekl:

“Pro prachy, jasně.”

Černovlasý Proška z rohového lůžka zaujal pózu jako panák z výkladu, už i pootevřel ústa, ale neřekl nic.

“No tak, no!” pobízel Jefrem.

Děmka odložil knížku a zamračeně nad otázkou uvažoval. Tu knížku, co měl Jefrem, přinesl na pokoj taky on, nějak mu nic neříkala: mluvila o něčem jiném, odpovídala na jeho otázky, jako když mu odpovídá hluchý. Unavovala ho a všechno zamotávala, zatímco on potřeboval návod k jednání. Proto si ani nepřečetl povídku “Pro co lidé žijí?” a neznal odpověď, jakou očekával Jefrem. Chystal si svou.

“Tak co, mladej!” povzbuzoval ho Jefrem.

“Podle mého teda,” pomalu odpovídal Děmka jako u tabule, aby se nespletl a mohl si otázku ještě při řeči domyslet. “Především potřebujou vzduch. Potom vodu. A pak jídlo.”

Tak by byl Jefrem odpověděl dřív, kdyby se ho byl někdo zeptal. Jen by ještě dodal – a chlast. Jenže o tohle v knížce nějak nešlo.

Jefrem mlaskl.

“Tak kdo ještě?”

Proška se odhodlal.

“Pro kvalifikaci.”

Vida, taky pravda, i Jefrem si to celý život myslel.

Sibgatov si povzdychl a řekl ostýchavě:

“Lidi žijou pro svůj rodnej kraj.”

“Jak to?” podivil se Jefrem.

“No tak, pro ten kraj, kde se narodili. Aby se tam mohli vrátit. “

“Hm… To snad ne. Já jsem odjel z Kamy jako mladej kluk a je mi úplně fuk, jestli tam ta řeka ještě je nebo ne. Řeka jako řeka, všechno jedno, ne?”

“Kde se člověk narodil, tam se ho ani nemoc nechytá,” tiše stál na svém Sibgatov. “Doma je všechno lehčí.”

“Tak dobrá, kdo ještě?”

“Co? Cože? Jak zní otázka?” ozval se Rusanov, kterému už otrnulo.

Jefrem se s hekáním otočil nalevo. U oken byla lůžka prázdná, ležel tam jen tenhle fajnovka. Oběma rukama držel kuřecí stehýnko a okusoval ho.

Seděli teď proti sobě, jako by to čert spískal a posadil je tak naschvál. Jefrem přimhouřil oči:

“Takhle, profesore: pro co lidi žijou?”

Rusanov se nepotřeboval dlouho rozmýšlet, skoro se od kuřete ani neodtrhl.

“To není žádný problém. To vám hned povím. Lidi žijí pro ideu a pro blaho společnosti.”

Načež se zakousl do té nejsladší chrupavky v kloubu. Z kuřecí nohy už teď zbyla jen kost, kousek kůže a visící žilky. Rusanov ji odložil na kousek papíru na stolku.

Jefrem neodpověděl. Měl vztek, že ten lazar se z toho tak snadno dostal. Jak jde o ideovost, je lepší držet hubu.

Otevřel proto knihu a znovu se do ní zahloubal. Byl by sám pro sebe rád věděl, jak správně odpovědět.

“O čem je ta knížka? Co se tam píše?” zeptal se Sibgatov a přestal hrát.

“Tak poslouchej.” Poddujev přečetl první řádky. “Žil švec se ženou a s dětmi v podruží u sedláka. Vlastní stavení ani pole neměl…”

Nahlas se mu však četlo těžko, bylo to zdlouhavé, a tak podložen polštáři začal Sibgatovovi překládat smysl povídky svými slovy a snažil se zároveň znovu si ho ujasnit:

“Zkrátka a dobře švec pil. Jednou zase šel z hospody domů pěkně nadrátovanej a po cestě sebral nějakýho Michajlu, kterej už málem na cestě zmrzl. Žena mu vynadala, co prej s tím darmojedem. Ale Michajla pracoval od rána do večera, ani se nenarovnal a naučil se šít boty líp než sám švec. Jednou takhle koncem zimy k nim přijede pán, přiveze si drahou kůži a má takovéhle přání: chce z ní vysoké boty, ale aby se ani nemačkaly, ani nepáraly. A jestli švec tu kůži zničí, dá svou vlastní. Michajla se přitom nějak divně usmíval – tam v rohu, za pánem, něco jako by viděl. Sotva pán vytáhl paty, vzal Michajla kůži, nakrájel ji a hned ji taky zničil: teď už z toho nešly ušít vysoké boty, jedině něco jako domácí střevíce. Švec se chytil za hlavu, prej, tys mě zničil, co to děláš? A Michajla povídá: člověk se kolikrát stará, co bude nosit za rok, a neví, že se nedočká večera. A měl pravdu: ještě po cestě natáhl ten pán brka. Panička hned poslala k ševcovi chlapce, že už nemá žádný vysokačky šít, ať prej honem ušije trepky. Na mrtvolu.”

“C-čerti vědí, co je tohle za pitomost!” ozval se Rusanov, a rozhořčením až zasyčel. “Nemohl byste vyměnit desku? Na kilometr je z toho cítit, že to není naše morálka. Pro co, prosím vás, podle toho lidé žijí?”

Jefrem přestal vypravovat a otočil napuchlé oči na plešouna. Nejvíc ho přitom dopalovalo, že ta holá hlava to skoro uhádla. V knize stálo napsáno, že lidé nežijí starostmi o sebe, ale láskou k bližnímu. A ten chcípák přece řekl, že žijou pro blaho společnosti.

To šlo docela dobře dohromady.

“Pro co?” Ani to nějak nešlo vyslovit nahlas. Jako by to bylo něco neslušného. “Přej pro lásku…”

“Pro lásku? Né-é, to není naše morálka,” posmívaly se zlaté brýle.

“Poslechni, a kdo to vlastně napsal?”

“Cože?” zamručel Poddujev. Připadalo mu, že ho Rusanov odvádí někam stranou od toho hlavního.

“No kdo to sepsal, kdo je autor? Tam na první stránku nahoru se podívej.”

Co záleží na jménu? Co může jméno říct k tomu hlavnímu – k jejich nemocem? K jejich životu a smrti? Jefrem nebyl zvyklý číst u knížek horní jméno, a když už ho přečetl, hned ho zase zapomněl.

Přesto teď nalistoval první stránku a nahlas přečetl:

“Tolstoj.”

“Není možná,” protestoval Rusanov. “Pamatujte si, že Tolstoj psal jen optimistické a vlastenecké věci, jinak by ho nebyli vydávali. ‚Chléb’ a ‚Petr První’. Je to trojnásobný laureát Stalinovy ceny, abyste věděli!”

“Ale to není ten Tolstoj,” ozval se Děmka ze svého rohu. “Tenhleten to je Lev Tolstoj.”

“Ach ták, tak ne ten,” řekl Rusanov, částečně s ulehčením a částečně s úšklebkem. “Tak to je ten druhý. Ten, co je zrcadlem ruské revoluce, ta fašírka, ten guláš? Pěkné řečičky vede ten váš Tolstoj. Kdepak, ten měl v hlavě pořádný galimatyáš! Zlu se musíme protivit, chlapče, proti zlu musíme bojovat!”

“Já si to taky myslím,” tiše odpověděl Děmka.

9

Jevgenije Ustinovna, lékařka z chirurgie, neměla skoro nic z typických rysů, jaké obvykle chirurgové mívají – ani onen energický pohled, ani přísnou rýhu na čele, ani pevně sevřené čelisti, jak se o nich už tolikrát psalo. Táhla jí sice už šedesátka, ale když si schovala vlasy pod lékařskou čepičku, vypadala zezadu tak mladě, že na ni často volávali: “Slečinko, slečinko!” Když se však ohlédla, bylo vidět, že má tvář unavenou, pleť povadlou a pod očima váčky. Vyrovnávala to tím, že měla vždycky namalované rty a musela si je malovat několikrát denně, protože se jí rtěnka věčně stírala o cigarety.

Jedině na operačním sále, v převazovně a na pokojích nekouřila. Ale i tak si vždycky našla chvilku, kdy si odběhla a vrhla se na cigaretu, jako by ji chtěla sníst. I při vizitě občas zvedla ukazovák a prostředník ke rtům: snad kouřila i při vizitě – aspoň v duchu.

Spolu s vedoucím chirurgem Lvem Leonidovičem, krásně urostlým mužem s dlouhýma rukama, prováděla tato drobná stárnoucí žena všechny operace, které se na jejich klinice dělaly – řezala pilkou končetiny, všívala tracheotomické rourky do krční stěny, vyoperovávala žaludky, vnikala na nejrůznější místa ve střevech, vrtala se v pletenci pánevním a na sklonek operačního dne si nechávala práci poměrně jednoduchou a virtuózně zvládnutou – odoperování několika mléčných žláz zasažených rakovinou. Nebylo úterka a nebylo pátku, aby neodřízla několik ženských prsů, a jednou, když zesláblými rty kouřila cigaretu, řekla sanitářce, která uklízela na operačním sále, že kdyby se všechny prsy, které už za svůj život odoperovala, daly na jednu hromadu, byl by jich celý kopec.

Jevgenije Ustinovna dělala celý život jen chirurgii, nic jiného, a přesto si pamatovala a rozuměla slovům kozáka Jerošky z Tolstého, která pronesl na adresu evropských lékařů: “Ti dokážou akorát tak řezat. A to umí každej trouba. Zato u nás v horách jsou vopravdovští dochtoři, co znají byliny.”

Akorát tak řezat? To ne, takhle Jevgenije Ustinovna chirurgii nikdy nebrala. Ještě za studentských dob jim kdysi řekl z katedry jeden slavný chirurg: “Chirurgie musí být dobrodiním, a ne súrovostí! Nesmí přinášet bolest, ale musí bolesti zbavovat. Latinské přísloví praví: uklidňovat bolesti je úděl od Boha.”

Jenže i první krok proti bolesti – umrtvení – je už bolest.

Jevgeniji Ustinovnu nezajímala na operacích jejich radikálnost, odvážnost, novota, ale naopak jejich co největší nenápadnost, jemnost, co největší vnitřní opodstatněnost – nic víc. A ze svých předoperačních nocí pokládala za štastné ty, kdy jí do pospávajícího mozku náhle jakoby výtahem odněkud zdola vyjel nějaký nový operační postup, jiný, než jaký si poznačila na kartě, mírnější. To se hned probrala, vyskočila a zapsala si to – a ráno pak riskantně na poslední chvíli postup změnila. A často to bývaly její nejlepší operace.

Kdyby však zítra dokázala nějaká rentgenová, chemická či bylinná terapie nebo nějaká terapie světelná, barevná či telepatická zachránit její pacienty, aby nemuseli pod nůž, a chirurgie by měla z lidské praxe zmizet, nebrala bý se za ni Jevgenije Ustinovna ani den.

Protože nejlepší, nejzdařilejší operace byly ty, kterých se mohla vzdát! To nejblahodárnější pro pacienta bylo, když přišla na to, jak operaci nahradit, obejít, oddálit. I. v tom měl Jeroška pravdu. Právě o tuto svou schopnost hledat nechtěla přijít především.

A přesto si ji neudržela… Za pětatřicet let práce se skalpelem si na utrpení zvykla. Okorala. Unavila se. Už nepřicházely ty jasné noci, kdy náhle měnila postup. Už málokdy jí připadlo, že každá operace je jiná, specifická, naopak stále častěji je brala jako na běžícím pásu.

Jednou z únavných nezbytností lidstva je, že lidé se nemohou uprostřed života osvěžit tím, že by změnili dosavadní povolání za nějaké docela jiné.

Na vizitu obvykle chodívali tři čtyři lékaři společně: Lev Leonidovič, ona a ordináři. Lev Leonidovič však před několika dny odjel do Moskvy na seminář o operacích v hrudním koši. Tuhle sobotu přišla do horního pokoje pro muže z nějakého důvodu docela sama, bez ošetřujícího lékaře, a dokonce bez sestry.

Vlastně ani nevešla, jen tiše stála ve dveřích, opřena o veřej. Bylo v tom pohybu něco dívčího. Jen mladá dívenka se umí tak opřít, protože ví, že je na ni pěkný pohled, že je to hezčí než stát rovně jako svíce, se vztyčenou hlavou.

Stála a zamyšleně pozorovala Děmku. Seděl na posteli, nemocnou nohu nataženou, zdravou skrčenou přes ni a na obou jako na stolku rozloženou knihu, na které něco stavěl ze čtyř dlouhých tužek. Právě si svou konstrukci prohlížel a byl by to vydržel hezkou chvíli, kdyby na něj nebyla zavolala. Zvedl hlavu a shrnul rozestavěné tužky do dlaní.

“Copak to stavíš, Děmo?” smutně se ho zeptala lékařka.

“Vzorec!” odvětil jí zvesela, hlasitěji, než bylo třeba.

Chvíli se na sebe pozorně dívali a bylo jasné, že za těmito slovy jde o něco jiného.

“Cas utíká,” dodal Děma na vysvětlenou, ale už ne tak vesele a hlasitě.

Přikývla.

Chvíli ještě mlčela, stále tak opřená o veřej – ne, nebyl to dívčí postoj, byl to postoj unavené ženy.

“Tak ukaž, podívám se na tebe.”

Děma, jindy tak rozvážný, teď vzrušeně namítl:

“Včera mě prohlížela paní doktorka Doncovová. Říkala, že budeme ještě ozařovat!”

Lékařka přikyvovala. Byla v ní jakási posmutnělá elegance.

“To je dobře, ale já se přece jen podívám.”

Děma se zamračil. Odložil geometrii, uvolnil lékařce místo a odhalil si bolavou nohu až po koleno.

Jevgenije Ustinovna si přisedla k němu. Lehkým pohybem si vyhrnula rukávy pláště a šatů skoro až k loktům. Její štíhlé, obratné ruce se daly do pohybu po Děmově noze jako dva živí tvorové.

“Bolí? Bolí?” ptala se jen.

“Ano, bolí,” přisvědčoval a mračil se čím dál víc.

“V noci nohu cítíš?”

“Ano… Ale paní doktorka Doncovová…”

Lékařka znovu přikývla, že rozumí, a poplácala Dému po rameni.

“Dobře, kamaráde. Choď dál na ozařování.”

A znovu se podívali jeden druhému do očí.

V pokoji bylo hluboké ticho, každé jejich slovo bylo slyšet.

Lékařka vstala a otočila se. Tam, u kamen, měl ležet Proška, ale včera večer se přestěhoval k oknu (ačkoliv existovala pověra, že si člověk nemá lehat na lůžko člověka, který odešel umřít). Lůžko u kamen měl teď obsazeno malý tichý blondýn Heinrich Federau, který vlastně ani nebyl nováček, protože už předtím tři dny ležel na odpočívadle na schodišti. Teď vstal, připažil a přívětivě a uctivě hleděl na Jevgeniji Ustinovnu. Byl o něco menší než ona.

Je přece docela zdráv! Nic ho nebolí! První operací ho naprosto vyléčili. A že sem přišel znova, to nebylo proto, že by si na něco stěžoval, ale proto, že byl přesný: na propouštěcím lístku měl napsáno, že má přijít na kontrolu prvního února 1955. Přijel proto přesně jako hodiny, ačkoli jel zdaleka, těžko se sem dostával a musel několikrát přesedat.

Přitom ho z neznámého důvodu poslali znovu na lůžkové oddělení. Dnes pevně doufal, že ho pustí domů.

Přistoupila k nim vysoká hubená sestra Marie, ta s vyhaslýma očima, přes rukú nesla ručník. Jevgenije Ustinovna si otřela ruce, zvedla je, stále ještě vyhrnuté až po lokty, a zase v tom naprostém tichu dlouho mnula prsty Federauův krk, potom mu poručila, aby si rozepnul pyžamo, a prohmatala ho ještě kolem klíčních kostí a potom v podpaží. Nakonec řekla:

“Je to ‘dobré, pane Federau. Máte to moc dobré.”

Rozzářil se, jako by dostal vyznamenání.

“Je to dobré,” laskavě opakovala a znovu ho prohmatávala pod spodní čelistí. “Uděláme ještě jednu malou operaci a je to.”

“Cože?” zděsil se Federau. “Ale proč, když je to dobré, paní doktorko?”

“Aby to bylo ještě lepší,” pousmála se lékařka.

“Tady?” přejel si žebrem dlaně po krku, jako když řeže. Jeho mírná tvář celá jako by prosila. Vlasy nad ní měl světlé, řiďounké, obočí až bílé.

“Ano. Ale nemějte strach, nic jste nezanedbal. Připravíme si vás hned na úterý.” (Sestra Marie si to poznamenala.) “A koncem února pojedete domů a už se sem nevrátíte.”

“Zase jenom na kontrolu?” pokusil se o úsměv Federau, ale nepovedlo se mu to.

“Nanejvýš na kontrolu,” usmála se lékařka, jakoby s omluvou. Čím jiným ho mohla povzbudit, než tím svým unaveným úsměvem.

Federau stál, potom si sedl a přemýšlel a ona šla mezitím k dalšímu pacientovi. Cestou se ještě pousmála na Achmadžana (řezala ho před třemi týdny v třísle) a zastavila se u Jefrema.

Už na ni čekal, modrou knížku hodil vedle sebe. Jak tu ležel podepřen polštáři, s nohama pokrčenýma, ramenatý, hlavu širokou a ovázaný krk nápadně tlustý, vypadal jako nějaký fantastický skrček. Hleděl na ni nasupeně, připraven na úder.

Opřela se lokty o pelest jeho postele a dva prsty držela u úst, jako by kouřila.

“Tak jak se cítíte?”

Teď má tak zrovna náladu povídat si s ní, jak se cítí! Ona si popovídá, a půjde si po svých, má vizitu odbytou.

“Už mám toho řezání tak akorát dost,” prohlásil Jefrem.

Zvedla obočí, jako by se divila, že toho někdo může mít dost. Ale neřekla nic.

Ani on už neměl co říct.

Tak spolu mlčky rozmlouvali. Jako když se loučí.

“Zas na tom samém místě, že jo?” řekl potom Jefrem spíš oznamovacím než tázacím tónem.

(Chtěl spíše říct: jak jste mě to teda řezali? Co jste si mysleli? Ačkoli nemíval ve zvyku šetřit své nadřízené a vpálil jim vždycky všechno rovnou, Jevgeniji Ustinovnu ušetřil. Ať se dovtípí sama.)

“Kousíček dál,” pochopila, co míní.

(Co ti mám povídat, člověče nešťastná, rakovina jazyka, to je přece něco jiného než rakovina dolního rtu! Podčelistní uzliny odstraníme, a potom se ukáže, že jsou chyceny hluboké lymfatické cesty. To se ani nedalo řezat dřív.)

Jefrem heknul, jako by tahal nějakou tíhu.

“Já nechci, já už nic nechci.”

Ona ho však nijak zvlášť nepřemlouvala.

“Nechci řezat. Už nic nechci.”

Hleděla na něho a neříkala nic.

“Propusťte mě!”

Hleděla do jeho ryšavých očí, jež po přestálém strachu už překročily hranici neboj ácnosti, a také si myslela: proč? Proč ho trápit, jsou-li metastázy rychlejší než nůž?

“V pondělí to rozmotáme a podíváme se na to. Ano?”

(Žádal, aby ho pustili, ale přece jen ještě doufal, že řekne: “Ty ses zbláznil, Poddujeve! Propustit! Budeme tě léčit. A vyléčíme tě!” A ona zatím souhlasila. To už jako by byl mrtev.)

Udělal celým tělem pohyb, znamenající přikývnutí. Vždyť ani nemohl přikývnout jen hlavou.

Lékařka přešla dál k Proškovi. Vstal na přivítanou a usmíval se. Ani ho neprohlížela, jen se zeptala:

“Tak jakpak se cítíme?”

“Moc dobře,” usmál se Proška ještě víc. “Ty tabletky mi tuze pomohly.”

Ukázal na skleničku s polyvitaminy. Nevěděl už, jak na ni jít. Jak ji přemluvit, aby si neusmyslela, že ho bude řezat.

Přikývla. Ukázala rukou na levou stranu jeho hrudi a zeptala se:

“A tady to píchá?”

“Jen tak trošku.”

Znovu přikývla:

“Dnes vás propustíme.”

Proška se zaradoval jako malé dítě. Černé obočí mu vylétlo údivem nahoru:

“Cože? A žádná operace nebude?”

Vrtěla hlavou a bezbarvě se usmívala.

Týden ho ohmatávali, čtyřikrát ho hnali na rentgen, musel si sedat, lehat, vstávat, potom ho vedli k jakýmsi starým pánům v bílých pláštích a Proška už čekal, že má bůhvíjak těžkou chorobu, a najednou ho pouštějí bez operace!

“Takže jsem zdravý?”

“Ne docela.”

“Ale ty tabletky jsou tuze dobré, že?” Černé oči mu svítily porozuměním a vděčností. Těšilo ho, že i jí udělal radost tím, jak snadno se z toho dostal.

“Tyhle tabletky si budete kupovat v lékárně sám. Předepíšu vám je ještě a budete je užívat.” A otočila hlavu k sestře: “Ascorbin.”

Sestra Marie přísně naklonila hlavu a zapsala to do sešitu.

“Berte je přesně třikrát denně, ale přesně! Je to důležité!” domlouvala Proškovi Jevgenije Ustinovna. (Její naléhavý tón byl důležitější než sám lék.) “A budete se muset šetřit. Nesmíte chodit rychle, nesmíte nic těžkého zvedat. A naklánět se velice opatrně.”

Proška se rozesmál, spokojen, že doktorka přece jen něco neví.

“Jakpak můžu nezvedat těžký věci, když jsem traktorista?”

“Teď zatím pracovat nebudete.”

“A to budu doma na pokladnu?”

“Ne, dáme vám vysvědčení a dostanete invalidní důchod.”

“Invalidní důchod?” Proška se na ni zděšeně podíval. “Na co já potřebuju důchod? Jak můžu žít z důchodu? Já jsem mladej, já chci pracovat.”

A natáhl k lékařce své zdravé ruce s drsnými prsty, které si přímo říkaly o práci.

Ale lékařku to nepřesvědčilo.

“Za půl hodiny přijdete dolů na převazovnu. Napíšu vám potvrzení a všechno vám vysvětlím.”

A odešla a prkenná hubená sestra Marie za ní.

Na pokoji se okamžitě rozproudil hovor. Proška začal o své invaliditě, proč mu ji dávají, že se potřebuje s mládenci poradit, ostatní přetřásali Federaua. Všechny to překvapilo: takový čistý, bílý, rovný krk, nic nebolí – a najednou operace.

Poddujev se pootočil na loktech celým tělem, nohy stále tak pokrčené (vypadalo to, jako když se obrací beznohý) a křikl vztekle, až zčervenal:

“Nedej se, Heinrichu! Nebuď hloupej! Jak tě začnou řezat, zařežou tě jako mě.”

Ale i Achmadžan to mohl posoudit:

“Poslechni je, Federau. Nadarmo by ti to neříkali.”

“Proč se to má řezat, když to nebolí,” rozčiloval se Děma.

“Dej pokoj, bráško, zbláznil ses, řezat zdravej krk,” přidal se i Kostoglotovův bas.

Rusanov se mračil při tom křiku, ale nikoho nenapomenul. Včera po injekci se mu velice zvedla nálada, že injekci tak snadno snesl. Jenže nádor byl na krku pořád a celou noc a celý den mu bránil pohybovat hlavou, a dnes se cítil hluboce nešťasten, vždyť nádor se nezmenšil.

Byla u něho sice doktorka Gangartová, podrobně se ho vyptala na každou maličkost, jak mu bylo včera, v noci i dnes, cítí-li se slabý, a vysvětlila mu, že nádor nemusí zabrat hned na první injekci, že je to úplně normální, když zatím nezabral. Částečně ho uklidnila. Prohlédl si Gangartovou dobře, vypadala docela chytře, až na to podezřelé jméno. Konečně co, tady na klinice taky nejsou mezi doktory sami ignoranti, zkušenosti taky mají, člověk je musí jen trochu prohnat.

Neuklidnil se však na dlouho. Lékařka odešla, ale nádor trčel pod čelistí a tlačil, pacienti mleli páté přes deváté, a teď ještě chtěli tamhle tomu řezat úplně zdravý krk. A on má přitom bambuli jako pěst a nic mu řezat nechtějí. Že by to s ním bylo tak zlé?

Když předevčírem přišel sem na pokoj, nedovedl si představit, že se s těmito lidmi tak brzy sžije.

Konečně proč ne, vždyť se mluvilo o krku. U tří z nich o krku.

Heinrich Jakobovič Federau byl velmi rozmrzelý. Poslouchal, co mu kdo radí, a rozpačitě se usmíval. Každý mu radil něco jiného, ale on sám byl úplně bezradný (stejně jako oni byli bezradní, když šlo o ně). Řezat bylo nebezpečné, neřezat bylo taky nebezpečné. Už tady na klinice leccos viděl a leccos se vyptal, když tu byl minule, tehdy mu ozařovali spodní ret, jako tuhle Jegenberdijevovi. Od té doby se mu strup na rtu rozrostl, uschl a sloupl se, ale on věděl, proč se řežou krční žlázy: aby rakovina nemohla postupovat dál.

Jenomže tuhle Poddujevovi je řezali dvakrát, a co to pomohlo?

Co když mu rakovina ani dál postupovat nehodlá? Anebo co když už ji ani nemá?

Rozhodně by se potřeboval poradit se ženou a hlavně s dcerou Henriettou, ta je u nich v rodině nejvzdělanější a nejenergičtější. Ale jednou tu zabírá lůžko a klinika nebude čekat, až si s nimi vymění dopisy (navíc od stanice k nim do stepi se pošta vozí dvakrát týdně, a to jen když je dobrá cesta). Dát se propustit a rozjet se na poradu domů, to je moc těžké, těžší, než si myslí lékaři i ti, co mu tak snadno radí. To by nejdřív musel zrušit na zdejším městském velitelství propustku, kterou si právě s takovou námahou obstaral, odhlásit se z dočasného pobytu a jet; nejprve v lehkém plášti a polobotkách, jako přijel sem, vlakem do malé staničky, tam si natáhnout kožíšek a válenky, které si dal do úschovny k neznámým dobrým lidem – protože tam je jiné počasí, tam je ještě zima a ostrý vítr, a pak se sto padesát kilometrů vytřásat až do své traktorové stanice v kabině nebo v korbě náklaďáku; a hned jak přijede domů, si na krajském velitelství zažádat o novou propustku a dva, tři až čtyři týdny čekat na nové povolení k výjezdu. A až je dostane, brát si znovu volno z práce, jenže mezitím roztaje sníh a cesta bude rozblácená a nesjízdná. Potom se bude na té malé stanici, kde zastavují dva vlaky denně, každý na minutu, zoufale motat od průvodčího k průvodčímu, aby mu ukázal jeho vagón. A až přijede zpátky sem, přihlásit se na zdejším velitelství k dočasnému pobytu a pak ještě několik dní čekat, až se na klinice uvolní místo.

Mezitím probírali na pokoji záležitost Proškovu. A pak věřte špatným znamením, že si na tu postel neměl lehat! Gratulovali mu a radili, jen ať ten invalidní důchod vezme, když mu ho dávají. Když ti ho dávají, zřejmě to potřebuješ. Teď ti ho dají, a pak ti ho třeba zase vezmou. Ale Proška namítal, že chce pracovat. Dej pokoj, ještě se napracuješ, ty hloupej, život je dost dlouhej!

Proška si šel pro papíry. Hovor zvolna utichal.

Jefrem znova otevřel svou knížku, ale přejížděl jen očima po řádcích a nevnímal je, a brzy si to uvědomil.

Nevnímal je, protože se otáčel, rozčiloval a koukal, co se děje na pokoji i na chodbě. Aby je vnímal, musel by si uvědomit, že už nic neuspěchá, nic nezmění, nikoho nepřesvědčí. Že už má dny spočítané jen na to, aby se vyznal sám v sobě.

Teprve pak se otevíraly řádky této knihy. Byly sice vytištěné obyčejnými černými písmenky na bílém papíře. Ale nestačilo umět jen číst, aby jim člověk porozuměl.

Když Proška s papíry a propouštěcí zprávou radostně vyšel po schodech nahoru, potkal se v horní dvoraně s Kostoglotovem a hned mu ji ukazoval.

“Jaké kulaté štampílky, vidíte?”

Jedno potvrzení bylo pro nádražní pokladnu se žádostí, aby byla bezodkladně vydána jízdenka tomu a tomu pacientovi, který prodělal těžkou operaci. (Nebýt zmínky o operaci, poslali by na nádraží nemocného do dlouhé fronty, kde se čekávalo taky dva až tři dny.)

V druhém potvrzení – pro zdravotní středisko v místě bydliště, bylo napsáno:

Tumor cordis, casus inoperabilis.

“Tomu nerozumím. Co je tam napsané?” ukazoval Proška prstem na latinský text.

“Počkej, zkusím to rozluštit,” Kostoglotov svraštil nespokojeně tvář.

Proška se šel balit.

A Kostoglotov se navalil na zábradlí a svěsil hlavu nad schodištní šachtu.

Samozřejmě že žádnou kloudnou znalost latiny neměl, neznal ostatně žádný cizí jazyk ani žádnou vědu jaksepatří, snad až na topografii, a i tu studoval za války v rozsahu četařského kursu. Ale i když si neodpustil žádnou příležitost, kdy si mohl utahovat ze vzdělaných lidí, přesto očima i ušima sbíral každý drobeček, jímž mohl své vzdělání rozšířit. Měl za sebou všeho všudy jeden semestr geofyziky v roce 1938 a necelý semestr geodézie ve školním roce 1946-1947, mezitím byl na vojně a ve válce, což k úspěšnému studiu zrovna nepřispělo. Kostoglotov se však dobře pamatoval na přísloví, které říkával jeho dědeček: “Hlupák rád poučuje, chytrák se rád učí,” a i za války v armádě se hleděl naučit všemu, co bylo užitečné znát, a pozorně špicoval uši, když někdo něco rozumného vypravoval, ať to byl důstojník od cizího pluku nebo obyčejný voják z jeho čety. Nastavoval uši sice nenápadně, aby se neshodil ve své hrdosti, ale jediné slovo si nenechal ujít a tvářil se přitom jakoby nic. Když se však seznámil s někým novým, nikdy nepospíchal, aby mu hned otevřel srdce a bůhvíjak se k němu měl, nejdříve si ho jaksepatří oťukal, kdo je a co je zač a odkud je. Hodně se tím dověděl a všelicos vyslechl. Nejvíc toho ovšem pochytil po válce v přeplněných celách na Butyrce. Tam přednášeli každý večer profesoři, kandidáti a vůbec vzdělaní lidé na nejrůznější témata – o atomové fyzice, o západní architektuře, o genetice, o poetice, o včelařství – a Kostoglotov byl nejpilnějším posluchačem všech těchto přednášek. Už na pryčnách Krásné Přesni a pak i na nehoblovaných pryčnách těplušek a v etapových věznicích, kde mívali pod zadkem jen holou zem, a nakonec i v lágru – všude se onoho dědečkova přísloví držel a snažil se dohonit to, co nemohl získat v posluchárnách škol.

Tak se jednou v lágru dal do řeči se statistikem z marodky; byl to už starý muž a byl velmi plachý – na marodce vypisoval potvrzenky a někdy si ho posílali i pro vodu na čaj, – a z tohoto muže se vyklubal profesor klasické filologie a antických literatur na leningradské univerzitě. Kostoglotov si vymyslel, že k němu bude chodit na hodiny latiny. A tak spolu potom chodili za mrazu v táborové zóně sem a tam, tužku ani papír ovšem neměli, statistik si občas jen sundal palečnici a napsal něco prstem do sněhu. (Statistik mu dával hodiny docela zadarmo: prostě se aspoň na chvíli cítil jako člověk. Ostatně Kostoglotov neměl nic, čím by mu mohl zaplatit. Jenomže málem na to u velitele lágru doplatili: zavolal si je každého zvlášť a vyslýchal je v domnění, že připravují útěk a zakreslují si do sněhu plán okolní krajiny. Za nic nechtěl věřit, že jsou to jen hodiny latiny. Museli s tím přestat.)

Z těchto hodin si Kostoglotov ještě pamatoval, že casus znamená případ, in že je záporná předpona. I slovo cor, cordis znal odtamtud, a i kdyby je neznal, nebylo tak těžké přijít na to, že slovo kardiogram pochází ze stejného kořene. Se slovem “tumor” se setkával na každé stránce Patologické anatomie, kterou si půjčil od Zoji.

A tak teď bez obtíží rozluštil Proškovu diagnózu:

Nádor na srdci, nelze operovat.

Nejen operovat, ale vůbec léčit, když mu předepisovali ascorbin.

A tak Kostoglotov, skloněný nad schodištěm, nepřemýšlel o překladu z latiny, ale o své zásadě, kterou včera prosazoval u doktorky Doncovové – že pacient má právo všechno vědět.

To však byla zásada pro lidi protřelé světem, jako byl on.

A co Proška?

Proška nenesl v rukou skoro nic, žádné věci s sebou neměl. Doprovázel ho Sibgatov, Děmka a Achmadžan. Všichni tři šli opatrně: jeden si šetřil záda, druhý nohu a třetí měl přece jen berličku. Kdežto Proška šel zvesela a bílé zuby mu blýskaly.

Zrovna tak chodívali vyprovázet v lágru, když někdy někoho výjimečně pustili.

A teď mu má říct, že jak vyjde za bránu, bude znova zatčen?

“Tak co je tam napsané?” zeptal se Proška bezstarostně už na odchodu, když si bral potvrzení.

“Čert ví,” zkřivil KostoglotoV tvář v úšklebku, až se mu zkřivil i jeho šrám. “Ti doktoři jsou teď tak mazaní, že to po nich člověk nerozluští.”

“Tak vám přeju hodně zdraví. Všem vám přeju zdraví, chlapci. Abyste se co nejdřív vrátili domů, k ženě.” Proška si se všemi stiskl ruce a ještě na schodech se vesele obrátil a zamával jim.

A pevným krokem kráčel po schodech dolů.

Na smrt.

10

Objela mu jen prsty nádor, na chvilku ho vzala kolem ramen – a šla dál. Ale Děmka cítil, že se stalo něco osudového.

Neuvědomil si to hned – nejdřív se na pokoji debatovalo o Proškovi, pak ho vyprovázeli, potom se chystal, že se přestěhuje na jeho lůžko k oknu, teď už šťastné, je tam líp vidět na čtení a taky Kostoglotova bude mít na geometrii blízko – když vtom vešel do pokoje nový pacient.

Byl to mladý muž do hnědá opálený, vlasy měl černé jako uhel, upravené, maličko zvlněné. Mohlo mu být hodně přes dvacet. Pod levou paží držel tři knihy, pod pravou taky tři.

“Zdravím vás, přátelé!” pozdravil hned na prahu a Děmkovi se okamžitě zalíbil tím, jak prostě se choval a jaký měl upřímný pohled. “Kam si mám lehnout?”

Přitom však nekoukal po lůžkách, ale po stěnách.

“Budete hodně číst?” zeptal se Děmka.

“Pořád.”

Děmka se zamyslel.

“Studovat, nebo jen tak?”

“Studovat.”

“Víte co, tak si lehněte tuhle k oknu. Za chvilku vám to povlečou. A co to máte za knížky?”

“Samá geologie, kamaráde,” odpověděl nováček.

Děmka si na jedné přečetl: “Geochemický průzkum rudných nalezišť.”

“Tady u okna to budete mít lepší. A co vás bolí?”

“Noha.”

“Mě taky.”

Bylo vidět, že nováček našlapuje na jednu nohu opatrně, ačkoli jinak měl postavu, že by byl mohl tančit na ledě.

Převlékli mu postel a on, jako by čekal jen na to, ihned si rozložil po okně pět knížek a do šesté se zabral. Četl asi hodinu, na nic se neptal, nikomu nic nevyprávěl, potom ho zavolali na prohlídku.

Děmka se taky snažil číst. Zpočátku si vzal geometrii a sestrojoval si prostorové útvary z tužek. Ale poučky mu dnes nelezly do hlavy. A obrazce – krátké úsečky a přímky, zubaté zalomené plochy – mu připomínaly a naznačovaly stále totéž.

Vzal si tedy raději lehčí knížku, Živou vodu, dostala Stalinovu cenu. Knih se vydávala taková spousta, že nikdo ani nemohl všechny přečíst. A když si člověk některou přečetl, zjistil, že ji ani číst nemusel. Děmka si ale umínil, že si přečte aspoň všechny knížky, které dostaly Stalinovu cenu. Bylo jich tak kolem čtyřiceti ročně, ale ani ty přečíst nestačil. Všechny názvy se mu v hlavě pletly, v některých pojmech se nevyznal. Sotvaže si ujasnil, že dívat se na něco objektivně znamená vidět věci tak, jak doopravdy jsou v životě, hned nato se dočetl, že nějaká spisovatelka “se dostala na vratkou a nejistou půdu objektivismu”.

Teď tady četl Živou vodu a nemohl pochopit, proč mu to připadá tak nudné a protivné. Vzrůstal v něm tísnivý pocit, že byl ošizen, a byl z toho smutný. Byl by se rád s někým poradil nebo si postěžoval. Anebo si jen tak lidsky popovídal, aby i jeho někdo trochu politoval.

Jistě, slyšel i četl, že lítost je cit ponižující: že ponižuje toho, kdo lituje, i toho, kdo je litován.

A přece zatoužil, aby ho někdo politoval.

Protože doteď ho vlastně nikdy v životě nikdo nepolitoval.

Tady, na pokoji, se zajímavě povídalo i poslouchalo, ale o jiných věcech a jinak, než po tom zatoužil teď. Mezi muži se musí chovat jako muž.

Žen bylo na klinice spousta, ale Děma by se nikdy neodvážil překročit práh jejich velkého hlučného pokoje. Kdyby ty ženy, co tam byly pohromadě, byly všechny zdravé, mohlo by to být i zajímavé nakouknout tam někdy cestou kolem, jakoby jen tak, a něco tam třeba zahlédnout. Ale před tímto hnízdištěm nemocných žen se raději díval jinam ze strachu, aby něco neuviděl. Jejich nemoc patřila do zakázaného pásma a tento zákaz byl silnější než obyčejný osud. Některé z těch žen, které Děmka potkával na schodech nebo chodbách, byly tak skleslé a zničené, že si častokrát ani řádně nedopnuly župany, a Děma mohl vidět, jak jim na prsou nebo na břiše kouká noční košile. To vždycky cítíval spíš bolest.

A tak před nimi raději klopil zrak. Nebylo to nijak jednoduché seznámit se tu s někým.

Jen teta Štefa si ho jednou sama všimla, dali se spolu do řeči a tak se spřátelili. Teta Štefa byla už mámou i babičkou a měla i některé babičkovské rysy – vějířky vrásek kolem očí a shovívavý úsměv pro lidské slabosti, jen hlas měla mužský. Sedávali spolu někde nahoře u schodiště a dlouho si povídali. Děma se nepamatoval, že by ho byl někdo v životě poslouchal s takovým zájmem a vyptával se ho na takové podrobnosti jako ona, až měl někdy pocit, jako by on byl její nejbližší člověk. Cítil se s ní volně a vyprávěl jí o sobě a o své matce věci, které by neřekl nikomu na světě.

Děmkovi byly dva roky, když mu otec padl na frontě. Pak přišel otčím, sice tvrdý, ale spravedlivý, bylo by se s ním dalo docela dobře žít, jenže matka – před tetou Štefou toho slova neužil, ale sám v sobě o tom byl dávno pevně přesvědčen – se zkurvila. Otčím ji opustil a udělal dobře. Od té doby si matka vodila mužské do bytu, do jejich jediného pokoje, a tam před Děrnou pili (i Dému nutili, aby se napil, ale on se nikdy nenapil) a mužští pak zůstávali s matkou různě: někteří do půlnoci, jiní do rána. V místnosti přitom nebyla ani přepážka, ani tma, protože z ulice tam svítily pouliční lampy. A tak na všechno, na co Děmkovi vrstevníci mysleli s rozechvěním, na to všechno Děmka myslel s hnusem, jako na něco odporného a nečistého.

To bylo v páté a šesté třídě, a v sedmé pak odešel bydlet k jejich starému školníkovi. Dvakrát denně dostával ve škole najíst. Matka se ho ani nesnažila přemluvit, aby se vrátil domů – mlčela a byla ráda.

Děma mluvil o matce zle, nedokázal o ní mluvit klidně. Teta Štefa ho poslouchala, kývala hlavou a nakonec řekla něco divného:

“A všichni tu žijem a svět je jenom jeden.”

Loni se Děma přestěhoval na tovární sídliště, kde byla večerní škola, dostal se tam do internátu. Učil se soustružníkem, pak byl zařazen do druhé třídy. Práce mu moc nešla, ale přes všechno povalečství, které viděl doma u matky, nevzal vodku do úst, ani písničky nevyřvával, ale studoval. Dokončil se slušným prospěchem osmou třídu a první pololetí devítky.

Jediné, co měl, byl fotbal – občas s kamarády proháněl mičudu. A za tuto nevinnou radost ho osud vytrestal: v honičce za míčem ho někdo nechtě kopl kopačkou do holeně, ale Děmka tomu nevěnoval pozornost, chvíli kulhal a pak to přešlo. Na podzim ho však noha bolela čím dál víc, ale ještě dlouho nešel k lékaři; pak mu ji nahřívali, a to bylo ještě horší, a nakonec ho lékařskou štafetou poslali do krajské nemocnice, a potom sem.

Ale proč vlastně, ptal se teď Děmka tety Štefy, proč ho osud tak nespravedlivě pronásleduje? Proč některým lidem osud celý život jen uhlazuje, urovnává cestu a jiným všechno převrací? Pak prý že člověk má svůj osud v rukou. Nic nemá v rukou.

“Všechno má v rukách Pánbůh,” krotila ho teta Štefa. “Pánbůh všechno vidí. Musíš se mu pokořit, Děmušo.”

“Když má Pánbůh všechno v rukách, když všechno vidí, proč teda všechno hrne na jednoho? Přece by to měl nějak rozdělit, ne?”

Ale že se musí pokořit, proti tomu nemohl nic namítat. Co taky jiného, než se pokořit?

Teta Štefa byla zdejší, její dcery, synové i snachy ji často chodili navštěvovat a nosili jí dárky. Dárky se však u ní dlouho neohřály, nabízela z nich hned sousedkám nebo i sanitářkám, i Dému někdy vyvolala z pokoje a strčila mu vajíčko nebo pirožek.

Děma byl věčně hladový, celý život se vlastně pořádně nenajedl. Jak neustále napjatě myslel na jídlo, připadalo mu, že má ještě větší hlad, než ve skutečnosti měl. Přesto se však styděl obírat tetu Štefu, vajíčko si někdy vzal, ale pirožek už si vzít nechtěl.

“Jenom si vem, tu máš,” mávala na něho. “Je s masem. Teď ho eště můžeš jíst, eště je masopust.”

“A potom už nebude?”

“To se ví, že ne, copak to nevíš?”

“No a po masopustu přijde co?”

“Nejdřív ostatky a pak Popeleční středa. A to už se maso nesmí.”

“A copak to bude trvat věčně?”

“Kdepak věčně! Pár dní a je to.”

“A co potom bude?” vesele se vyptával Děma a už se cpal domácím voňavým pirožkem, jaké se u nich doma nikdy nepekly.

“Takoví neznabozi z vás rostou, dyť vy nic neznáte. Potom přijde velkej půst.”

“Ale proč vznikl velkej půst? Půst, a ještě k tomu velkej?”

“To je proto, Děmušo, že když si nacpeš nácka, táhne tě to tuze k zemi. To se pořád nedá, musí se taky udělat přestávka.”

“A proč?” Děma nic jiného než přestávky vlastně ani neznal.

“Proto, aby si lidi od jídla odpočinuli. To sis nevšiml, že na lačnej žaludek jsi čerstvější?”

“Ne, teto Štefo, to jsem si nikdy nevšiml.”

Od první třídy, ještě ani číst a psát neuměl, a už byl naučený, pevně věděl a jasně chápal, že náboženství je opium, nejreakčnější učení, které slouží jen podvodníkům. Že náboženství ještě mnohde brání pracujícím, aby se osvobodili od vykořisťování. A jakmile se vypořádají s náboženstvím – chopí se ihned^ zbraní a co nevidět získají svobodu.

Takže teta Štefa s tím svým směšným kalendářem, s pánembohem za každým druhým slovem, s bezstarostným úsměvem na tváři i na této ponuré klinice i s tímhle pirožkem byla vlastně postava jaksi reakční.

A přesto teď, v sobotu odpoledne, když už lékaři odešli domů a zanechali každého pacienta jeho myšlenkám, kdy zamračené denní světlo ještě jakž takž padalo do pokoje, ale ve dvoranách a na chodbách se už svítilo, Děma chodil, pokulhával a všude hledal právě tu reakční tetu Štefu, která mu vlastně ani nemohla jaksepatří nic poradit, jen to, aby byl pokorný.

Jenom aby mu nohu nevzali. Aby mu ji neuřízli. Aby ji nemusel dát.

Má ji dát? Nemá? Má? Nemá?

Ačkoli snad by mu bylo líp, kdyby ji dal, když tak bolí.

Ale teta Štefa nebyla na obvyklých místech k nalezení. Zato na dolní chodbě, tam, kde se rozšiřovala a tvořila malé zákoutí, které na klinice sloužilo jako rudý koutek, třebaže tam byl stůl sestry z dolního patra i její skříňka s léky, Děma zahlédl dívku, spíš ještě děvčátko, sice v zapraném nemocničním županu, ale jinak jako z filmu: zlaté vlasy, jaké hned tak nevidět, a z těch vlasů byla vytvořena jakási vzdušná a chvějivá fantazie.

Děma ji letmo zahlédl už včera, a až zamrkal nad tou zlatou záplavou. Dívka mu připadala tak krásná, že se ani neodvážil utkvět na ní pohledem, hned uhnul zrakem a šel dál. Věkově mu sice byla z celé kliniky nejblíž (a pak ještě Surchan s uříznutou nohou), ale takové dívky mu připadaly naprosto nedostupné.

Dnes ráno ji zahlédl znova. I v nemocničním županu byla tenounká jako vosa, tu by poznal hned. Na hlavě jí poskakoval snůpek žlutých vlasů.

Děma ji teď fakticky nehledal, vždyť by si ani netroufl dát se s ní do řeči; věděl, že by měl pusu jako zašitou a že by mumlal a breptal nějaké nesmysly. Ale sotva ji uviděl, píchlo ho u srdce. Honem se snažil, aby nekulhal a šel hezky rovně, zahnul do rudého koutku a začal prolistovávat svázaný ročnik republikové Pravdy, z něhož pacienti vytrhali tu a tam list na zabalení nebo na jinou potřebu.

Půlku stolu pokrytého červenou bavlněnou látkou zabírala bronzová Stalinova busta v nadživotní velikosti. A vedle Stalina stála ošetřovatelka, taky tak robustní a s tak širokými rty. Byla sobota, věděla, že dnes není žádný shon, a tak si před sebou na stole rozprostřela noviny, vysypala si na ně hromádku slunečnicových semínek a louskala je a s pomlaskáváním vyplivovala slupky zpátky na noviny. Chvilkami jako by poodešla k němu, ale hned se zase vrátila ke svým semínkům.

Z reproduktoru na zdi se linuly nakřáplé zvuky taneční hudby. A u stolku hráli dva pacienti šachy.

Děma koutkem oka viděl, že dívenka sedí na židli u stěny jen tak, nic nedělá, sedí rovně jako svíčka a jednou rukou si přidržuje župan u krku, kde nikdy nebyl háček, pokud si ho tam ženy samy nepřišily. Seděla tam jako zlatovlasý anděl – dotkneš se ho a zmizí ti pod rukama. A jak by to bylo krásné popovídat si s ní o něčem. Třeba i o noze.

Prohlížel si noviny a zlobil se sám na sebe. Vyčítal si, že se pro úsporu času dal ostříhat dohola, aspoň vpředu si měl nechat čupřinku. Teď před ní vypadá jako venkovský balík.

A tu anděl najednou řekl:

“Co že jsi takovej nesmělej? Už druhej den tu obcházíš a pořád nic.”

Děma sebou trhl a ohlédl se. No ano, komu jinému to platilo než jemu?

Hřívečka či ohůnek se jí na hlavě kolébal jako korunka na květině.

“Nejsi ty nějakej vadnej? Vem si židli, přitáhni si ji sem a dáme řeč.”

Žádnej vadnej, chtěl namítnout. Ale něco jako by mu uvízlo v hrdle a bránilo mu říct to normálním hlasem.

“Tak si sem přitáhni tu židli a uveleb se už konečně.”

Vzal židli, a jak ji nesl v jedné ruce k ní, snažil se ze všech sil, aby nekulhal. Postavil židli ke stěně a podal dívce ruku:

“Děma.”

“Asja,” vložila malou ručku do jeho a zase ji stáhla zpět.

Sedl si, ale připadalo mu legrační, že tu tak vedle sebe sedí jako ženich s nevěstou. Ani na ni jaksepatří nevidí. Vstal a natočil si židli pohodlněji.

“Co tady tak sedíš a nic neděláš?” zeptal se potom.

“Co bych měla dělat? Však dělám.”

“Co teda děláš?”

“Poslouchám muziku. A v duchu tancuju. Ty neumíš tancovat?”

“V duchu?”

“Aspoň nohama?”

Děmka jen nesouhlasně mlaskl.

“Koukám, že jsi nějakej křen. To by se to roztočilo,” Asja se rozhlédla, “ale není tu místo. A taky blbě hrajou. Sedím a jenom tak poslouchám, protože když je ticho, je mi moc smutno.”

“A jaký tance jsou hezký? Tango?” ptal se Děmka, rád, že si má s kým povídat.

Asja si vzdychla:

“Prosím tě, tango, to je tanec našich bábrlinek! Pořádnej tanec je dnes rokenrol. Tady se to ještě netancuje, ale v Moskvě už to frčí.”

Děmka ani nevnímal každé její slovo, bylo mu prostě příjemné povídat si s ní a takhle zpříma se na ni dívat. Měla zvláštní oči – zelenkavé. To se ví, oči se nabarvit nedají, jsou, jaké jsou. Ale stejně je měla hezké.

“To je ti tanec!” Asja až luskla prsty. “Ale předvést ti ho nemůžu, sama jsem ho neviděla. Co tu vlastně děláš celý dny? Zpíváš si písničky?”

“To ne, písničky ne.”

“Proč ne, my zpíváme, když je nám z toho ticha smutno. Tak co teda děláš? Hraješ na harmoniku?”

“Ne,” řekl Děmka zahanbeně. Vypadá před ní jako jelimánek. Přece jí nemůže rovnou vyklopit, že ho děsně baví politika!

Asja v duchu jen kroutila hlavou: co je tohleto za číslo?

“Třeba děláš atletiku, ne? Víš, já jsem celkem dobrá v pětiboji. Skáču metr čtyřicet a běhám za dvaatřicet vteřin.”

“Já ne…” Děmka si s trpkostí musel přiznat, že je vedle ní úplná nula. Někteří lidé si ale umějí život zařídit! To on nikdy nebude umět. “Hraju trochu fotbal.”

I ten už dohrál.

“A kouříš aspoň? A piješ?” ještě s jakous takous nadějí se vyptávala Asja. “Nebo jenom pivo?”

“Pivo,” vzdychl si Děmka. (Ani to pivo nikdy nepil, ale nemohl se před ní přece tak úplně shodit.)

“Ach jo,” zasténala Asja, jako když dostane ránu do slabin. “Do prkýnka, jeden větší maminčin mazánek než druhej. Žádnou sportovní čest v těle! Ve škole máme taky takový. V září nás přendali na chlapeckou a ředitel si nechal jenom šprty a jedničkáře. A ty nejlepší kluky vypíchal na dívčí.”

Nechtěla se ho dotknout, spis ho litovala, ale Děma se přesto za ty šprty urazil.

“A v který jsi vlastně třídě?” ptal se potom.

“V desátý. “

“Prosím tě, a to vám tam dovolujou nosit takovýhle účesy?”

“Jo, dovolujou! Zakazujou! Ale co s náma zmůžou?”

Ba ne, je to vlastně naivní holka. Ale i kdyby se mu pošklebovala nebo ho začala boxovat, nevadilo by mu to, hlavně že si spolu povídají.

Taneční hudba skončila a hlasatel začal přednášet o boji národů proti hanebným pařížským dohodám, které ohrožují Francii tím, že ji dávají na pospas Německu, ale jsou nepřijatelné i pro Německo, protože je dávají v plen Francii.

“A co vůbec děláš?” vyptávala se Asja dál.

“Vůbec? Soustružníka,” řekl Děmka ležérně, ale důstojně.

Ale Asju ani ten soustružník nijak nepřekvapil.

“A kolik bereš?”

Děmka si velmi vážil svého výdělku, protože to byly jeho první a perně vydělané peníze. Teď si však uvědomil, že Asje nedokáže říct, kolik vydělává.

“To víš, nestojí to za moc,” dostal ze sebe.

“Protože v tom neumíš chodit,” prohlásila Asja rezolutně. “Měls bejt radši sportovcem. Předpoklady pro to máš.”

“To se musí něco umět.”

“Jakýpak umět. Sportovcem přece může bejt každej! Jenom se musí hodně trénovat. A víš, jak takovej sport nese? Cestu máš zadarmo, na jídlo třicet rublů denně, bydlíš po hotelech. A ještě dostaneš prémie. A těch měst, co přitom vidíš!”

“Kde jsi všude byla?”

“V Leningradě, ve Voroněži…”

“Líbilo se ti v Leningradě?”

“Bodejť! Pasáž! Obchodní dům! Zvláštní oddělení punčoch, zvláštní oddělení kabelek.”

Děmka si to nedovedl ani představit a trochu jí už záviděl. Vždyť je to možná pravda, že je správné zrovna to, co tady tak směle tvrdí tahle holka, a to, za čím se žene on, je třeba už staromódní.

Ošetřovatelka stála celou tu dobu vedle Stalina jako socha a jenom z výšky vyplivovala semínka na noviny.

“A jak to, že jsi tady, když jsi taková sportovkyně?”

Neměl odvahu zeptat se jí, co ji vlastně bolí, třeba by se to nehodilo.

“Jsem tu jenom na tři dny na vyšetření,” vyvlíkla se z toho Asja. Jednou rukou si přitom pořád musela přidržovat nebo upravovat límec županu, který se jí rozvíral. “To je pro vostudu tenhle župan, čert ví, kde to vyhrabali. Já bych se zbláznila bejt tu tejden. A s čím ty jsi tady?”

“Já?” Děmka nespokojeně mlaskl. Byl by si rád popovídal i o noze, ale rozumně a v klidu, a tahle Asjina otázka na tělo ho trochu vyvedla z konceptu. “Já mám něco s nohou.”

Až dosud byla pro něho v těchto slovech jen veliká trpkost. Ale Asja brala všechno tak lehce, že už skoro začal pochybovat, jestli to on sám nepřehání. A tak jí teď odpověděl, jako když se trochu stydí, skoro jako když prve mluvil o výdělku.

“No a co říkají doktoři?”

“To je právě to. Moc toho neříkají. Chtějí mi ji uříznout.”

Řekl to – a jeho ztemnělá tvář teď hleděla do jasné tváře Asjiny.

“Nekecej! Fakt?” Asja ho plácla po rameně jako starého kamaráda. “Uříznout nohu? Jsou normální? Copak to nejde léčit? To si nedej ani za nic! Radši umřít než žít bez nohy. Prosím tě, co je to za život bejt mrzák! Život je přece pro štěstí!”

Ano, jistě, zase měla pravdu. Co je to za život o berli? Jako teď – seděl by vedle ní a kam by si dal berli? A jak by vůbec seděl s pahýlem? Vždyť by si nemohl ani židli sám přistavit, musela by mu ji přinést ona. Ne, bez nohy to není žádný život.

Život je pro štěstí.

“A už jsi tu dlouho?”

“Počkej, kolik?” Děma v duchu počítal. “Skoro tři neděle.”

“Ježkovy zraky!” Asja se otřásla. “To musí bejt šílená otrava! Ani rádio, ani harmonika! A ty řečičky na pokoji, to si umím představit.”

Děmka se ani teď nechtěl přiznat, že celé dny studuje, učí se. Všechny jeho dosavadní hodnoty jako když rozfoukne rychlý dech Asjiných úst – najednou mu připadaly přehnané, až papírové.

Ušklíbl se (ačkoli v duchu se tomu vůbec neuškliboval) a řekl:

“Zrovna jsme tam například debatovali o tom, čím jsou lidi živi.”

“Jak to?”

“No proč jako žijou, víš?”

“Cha!” Asja měla na všechno hned odpověď. “My jsme taky měli jednou za úkol napsat, proč člověk žije. Podtitul: o sklizni bavlny, o dojičkách, o hrdinech občanské války, hrdinství Pavla Korčagina a tvůj vztah k němu, hrdinství Matrosova a tvůj vztah k němu.”

“A jakej k němu máš vztah?”

“No jakej. To znamená, jestli bys to udělal taky. Muselo to tam bejt. My jsme všichni napsali, že bysme to udělali taky, přece si to s babou nerozházíme před zkouškama, no ne? Šaška se zeptal, jestli to může napsat tak, jak si to myslí. A ona hned prej já ti dám jak si to myslím! Dostaneš sardel a hotovo! Jedna holka napsala, to ti byla legrace: ‚Vlastně ještě ani nevím, jestli mám ráda svou vlast.4 A kantorka hned začala kvákat, prej taková hrozná myšlenka! Jak to můžeš napsat? A ta holka povídá: ‚Asi ji mám ráda, ale ještě to nevím. Potřebuju si to ověřit.4 ‚Co si potřebuješ ověřovat? Lásku k vlasti jsi měla sát s mateřským mlékem! Napříště to přepíšeš celé znova!4 Říkáme jí Ropucha. Jakživ se neusměje, když přijde do třídy. To víš, stará panna, život má zkaženej, a tak si vylívá vztek na nás. Zvlášť na hezký holky má pifku.”

Asja to řekla jakoby jen tak, ale dobře přitom věděla, že mezi hezké holky patří. Zřejmě ještě neprodělala žádná stadia nemoci, bolesti a zdlouhavého utrpení, ještě neztratila chuť k jídlu a noční spánek, stále ještě byla svěží, ruměná - odběhla si sem prostě jen odněkud z tělocvičny nebo z tanečního parketu na tři dny na vyšetření.

“A máte taky nějaký fajn učitele?” zeptal se Děmka, jen aby Asja mluvila dál a on se na ni mohl dívat.

“Ne, ani jednoho. Samí pitomci nafoukaní. A vůbec, celá ta škola! Škoda mluvit.”

Její veselé zdraví přeskakovalo i na Děmku. Seděl tu s pocitem vděčnosti, že si s ní může jen tak povídat, a všechna stísněnost z něho spadla. Nechtělo se mu v ničem jí odporovat, chtěl s ní ve všem souhlasit, i kdyby to bylo proti jeho přesvědčení: i s tím, že člověk žije pro štěstí, i s tím, že nemá nohu dávat. Nebýt toho, že ho noha ustavičně bolela a připomínala mu, že je v pasti a že neví, kolik z ní bude muset dát – půl holeně? Po koleno? Nebo celou? Kvůli té noze zůstávala pro něho i otázka ‚čím lidé žijí’ jednou z hlavních otázek. A zeptal se:

“Tak doopravdy, co myslíš? Pro co člověk žije?”

Téhle holce bylo všechno jasné, fakt! Upřela na Děmku zelenkavé oči, jako by nevěřila, že to myslí vážně, že to není jen legrace:

“Jak to pro co? To je jasný, pro lásku přec!”

Pro lásku! I Tolstoj říkal, že “pro lásku”, ale přitom to myslel jinak. A učitelka taky vyžadovala “pro lásku”, a taky to myslela jinak. Jenže Děmka si rád všechno promýšlel důkladně, aby došel k přesným závěrům.

“No jo, jenže…” řekl přiškrceně (copak o to, jasné mu to bylo, ale těžko se to povídalo), “láska, to je přece… to přece není celý život. To je jenom někdy. Až od určitého věku. A zase do určitého…,”

“Ty toho víš!”, dopáleně řekla Asja, jako by ji smrtelně urazil. “Copak nejsme v nejkrásnějším věku? A co je teda v životě jinýho kromě lásky?”

V obloučcích jejího zvednutého obočí byla taková jistota, že tady nemohou existovat žádné námitky, a Děmka jí skutečně neodporoval. Ostatně potřeboval ji poslouchat, a ne jí odporovat.

Otočila se až proti němu, trochu se naklonila, a ačkoli k němu nevztáhla ruku, Děmkovi se zdálo, že mu podává obě ruce přes rozvaliny všech zdí, co jich na světě je.

“Láska je naše budoucnost. I náš dnešek! Ať si melou, co chtějí – kam bys došel, kdybys to měl všechno poslouchat. Láska je naše, a hotovo!”

Chovala se k němu nenuceně, jako by spolu byli takhle propovídali už aspoň sto večerů. Až se Děmkovi zdálo, že nebýt ošetřovatelky se semínky, sestry, dvou šachistů a pacientů, šourajících se po chodbě, byla by snad hned tady, v tomhle zastrčeném koutku, ochotna vyjít mu vstříc, aby pochopil, čím žijí lidé v tomto nejkrásnějším věku.

A noha, která Děmku ustavičně, celé noci holívala a ještě před chviličkou bolela, najednou bolet přestala, jako by vůbec nebyla nemocná. Děmka civěl do odhaleného Asjina výstřihu, až se mu ústa pootevřela. To, co v něm vyvolávalo u matky takový odpor, mu poprvé v životě připadalo naprosto nevinné, naprosto čisté, co přiměřeně vyvažovalo zlo světa.

“Copak?” zeptala se Asja pološeptem a vypadala, jako když se chce soucitně rozesmát. “Copak tys to ještě nikdy… Tý jelimánku, tys to ještě…?”

Děmkovi se nahrnula krev do tváře, zrudl až po kořínky vlasů, jako kdyby ho chytili při krádeži. V půlhodince ho tahle holka připravila o všechny jistoty, k nimž se dopracovával léta. Přischlým jazykem se zeptal, jako by prosil o slitování:

“A ty?”

Tak jako pod županem měla jen košili a ňadra a duši, tak ani pod slovy před ním nic neskrývala, ani nevěděla, proč by to měla skrývat.

“Prosím tě, u nás polovina holek! Jedna otěhotněla už v osmičce. A jednu chytili doma v bytě, jak… za peníze, víš? Měla už vlastní spořitelní knížku. A víš, jak se na to přišlo? Zapomněla si ji v sešitě, a učitelka ji našla. Čím dřív, tím je to zajímavější. Na co to taky odkládat, ne? V atomovém věku!”

11

Sobotní večer přinášel svou tichou úlevu i sem, do pokojů nemocných. Úlevu? Pacienti se přece v neděli nemoci nezbavili, ani na ni nepřestali myslet. Jedině že o ní ten den nemluvili s lékaři a že odpadaly hlavní procedury. Tato drobná změna byla zřejmě příčinou jejich chvilkové, až dětské radosti, kterou teď cítili.

Děmka se po rozmluvě s Asjou pomalu vracel na pokoj. Noha ho bolela čím dál víc, musel na ni našlapovat opatrně, a když konečně zdolal schody a vešel do svého pokoje, zjistil, že je tu náramně živo.

Byli tu nejen všichni, co sem patřili, přišli i další pacienti z přízemí, mezi nimi i starousedlík Korejec Ni, kterého na chvíli pustili z radiologického pokoje (měl v jazyku radiové jehly a drželi ho pod zámkem jako v bankovním sejfu) a jiní docela noví. Jeden z nich byl Rus, vypadal ohromně důstojně s vyčesanými šedivými vlasy, ale krk měl zarudlý a mohl jen šeptat, a zrovna ten seděl na Děmkově posteli. A všichni poslouchali – dokonce i Mursalimov a Jegenberdijev, kteří ani ruský nerozuměli.

Řečnil Kostoglotov. Neseděl na posteli, ale nahoře na svém okně, čímž zdůrazňoval důležitost toho, co chtěl říct. (Kdyby měla službu některá přísná sestra, nesměl by se takhle rozvalovat, ale dnes sloužil Turgun a ten správně usoudil, že tím medicína nijak neutrpí.) Jednu nohu v ponožce měl na posteli, druhou si přes ni položil jako kytaru, pokyvoval celým tělem a vzrušeně uvažoval na celý pokoj:

“Filozof Descartes říkal: O všem pochybuji!”

“To se ale netýká naší současnosti!” podotkl Rusanov, zvedaje prst.

“Ne, to jistě ne,” Kostoglotov se až podivil jeho námitce. “Chci tím jenom říct, že se nemáme lékařům dávat do rukou trpně jako králíci. Prosím, tady čtu jednu knihu,” zvedl z parapetu otevřenou knihu velkého formátu. “Patologická anatomie, učebnice pro vysoké školy, autoři Abrikosov, Stručkov. A tady se říká, že o vztahu mezi vývojem zhoubného nádoru a činností centrální nervové soustavy se zatím ví jen velmi málo. Přitom je to ohromně zajímavý vztah! Tady se přímo píše,” našel si příslušnou řádku, “ve vzácných případech dochází samovolně ke zhojení nádoru! Všimněte si, ne k vyléčení, ale ke zhojenií! To je, co?”

V pokoji se všichni pohnuli. Slovo zhojení vzlétlo z otevřené knihy jako krásně vybarvený motýl a každý mu rychle nastavoval čelo a tváře k blahodárnému doteku.

“Samovolně!” Kostoglotov odložil knihu a zašermoval rukama s roztaženými prsty. “To znamená, že jednoho krásného dne přestane nádor z neznámého důvodu růst, postupně zaniká, až zmizí úplně. To je, co?”

Všichni mlčeli, ústa pootevřená jako při pohádce. Je to možné, že by se jejich nádor, tenhle zhoubný nádor, který jim zpřevracel celý život, najednou z ničeho nic zmenšil, rozpustil, ztratil, zmizel?

A každý mlčky nastavoval motýlu tvář, jen nevrlý Poddujev zavrzal postelí a zakaboněně, zoufale zasípal:

“To ale musí člověk mít… čistý svědomí.”

Někteří hned nepochopili, mluví-li k věci, nebo si jen tak něco mumlá.

Ale Rusanov, který tentokrát poslouchal Kostoglotova pozorně, ba s jistými sympatiemi, se nervózně obrátil k Poddujevovi a rázně mu vytkl:

“To jsou ale idealistické žvásty! Svědomí! Styďte se, soudruhu Poddujeve!”

Kostoglotov se však Poddujevovy poznámky okamžitě chytil:

“Správně, Jefreme, to je ono! Dobře na to jdeš! Možná že máš pravdu, houby o tom víme. Po válce jsem četl v jednom časopise článek a tam byla jedna ohromně zajímavá věc. Člověk prý má někde na přechodu mezi trupem a hlavou jakousi krevně mozkovou bariéru a látky nebo mikroby nebo co, zkrátka to, co člověka zabíjí, musí nejdřív projít touto bariérou do mozku; dokud to tam neprojde, je člověk živ. A víte, na čem to závisí?”

Mladý geolog, který od chvíle, kdy sem přišel, neodložil knihu, seděl i teď s otevřenou knihou na posteli u druhého okna poblíž Kostoglotova, chvílemi zvedl hlavu a sledoval, o čem je řeč. Všichni – domácí i hosté – napjatě poslouchali. Na posteli u kamen ležel skrčený Federau, krk měl ještě bílý, bez poskvrnky, ale nemoc už v něm hlodala.

“Závisí to na tom, v jakém poměru jsou v té bariéře soli draslíku a sodíku. Když je jedněch víc, už se přesně nepamatuju kterých, řekněme sodíkových, když je jich víc, bariérou nic neprojde a člověk neumře. Když je naopak víc solí draslíku, bariéra přestává fungovat a člověk umírá. A víte, na čem záleží poměr draslíku a sodíku? To je na tom to nejzajímavější! Záleží to na celkové náladě člověka!! Chápete? To znamená, když má člověk dobrou náladu, když je vyrovnaný a pevný, převažuje v bariéře sodík, a žádná nemoc u něho nemůže končit smrtí. Ale stačí, aby se nemoci poddal, a V tu chvíli jsou v převaze draselné soli, a už si může objednávat truhlu. “

Geolog poslouchal s klidným, uznalým výrazem, jako třídní primus, který přibližně tuší, co asi učitel napíše na tabuli v další řádce. Poznamenal jen:

“Fyziologie optimismu. Myšlenka je to dobrá, to jistě.”

A hned se zase zahloubal do knihy, jako by se bál, že ztrácí čas.

Tentokrát ani Rusanov nic nenamítal. Mělo to vědecký podklad, ty Kostoglotovovy úvahy.

“Takže bych se vůbec nedivil,” rozvíjel Kostoglotov dál své myšlenky, “kdyby se třeba za sto let přišlo na to, že nějaká jiná sůl, třeba sůl cesia, se v organismu vylučuje, jen když máme čisté svědomí, jinak ne. A že na té soli záleží, jestli se buňky budou v nádoru rozrůstat nebo jestli nádor zmizí.”

Jefrem si těžce povzdychl:

“Já jsem moc tejral ženský. I s dětma jsem je kolikrát nechal. A jak plakaly! Mně už se to neztratí.”

“No tohle!” rozčilil se Rusanov. “To je přece hotové šarlatánství takhle uvažovat. Čtete kdejaké svinstvo, soudruhu Poddujeve, a pak vás to takhle ideologicky rozloží! Budete nám tu něco vykládat o mravním zdokonalení!”

“Co máte proti mravnímu zdokonalení?” vyjel na něho Kostoglotov. “Pročpak vám najednou nejde pod nos? Vadí snad někomu? Leda nemravům!”

“Dejte si pozor na jazyk!” blýskl brejlemi Rusanov a vztyčil hlavu tak přísně a rovně, jako by pod pravou čelistí ani žádný nádor neměl. “Jsou věci, na které existuje jednou provždy určitý názor. A o těch se nediskutuje.”

“To bych rád věděl proč?” Kostoglotov upřel temný, nenávistný pohled na Rusanova.

“Nechte toho,” ozvali se pacienti smířlivě.

“Poslyšte, soudruhu,” šeptal šedovlasý muž z Děmkovy postele, “začal jste o té březové houbě.”

Ale Rusanov ani Kostoglotov se nehodlali vzdát. Nic o sobě nevěděli, ale dívali se na sebe jako úhlavní nepřátelé.

“Když o tom chcete mluvit, musíte mít aspoň základní vědomosti,” usadil Rusanov svého oponenta a každé slovo jako by v ústech modeloval. “O mravním zdokonalování Lva Tolstého a spol. už jednou provždy napsal Lenin. A soudruh Stalin. A taky Gorkij.”

“Promiňte, ale jednou provždy nemůže říct na světě nikdo nic,” řekl na to Kostoglotov s rukou vztaženou před sebe a bylo vidět, jak se přemáhá. “To by se zastavil všechen život. A další generace by už neměly co říct.”

Rusanov strnul. Jemné bílé uši mu nahoře zčervenaly a na tvářích mu vyrazily kulaté červené skvrny.

(Tady končí veškerá diskuse, tady už je potřeba prověřit, co je to za člověka, odkud sem přišel a kde pracuje – co když jeho scestné názory vadí funkci, kterou zastává?)

“Netvrdím, že jsem bůhvíjak honěný ve společenských vědách, neměl jsem bohužel možnost se jim věnovat,” rychle pokračoval Kostoglotov. “Ale můj selský rozum mi říká, že Lenin kritizoval Lva Tolstého za to, že hlásá mravní zdokonalení v době, kdy to odvádí společnost od boje se zlořády, od revoluce, která už byla ve vzduchu. Tak je to! Ale proč okřikujete člověka,” a oběma velkými pěstmi ukázal na Poddujeva, “který uvažuje o smyslu života, když je na hranici smrti? Proč vás tak rozčiluje, že si přitom čte Tolstého? Škodí tím někomu? Nebo snad chcete knížky Tolstého zakázat a spálit? To je vám ještě málo, co s ním provedl vládní synod?” (Kostoglotov byl ve společenských vědách přece jen nedouk, jinak by si nemohl poplést svátý synod s vládním synodem.)

Rusanovovi teď obě uši zrudly jako máky. Tento přímý útok na vládní instituci (nevěděl sice přesně, co je to zač ten synod), ještě k tomu před tolika neznámými lidmi, to už byla příliš vážná věc, která vyžadovala takticky přerušit diskusi a Kostoglotova si při první příležitosti prověřit. Rusanov proto opustil pole zásadní diskuse a řekl jen, pootočen k Poddujevovi:

“Ať si čte Ostrovského, z toho bude mít větší prospěch.”

Kostoglotov však neocenil Rusanovův takt, vlastně ho ani neposlouchal a nevnímal, co řekl, a vedl si dál svou před neproškoleným posluchačstvem:

“Proč bráníte člověku přemýšlet? Celá naše životní filozofie, to jsou jen samé nadnesené fráze: Ach, jak je ten život krásný! Jak tě mám rád, živote můj! Život je nám dán ke štěstí! Ohromně hlubokomyslné! Ale to by přece mohl říct i bez nás každý živočich – slepice, kočka, pes!”

“Prosím vás, prosím vás!” řekl varovně Rusanov, teď už ne z občanské povinnosti, jako subjekt dějin, ale jako jejich objekt. “Nemluvme raději o smrti. A ani si ji nepřipomínejme.”

“Co mě prosíte?” odbyl ho Kostoglotov a mávl přitom rukou velkou jako lopata. “Jestli už tady nesmíme mluvit o smrti, tak kde o ní máme mluvit? Nebo snad budeme žít věčně?”

“Oč vám vlastně jde?” zvolal Rusanov. “Pořád mluvit a přemýšlet o smrti. Aby se zvyšoval poměr draselné soli?”

“Ne pořád,” řekl Kostoglotov mírněji, neboť si uvědomil, že si skutečně odporuje. “Ne pořád, ale aspoň někdy. Je to užitečné. Celý život do lidí vtloukáme – jsi člen kolektivu, jsi člen kolektivu! Já vím, že je to pravda, ale platí to, jen dokud je člověk živ. A když přijde čas umírat, je z kolektivu propuštěn. Člen nečlen, umírat musí sám. I nádor roste jen jemu, a ne celému kolektivu. Třeba vy! Vy!” Kostoglotov hrubě mířil prstem na Rusanova. “No řekněte nám, čeho se teď nejvíc bojíte? Umřít se bojíte. A o čem se vám nechce mluvit? O smrti! Víte, jak se tomu říká?”

Rusanov přestal poslouchat, nechtělo se mu diskutovat. Zapomněl na bolavý krk, udělal neopatrný pohyb a ucítil v krku a v hlavě takovou bolest, že rázem ztratil veškerý zájem poučovat ty neotesance a vyvracet jim jejich bludy. Koneckonců dostal se na tuto kliniku náhodou a není povinen se tu s nimi rozčilovat v tak vážných chvílích nemoci. Ale nejdůležitější a nejstrašnější bylo, že nádor se vůbec nezmenšil ani nezměkl po včerejší injekci. Kdykoli si na to vzpomněl, píchlo ho v břiše. Kostoglotovovi se to povídá o smrti, když se uzdravuje.

Děmkův host, důstojně vypadající muž, který seděl na jeho posteli a držel si bolavé hrdlo, se několikrát pokusil šeptem zasáhnout do diskuse nebo zase přerušit nepříjemný spor, připomnět jim, že žádný z nich dnes není subjektem dějin, ale jejich objektem, jenže nikdo ho neslyšel a on hlasitěji mluvit nemohl, a tak si jen tiskl hrtan dvěma prsty, aby zmírnil bolest a pomohl zvuku. Nemoci jazyka a krku a neschopnost mluvit jsou pro nás obzvlášť skličující, a celá tvář jako když tuto sklíčenost odráží. Snažil se zastavit diskutující širokými vzmachy paží a nakonec vstal a šel uličkou k oknu.

“Soudruzi! Soudruzi,” sípal, až člověku bylo líto jeho hrdla. “Proč pořád tak pesimisticky? Jsme stejně dost ubití nemocí. A vy, soudruhu,” šel uličkou a až prosebně vztahoval jednu ruku (druhou měl na hrdle) nahoru k rozcuchanému Kostoglotovovi jako k božstvu, “začal jste tak zajímavě mluvit o té březové houbě. Pokračujte, prosím vás!”

“Spusť, Olegu! Cos to říkal?” prosil Sibgatov.

I bronzový Korejec Ni souhlasně zamumlal zbytkem jazyka, který mu zůstal po minulém léčení a byl teď celý napuchlý.

Ostatní se taky přidali.

Kostoglotov cítil podivnou lehkost. Za léta v lágru si zvykl být zticha v přítomnosti lidí volných, držet ruce vzadu a stát s hlavou skloněnou, že už si připadal, jako by se narodil tak přihrblý, a ani za ten rok, co byl teď ve vyhnanství, si to ještě neodvykl. I na procházce v nemocničním parku se mu dodnes ruce samy od sebe skládaly za záda. A tady byl mezi svobodnými lidmi, kteří měli tolik let zakázáno mluvit s ním jako se sobě rovným, natož s ním něco vážně projednávat jako s lidským tvorem, ani ruku mu nesměli podat, ani dopis od něho vzít – a tito nic netušící volní lidé sedí kolem něho, on se tu roztahuje na okně a oni čekají, že je podpoří v jejich nadějích. Přitom si uvědomil, že ani on sám se v duchu nestaví proti nim, jak byl z lágru zvyklý, ale cítí se jedním z nich ve společném neštěstí.

Nebyl vůbec zvyklý mluvit před mnoha lidmi, nebyl zvyklý chodit na nějaké schůze, zasedání, shromáždění. A najednou tu vystupuje jako řečník. Připadal si divně, jako v legračním snu, jako když se rozběhne po ledové ploše a pak se zaboha nemůže na ledu zastavit. Tady se taky tak rozběhl, z radosti, že se snad uzdravuje, když už to ani nečekal, a teď tedy vesele klouzal dál.

“Mládenci, to vám je zvláštní historie. Vyprávěl mi to jeden pacient, byl tu na kontrole ten den, co jsem čekal dole na příjem. Napsal jsem tomu doktorovi hned lístek, jako zpáteční adresu jsem uvedl náš ústav. Říkal jsem si – nic neriskuju. A dnes už přišla odpověď! Doktor Maslennikov se mi ještě omlouvá, že nenapsal dřív, protože prý píše průměrně deset dopisů denně. Spočítejte si to! Slušný dopis nenapíšete dřív jak za půl hodiny – to máte pět hodin denně jen na dopisy! A nic za to nemá.”

“Ještě utratí denně čtyři ruble za známky,” podotkl Děmka.

“Ano, denně čtyři ruble, to je za měsíc sto dvacet rublů. A přitom to není jeho povinnost, nepatří to k jeho povolání, dělá to jen pro dobrou věc. Nebo jak se to správně řekne?” Kostoglotov se zlomyslně obrátil k Rusanovovi. “Pro humánní věc, že?”

Ale Rusanov si dočítal v novinách zprávu o státním rozpočtu a dělal, že neslyší.

“Přitom nemá žádný personál, žádné sekretářky, všechno si dělá sám až po práci. Ani slávu za to nemá. Co si budeme povídat, však to známe: doktor nás z toho dostane, a má nás vidět! Dopis se hodí do koše a ani se nezodpoví. Však doktor Maslennikov si na konci dopisu stěžuje, že když léčba zabere, ani mu pacienti častokrát nenapíšou, kolik toho užívali a jaký byl výsledek, nic. A tak mě prosí, on mě prosí, abych mu odpověděl podrobně a přesně. A já bych mu zatím měl líbat ruce!”

“Pověz nám to pěkně po pořádku, Olegu,” prosil Sibgatov se slabým úsměvem naděje.

Vyléčit se! Nechat toho zdlouhavého, úmorného léčení, které už trvá tolik let a pořád nikam nevede. Teď se tak vyléčit naráz a jednou provždy! Mít záda zahojená, aby se mohl narovnat, pevným krokem vykročit a cítit se znovu jako muž! Dobrý den, paní doktorko! Tu mě máte – jsem zdráv!

Všichni po tom toužili. Najít zázračného lékaře, divotvorný lék, který tady ještě neznají. Ať se k tomu přiznávali nebo ne, všichni do jednoho v hloubi duše věřili, že takový lékař, bylinkář, stará babka kořenářka někde žijí, jen je najít a získat od nich jejich zázračný lék – a jsou zachráněni.

To přece není možné, aby už byli ztraceni!

Co se nasmáli těmhle zázrakům, dokud byli silní a zdraví, ale sotva se jim život takhle zadrhl, zasekl, najednou věřili na zázrak – na jediný, výjimečný zázrak.

Když Kostoglotov viděl, jak mu posluchači napjatě visí na rtech, spustil zapáleně, a věřil teď svým slovům víc, než prve dopisu, když si ho pročítal.

“Tak dobrá, Šarafe, vezmeme to od začátku. Ten pacient, co mě na doktora Maslennikova odkázal, mi vyprávěl, že je to starý zemský lékař z alexandrovského újezdu nedaleko Moskvy. Pracoval léta pořád ve stejné nemocnici, jak už to tak dřív bývalo. A tam si všiml, že mezi jeho venkovskými pacienty se vůbec nevyskytuje rakovina, ačkoli v odborné literatuře se o ní čím dál víc píše. Čím to? (Ano, čím to? Koho z nás od dětství nevzrušuje tajemno? Ta neprůhledná, ale poddajná stěna, za níž se může přesto každou chvíli zjevit nějaká ruka nebo tvář? A do našeho všedního, racionálního života, kde není pro žádné tajemno místa, najednou bleskne připomínka: Jsem tady! Nezapomeň!) Šel po tom a začal pacienty sledovat a porovnávat,” pokračoval Kostoglotov s gustem, “až zjistil toto: venkovani z celého okolí si ze šetrnosti nevařili čaj z čaje, ale z březové houby..

“To je jako kozák?” vskočil mu do řeči Poddujev. I bariérou jeho zoufalství, jíž se poslední dny obklopil, pronikla jiskřička naděje – tak jednoduchý, dostupný lék!

Ostatní pocházeli odtud, z jihu, a někteří v životě neviděli ani břízu, natož houbu – ti si vůbec neuměli představit, o čem je vlastně řeč.

“Ne, Jefreme, to není kozák. Vůbec to není houba, je to nádor na bříze. Vzpomeň si, na starých břízách to někdy můžeš vidět, takové znetvořené boule, hrbolaté, shora černé a vevnitř tmavohnědé.”

“Tak to je choroš, ne? Dřív jsme tomu říkali křesací hubky,” dožadoval se Jefrem odpovědi.

“Možná. No a tak doktoru Maslennikovovi napadlo, jestli právě tímhle březovým nádorem si ruští sedláci už několik století neléčí rakovinu, a ani o tom nevědí.”

“Vlastně prevence,” přikývl mladý geolog. Celý večer ho vyrušovali ze čtení, ale to, co se tu povídalo, stálo za to.

“Jenže zatím to byl jen dohad, že? Muselo se to nejdřív ověřit. To znamená léta sledovat ty, co čaj pili, i ty, co ho nepili. A taky ho dávat těm, u kterých se už objevily nádory – a to bylo velké riziko, protože jiné léky jim přitom dávat nemohl. Riziko bylo i odhadnout, při jaké teplotě čaj zavařovat, jaké množství ho dávat, jestli ho převařovat nebo jen spařovat, kolik sklenic ho pít, sledovat, nemá-li i škodlivé účinky, a na které nádory zabírá víc a na které míň. To všechno trvalo..

“No a co dnes? Jak teď?” rozčileně se zeptal Sibgatov.

A Děmka uvažoval, jestli to pomáhá i na nohu. Co kdyby mu to zachránilo nohu.

“Teď? Tady je jeho dopis. Píše mi, jak se mám léčit.”

“Vy máte jeho adresu?” dychtivě se ptal šeptající muž a pořád si přidržoval prsty na sípajícím hrdle; druhou rukou už tahal z kapsy pyžamového kabátku zápisník a plnicí pero. “A píše, jak se to má užívat? A co nádor hrtanu, nepíše, jestli to na něj pomáhá?”

Rusanov se snažil, seč byl, zůstat pevný a vytrestat Kostoglotova naprostým nezájmem, ale tohle už bylo příliš, to si přece nemohl nechat ujít – taková příležitost! Nedokázal už dál luštit smysl a cifry státního plánu na rok 1955, předloženého na zasedání Nejvyššího sovětu, teď už zcela nepokrytě noviny odložil a obrátil se ke Kostoglotovovi tváří, v níž se tajila naděje, že tento prostý lidový lék vyléčí i jeho. A aby Kostoglotova nepodráždil, zeptal se bez nepřátelských úmyslů, jen tak, pro pořádek:

“A je to vůbec oficiálně uznané? Schválila to nějaká instance?”

Kostoglotov se shora, ze svého okna, ušklíbl:

“Jo, to mi prosím není známo. Tuhle v dopise,” a zatřepal ve vzduchu malým nažloutlým lístkem zeleně popsaným, “v dopise jsou jenom rady, jak to roztloukat a jak to rozpouštět. Ale kdyby to prošlo nějakými instancemi, to už by nám to myslím sestry nosily a na schodech by toho stál celý sud. To by odpadlo i psaní do Alexandrova.”

“Alexandrov,” zapisoval si šeptající muž. “Jaká pošta? A ulice?” vyptával se rychle.

Achmadžan taky se zájmem poslouchal a přitom ještě tiše překládal to hlavní Mursalimovovi a Jegenberdijevovi. On sám už lék nepotřeboval, když byl skoro zdráv. Ale jedna věc mu nebyla jasná:

“Jestli je to dobré, tak proč si to neopatří doktoři? Proč to nezačnou používat?”

“To je na dlouhé lokte, Achmadžane. Někteří tomu nevěří, druzí jsou proti každé novotě, protože jsou líní se učit, a třetí tomu brání, protože si chtějí protlačit svůj vlastní lék. Ale my nemáme na vybranou.”

Kostoglotov odpověděl Rusanovovi i Achmadžanovi, jen bezhlasému neodpověděl a adresu mu nedal. Udělal to nenápadně, jako by ho neslyšel nebo mu nerozuměl, ale ve skutečnosti mu adresu dát nechtěl. V tom člověku bylo totiž něco dotěrného, přestože měl tak důstojnou postavu i hlavu a vypadal jako nějaký ředitel banky a v nějaké malé jihoamerické zemi by mohl být dokonce i předsedou vlády. Olegovi bylo líto starého poctivého doktora Maslennikova, který si ukrádal hodiny spánku, aby mohl odpovědět neznámým lidem, a tenhle chlap ho umoří dotazy. Ale na druhé straně tu přece jen bylo to sípající hrdlo, které už ztratilo lidský zvuk a jehož si nevážíme, když ho máme. A pak ještě třetí věc: on sám uměl stonat tak říkajíc odborně, byl svou nemocí tak zaujat, že už si přečetl patologickou anatomii a všechno si dal řádně vyložit od doktorky Gangartové a Doncovové, a tady od doktora Maslennikova už má taky odpověď. A proč zrovna on, který byl tolik let zbaven všech práv, má učit tyhle svobodné lidi, co mají dělat, aby se zbavili tíhy, která se na ně navalila? Tam, kde se formoval jeho charakter, platil jeden zákon: neříkej, cos našel, neukazuj, cos ukradl. Jak začnou všichni psát Maslennikovovi, pak už se Kostoglotov druhé odpovědi nedočká.

To všechno mu proběhlo hlavou v okamžiku, kdy otáčel rozťatou bradu od Rusanova k Achmadžanovi a nechal sípajícího muže bez povšimnutí.

“A píše, jak se to má užívat?” zeptal se geolog. Tužku a papír měl při čtení stále po ruce.

“Způsob upotřebení, prosím, vezměte si tužky, diktuju,” hlásil Kostoglotov.

V pokoji nastal rozruch, jeden druhého se ptal, má-li tužku a kousek papíru. Rusanov neměl nic (zato doma měl nejnovější typ parkera), a tak mu tužku půjčil Děmka. I Sibgatov, Federau, Jefrem a Ni se chystali psát. Když byli konečně všichni připraveni, Kostoglotov začal pomalu diktovat z dopisu a přitom ještě vysvětloval, jak se houba suší, jak se roztírá, do jaké vody se zaváří a jak dlouho musí stát, jak se cedí a kolik se toho má pít.

Všichni psali, někteří rychleji, některým to šlo ztěžka, prošili Kostoglotova, aby jim to zopakoval – a v pokoji bylo najednou milé, přátelské ovzduší. A jak se na sebe jindy utrhovali! A proč vlastně? Měli přece společného nepřítele – smrt, a co může lidi na světě rozdělovat, mají-li proti sobě smrt?

Když si všechno zapsali, řekl Děmka svým obhroublým pomalým hlasem, který se nijak nesrovnával s jeho takřka dětským věkem:

“Tak… Jenže kde vzít tu břízu, když tady neroste?”

Povzdechli si. Ti, kteří dávno z Ruska odjeli (někteří i dobrovolně), ale i ti, kteří tam nikdy nebyli, si teď v duchu vybavili obraz té nenáročné, střídmé, málo slunné země, skryté za závěsem letního deštíku či zalité jarními záplavami, kdy nohy váznou v blátě polních a lesních cest, té tiché země, jejíž obyčejný lesní strom má takovou léčivou sílu. Lidé, kteří tam žijí, ani netuší, co ve své vlasti mají, touží po modrém nebi a po banánech, a vida, co člověk potřebuje: černou, hrbolatou bouli na bělounké bříze, její nemoc, její nádor.

Jen Mursalimov a Jegenberdijev z toho usoudili, že přece i v jejich stepi a horách musí být to, co potřebují, protože všude na světě je plno věcí pro člověka, jen na ně přijít a vědět, jak s nimi.

“Musíš někoho poprosit, aby ti to nasbíral a poslal,” odpověděl Děmkovi geolog. Taky se mu ta houba asi zamlouvala.

Kostoglotov neměl sám v Rusku nikoho, kdo by mu houbu nasbíral. Někteří příbuzní už byli mrtví, druzí byli bůhvíkde, třetí o to prosit nechtěl a čtvrtí byli tak poznamenaní městem, že by břízu v lese nepoznali, o březové houbě ani nemluvě. Kdyby tam tak mohl jet sám! Jaké by to muselo být blaho chodit měsíce po lesích, lámat ze stromů houbu, drtit ji, vařit si z ní na ohni čaj, pít ho a pomalu se uzdravovat jako zvíře, jako nemocný pes, který si sám hledá svou léčivou bylinu. Celé měsíce by chodil po lesích a neměl by jinou starost, než se uzdravit.

Jenže on do Ruska nesměl.

A ti ostatní, kteří tam směli, se nenaučili moudrosti životních ztrát – umění zbavit se všeho a nechat si jen to hlavní. Viděli plno překážek tam, kde žádné nebyly: jak dostat dovolenou nebo zdravotní volno na takovou cestu, jak to zařídit, aby to nenarušilo jejich zaběhaný řád, co s rodinou, kde sehnat peníze, jak se na to obléct a co si vzít s sebou, na které stanici vystoupit a jak si všechno zjistit.

Kostoglotov plácl dopisem na okno a dodal ještě:

“Píše tady, že existují tak zvaní sběrači, zkrátka podnikavci, kteří houbu sbírají, suší a posílají na dobírku. Jenže za to chtějí moc – patnáct rublů za kilo, a měsíčně se spotřebuje šest kilo.”

“Ale jakým právem?!” zvolal pobouřeně Rusanov a zatvářil se přísně jako rozhněvané božstvo, takže by z něho každý sběrač musel dostat strach. “Nemají kouska svědomí, takhle lidi drát, když je to v přírodě zadarmo!”

“Neřvi,” okřikl ho Jefrem. Už mu bylo sotva rozumět, jazyk už ho neposlouchal. “Myslíš, že je to jen tak, přijdeš a vezmeš? To se musí chodit po lese s pytlem a se sekerou. A v zimě na lyžích.”

“Ale patnáct rublů za kilo! Šmelináři jedni zatracení!” trval na svém Rusanov a na tváři už mu zase naskočily rudé skvrny.

Byla to příliš zásadní věc. Léta už byl Rusanov skálopevně přesvědčen, že za všechny naše nedostatky, úbytky, ztráty a schodky může jen a jen šmelinaření – od malé šmeliny na ulicích, kde ženské prodávají zelenou cibuli a květiny, na trhu, kde se prodává mléko a vejce, a na nádražích kyselé mléko, vlněné ponožky, dokonce i smažené ryby – až po velkou šmelinu, levoty šoférů, kteří odvážejí ze státních skladů plná auta zboží. Tuhle šmelinu vytrhnout z kořene, a všechno se u nás rychle vyrovná a úspěchy budou ještě nápadnější. Co na tom, že druzí si zlepšují svou finanční situaci vysokými státními platy a důchody? (Však i Rusanov sám snil o osobní penzi.) Na tom přece není nic špatného! Takové auto nebo chata je z poctivě vydělaných peněz. Ale mít totéž auto a stejnou standardní chatu z našmelených peněz, to je něco jiného, to je zločin. A Rusanov se celá léta zanášel myšlenkou, ano, přímo o tom snil, že by šmelináři měli být veřejně popravováni, což by jistě rychle a tentokrát definitivně ozdravilo naši společnost.

“No jo, tak nekřič a jeď zorganizovat státní sběr,” i Jefrem se už rozčilil. “Státní nebo družstevní, jakej chceš. Když je ti patnáct rublů moc, tak si to nekupuj.”

Rusanov věděl, že tady je zranitelný. Šmelináře nenáviděl, ale co je to platné, jeho nádor nebude ěekat, až nový lék schválí Akademie lékařských věd a až družstva středoruských oblastí zorganizují plynulé dodávky.

Sípající muž tu stál se zápisníkem jako dopisovatel vlivného listu, div že nevlezl Kostoglotovovi na postel, a stále se dožadoval:

“A adresy sběračů… adresy v dopise nejsou?”

I Rusanov byl připraven zapsat si jejich adresy.

Ale Kostoglotov neříkal nic. Ať už adresy v dopise byly nebo nebyly, neodpověděl, slezl z okna a zašátral rukou pod postelí, jak hledal holínky. Schovával si je tu pro vycházky v parku, ačkoli nemocniční řád to přísně zakazoval.

Děma si uložil recept do nočního stolku a už se na nic neptal, jen si teď opatrně ukládal nohu na postel. Tolik peněz neměl, kde by je vzal?

Bříza pomáhala, ale ne každému.

Rusanovovi bylo trapné, že po šarvátce s Kostoglotovem – kolik už jich bylo za ty tři dny! – se teď tak nápadně zajímá, co ten člověk povídá, a je závislý na tom, dá-li mu adresu. A tak aby si ho trochu naklonil, chtěl spíš bezděky než úmyslně zdůraznit to, co je oba spojovalo, a řekl naprosto upřímně:

“Ba jo, co může být na světě horšího než (rakovina? Ale on přece rakovinu nemá!) tyhle onkologické… a vůbec než rakovina!”

Ale na Kostoglotova nijak nezapůsobil jeho smířlivý tón, ačkoliv Rusanov byl starší věkem, postavením i zkušenostmi. Omotával si nohu zrzavou onučkou, kterou měl sušit přes holeničku, a když si pak natahoval odporně rozdrbanou holínku s hrubými záplatami v přehybech, řekl stroze:

“Co je horší než rakovina? Lepra!”

To hrozné slovo zahřmělo pokojem jako salva.

Rusanov se mírumilovně zamračil:

“Jak to? Proč myslíte, že je horší? Je to jen zdlouhavější proces.”

Kostoglotov upřel temný, nevlídný pohled na světlé brýle a světlé oči Rusanovovy.

“Je to horší, protože jste zaživa vyřazen ze světa. Odtrhnou vás od rodiny a posadí za dráty. Myslíte, že je to lehčí než nádor?”

Rusanov se necítil dobře v tak nechráněné blízkosti nenávistného pohledu toho neotesance.

“Chci jenom říct, že tyhle zatracené nemoci jsou vůbec..

Každý slušný člověk by už pochopil, že má udělat krok vstříc. Ale kdepak Kostoglotov, ten ani neocenil Rusanovův pokus o smíření. Stál tu, čahoun, v jakémsi špinavě šedém barchetovém hábitu, v širokém dámském županu, který mu sahal až k holínkám a sloužil mu za kabát na vycházky, a myslel si, jak je chytrý, když tu nafoukané prohlásí:

“Jeden filozof řekl: kdyby člověk nestonal, nebylo by s ním k vydržení.”

Z kapsy županu vytáhl stočený vojenský opasek široký na čtyři prsty, s pěticípou hvězdou na přezce, a opásal si jím župan těsně přitažený k tělu, jen nemocné místo na žaludku si opatrně uvolnil. A už žmoulal mezi prsty lacinou tenkou cigaretku, která obvykle zhasne, ještě než se dokouří, a mířil k východu.

Bezhlasý muž ustupoval před Kostoglotovem uličkou mezi postelemi. A nic nedbal na své ředitelské důstojenství a vyptával se tak úpěnlivým šeptem, jako by Kostoglotov byl přinejmenším světová onkologická kapacita, která odchází a už se sem nikdy nevrátí:

“A prosím vás, v kolika asi případech ze sta je nádor v krku rakovinového původu?”

“Ve čtyřiatřiceti,” řekl mu Kostoglotov s úsměvem, uhýbaje před ním.

U vchodu nikdo nehlídal.

Oleg se šťastně nadechl studeného vlhkého vzduchu, ale to mu stačilo, a honem si zapálil cigaretu – co by to bylo za život bez cigarety? Vlastně by kouřit neměl, už mu to říkala doktorka Doncovová a Maslennikov se o tom v dopise taky zmiňuje.

Bylo úplné bezvětří, nemrzlo. V jedné černé nezamrzlé louži se odráželo rozsvícené okno. Pátého února – a už je jaro! Divné. Ve vzduchu viselo něco jako mlha, spíš lehké mžení, tak lehké, že nezastíralo, jen změkčovalo, zaoblovalo obrysy vzdálených lamp a oken.

Nalevo od Olega se tyčily až nad střechy čtyři vysoké jehlany topolů – jako čtyři bratři tu stály těsně vedle sebe. Naproti nim osamělý, rozložitý topol, stejně vysoký jako ty čtyři. A hned za ním už bylo plno jiných stromů, sem už zasahoval výběžek parku.

Neohrazené kamenné zápraží pavilónu číslo třináct vybíhalo několika schůdky ke srázné asfaltové aleji, lemované po obou stranách hustým živým plotem. Na keřích ještě nebylo ani lístečku, ale husté šlahouny už se hlásily k životu.

Oleg si vyšel na procházku alejemi parku a při každém našlápnutí, při každém natažení nohy cítil radost, že může pevně jít, že jeho noha je živá, že je to noha člověka, který měl zemřít, ale zůstal živ. Když se pak na zápraží rozhlédl, na chvíli se zastavil a dokuřoval cigaretu.

Proti němu v okolních pavilónech měkce svítilo několik lamp a oken. V alejích už bylo jen pár lidí. A když vzadu na trati zrovna nerachotil vlak, bylo slyšet až sem pravidelný hukot prudké horské řeky, která dole pod svahem, za dalšími pavilóny šuměla a pěnila se.

A ještě dál za svahem a za řekou byl městský park, a tam vyhrávala k tanci dechovka – nebo to bylo slyšet otevřenými dveřmi klubu? Byla přece sobota a lidé si šli zatančit…

Oleg byl rozrušen tím, že tolik mluvil a že ho ostatní poslouchali. Hrdlo mu stahoval a ovíjel nádherný pocit navráceného života – života, s nímž se před čtrnácti dny navždy rozloučil. Tento život mu sice nesliboval nic z toho, oč usilovali a po čem se třásli lidé tohoto velkého města – ani byt, ani majetek, ani úspěšné povolání, ani peníze, zato ho čekaly jiné, podstatné radosti, kterých si nepřestal vážit: právo chodit po světě bez povelu, právo být sám, právo dívat se na hvězdy nepřesvícené lágrovými reflektory, právo zhasínat na noc světlo a spát ve tmě, právo házet dopisy do schránky, právo na nedělní odpočinek, právo koupat se v řece, a mnoho, mnoho jiných takových práv.

Právo mluvit se ženami.

Všechna tato nádherná nespočetná práva mu jeho uzdravení vracelo!

A on tu stál, kouřil a tetelil se štěstím.

Hudba z parku sem stále doléhala a Oleg ji poslouchal, ale přitom jako by slyšel i čtvrtou symfonii Cajkovského, která mu zněla v nitru – neklidný, ponurý začátek této symfonie, jednu její nádhernou melodii. Oleg si ji vyložil tak, že se tu člověk navrací do života, nebo slepec náhle prohlédne – a teď nahmatává, hladí rukou věci kolem sebe i drahou tvář, ohmatává ji a stále se bojí uvěřit svému štěstí, že tyto věci opravdu existují a že jeho oči začínají vidět.

12

V neděli měla Zoja službu a ráno byl jako obvykle shon. Když se oblékala, vzpomněla si, že ji Kostoglotov prosil, aby si příště určitě vzala zase ty šedé šaty se zlatými puntíky, že z nich viděl vykukovat jen límeček pod bílým pláštěm a ještě k tomu večer a rád by se na ně podíval za světla. Proč mu nesplnit tak nezištnou a vlastně příjemnou prosbu? Navíc se jí docela hodilo vzít si ty šaty dnes, v neděli, jsou přece jen svátečnější, a Zoja doufala, že si nějakou chvilku volna přes den utrhne a že za ní Kostoglotov přijde na kus řeči.

A tak si v rychlosti šaty přehodila, tu a tam si je poplácala navoněnou dlaní, načesala si ofinku, ale byl nejvyšší čas, takže kabát si oblékala už ve dveřích a babička jí sotva stačila strčit ještě do kapsy svačinu.

Venku bylo chladno, ale už to nebylo zirgní, syrové ráno. V Rusku se za takového počasí chodí jen halehko, v baloňáku. Tady, na jihu, však panují jiné představy o chladnu a horku: tady se chodí ve vlněných šatech, když už sluníčko pěkně připaluje, a kabáty se vytahují brzy z podzimka a odkládají pozdě na jaře, a kdo má kožich, nemůže se ani dočkat těch několika mrazivých dnů, aby ho užil.

Od domovních vrat zahlédla Zoja svou tramvaj; celý blok za ní utíkala, naskočila poslední a zčervenalá a udýchaná zůstala stát na zadní plošině, kde to pěkně profukovalo. Městské tramvaje jezdily pomalu, s rámusem, v zatáčkách pronikavě kvílely.

Pro mladé tělo bylo docela příjemné takhle se zadýchat, ani píchání u srdce nevadilo, za chvilku to ostatně přešlo a Zoja si tím víc uvědomila, že je zdravá a má dobrou náladu.

Teď byly ve škole prázdniny, a tři a půl dne služby za týden, to bylo jako nic, jako dovolená. Jistě, bez služeb by to bylo lepší, ale Zoja už byla zvyklá na toto dvojí zatížení – druhý rok studovala při zaměstnání. Praxe na klinice jí sice mnoho nedávala, Zoja však nepracovala kvůli praxi, ale kvůli platu: z babiččiny penze nemohly být obě živy, Zojino stipendium bylo pryč jedna dvě, otec neposlal nikdy nic a Zoja ho ani o nic neprosila. Takovému otci nechtěla být nic dlužna.

Ty první dva dny volna po minulé noční službě nezahálela, to nikdy nesměla, ani jako malá. Nejdřív se pustila do krepžoržetové blůzičky, kterou si chtěla na jaro ušít. Koupila si na ni už v prosinci, hned po výplatě – babička vždycky říkala: “Saně chystej v létě, žebřiňák v zimě” – a v duchu tohoto přísloví byly v obchodě k dostání nejlepší letní věci jedině v zimě. Šila na staré babiččině singrovce, kterou si sem přivezli ještě ze Smolenska, první kurs šití dostala taky od babičky, jenže babička byla stará škola, a tak Zoja bystře okoukala, co jen šlo, od sousedek a od známých a leccos pochytila i od těch, které chodily do kursů šití – na ty už jí absolutně nezbyl čas. Blůzičku sice za ty dva dny nedošila, zato obešla několik čistíren a opravila si staré letní šaty. Zajela taky na trh pro brambory a pro zeleninu, smlouvala tam jako stará skrblice a přivlekla domů dvě těžké kabely (fronty v obchodech stála babička, ale těžké věci nosit nemohla). A taky si zašla do lázní. Jen na poležení a počtení už jí nezbyl čas. A včera večer si zašly s Ritou, se spolužačkou, do domu kultury zatančit.

Být tu něco lepšího než tyhle únavné a okoukané kluby, byla by Zoja jen ráda. Ale nic tu nebylo – žádná příležitost, žádný dům, žádný večírek, kde by se mladí lidé mohli seznámit, nic, jen kluby. V jejich ročníku na fakultě bylo spousta ruských děvčat, ale chlapci skoro sami Uzbeci. A tak je to na večírky do institutu netáhlo.

Dům kultury, kam šly s Ritou, byl velký, čistý a dobře vytopený, měl mramorové sloupy a schodiště, vysokánská zrcadla v bohatě zdobených bronzových rámech – už z dálky se v nich člověk viděl, ať šel po schodišti nebo ať tančil – a velice drahá a pohodlná křesla (jenomže na těch byly povlaky a nesmělo se do nich sedat). Zoja tam nebyla od Silvestra, moc ji tehdy rozzlobili. Na Silvestra se pořádala maškarní merenda s cenami za nejlepší kostým a Zoja si ušila masku opice s nádherným ocasem. Všechno měla promyšlené – účes, nalíčení, barevné kombinace – bylo to legrační a přitom půvabné, takže první cenu měla skoro jistou, i když konkurentek bylo dost. Ale těsně před udílením cen jí nějací darebáci ušmikli ocas, házeli si ho z ruky do ruky a nakonec ho někam schovali. Zoja se rozplakala, ne proto, že to bylo od těch mládenců tak strašně hloupé, ale protože se všichni kolem začali smát a připadalo jim to jako dobrý vtip. Její maska tím ovšem hodně utrpěla, Zoja kromě toho ztratila náladu, a tak žádnou cenu nedostala.

Když tam včera vcházela, v duchu se ještě pořád na klub zlobila a cítila se uražena. Ale nikdo se o případu s opicí nezmínil, nikdo jí ho nepřipomněl. Společnost byla pestrá – studenti z různých ročníků i mladí lidé z továren. Zoja s Ritou si ani jednou nezatančily spolu, chlapci si je hned rozebrali, a celé tři hodiny potom byly v kole, tančily, pohupovaly se nebo přešlapovaly při dechovce. Tělu tahle rozcvička vyhovovala a všechny ty obraty a pohyby mu dělaly dobře. Ale jinak toho tanečníci mnoho nenamluvili, a když už některý trochu zažertoval, připadalo to Zoje dosti hloupé. Vyprovázel ji domů Kolja, konstruktér. Cestou si povídali o indických filmech a o plavání; povídat si o něčem vážném jim připadalo směšné. Došli až k nim do domu, kde bylo tma, a tam se líbali, a nejvíc to odnesla Zojina ňadra, která nikdy nikomu nedala pokoj. Jak ten je objímal a tiskl! Všelijak se k nim snažil dostat a Zoje už běhal sladký mráz po zádech, ale přitom zase měla podivně střízlivý pocit, že tu vlastně marní čas a že musí v neděli brzy vstávat, a tak Kolju vystrnadila ze dveří a rychle vyběhla po rozvrzaných schodech nahoru.

Zojiny kamarádky, hlavně medičky, se na to většinou dívaly tak, že od života se musí umět brát, a to co nejdřív a co nejvíc. Toto přesvědčení bylo tak rozšířené, že to prostě nešlo, aby se děvče z prvního, druhého, natož pak ze třetího ročníku tvářilo jako stará panna, která zná všechno jen z teorie. A tak i Zoja prodělala, a ne jednou, s různými chlapci všechny ty stupně sblížení, kdy jim dovolovala víc a víc, až směli všechno, až vyšlehla ta chvilka, kdy mohly třeba padat bomby a všechno bylo jedno; a pak i ty uklidněné, malátné chvíle, kdy se sbírají ze země a ze židlí rozházené kusy oblečení, které by jindy ani za nic jeden před druhým neukázal, a teď jim to ani nepřijde, a ona se před ním klidně obléká.

Když Zoja vstupovala do třetího ročníku, to už navždy vypadla z kategorie starých panen – a přece to pořád nebylo ono. Chybělo tomu cosi podstatného, co mělo přijít dál a co by jí dalo pocit něčeho hlubokého a trvalého, jako je život sám.

Bylo jí teprve třiadvacet, ale už toho hodně na světě viděla a pamatovala: dlouhou, úmornou evakuaci ze Smolenska, nejprve v těpluškách, potom na vlečné lodi; hlavně jí utkvěl v paměti jejich soused z těplušky, který každému provázkem odměřoval jeho proužek na palandě a dokazoval, že Zojina rodina si zabrala o dva centimetry víc; pamatovala se na hladový, těžký život za války tady, ve městě, kdy se nemluvilo o ničem jiném než o potravinových lístcích a o cenách na černém trhu; a taky si pamatovala, jak jí strýček Feďa tajně kradl z nočního stolku její miniaturní příděl chleba. A tady na klinice zase viděla, co všechno nadělala rakovina, jak lidé trpí a přitom jsou zlí, co zmařených je tu životů, a těch smutných příběhů, co jí nemocní navyprávěli, a těch slz!

Ve srovnání s tím vším byly stisky a objetí a všechno to další jen sladkými kapičkami ve slaném moři života a nikdy nemohly uhasit skutečnou žízeň.

Znamenalo to, že se tedy má vdát? Že štěstí lze najít jen v manželství? Mládenci, s kterými se seznámila, tančila a chodila, měli všichni stejné úmysly – ohřát se, a pryč. Mezi sebou si říkali: “Já bych se oženil, ale za jeden, za dva večery si vždycky seženu holku, tak co bych se ženil?”

Je-li na trhu plno zboží, nemůžeš za ně žádat bůhvíjakou cenu; a tak ani žena nemohla být příliš nepřístupná, když všechny kolem byly k mání.

Nepomáhala ani svatba, to zase Zoja věděla od své kolegyně, zdravotní sestry Marie. Ta se normálně vdala, ale muž ji za týden stejně nechal, někam odjel a navždycky zmizel. A Marie už sedmý rok vychovávala dítě sama, a ještě k tomu byla formálně vdaná.

A tak na večírcích, kde se pilo, se Zoja držela hezky zpátky, zejména když měla své nebezpečné dny, a byla opatrná jako ženista v minovém poli.

Znala ostatně jiný případ, který jí byl ještě bližší než Mariin: dobře se pamatovala, jak strašně spolu žili její rodiče, co to bylo hádek a smiřovaček, jak se věčně rozcházeli a zase vraceli, a takhle se týrali celý život. A udělat stejnou chybu jako matka, to Zoje připadalo jako sebevražda.

Ani v případě rodičů nebyla tedy svatba nic platná.

Zoja byla krásně, dokonale rostlá a stejnou harmonii měla i ve své povaze, i v tom, jak se stavěla k celému životu vůbec. A bez této harmonie si nedovedla představit svůj další život ve dvou.

A kdo ve chvílích, kdy jeho ruce zrovna nejezdily po jejím těle, vedl hloupé, banální řeči nebo fráze odposlouchané z filmů, jako včera Kolja, ten okamžitě tuto harmonii narušoval a nemohl še jí doopravdy líbit.

Zoja stála na zadní plošině, tramvaj ji vytřásala, průvodčí hlasitě hubovala nějakého mladíka, že si nekoupil lístek (a on ji poslouchal, k placení se však neměl), ale to už dojížděli na konečnou. Tramvaj teď otáčela do kruhu, z druhé strany kruhu se tlačilo plno lidí, už na ni čekali. Ještě za jízdy vyskočil nejdřív peskovaný mladík, pak nějaký malý kluk a konečně i Zoja, odtud to měla blíž.

Byla už minuta po osmé a Zoja se rozběhla po křivolaké asfaltované pěšině nemocničního areálu. Jako sestra vlastně utíkat neměla, jako studentce se jí to prominulo.

Než doběhla k onkologii, než si svlékla kabát, natáhla plášť a doběhla nahoru, bylo už deset minut po osmé, a byla by to docela jistě slízla, mít před ní službu Olympiáda Vladislavovna; i Marie by jí byla za těch deset minut vynadala stejně jako za půl směny. Naštěstí měl službu taky student, Turgun se jmenoval a byl to Karakalpak: byl to vůbec hodný chlapec a na Zoju byl obzvlášť hodný. Chtěl ji za trest plácnout přes zadeček, ale ona se nedala a oba se smáli a nakonec ho ona sestrčila ze schodů.

Turgun byl sice ještě student, ale jako národnostní kádr měl už v kapse dekret primáře vesnické nemocnice, a tyhle rozpustilosti si mohl dovolit už jen posledních pár týdnů.

Po Turgunovi tu Zoje zůstal sešit s denním hlášením a kromě toho zvláštní úkol od vrchní sestry Mity. V neděli nebyla vizita, odpadaly procedury, nedělaly se transfúze, jedině se muselo dohlížet na to, aby návštěvy nelezly do pokojů bez povolení lékaře, a tak kdo měl přes neděli službu, dostával od Mity za úkol zpracovat kus její nekonečné statistiky, se kterou nemohla být nikdy hotova.

Dnes se měla zpracovat vysoká hromádka statusů za prosinec minulého, čtyřiapadesátého roku. Zoja stála s vyšpulenými rty, přejížděla palcem po rozích statusů, až pleskaly jeden o druhý, a uvažovala, kolik jich asi je a jestli jí zbude chvilka času na vyšívání – a náhle vedle sebe ucítila vysoký stín. Klidně otočila hlavu a zjistila, že je to Kostoglotov. Byl hladce vyholený, jakžtakž učesaný a jen šrám na bradě jako vždy připomínal jeho záhadnou rváčskou minulost.

“Dobré jitro, Zojenko,” řekl jako pravý džentlmen.

“Dobré jitro,” Zoja zavrtěla hlavou, jako by byla s něčím nespokojená nebo se něčemu divila, ale ve skutečnosti jen tak.

Hleděl na ni velkýma tmavohnědýma očima.

“Tak co, jestlipak jste mi splnila mou prosbu?”

“Jakou prosbu?” Zoja udiveně zvedla obočí (to jí vždycky moc slušelo).

“Vy nevíte? A já jsem si na to hodil pětníkem.”

“Bral jste si ode mě patologii, na to se dobře pamatuju.”

“Právě vám ji nesu zpátky a děkuju.”

“Dověděl jste se z toho něco?”

“Myslím, že ano, přinejmenším to, co jsem potřeboval.”

“A není to, doufám, nic zlého,” teď už vážně se zeptala Zoja. “Vyčítala jsem si to potom.”

“Ne, ne, Zojenko,” aby ji uklidnil, dotkl se na okamžik její ruky. “Naopak, ta knížka mi moc pomohla. A vy jste zlato, že jste mi ji půjčila. Ale,” díval se jí na krk, “prosím vás, rozepněte si horní knoflíček pláště, ano?”

“Proč?” s nelíčeným údivem se zeptala Zoja (i to jí velice slušelo). “Mně není horko.”

“Určitě je, jste celá červená.”

“Máte pravdu,” a Zoja se dobromyslně rozesmála, protože si doopravdy chtěla rozepnout plášť u krku – byla ještě pořád udýchaná, jak utíkala a škádlila se s Turgunem. A tak si knoflík rozepnula.

Zasvítily zlaté tečky na šedém podkladě.

Kostoglotov se na ni nadšeně podíval a řekl skoro bez dechu:

“Teď je to hezké. Děkuju. Pak mi ukážete víc, ano?”

“Podle toho, jak to myslíte.”

“Řeknu vám to až potom. Dnes si spolu přece posedíme, viďte?”

Zoja zakroutila očima jako panenka.

“Když mi pomůžete, tak ano. Mám dnes hodně práce, proto jsem taky tak uhoněná.”

“Jestli mám píchat živé lidi jehlou, tak to neumím.”

“A co takhle statistické tabulky? Vytírat lidem zrak?”

“Statistiku uznávám, kamufláž ovšem ne.”

“Tak přijďte po snídani,” a Zoja mu věnovala hezký úsměv jako zálohu na jeho pomoc.

Po pokojích už roznášeli snídani.

Hned v pátek ráno, když Zoja končila službu, vyhledala si v kartotéce Kostoglotovovu kartu – jejich noční rozhovor ji zaujal.

Zjistila z ní, že se jmenuje Oleg Filimonovič (to těžkopádné jméno po otci se přesně hodilo k nepříjemnému příjmení, zato křestní jméno to trochu napravovalo). Byl rozený v roce 1920, takže mu bylo přes čtyřiatřicet, a skutečně byl ještě svobodný, to bylo k neuvěření, a opravdu žil v jakémsi Uš-Těreku. Příbuzné neměl (na onkologické kartě se musely zapisovat adresy příbuzných). Povoláním byl topograf, ale pracoval jako geometr.

Zoja z toho nebyla o nic moudřejší, spíš naopak.

Dnes zjistila v denním hlášení, že od pátku mu začali píchat sinestrol, denně dva kubíky nitrosvalově.

Dnes to bude dělat až večerní služba, ona ne. Ale přece jen zavrtěla vyšpulenou trubičkou rtů jako rypáčkem.

Po snídani jí Kostoglotov přinesl učebnici patologie a přišel jí pomáhat, ale Zoja teď roznášela po pokojích léky, které nemocní měli brát třikrát až čtyřikrát denně.

Konečně oba usedli k jejímu stolku. Zoja si vzala velký arch papíru, kam si chtěla dělat na nečisto čárky o všech údajích, a začala něco vysvětlovat (sama už málem zapomněla, jak se to má dělat) a linkovat podle velkého nešikovhého pravítka.

Věděla už celkem, co dokáží tihle “pomocníci”, všelijací ti mladíčci a svobodní mládenci (ženáči ostatně jakbysmet) – z každé takové pomoci se nakonec vyklubaly jen legrácky a dvoření a plno chyb v tabulce. Přesto jejich pomoc nikdy neodmítala, protože i to nejméně nápadité dvoření je nakonec zajímavější než nejhlubokomyslnější hlášení. A Zoja nebyla ani dnes proti této hře, která jí zpříjemňovala hodiny služby.

O to víc ji překvapilo, když Kostoglotov okamžitě zanechal všech významných řečí a pohledů a rychle pochopil, co a jak, a dokonce jí to sám vysvětlil – a pak se zahloubal do statusů a začal jí z nich diktovat a ona dělala jen čárky do kolon na velké tabulce. “Neuroblastom,” diktoval, “hypernefrom, sarkom nosní dutiny, nádor míchy. ” A když něčemu nerozuměl, vždycky se hned zeptal.

Museli spočítat, kolik jakých nádorů se za tu dobu na oddělení vyskytlo – zvlášť u mužů, zvlášť u žen, zvlášť podle věkových kategorií. Právě tak bylo zapotřebí zpracovat i způsoby léčení a celkové dávky léčby. A u všech kategorií pak zase vytáhnout pět možných výsledků: uzdravení, zlepšení, beze změny, zhoršení, smrt. Těchto pět ukazatelů sledoval Zojin pomocník obzvlášť pozorně. Ve chvilce zjistil, že k úplnému uzdravení skoro nedochází, ale že i smrt je poměrně řídká.

“Jak vidím, umřít tu nikoho nenechají, zavčas ho pošlou domů, viďte?” řekl Kostoglotov.

“Ale, Olegu, jinak to přece ani nejde.” (Ten Oleg, to byla odměna za pomoc, hned to zaregistroval a podíval se na ni.) “Když se zjistí, že už není žádná pomoc a že už zbývá posledních pár týdnů nebo měsíců, nač tu má ten člověk zabírat místo, když na ně čekají další, a ty třeba můžeme vyléčit. A pak incurabiles…”

“In – co?”

“Nevyléčitelně nemocní nikdy nepůsobí dobře na své okolí – tím, jak vypadají, i tím, jaké vedou řeči.”

Tak vida, jen usedl ke stolku zdravotní sestry, už jako by udělal pokrok ve svém společenském postavení i v pohledu na svět. Teď už nepatří mezi ty, kterým není pomoci, které tu nemá smysl držet, už nepatří mezi nevyléčitelně nemocné. S ním, s Kostoglotovem, se teď mluví, jako by už nemohl umřít, jako by byl naprosto curabilis. Tento skok z jednoho stavu do druhého, který udělal tak nezaslouženě, jen shodou jakýchsi vnějších okolností, mu něco mlhavě připomněl, ale teď neměl čas domyslet, co to bylo.

“Jistě, to všechno je logické. Ale tuhle propustili Azovkina. A včera jsem viděl, jak propustili tumor cordis, a přitom mu nic nevysvětlili, nic neřekli, a já měl pocit, že i já ho obelhávám.”

Seděl teď k Zoje obrácen tak, že jizva na tváři nebyla vidět, a vypadal docela mírumilovně.

A tak spolu pracovali dál a práce jim pěkně ubývala a ještě před obědem byli se vším hotovi.

Sestra Mita tu sice nechala ještě jednu práci – měly se přepsat laboratorní rozbory na teplotky pacientů, aby bylo méně papírů a snadněji se připojovaly ke statusu. Ale to už by bylo na jednu neděli příliš.

“Moc a moc vám děkuju, Olegu Filimonoviči,” řekla Zoja.

“To ne, zůstaneme už při tom Olegovi, ano?”

“Teď se po obědě trochu prospíte.”

“Já nikdy nespím.”

“Ale jste přece pacient.”

“To je vám zvláštní, Zojenko, jen vás vidím, jak jdete po schodech do služby, hned jsem úplně zdravý”

“Tak dobře,” Zoja okamžitě svolila. “Tentokrát vás přijmu v salóně.”

A ukázala hlavou na zasedací místnost lékařů.

Jenže po obědě zase roznášela léky a pak měla naléhavou práci ve velkém pokoji u žen. Všude kolem bylo plno podlomených, nemocných lidí, a Zoja tím víc v duchu sledovala sama sebe, uvědomovala si, jak je čistá a zdravá až po nehýtky prstů, až po poslední buňku své kůže. A zvláštní radost měla ze svého vysokého, pevného poprsí, uvědomovala si, jak jí těžkne, když se naklání nad lůžky nemocných, a jak se jí pohupuje při rychlé chůzi.

Konečně byla s prací jakžtakž hotova. Poručila sanitářce, aby seděla tady u stolu a žádné návštěvy do pokojů nepouštěla, a kdyby něco, aby ji zavolala. Vzala si s sebou vyšívání a Oleg šel za ní do lékařské zasedačky.

Byla to světlá rohová místnost se třemi okny. Nedalo se říct, že je zařízena zrovna vkusně – potýkala se tu jasně ruka účetního s rukou primáře: žádné pohodlné pohovky, dva strohé divany – žádné polštáře na opření vzadu, jen vysoké kolmé opěradlo, na kterém by si člověk zalomil krk, a v něm zrcátka nejspíš tak pro žirafu. I stoly tu stály přesně podle skličujícího úředního pořádku: předsednický masívní psací stůl s tlustým přírodním sklem a napříč k němu, do povinného písmene T, dlouhý stůl pro zasedající. Až na to, že tento stůl byl přikryt krásně modrým sametovým ubrusem se samarkandským vzorem, a ten modrý ubrus jako by celou místnost rázem rozveselil. A pak tu ještě stála zvlášť, stranou, rozmarná skupinka pohodlných křesílek, která nepatřila ke stolu, a ta také místnost zpříjemňovala.

Nic tu nepřipomínalo nemocnici, až na nástěnku k 7. listopadu s nápisem Onkolog.

Zoja a Oleg si sedli do pohodlných měkkých křesel v nejsvětlejším rohu pokoje, kde stály na podstavcích květináče s agáve a před celou velikou tabulí hlavního okna se větvil a vypínal dub.

Oleg se do křesla s rozkoší zabořil a celým tělem vnímal, jak je pohodlné, jak krásně se v něm napřimují záda, a krk a hlava se v něm mohou zaklonit ještě víc dozadu.

“Ach, to je nádhera!” řekl. “Takovouhle nádheru jsem nezažil snad patnáct let.”

(Proč si takové křeslo nekoupí, když se mu tolik líbí?)

“Tak na copak jste si hodil ten pětník?” zeptala se a věděla, že její natočení hlavy i výraz v očích se k té otázce náramně hodí.

Teď, když tu tak seděli, sami, v křeslech, a chtěli si jen vyprávět, záviselo vlastně na jediném slovu, na tónu, na pohledu, bude-li jejich rozhovor jen lehce těkat po povrchu, anebo půjde-li rovnou k jádru věci. Zoje by bylo plně vyhovovalo to první, ale tušila, že přijde to druhé.

A Oleg ji nezklamal. Seděl opřen v křesle, díval se oknem ven, nad ni, a slavnostně řekl:

“Na co? Na to, jestli jedna dívka se zlatou ofinkou pojede k nám na celinu.”

A teprve potom se na ni podíval.

Vydržela jeho pohled a zeptala se:

“A co tam tu dívku čeká?”

Oleg si vzdychl:

“No, už jsem vám o tom vyprávěl. Veselého málo. Vodovod tam není. Žehlička jen na dřevěné uhlí. Svítí se petrolejkou. Když je mokro, chodí se v blátě, když je sucho, v prachu. Pěkných šatů tam člověk za celý rok neužije.”

Vychrlil to na ni naráz, nic nevynechal – vypadalo tó, jako by jí ani nechtěl dát možnost, aby mu něco slibovala. Když se tam člověk nemůže za celý rok hezky obléct, tak co je to vlastně za život? Ale Zoja přitom věděla, že ve velkém městě se sice žije pohodlně, ale člověk přece nežije s městem. A tak jí ani nešlo o to, představit si tu vesnici, jako spíš pochopit, co je to za člověka.

“Pak ale nechápu, co vás tam drží?”

Oleg se dal do smíchu:

“Mě? Ministerstvo vnitra!”

Pořád ještě měl hlavu položenou na opěradle a hověl si.

Zoja zbystřila pozornost.

“Já to tušila. Ale promiňte, jste přece Rus, ne?”

“To bych řekl, stoprocentní Rusák. I ti snad mohou mít černé vlasy, ne?”

A přihladil si je.

Zoja pokrčila rameny:

“No ale – proč vás tam tedy…?”

Oleg si povzdychl:

“Ach jo, to nám roste neinformovaná mládež! Když my jsme byli mladí, taky jsme sice neměli tušení, že existuje nějaký trestní zákoník a že jeho paragrafy a odstavce mohou mít rozšiřující výklad. Ale vy tu žijete přímo ve středu celého tohoto kraje, a přitom neznáte ani základní rozdíl mezi vysídlením a úředně nařízeným vyhnanstvím.”

“A jaký je v tom rozdíl?”

“Já například jsem vyhnanec. Nebyl jsem vysídlen jako příslušník určitého národa, byl jsem poslán do vyhnanství jako Oleg Filimonovič Kostoglotov, chápete?” rozesmál se. “Jako jeden z poctivých občanů, pro kterého není místo mezi jinými poctivými občany.”

A blýskl po ní černýma očima.

Ale Zoja se nelekla. Vlastně lekla, jenže to na sobě nedala příliš znát.

“A… na kolik let jste to dostal?” zeptala se tiše.

“Navěky!” zahřměl.

Až jí zazvonilo v uších. Navěky! Proboha!

“Doživotně?” zeptala se skoro šeptem.

“Ne, povídám navěky!” trval na svém Kostoglotov. “V papírech stálo navěky. Kdyby to bylo doživotně, mohli by odtud převézt aspoň mou rakev, ale jednou je to navěky, tak navěky, a žádné převážení. Může třeba i slunce zhasnout, a stejně to nejde, věčnost je delší.”

Teprve teď měla Zoja srdce doopravdy jako v kleštích. Tak přece to není jen tak – ten šrám na tváři a občas ten divoký pohled: Co když je to vrah, nějaký strašný mužský, a co když ji tu z ničeho nic uškrtí, ten je se vším hned hotov.

Ale neposunula si křeslo, aby se jí lépe utíkalo. Jen odložila vyšívání (stejně se ho ještě ani nedotkla). Sebrala odvahu, podívala se na Kostoglotova, ale ten pořád seděl tak pohodlně zabořený v křesle a tvářil se jakoby nic, jako by ani nebyl rozčilený, zato Zoja byla, když se ho ptala:

“Jestli se vám o tom těžko mluví, nemusíte mi odpovídat. Za co vás vlastně odsoudili?”

Kostoglotov však nevypadal ani trochu sklíčeně a s naprosto bezstarostným úsměvem odpověděl:

“Žádný soud nebyl, Zojenko. Věčné vyhnanství jsem dostal na převodku.”

“Na… převodku?”

“Ano, tak se to jmenuje. Je to něco jako účet. Jako když se ze zásobovací základny převádí do skladu tolik a tolik pytlů, tolik a tolik sudů, použité obaly…”

Zoja se chytila za hlavu:

“Počkejte, tomu nerozumím. To snad… to vás tak… to všechny tak…”

“Ne, všechny ne, to se nedá říct. Kdo má čistý paragraf deset, ten do vyhnanství nejde, ale kdo má desítku a jedenáctku, ten už ano.”

“A co je to ta jedenáctka?”

“Jedenáctka?” Kostoglotov se zamyslel. “Zojenko, už jsem vám toho napovídal nějak moc, musíte s tím velice opatrně, abyste taky něco nevyfásla. Můj základní trest mi byl vyměřen podle paragrafu deset – sedm let. A když někomu dali pod osm let, neudělal vůbec nic, všechno si vycucali z prstu. Kromě toho jsem měl ještě jedenáctku, a jedenáctka znamená skupinu. Jedenáctka sama o sobě trest jaksi nezvyšuje, ale protože jsme byli skupina, rozeslali nás do věčného vyhnanství. Abychom se už nikdy na starém místě nemohli sejít. Teď už tomu rozumíte?”

Ne, ještě tomu nerozuměla.

“Tak to tedy byla.. chtěla to nějak zmírnit, “no, jak se říká – banda?”

Kostoglotov se dal do hurónského smíchu, ale náhle zase zmlkl a zamračil se:

“To je ohromné. Vidím, že vás slovo skupina neuspokojuje, jako neuspokojilo mého vyšetřovatele. Ten nám taky s oblibou říkal banda. Ano, byli jsme banda, banda studentů a studentek z prvního ročníku.” Podíval se na ni hrozivě. “Já vím, že se tu nesmí kouřit, je to zakázané, ale já si přesto zapálím, ano? Scházeli jsme se, chodili jsme za děvčaty, tancovali jsme a chlapci si kromě toho povídali o politice. A o… něm. Víte, leccos se nám nelíbilo. Nebyli jsme zkrátka příliš nadšení. Dva z nás byli za války na frontě a čekali, že po válce to bude jaksi všechno jiné. V květnu, před zkouškami, nás všechny zabásli, i děvčata.”

Zoja byla zmatena. Vzala zase do rukou vyšívání. Na jedné straně jí říkal nebezpečné věci, které vlastně neměla ani poslouchat, měla si zacpat uši, natož aby je někomu vyprávěla. Na druhé straně se jí zase ohromně ulevilo, že nikoho nelákali do tmavých uliček a nezabíjeli.

Polkla slinu.

“Já tomu nerozumím. Tak co jste vlastně dělalť!”

“Jak to myslíte?” Kostoglotov vtahoval a vyfukoval kouř. Velikánský chlap s maličkou papiroskou mezi prsty. “Studovali jsme, vždyť vám to říkám. Někdy jsme trochu pili, když na to bylo, chodili jsme na večírky. No vidíte, a děvčata vzali taky a dali jim každé pět let,” upřeně se na ni podíval. “Představte si, jak by vám bylo, kdyby se to stalo vám. Před zkouškami za druhý semestr vás seberou a strčí do basy.”

Zoja odložila vyšívání.

Čekala vlastně, že od něho uslyší něco strašného, a zatím jí to připadalo až jaksi dětské.

“No a k čemu vám to všechno bylo, myslím jako vám, chlapcům?”

“Co?” nepochopil ji Oleg.

“No jako… být nespokojení… a něco čekat…”

“Ach tak! Máte vlastně pravdu,” pokorně se zasmál Oleg. “To mi vůbec nenapadlo. Ale víte, že zase mluvíte jako můj vyšetřovatel, Zojenko? Ten říkal přesně totéž. Ach, to křesílko je lahoda! Na pryčně si takhle člověk nepohoví.”

Oleg se zase tak pohodlně zavrtěl, pokuřoval a přimhouřenýma očima hleděl velkou okenní tabulí ven.

Schylovalo se už k večeru, venku bylo pořád stejně zataženo jako celý den, ale spíš jako by se vyjasňovalo, než šeřilo. Vrstva mraků na západě, kam byla tato rohová místnost obrácena, se čím dál víc rozplývala a řidla.

Až teprve teď se Zoja dala doopravdy do vyšívání a docela s chutí dělala steh za stehem. Oba mlčeli. Oleg ji tentokrát nechválil za vyšívání jako minule.

“A co… vaše dívka? Taky tam byla?” zeptala se Zoja, ale hlavu od práce nezvedla.

“T-taky,” řekl Oleg pomalu, jako by myslel na něco jiného.

“A kde je teď?”

“Teď? Na Jeniseji.”

“A copak se s ní nemůžete nějak sejít?”

“Ani se o to nepokouším,” řekl bez zájmu.

Zoja se dívala na něho, on do okna. Tak proč se vlastně neožení tady, kde teď žije?

“A je to moc těžké sejít se?”

“Pro svobodné skoro nemožné,” řekl roztržitě. “Ale hlavně, nevím, proč bych to dělal.”

“Její fotografii náhodou u sebe nemáte?”

“Fotografii?” zeptal se udiveně. “Žádné fotografie mít nesmíme. Roztrhají nám je.”

“Tak mi aspoň řekněte, jak vypadala.”

Oleg se usmál, přivřel oči:

“Vlasy měla až na ramena a na koncích se jí zatáčely nahoru. Vy máte v očích vždycky jiskřičku smíchu, ona je měla vždycky trošinku smutné. Že by byla tušila, co ji čeká? Co myslíte?”

“A v táboře jste byli společně?”

“Nne-e.”

“Tak kdy jste se s ní vlastně rozešel?”

“Pět minut před tím, než mě zatkli. To víte, byl máj, seděli jsme dlouho u nich na zahrádce. Teprve asi ke druhé v noci jsem se s ní rozloučil a odešel jsem a o kus dál mě sebrali. Rovnou, auto stálo na rohu.”

“A ji?!”

“Druhý den v noci.”

“A víckrát jste se neviděli?”

“Ještě jednou, při konfrontaci. To už jsem byl dohola. Čekali, že budeme jeden druhého udávat. Ale nedočkali se.”

Točil v rukou špačkem papirosy, nevěděl, kam s ním.

“Tamhle to dejte,” ukázala na vyleštěný popelník na předsednickém místě.

Obláčky na západě se čím dál víc rozlézaly a žluťounké sluníčko se z nich klubalo ven. I zatvrzele drsná Olegova tvář vypadala v tom slunečním světle mírněji.

“Tak ale proč tedy teď…?” zeptala se Zoja soucitně.

“Zojo!” řekl Oleg tvrdě, ale pak se na chvilku zamyslel. “Máte vy vůbec představu, co čeká v lágru děvče, když je hezké? Pokud ji cestou, někde v dolíku, neznásilní vrahouni – a to ostatně můžou udělat i potom v lágru – narafičí to hned první večer lágroví vyžírkové, všelijací ti skladníci a pohůnkové tak, že ji ženou nahou do lázně kolem nich. A hned na místě se rozhodne, který ji dostane. Ráno se jí pak nabídne, jestli s ním chce žít a mít čistou práci někde v teple. A když odmítne, prožije si takové peklo, že nakonec sama přileze s prosíkem.” Zavřel oči. “Zůstala naživu, trest má šťastně za sebou. Nemám jí to za zlé, chápu ji. Ale to je taky všechno. Ona to taky chápe.”

Mlčeli. Slunce se mezitím vyklubalo z mraků úplně a celý svět byl najednou veselejší a světlejší. V parku teď bylo pěkně vidět černé stromy a tady, v místnosti, zazářil modrý ubrus a zlatě zasvítily Zojiny vlasy.

“Jedna z našich děvčat si vzala život, ta třetí je živa. Tři chlapci jsou mrtví, o dvou nevím.”

Svěsil ruce přes opěradlo, zahoupal se a zarecitoval:

” Už přešel uragán… Jen málo žije nás…

a zpátky voláme svá dávná přátelství… “

Seděl tak dál, stočený, a hleděl do země. Vlasy na temeni hlavy mu trčely do všech světových stran. Potřebovaly by vodu a kartáč, a dvakrát denně.

Mlčel, ale všechno, co Zoja chtěla slyšet, už slyšela. Byl sem připoután svým vyhnanstvím, ale ne za vraždu; byl svobodný, ale nebyl sukničkář; a ještě po tolika letech dokázal hezky mluvit o své někdejší lásce, byl tedy schopen opravdového citu.

Mlčel, ona taky mlčela, chvíli se dívala na vyšívání, chvíli na něho. Nebyl nijak zvlášť krásný, ale ani ošklivý se jí teď nezdál. A na ten šrám si člověk zvykne.

Jak říká babička: “Ty nepotřebuješ krasavce, ty potřebuješ hodného člověka.” Bylo na něho spolehnutí a byla v něm síla po tom, co prožil. Zoja to teď jasně cítila, síla prověřená životem, kterou postrádala u mladých chlapců.

Kladla steh vedle stehu a v tom cítila, že Oleg se na ni upřeně dívá.

Zvedla k němu od vyšívání jen oči, ne hlavu.

Díval se na ni, hltal ji očima a naléhavě říkal:

“Koho teď zavolat, komu teď povědět o smutné radosti, ze já jsem zůstal živ?”

“Už jste o ní přece pověděl,” řekla šeptem a usmívala se na něho očima i rty.

Rty neměla růžové, ale nevypadaly ani jako namalované. Byly červené do oranžova, do ohnivá, jako světlý oheň.

Něžné paprsky nažloutlého slunce oživily i nezdravou barvu jeho hubené, nemocné tváře. V tom teplém světle vypadal, že nezemře, že se z toho dostane.

Oleg pohodil hlavou, jako když kytarista po smutné melodii spustí veselou:

“Zojenko milá, víte co? Dotáhneme dnes ten svátek až do konce, ano? Mám už těch bílých plášťů po krk. Teď chci vidět krásnou městskou slečnu, a žádnou sestru. To víte, v Uš-Těreku takovou neuvidím.”

“Jenže kde tu krásnou slečnu vzít tak najednou?” řekla Zoja šibalsky.

“Sundejte si na chviličku plášť a projděte se.”

Poodejel s křeslem dozadu, aby mohla projít.

“Ale jsem přece ve službě, neměla bych,” zdráhala se ještě.

Snad mluvili příliš dlouho o neveselých věcech, snad paprsky zapadajícího slunce příliš vesele klouzaly po pokoji – prostě Zoja najednou dostala chuť to udělat a cítila, že to dopadne dobře.

Odsunula vyšívání, vyskočila z křesla jako děvčátko a už si rozepínala knoflíky, maličko předkloněna, a pospíchala, jako by měla místností proběhnout, ne jen projít.

“Tak pomozte mi přece,” zavolala a hodila mu ruku, jako když ani není její. Zatáhl a rukáv byl dole. “A druhou,” tanečním pohybem se k němu přes rameno otočila a on stáhl i druhý rukáv; plášť mu zůstal ležet na klíně a ona vykročila po místnosti. Šla jako manekýnka – hezky vzpřímeně, trošku kroutila zadečkem, rukama chvílemi pohybovala podél těla, chvílemi je zvedala.

Tak udělala několik kroků, pak se otočila zpátky a zůstala stát s rukama od těla.

Oleg držel Zojin plášť na prsou, jako když ho objímá, hleděl na ni a očima ji jen hltal.

“Bravo!” zachraptěl konečně. “Báječné!”

Něco muselo být i v tom světélkujícím modrém ubruse, v té uzbecké nekonečné modři, která se tak rozzářila ve večerním slunci, co v něm znovu vyvolalo včerejší melodii, kdy jeho oči znovu poznávaly, viděly svět. Vracely se mu všechny zmatené, prostopášné a přízemní touhy. Radost z čalouněného nábytku i radost z útulného pokoje – po tisíci letech vandráckého, otrhaného, toulavého živobytí. I radost, že se dívá na Zoju, že se na ni dívá se zalíbením, a nadto ještě hříšně. On, který před čtrnácti dny umíral!

Zoja triumfálně vyšpulila ohnivé rty a s pohledem vážným a potutelným zároveň, jako když zná nějaké tajemství, prošla stejnou cestou nazpět, k oknu. A ještě jednou se k němu obrátila a zůstala tak.

Oleg nevstal, seděl, ale černý smetáček jeho hlavy se zvedal k ní, zdola nahoru.

Ze Zoji vycházela jakási zvláštní síla – člověk ji cítil, ale nemohl ji pojmenovat – nebyla to však fyzická síla, byla to jiná síla, a tá síla si žádala protisílu. A Oleg měl radost, že snad může tu výzvu přijmout, že je snad schopen poměřit se s ní.

Všechny vášně života se vracely do jeho uzdravujícího se těla! Všechny!

“Zo-ja!” řekl zpěvavě. “Zo-ja. Jestlipak víte, co to znamená?”

“Zoja znamená život,” odpověděla důrazně, jako heslo. Ráda to vysvětlovala. Stála, rukama se za zády opírala o okno, trošku nakloněna ke straně, jak přenesla váhu na jednu nohu. Oleg se šťastně usmíval. Vpíjel se do ní očima.

“A co zool K zoo-předkům nemíváte někdy blízko?”

Zasmála se a odpověděla mu v jeho tónu:

“K těm máme každý trochu blízko. Sháníme potravu, krmíme mláďata. Je na tom snad něco špatného?”

Ale teď už asi dost, už dál ne! Byla však příliš vzrušena jeho upřímným, nadšeným pohledem, který ji zrovna hltal a který nikdy neviděla u městských chlapců, co směli každou sobotu bez překážek objímat děvčata třeba jen při tanci – a tak ještě rozhodila obě ruce a zaluskala prsty a zavlnila celým tělem, jak se to patřilo k módní písničce z indického filmu:

“A va-raj-já-á-a! A-va-raj-ja-á-a!”

Ale Oleg se náhle zamračil a požádal:

“Ne, prosím vás, tu písničku nezpívejte, Zojo!”

Okamžitě se zatvářila vážně, jako by nikdy nebyla zpívala a nakrucovala se.

“To je písnička z Tuláka,” řekla. “Neviděl jste ten film?”

“Viděl.”

“Ohromný film. Byla jsem na něm dvakrát.” (Byla na něm čtyřikrát, ale nějak se to najednou styděla říct.) “Vám se nelíbil? A přitom je to stejný osud jako váš.”

“To tedy není,” mračil se Oleg. Teď už se mu na tvář nevracel dřívější jasný výraz a ani žluté sluníčko ji neproteplovalo, teď bylo vidět, že je to vážně nemocný člověk.

“Přece se taky vrátil z vězení. A celý život má vzhůru nohama.”

“To jsou všechno povídačky. Je to typický kriminálník. Gauner.”

Zoja natáhla ruku pro plášť.

“A vy je nemáte rád?” Poděkovala kývnutím hlavy a teď se zapínala.

“Nenávidím je.” tJíval se mimo ni, tvrdě, čelist měl sevřenou maličko ke straně, vypadal nepříjemně. “Jsou to hyeny, paraziti, kteří jsou živi jen z toho, že okrádají druhé. Třicet let se u nás vyzvánělo, že se dají převychovat, že jsou to ,sociálně blízké elementy’, a oni zatím mají stejnou zásadu jako Hitler: tobě na hlavu ne… tady vychrlí spoustu sprostých slov, ale podstata je asi taková: tebe nikdo nebije, tak drž hubu a zákryt; teď svlíkají sousedy, tebe ne, tak drž hubu a zákryt. Ohromně rádi šlapou po tom, kdo už leží, a ještě si troufají navlékat si romantické hávy. A my kolem nich děláme legendy a skládáme na ně tyhle písničky.”

“Jaké legendy?” dívala se na něho jako provinilá školačka.

“To by bylo dlouhé povídání. Ale aspoň jednu legendu, když chcete.” Stáli teď spolu u okna. Oleg ji vzal pánovitě za lokty, ačkoliv to nemělo žádnou souvislost s tím, co říkal, a mluvil s ní jako s malou holkou. “Kriminálníci ze sebe ohromně rádi dělají šlechetné zbojníky a vždycky se chlubí tím, že nikdy neberou vězňům jejich příděl, v jejich hantýrce se tomu říká svátá berle; oni kradou jen to, co mají vězňové navíc. Ale v sedmačtyřicátém už na naší cele v krasnojarské etapce nebyl jediný bobr, prostě nikdo už neměl nic, co by se mu mohlo ukrást. A kriminálních bylo skoro půl cely. Měli hlad, tak si začali zabírat cukr a chleba jen pro sebe. V cele bylo dosti kuriózní osazenstvo: půl cely kriminálních, půl cely Japonců, a my dva političtí, Rusové, já a ještě jeden polární letec, do dneška se podle něho jmenuje jeden ostrov v Ledovém moři, ale on sedí. Zkrátka kriminální brali Japoncům i nám asi tři dny všechno sakumprásk. A tak se Japonci domluvili, kdopak jim rozumí, v noci ve vší tichosti vstali, odtrhali prkna z pryčen a začali křičet ‚banzaj!’ a ty kriminálníky mydlit. Ti je zřídili, to byste koukala.”

“A vás?”

“Proč nás? My jsme jim přece chleba nebrali. My jsme tu noc byli neutrální, ale drželi jsme palce japonským zbraním. A ráno byl najednou pořádek, dostali jsme chleba, cukr, všechno, co nám patřilo. Jenže co udělala správa věznice: půlku Japonců od nás dala pryč, a místo nich nám strčila do cely k pomláceným kriminálníkům další nepomlácené. A ti se pustili do Japonců – teď jich bylo víc a navíc měli nože, ti mají vždycky všechno. Řezali je strašně, byli by je utloukli, a tak jsme to s tím letcem nevydrželi a přidali se k Japoncům.”

“Proti Rusům?”

Pustil její lokty a zůstal vzpřímeně stát. Pak trochu pohnul sevřenou čelistí ze strany na stranu:

“Tihle gauneři u mě nejsou Rusové.”

Zvedl ruku a přejel si prstem po šrámu, od brady, dole po tváři a na krk:

“A tohle jsem si z té rvačky odnesl.”

13

Rusanovův nádor se přes noc ze soboty na neděli nezmenšil ani nezměkl. Rusanov to poznal, ještě než vstal z postele. Probudil ho časně starý Uzbek, který mu od samého rána protivně kašlal rovnou u ucha.

Venku se proklubával pošmourný nehybný den, stejný jako včera a předevčírem, a takový den člověku na náladě nepřidá. Ten kazašský pastevec sotva otevřel oči, hned si na posteli sedl, zkřížil nohy a seděl jako kus dřeva, jen tupě zíral. Dnes nechodili lékaři, na rentgen a na převaz taky nebudou nikoho volat, a tak snad bude takhle sedět až do večera. Sýček Jefrem se zase zabral do svého zádušního Tolstého; chvílemi vstal, prošel se uličkou, až se postele zatřásly, ale naštěstí už na Rusanova nedorážel a na ostatní taky ne.

Kostohryz někam odešel a celý den se na pokoji neukázal. Geolog byl příjemný a dobře vychovaný mladý muž, ten si pořád četl ve své geologii a nikomu nepřekážel. A ostatní se taky chovali tiše.

Rusanovovi dodávalo náladu aspoň to, že dnes měla přijít žena. To se ví, žádnou konkrétní pomoc nečekal, ale aspoň si jí může vylít srdce – jak je mu zle, že mu injekce ani trošku nepomohla, a jaké má na pokoji protivné lidi. Polituje ho – a jemu hned bude o trochu líp. A musí ji taky poprosit, aby mu přinesla nějakou knížku, něco optimistického, současného. A plnicí pero, aby nevypadal tak směšně jako včera, když si musel od toho kluka půjčit tužku, aby si mohl zapsat recept. Jo, a na to hlavní nesmí zapomenout – aby mu sehnali tu houbu, tu březovou houbu.

Konec konců ještě není všechno ztraceno: když nepomůžou léky, jsou tu ještě jiné prostředky. Hlavní je neztrácet optimismus.

A tak Pavel Nikolajevič si tu přece jen pomaloučku zvykal. Po snídani si dočítal ve včerejších novinách Zverevův referát o státním rozpočtu. Mezitím přinesli dnešní noviny. Vzal si je nejdřív Děmka, ale Pavel Nikolajevič si je od něho vyžádal a hned si s uspokojením přečetl zprávu o pádu francouzské Mendez-Franceovy vlády (Dobře ti tak! To máš za ty své pikle! Za to, žes uzavřel ty pařížské dohody!), velký Erenburgův článek si nechal na později a začetl se do stati o tom, jak jsou uváděna v život usnesení lednového pléna o výrazném zvýšení živočišné výroby.

Tak si krátil den, až konečně přišla sanitářka a ohlásila, že má dole návštěvu, manželku. Za pacienty, kteří byli upoutáni na lůžko, mohly sice návštěvy chodit až na pokoj, ale Pavel Nikolajevič teď neměl sílu dokazovat, že musí ležet, a taky mu bylo milejší sejít dolů do dvorany a nemít pořád na očích tyhle netečné, skleslé lidi. A tak si omotal krk teplou šálkou a šel dolů.

Měli rok před stříbrnou svatbou a Kapa byla Pavlu Nikolajeviči stále tak milá jako kdysi. To se přece nestává příliš často. A on opravdu neměl za celý život bližšího člověka, s nímž by se mohl tak pěkně potěšit z úspěchů a rozebrat nezdary. Kapa byla jako věrný kamarád, a přitom byla neobyčejně energická a moudrá (“Té pane funguje selský rozum,” vychloubal se vždycky Pavel Nikolajevič přátelům). Nikdy nepocítil potřebu být jí nevěrný a ani ona ho nikdy nepodvedla. Není pravda, že se muž začíná stydět za ženu, kterou si vzal v mládí, jakmile dosáhne vyššího postavení. Jak vysoko se oni dva vyšvihli za ta léta, co jsou spolu (ona pracovala jako dělnice v továrně na makaróny, kde kdysi pracoval i on; zpočátku byl v mísírně, ale pak, ještě před svatbou, se dostal do podnikového výboru a dělal bezpečnostního technika, načež byl jako komsomolec vyslán posílit aparát obchodní sítě a v dalším roce se stal ředitelem závodní školy práce) – a přesto se za tu dobu zájmy manželů v ničem nerozešly, ani žádný z nich nezpyšněl. A při nejrůznějších oslavách, když se trochu napili a když seděli u stolu s obyčejnými lidmi, rádi si zavzpomínali na svou dělnickou minulost a hlasitě si zazpívali “Skal a stepí divočinou” i “Rudou jízdu”.

Teď čekala Kapa ve dvoraně a svou širokou postavou, dvojitou stříbrnou liškou, kabelkou velkou jako aktovka a nákupní taškou plnou jídla zabírala na lavici v nejteplejším koutě nejméně tři místa. Vstala, políbila manžela teplými, měkkými rty a posadila ho na rozložený šos svého kožichu, aby mu bylo tepleji.

“Mám tady dopis,” řekla a pocukávala přitom koutkem rtu, což byl pro Rusanova neklamný příznak, že jde o nepříjemný dopis. Ačkoli Kapa byla jinak ve všem člověk chladnokrevný a rozvážný, tohoto ženského zlozvyku se ne a ne zbavit: každou novinku, ať dobrou či špatnou, musela vždycky vyklopit hned ve dveřích.

“No dobře,” pravil dotčeně Pavel Nikolajevič, “jen mě doraz, doraz mě! Když je to tak důležité, doraz mě.”

Ale Kápě už se ulevilo tím, že to vyklopila, a teď zase mohla mluvit jako člověk.

“Ale ne, to ne, to nic,” omlouvala se. “Tak co, jak je ti, Pavlíku? O injekci už všecko vím, volala jsem vrchní sestře už v pátek a včera ráno znova. Kdyby něco nebylo v pořádku, byla bych okamžitě přijela. Ale řekli mi, že to proběhlo velmi dobře, je to tak?”

“S injekcí bylo všechno v pořádku,” potvrdil Pavel Nikolajevič, spokojen, že tak dobře obstál. “Ale to prostředí, Kapičko, to prostředí!” V tu chvíli si představil všechno, co ho tady uráželo a roztrpčovalo, Jefremem a Kostohryzem počínaje, a nevěda honem čím dřív začít, řekl lítostivě: “Aspoň ten záchod kdyby tu byl oddělený! Tady ti je strašný záchod. Ani zvláštní kabiny tam nejsou, všechno je vidět.”

(V zaměstnání chodil Rusanov do prvního patra, kam smělo jen pár vyvolených.)

Kapa chápala, jak je mu zde těžko a že se potřebuje vypovídat, proto ho nechala, ať si postěžuje, a ještě ho přiváděla na další stesky, až to jedno po druhém ze sebe dostal a skončil svou obligátní nezodpovězenou otázkou: “Za co berou ti doktoři takový plat?” Pak se ho podrobně vyptala, jak se cítil při injekci i po ní, co nádor, jestli ho pořád tak tlačí, potom mu rozmotala šálku a nádor si dobře prohlédla a pak dokonce řekla, že jí připadá, jako by se malilinko zmenšil.

Nezmenšil se, Pavel Nikolajevič to věděl, ale přesto docela rád slyšel, že možná trošinku menší je.

“Rozhodně není větší, viď?”

“Ne, větší rozhodně není. To určitě ne!” rázně prohlásila Kapa.

“Aspoň růst kdyby přestal,” řekl Pavel Nikolajevič a hlas se mu třásl. “Aspoň růst kdyby přestal! Jestli bude ještě týden takhle růst, tak – to potom… a…”

Ne, vyslovit to slovo, nahlédnout tam, do té černé propasti, to nedokázal. Byl tak nešťastný a bylo to všechno tak nebezpečné!

“Další injekci dostanu zítra. A třetí ve středu. A co když mi to nepomůže? Co budeme dělat?”

“Pojedeš do Moskvy!” energicky rozhodla Kapa. “Uděláme to tak: kdyby ti další dvě injekce nepomohly, sedneš na letadlo a poletíš do Moskvy. V pátek jsi tam přece volal, pak jsi to zrušil, ale já jsem už telefonovala Šenďapinovým a Alymov volal do Moskvy sám a zjistil, že donedávna se tvá nemoc léčila jedině v Moskvě. Každého tam posílali, až teď to začali léčit tady, víš, prý musí vychovávat místní kádry. Ti doktoři, to je vůbec pěkná společnost! Jaké oni mají právo posuzovat výrobní úspěchy, když mají v práci živé lidi? Říkej si co chceš, ale já je nenávidím, ty doktory.”

“Je to tak, je,” trpce souhlasil Pavel Nikolajevič. “To víš, ale já už jsem jim to taky řekl!”

“A na učitele mám zrovna tak spadeno! Co ti se mě jenom nasoužili kvůli Majce! A kvůli Lavrikovi jakbysmet.”

Pavel Nikolajevič si vyčistil brýle.

“Tenkrát, když já jsem byl ředitelem, tenkrát to člověk ještě pochopil. To byli ještě všichni pedagogové proti nám, samý nepřítel, a my jsme měli za úkol držet je zkrátka. Ale teď? Teď přece máme právo něco od nich žádat, ne?”

“Takže poslouchej. Nebude to tedy nijak těžké poslat tě do Moskvy, cestičku už tam máme prošlapanou a důvod se vždycky najde. A Alymov to domluvil, aby to tam vyjednali, a dostal by ses na moc dobrou kliniku. Tak co? Počkáme na třetí injekci?”

Všechno si to pěkně naplánovali – a Pavlu Nikolajeviči se hned ulevilo. Není nic horšího než to pokorné čekání na smrt v téhle zatuchlé díře! Rusanovovi byli po celý život lidé akce, lidé iniciativy, a jedině v iniciativě získávali duševní rovnováhu.

Dnes neměli kam pospíchat a Pavel Nikolajevič se cítil šťasten, že si tu může hezky posedět se ženou a nechodit na pokoj. Bylo mu trošku chladno, protože venkovní dveře se často otevíraly, ale Kapitolina Matvejevna si stáhla z ramen pod pláštěm dlouhý šál a zabalila ho do něj. A jejich sousedi na lavičce byli také čistí lidé. Takže si tu mohli pěkně dlouho posedět.

Pomalu, jeden po druhém probírali různé životní problémy, které nemoc Pavla Nikolajeviče přerušila. Jen tomu hlavnímu, co jim hrozilo, se vyhýbali: kdyby nemoc vzala špatný konec. Proti tomu nemohli nic naplánovat, nic podniknout, nic dojednat. Na to prostě nebyli nijak připraveni – a už proto to tak nesmělo dopadnout. (Kapitolina Matvejevna sice tu a tam pomyslela i na to, jak by to asi bylo s majetkem a s bytem, kdyby muž zemřel, ale oba byli tak důsledně vychováni v optimistickém duchu, že bylo lepší nechat všechny tyto záležitosti raději zamotané, než se drásat jejich předběžným rozebíráním nebo nějakou malomyslnou poslední vůlí.)

Mluvili o tom, jak k nim domů telefonují spolupracovníci Rusanovovi z Průmyslové správy, kam předloni přešel ze zvláštního oddělení v jejich továrně, jak se na něho ptají a přejí mu brzké uzdravení. (Samozřejmě, že Rusanov tam neřešil otázky průmyslové, tak nízkou specializaci neměl, na to tam byli inženýři a ekonomové, a Rusanov je jen kontroloval.) Měli ho tam rádi, a bylo teď docela příjemné slyšet, jak na něho myslí.

Mluvili také o jeho záměrech s penzí. Přestože tolik let obětavě vykonával poměrně vysoké funkce, vypadalo to nějak tak, že zřejmě nedosáhne své životní mety – osobního důchodu. Ba ani výhodný úřední důchod – se zvýhodněnou sazbou a termíny – možná nezíská, a to jen proto, že se v devětatřicátém roce neodhodlal obléct si čekistickou uniformu, ačkoli mu to navrhovali. Škoda; ale kdoví, vzhledem k nejisté situaci v posledních dvou letech to třeba ani škoda není. Třeba bude mít aspoň klid.

Dotkli se i celkové tendence, která se poslední léta projevovala stále výrazněji – lidé chtěli lépe žít, lépe se oblékat, lépe se zařizovat, lépe bydlet. A tady Kapitolina Matvejevna podotkla, že bude-li mužovo léčení úspěšné, ale protáhne-li se na půldruhého až dva měsíce, jak je upozornili, vyplatilo by se provést v té době v bytě některé úpravy. Už dávno potřebují v koupelně přestavět komín a v kuchyni posunout výlevku, a taky záchod by potřebovali vykachlíkovat a jídelna a pokoj Pavla Nikolajeviče by se rozhodně měly vymalovat: chce to jinou barvu a určitě zlatý váleček, to je teď v módě. Pavel Nikolajevič proti tomu nic neměl, ale hned se tím dostali k mrzuté otázce, že i když to dělníci dostanou jako státní úkol a podle toho taky budou placeni, přesto budou určitě vymáhat – ne žádat, ale doslova vymáhat – něco navíc od partaje. Ne že by mu bylo líto peněz (i když mu jich bylo líto!), ale jako mnohem závažnější a urážlivější vyvstávala před Pavlem Nikolajevičem zásadní otázka: za co? Proč on dostává svůj zasloužený plat a prémie a o žádné další spropitné a bakšiš nežádá? A tihle nezodpovědní pracanti chtějí brát ještě peníze navíc? Tady jde o zásadní, nepřípustný ústupek celému tomu světu živelných a maloburžoazních nálad. Pavel Nikolajevič se pokaždé rozčilil, kdykoli na to přišla řeč.

“Řekni mi, Kápo, kam se u nich poděla dělnická čest? Když my jsme dělali v makarónce, nikdy jsme si přece nekladli žádné takové podmínky, ani jsme nežádali od mistra žádnou levotu. Bylo by nám to vůbec napadlo? Přece je takhle nesmíme demoralizovat! Copak to není úplatek?”

Kapa s ním úplně souhlasila, ale hned ho taky upozornila, že když se jim nezaplatí, když je během práce nepodmáznou, určitě se jim pomstí, něco jim provedou a oni toho pak budou litovat.

“Slyšela jsem, že jeden plukovník na penzi byl taky tak zásadový a řekl, ani kopejku jim nedám navíc. A víš, co mu udělali? Dali mu v koupelně do odtoku zdechlou krysu, takže voda špatně odtékala a bylo tam plno puchu.”

A tak se s opravami na ničem nedohodli. Ten život je samá komplikace, kam se jen člověk podívá.

Pak přišla řeč na Juru. Nejstarší syn, a přitom takový tichý, jako by ani nebyl z Rusanovovic rodiny. Vystudoval přece práva, po studiích mu sehnali pěkné místo, ale říkej si co chceš, ten chlapec se na to nějak nehodí. Ne aby si tam trochu upevnil pozici, navázal dobré známosti, tohle on prostě neumí. A teď na té služební cestě určitě nadělá plno kopanců. Pavel Nikolajevič měl o něho velkou starost. A Kapitolina Matvejevna si zase dělala starosti, aby se nějak špatně neoženil. Aby se naučil řídit auto, k tomu ho přiměl táta, samostatný byt mu bude taky shánět táta, ale jak to zařídit, jak dohlédnout, aby se nějak špatně neoženil? On je takový bezelstný, omotá si ho kolem prstu nějaká tkadlena z kombinátu, no dejme tomu, že s tkadlenou se ani nemá kde potkat, v takovém prostředí se ani nepohybuje, ale třeba teď na služební cestě. Neuváženě se oženit je strašně snadné, ale zkazí si tím celý život, a nejen svůj, ale i úsilí celé rodiny. Jako Šenďapinovic dcerka, ta se taky v pedagogickém ústavu už málem vdala za spolužáka, a přitom to byl chlapec z vesnice, matka obyčejná kolchoznice, a když si člověk představí Šenďapinovic byt, jejich postavení a co za lidi k nim chodí na návštěvu – a najednou by u stolu seděla babka v bílém šátku – tchyně! To přece nejde… Ještě že se jim podařilo pokazit ženichovi kádrový posudek, aspoň tak dceru zachránili.

Zato jejich Avieta, jejich Alla, ta je docela jiná, to je perla Rusanovovic rodiny. Otec s matkou se vůbec nepamatují, že by jim někdy způsobila zármutek nebo starost, až na ty lotrovinky ve škole. Ava je krasavice, chytrá hlavička, i energická je a staví se k životu velice správně. Na tu se nemusí dohlížet, kontrolovat ji, ta neudělá chybný krok v malých ani ve velkých věcech. Jenom za to jméno se na rodiče zlobí, prý si neměli tolik vymýšlet, ať jí říkají Alla. V legitimaci ale má Avieta Pavlovna. Však je to krásné jméno. Teď už prázdniny končí, ve středu přiletí z Moskvy a určitě se tu hned objeví.

S těmi jmény je kříž: životní požadavky se mění, a jména zůstávají. Lavrik už se na ně za své jméno taky zlobí. Copak teď je ještě ve škole jenom Lavrik a nikdo se mu neposmívá, ale letos budou dostávat občanky a tam už bude mít napsáno Lavrentij Pavlovic. Však to tak kdysi rodiče mínili: jen ať nosí jméno ministra, neochvějného Stalinova spolubojovníka, a ať se mu ve všem podobá. Jenže teď už je to druhý rok, co člověk má až strach vyslovit nahlas Berijovo jméno. Ještě že Lavrik chce mermomocí jít do vojenského učiliště, a v armádě se užívá příjmení.

Člověk se dnes musí jen šeptem ptát: proč se to všechno dělalo? Však Šenďapinovi si to taky myslí, ale před cizími to neříkají: i když člověk připustí, že Berija byl bezpáteřný chlap, buržoazní nacionalista a že se dral k moci – no dobrá, tak si ho suďte, tak si ho někde potichu zastřelte, ale proč to vytrubovat obyčejným lidem? Proč v nich rozkolísávat jejich víru? Proč vyvolávat pochybnosti? Koneckonců, mohl se pustit na určité úrovni neveřejný dopis, tam se mohlo všechno vysvětlit a v novinách ať třeba je, že umřel na infarkt. A pohřeb se všemi poctami.

O nejmladší dcerce, Majce, taky mluvili. Letos všechny její jedničky nějak vybledly, už nemá vyznamenání, z čestné tabule ji taky sundali, i těch dvojek jí nějak ubývá. A to všechno proto, že přešla do páté třídy. V prvních čtyřech třídách měla pořád tutéž učitelku, ta už ji znala, rodiče taky znala a Maja měla samé výborné. A letos má dvacet učitelů, na každý předmět jiného, ten přijde do třídy jednou za týden a ani si je nezapamatuje podle tváří, jenom honí učební plán, kdepak ten má čas myslet na to, jaké vnitřní potíže dětem působí, jak jim mrzačí charakter! Ale Kapitolina Matvejevna si dá tu práci a přes výbor rodičovského sdružení udělá ve škole pořádek.

A tak to probírali jedno po druhém, hodiny ubíhaly, ale šlo jim to ztěžka, oba cítili, že před sebou něco tají, že nemluví o tom nejdůležitějším. Pavel Nikolajevič byl v nitru celý skleslý, ani jako by nevěřil, že lidé a události, které tu probírají, doopravdy existují, nechtělo se mu nic dělat, nejraději ze všeho by si teď lehl, položil si nádor na polštář a nikoho neviděl.

O Kapitolina Matvejevna se celý ten čas přemáhala, protože kabelku jí propaloval dopis, který přišel dnes ráno z K. od bratra Minaje. V K. žili Rusanovovi před válkou, prožili tam mládí, měli tam svatbu a všechny děti se tam narodily. Ale za války evakuovali sem a do K. už se nevrátili, jen byt přenechali Kapinu bratrovi.

Věděla, že mužovi by takovou zprávu teď neměla říkat, ale co dělat, s touhle zprávou se přece nemůže svěřit ani té nejlepší známé. V celém městě neměli jediného člověka, kterému by to mohla vyprávět a všechno jaksepatří vysvětlit. Konečně i ona potřebuje oporu, vždyť pořád ho nemůže jen utěšovat. A doma taky nedokáže být s takovou zprávou sama. Z dětí by to mohla říct a vysvětlit jedině snad Avietě. Jurovi v žádném případě. Ale stejně by se nejdřív musela poradit s mužem.

Jenže ten, čím déle s ní seděl, tím byl unavenější a Kapitolině Matvejevně se zdálo, že už snad ani nebudou moci promluvit o tom hlavním.

Blížil se konec návštěv, a tak otevřela nákupní tašku a začala z ní vyndávat a ukazovat mužovi všechno, co mu přivezla k jídlu. Manžety ze stříbrné lišky jí tak rozšiřovaly rukávy kožichu, že se jimi sotva dostala do rozevřeného otvoru kabely.

A teprve teď, když Pavel Nikolajevič uviděl všechno to jídlo (kterého měl v nočním stolku ještě plno), teprve teď si vzpomněl na jinou věc, která byla mnohem důležitější než všechno jídlo a pití a kterou měl dnes vlastně začít – vzpomněl si na březovou houbu! A najednou celý ožil a začal ženě vyprávět, co je to za zázrak, i o dopise jí pověděl, i o doktorovi (možná i šarlatánovi), a taky o tom, jak by to teď měli vymyslet, komu by měli napsat, aby jim v Rusku nasbíral tu houbu.

“Vždyť tam u nás, okolo K., je plno březových lesů. Co by to Minajovi udělalo, kdyby mi to zařídil? Napiš Minajovi. A hned. A třeba i dalším lidem, máme tam přece staré kamarády, ať mi to obstarají. Jen ať to vědí, jak na tom jsem.”

Začal sám o Minajovi a o K., tak co. Kapa sice nevytáhla z kabelky dopis – bratr líčil věci v dosti ponurých barvách – jen nadzvedala a pouštěla zaklapovací zámeček na kabelce a řekla:

“Víš, Pavlíku, musíme si to rozmyslet, máš-li to zrovna teď o sobě roztrubovat v K… Minka píše… Ale třeba to ani není pravda… že se ve městě objevil… Rodiče v… A je prý reha-bi-li-to-ván… Co myslíš, je to možné?”

Zatímco vyslovovala to protivné dlouhé slovo, zatímco hleděla na zámek kabelky a chystala se vytáhnout dopis, propásla okamžik, kdy Pavlík zbledl jako stěna.

“Co je ti??” vykřikla polekána víc, než když dopis četla sama. “Co je ti?”

Byl opřen o opěradlo a ženským pohybem si stahoval šál.

“Ale třeba to ani není pravda,” rychle se vzpamatovala a chytila ho silnýma rukama kolem ramen; v jedné ruce stále držela kabelku, jako by se mu ji snažila zavěsit na rameno. “Třeba to není pravda. Miňka ho sám neviděl. Ale lidi to povídají.”

Bledost Pavla Nikolajeviče se postupně ztrácela, jen byl celý ochablý – tělo, ramena, ruce – a hlavu jako by mu nádor vyvracel na bok.

“Proč mi to říkáš?” pravil nešťastným slabounkým hláskem. “Copak mám ještě málo trápení? Copak mám toho trápení málo?” A hrudí a hlavou mu škubl dvojí vzlyk.

“Odpusť mi to, Pašenko, prosím tě, odpusť mi to, Pavlíčku!” držela ho kolem ramen, a pořád jen třásla a třásla naondulovanou rudou lví hřívou. “Vidíš, jak ztrácím hlavu! Myslíš, že by teď opravdu mohl zabrat Minajovi pokoj? Ne, já nevím, k čemu to spěje. Pamatuješ, už jsme slyšeli o dvou takových případech?”

“Ale jakýpak pokoj, k čertu, ať si ho zabere,” odpověděl jí plačtivě.

“Jak to zabere? A jak se tam Minaj potom vejde?”

“Kdybys raděj víc myslela na muže. Mysli – co bude se mnou. A o Guzunovi nepíše?”

“Ne, o Guzunovi ne. Ale co když se teď všichni začnou vracet, co potom bude?”

“Copak já vím?” přidušeným hlasem jí odpověděl muž. “Ale jakým právem je teď pouštějí? Jak můžou tak nemilosrdně ničit lidi?”

14

Rusanov se tolik těšil, že ho schůzka se ženou aspoň trochu postaví na nohy, a zatím se teď cítil daleko hůř, raději snad Kapa ani neměla chodit. Vrávoravě stoupal po schodech, chytal se zábradlí a cítil, jak ho čím dál víc roztřásá zimnice. Kapa s ním nemohla jít až nahoru v kabátě – dole postávala sanitářka a nikoho v šatech nepustila, a tak ji Kapa aspoň přinutila, aby dovedla Pavla Nikolajeviče na pokoj a odnesla mu tam kabelu s jídlem. U stolku seděla sestra Zoja, ta s těma vyvalenýma očima, která se mu první večer tak líbila, bůhví co ho to napadlo; teď tam seděla obložená papíry a koketovala s tím neotesancem Kostohryzem, a na pacienty si ani nevzpomněla. Rusanov ji požádal o aspirin, ale byl odbyt obvyklou odpovědí, že aspirin může dostat až večer. Ale přece jen mu změřila teplotu a pak mu něco přinesla.

Jídlo si uložil, ani nevěděl jak. A hned si lehl – už se na to těšil: nádorem do polštáře (div divoucí, že jsou tady polštáře měkké a že si nemusel dát přinést z domova svůj vlastní) a deku si přetáhl přes oči.

Hlavou mu vířila ohnivá změť myšlenek, ostatní tělo jako by ani necítil, jako by bylo v narkóze; neslyšel už ty hloupé řeči na pokoji ani dupot Jefremových nohou, necítil, jak se třesou prkna v podlaze a s nimi i jeho postel. A neviděl ani, že den se nakonec vybral a že před západem ještě vykouklo slunce někde z opačné strany budovy. Nevnímal, jak ubíhají hodiny. Usínal, snad po tom léku, a znovu se probouzel. Jednou se probudil, když už se svítilo, a znova usnul. A pak se probudil v noci, to už byla tma a ticho.

Cítil, že už spát nebude, že blahodárná blanka spánku je protržena. A v tu chvíli tu byl zase ten strach, zajel mu do žaludku a sevřel ho v kleštích.

A těch všelijakých myšlenek, co na něho teď dotíralo a vířilo mu v hlavě a v celém pokoji a všude ve tmě!

Vlastně to ani nebyly myšlenky – prostě se jen bál. Ano, bál se. Bál se, že sem hned zítra ráno najednou vtrhne Rodičev, prorazí kordon sester a sanitářek, skočí k němu a začne ho bít. Nebál se ani spravedlnosti, ani veřejného odsouzení, ani hanby, bál se prostě jen ran.

Jen jedenkrát v životě byl bit, to bylo ještě ve škole, v jeho poslední, šesté třídě. Jednou večer si na něho počkali u východu, ani nože neměli, ale on si na celý život zapamatoval ten strašný pocit, kdy se na něho ze všech stran vrhaly kostnaté tvrdé pěsti.

Tak jako si nebožtíka vybavujeme v duchu ještě dlouhá léta po tom, co zemřel, jak jsme ho viděli naposledy, když byl ještě mladý, ačkoli by za ta léta zestárl, tak si teď Rusanov představoval i Rodičeva, který se za těch osmnáct let mohl vrátit jako invalida, možná hluchý, možná celý zkroucený; ale Rusanov ho teď v duchu viděl tak, jak kdysi vypadal: jako opáleného zdravého muže, který cvičí s činkami na jejich společném dlouhém balkóně tu neděli před zatčením. Byl do pasu nahý a volal:

“Paško, pojď sem! Koukej, sáhni si na ty svaly. Jen se neboj a zmáčkni! Vidíš aspoň, jak má vypadat inženýr nového typu! My nejsme žádní rachitici, jako Eduard Christoforyč a ti druzí, my vyznáváme heslo: ve zdravém těle zdravý duch. To jenom ty jsi teď takovej srágora, co vysedáváš v tý kanceláři. Pojď k nám do fabriky, najdu ti pěkný místo v dílně, co říkáš? Nechceš? Cha-cha!”

Dal se do hlasitého smíchu a šel do koupelny s písničkou: “My kováři duchem mladí.

A tohoto statného chlapíka si teď Rusanov představil, jak vráží sem, na pokoj, s napřaženými pěstmi. A nemohl se té představy zbavit.

Kdysi se kamarádili, vyrůstali ve stejné komsomolské buňce, i byt potom dostali od továrny společně. Rodičev šel studovat na závodní průmyslovku a pak na techniku, a Rusanov se dal na odborovou práci a pak přešel do kádrového oddělení. Nejdřív začaly rozbroje mezi jejich ženami a pak i mezi nimi. Rodičev mluvíval s Rusanovem často urážlivým tónem a vůbec se choval až příliš nezodpovědně, stavěl se proti kolektivu. Postupně se stával život vedle nich nesnesitelný. Jednoho dne se zle porafali a Rusanov o něm poslal tento materiál: že v soukromém rozhovoru s ním se Rodičev pochvalně vyjádřil o činnosti odhalené Průmyslové strany a chtěl v podniku dát dohromady záškodnickou skupinu. (Takhle to sice Rodičev přímo neřekl, ale jeho chování nasvědčovalo, že to mohl říct a mohl chtít.)

Rusanov jen snažně prosil, aby jeho jméno nikde v aktech nefigurovalo a aby nebyl s Rodičevem konfrontován. Vyšetřovatel mu však zaručil, že zákon nevyžaduje, aby se jeho jméno uvádělo, a že konfrontace rovněž není nutná – stačí přiznání obviněného. Ani původní Rusanovovo oznámení není třeba připojovat k vyšetřovacímu spisu, takže až bude obviněný podepisovat paragraf 206, nenarazí nikde na jméno svého souseda.

A tak by bylo všechno prošlo docela hladce nebýt Guzuna, který byl tenkrát předsedou stranické organizace na závodě. Ten tehdy dostal shora pokyn, že Rodičev je nepřítel lidu a že ho jeho základní organizace má vyloučit ze strany. Ale Guzun si postavil hlavu a strhl křik, že Rodičev je náš člověk a že chce vidět podrobný materiál. Sám si tím uškodil nejvíc, za dva dny zatkli v noci i jeho a třetí den dopoledne šťastně vyloučili ze strany Rodičeva i Guzuna jako členy jedné kontrarevoluční ilegální organizace.

Jenže Rusanov se teď tak poděsil proto, že za ty dva dny, co tehdy Guzuna lámali, museli mu přece jen nakonec říct, že materiál přišel od Rusanova. To znamená, že jestli se Guzun potkal s Rodičevem tam (a potkat se tam mohli, když šli ve stejné akci), řekl mu to, a proto se teď Rusanov tak bál toho zlověstného návratu, toho vzkříšení z mrtvých, které si nikdy nedovedl představit.

I když si to ostatně mohla domyslet i Rodičevova žena, ale kdo ví, jestli ještě žije. Kapa to měla vymyšlené tak, že jak Rodičeva zatknou, určitě Katku Rodičevovou ihned vystěhují, a Rusanovovi pak obsadí celý byt, i balkón bude pak celý jejich. (Teď mu to připadá směšné, že pro ně mohl mít takový význam ten čtmáctimetrový pokoj v bytě, kde ani nebyl plyn. Ale děti jim dorůstaly.) Tato bytová operace už byla dohodnutá a Katku přišli vystěhovat, ale ona se najednou vytasila s tím, že je v jiném stavu. Chtěli od ní potvrzení a ona je přinesla. A podle zákona těhotnou ženu vystěhovat nesmějí. Teprve začátkem příští zimy ji vystěhovali, ale dlouhé měsíce to museli vydržet a žít vedle ní – dokud chodila těhotná a když potom porodila a ještě až do konce mateřské dovolené. Kapa ji sice teď nenechala v kuchyni ani muknout, a Avě už šlo na pátý rok, ta ji taky už dokázala pěkně potrápit.

Strach? Když tady teď naznak ležel ve tmě odfukujícího a pochrupujícího pokoje (jen slabý odraz světla stolní lampy, kterou měla stát sestra ve dvoraně, dopadal sem matným sklem ve dveřích), snažil se jasnou vyspalou hlavou pochopit, proč ho tak vyděsily stíny Rodičeva a Guzuna, a jestli by se byl tolik vylekal, kdyby se vrátil někdo z těch druhých, jejichž provinění taky pomáhal zjišťovat: onen Eduard Christoforovič, starý inženýr s buržoazním vzděláním, který řekl Pavlovi před dělníky, že je hlupák (a sám se pak přiznal, že chtěl restaurovat kapitalismus); potom ta stenografka, co zavinila překroucení projevu významného funkcionáře, který držel nad Pavlem Nikolajevičem ochrannou ruku, ale funkcionář použil v projevu těch slov docela jinak; potom ten neústupný účetní (to byl ještě ke všemu syn kněze, jak se pak ukázalo, toho zlomili za chvilku); a potom Jelčanští; těch bylo…

Ale nikoho z nich se Rusanov tehdy nebál a čím dál směleji a nepokrytěji pomáhal zjišťovat jejich vinu, dvakrát šel dokonce ke konfrontaci a tam je zvýšeným hlasem usvědčoval. Jenže tenkrát se to vůbec nebralo tak, že by se měl za něco stydět! V těch krásných, poctivých letech, v sedmatřicátém a osmatřicátém, se tak krásně pročistilo ovzduší veřejného života, tak lehce se dýchalo! Všichni lháři, pomlouvači a různí ti příliš odvážní milovníci sebekritiky nebo příliš složití intelektuálové, ti všichni zmizeli, zmlkli, zalezli, kdežto lidé zásadoví, pevní a oddaní, Rusanovovi přátelé i on sám, chodili s důstojně vztyčenou hlavou.

A teď zase přichází jakási nová, zmatená, nezdravá doba, kdy se bude muset stydět za toto své dřívější počínání, ačkoli se tehdy choval podle svého nejlepšího občanského svědomí? Stydět se, nebo se dokonce bát?

Nesmysl! Probral celý svůj život a ani jednou si nemohl vyčítat, že by se byl choval zbaběle. Nikdy se nemusel bát! Ne že by byl nějaký obzvlášť statečný člověk, ale nepamatoval se na jediný případ, kdy by se byl choval zbaběle. A nemá ani důvod předpokládat, že by se bál na frontě – na frontu ho prostě nevzali, protože byl nepostradatelný a zkušený pracovník. Nikdo o něm nemůže tvrdit, že by ztratil hlavu při bombardování nebo při požáru – jenže z K. odjeli ještě před bombardováním a k požáru taky nějak nikdy nepřišel. Taky se nikdy nebál spravedlnosti a zákona, protože zákon nikdy neporušoval, a právní řád ho vždycky chránil a podporoval. Ani soudu veřejnosti se nebál, protože veřejnost měl taky vždycky na své straně. A v oblastních novinách se o něm ani nemohla objevit žádná nactiutrhačná zprávička, protože tu by Alexandr Michalyč nebo Nil Prokofjič vždycky zadrželi. Kdežto pro centrální listy byl Rusanov zase příliš malá ryba. Takže tisku se taky nikdy nebál.

Když jednou jel přes Černé moře na parníku, neměl nejmenší strach z mořských hlubin. A jestli se bojí výšky, těžko říct, protože nikdy nebyl takový blázen, aby lezl po horách nebo po skalách, a mosty taky nemontoval – dělal jinou práci.

Už celá léta, skoro dvacet roků, měl Rusanov na starosti kádrovou evidenci. Tato funkce měla v různých institucích různá jména, ale podstata byla stále stejná. Jenom ignoranti a nezasvěcenci si nedovedou představit, co trpělivosti tahle delikátní práce vyžaduje. Každý člověk vyplní ve svém životě spoustu všelijakých dotazníků a v každém dotazníku je určitý počet otázek. Odpověď jednoho člověka na jednu otázku jednoho dotazníku, to už je nitka, která je jednou provždy napjata mezi tímto člověkem a místním kádrovým oddělením. Od každého člověka jsou tak napjaty stovky nitek, dohromady jsou jich milióny, a kdyby tyto nitky bylo vidět, byla by celá obloha potažena jemnou pavučinou, a kdyby se zhmotnily, nemohly by jezdit ani autobusy, ani tramvaje, ani lidé by nemohli chodit, ani vítr by nemohl přes ulici přenést útržky novin či podzimní listí. Ale nitky nejsou ani viditelné, ani hmotné, člověk je však přesto neustále cítí. Totiž takzvané krystalicky jasné dotazníky, to je něco jako absolutní pravda, jako ideál, ty jsou takřka nedosažitelné. Na každého živého člověka se vždycky dá napsat něco negativního, vyslovit nějaké podezření, každý člověk má nějaký škraloupek nebo něco tají, když se mu podíváte líp na zoubek.

A tak lidé žijí s trvalým pocitem, že jsou omotáni těmito neviditelnými nitkami, a tím u nich přirozeně vzniká úcta k lidem, kteří tyto nitky napínají, kteří tyto složité dotazníkové akce řídí, a tím se zase upevňuje autorita těchto osob.

Rusanov používal ještě jiného přirovnání, z oblasti hudby – říkával, že jeho zvláštní postavení mu jako by dává k dispozici sadu xylofonových destiček a on může podle svého výběru nebo přání nebo podle potřeby uhodit na kteroukoli z nich. A přestože jsou všechny ze dřeva, každá má jiný hlas.

Některé destičky, tedy vlastně postupy, měly zapůsobit nanejvýš jemně a nenápadně. Když Rusanov například chtěl některému soudruhovi naznačit, že je s ním nespokojen nebo ho jen upozornit, malinko srovnat do figury, dovedl to udělat zvláštními odstíny v pozdravu. Když ho takový člověk pozdravil (rozumí se první), mohl mu Rusanov odpovědět vážně, ale neusmát se; ale mohl také poněkud stáhnout obočí (to si nacvičil v pracovně před zrcadlem) a maličko s odpovědí zaváhat – jako by dost dobře nevěděl, má-li se s tím člověkem zdravit, je-li toho vůbec hoden – a teprve potom odpovědět na pozdrav (a zase: buď ke zdravícímu otočil hlavu úplně nebo jen částečně, nebo vůbec ne). Takové malé zaváhání mívá však vždycky velký účinek. Hlava pracovníka, který byl pozdraven s tímto malým zdržením nebo o odstín chladněji, začíná rychle pátrat po každém hříchu, který má tento pracovník na svědomí. Jindy ho zase tento drobný trik třeba uchrání od nesprávného činu, jehož se chtěl už už dopustit a o němž by se byl Rusanov dověděl teprve později.

Pak tu byl silnější prostředek, který spočíval v tom, že Rusanov dotyčného potkal (nebo mu zavolal, nebo si ho dokonce dal speciálně předvolat) a řekl mu: “Prosím vás, přijďte ke mně zítra v deset hodin dopoledne.” “Nemohl bych přijít hned?” určitě se zeptá ten člověk, protože by rád věděl, co se od něho chce, aby to měl za sebou. “Ne, teď to nejde,” jemně, ale přísně řekne Rusanov. Neřekne, že má teď jinou práci nebo že jde na poradu, ne, rozhodně nesmí uvést prostý a jasný důvod, aby předvolaného uklidnil (v tom je právě podstata tohoto postupu), a to svoje “teď to nejde” řekne takovým tónem, aby se do něho vešlo mnoho důležitých významů – a ne všechny zrovna příznivé. “A oč vlastně jde?” třeba se osmělí zeptat nebo z krajní nezkušenosti se zeptá dotyčný. “Zítra se to dovíte,” hladce obejde tuto netaktní otázku Rusanov. Do zítřka do desíti hodin – co je to času, co se všechno stane! Dotyčný se musí ještě dočkat konce pracovní doby, potom pojede domů, bude si povídat s rodinou, možná půjde do kina nebo na rodičovskou schůzku do školy a potom půjde spát (některý usne, některý ne), a ráno jakžtakž pozře snídani – a po celou tu dobu v něm bude hlodat a hryzat otázka: Pročpak mě asi volá? Za ty dlouhé hodiny bude pracovník lecčehos litovat a leccos si rozmyslí a zařekne se, že víckrát se nebude na schůzích navážet do svých vedoucích. A když potom přijde, ukáže se třeba, že Rusanov mu nic vážného nechce, že si jen potřebuje ověřit datum narození nebo číslo diplomu.

A tak, podobně jako destičky xylofonu, nabývaly tyto postupy čím dál víc na síle hlasu, až ta nejsušší a nejostřejší věta zněla: “Sergej Sergejič (to byl ředitel celého podniku, zdejší nejvyšší pán) vás prosí, abyste do toho a toho data vyplnil tento dotazník.” A pracovníkovi se podá dotazník – a ne jen tak ledajaký, ale ze všech dotazníků a formulářů uschovaných v Rusanovově skříni ten nejúplnější a nejnepříjemnější, třeba ten, co vyplňovali přísně utajení pracovníci; a tenhle člověk třeba vůbec nemá být utajen a Sergej Sergejič vůbec o ničem neví, ale kdopak si to půjde ověřovat, když se Sergeje Sergejiče každý bojí jako ohně? Pracovník si tedy vezme dotazník a ještě se přitom tváří srdnatě, ale ve skutečnosti – jestli doopravdy něco tajil před kádrovým oddělením – je v něm teď malá dušička. Protože v tomto dotazníku už nic nezatají. Je to výborný dotazník. Nejlepší ze všech.

Však právě pomocí tohoto dotazníku se Rusanovovi podařilo přimět k rozvodu několik žen, jejichž mužové byli uvězněni podle paragrafu 58. A jak byly tyto ženy přitom opatrné, jak posílaly balíčky pod cizím jménem nebo z jiného města, nebo je vůbec neposílaly – v tomto dotazníku byl plot otázek příliš hustý, tady už se nic zalhat nedalo. Jediná vrátka v tomto plotě byl definitivní rozvod před zákonem. Ostatně celá soudní procedura byla značně zjednodušena: soud se nedotazoval vězně, zda s rozvodem souhlasí, ani mu nesděloval, že rozvod byl proveden. Pro Rusanova bylo důležité, že rozvod byl proveden, aby špinavé pracky zločincovy nesváděly dosud Zachovalou ženu ze společné občanské cesty. A dotazníky pak už ani nikam nešly. Sergeji Sergejiči je Rusanov ukazoval leda pro obveselení.

Toto výjimečné, záhadné a poněkud nadpozemské postavení Rusanovovo v celkovém chodu výroby mu poskytovalo hlubokou znalost skutečných životních procesů a přinášelo mu i hluboké uspokojení. Život, který měli na očích všichni – výroba, porady, závodní časopis, odborová oznámení ve vrátnici, všelijaké žádosti, jídelna, klub – to vlastně nebyl skutečný život, to se jen tak zdálo nezasvěcencům. Skutečný život se usměrňoval bez křiku, klidně, v tichých pracovnách mezi několika málo lidmi, kteří si rozuměli, nebo laskavým telefonickým zavoláním. Mimoto proudil skutečný život taky v tajných listinách, v hloubi aktovek Pavla Nikolajeviče Rusanova a jeho spolupracovníků, a dlouho mohl mlčky za člověkem chodit, až jednoho dne se znenadání na okamžik obnažil, rozevřel tlamu, vychrlil na oběť oheň a znovu zmizel neznámo kam. A na povrchu zůstávalo stále totéž: klub, závodní jídelna, všelijaké žádosti, závodní časopis, výroba. Jen vrátnicí teď procházelo o jednoho člověka méně – ten byl propuštěn, vyškrtnut, vyloučen.

Podle charakteru práce měl Rusanov zařízeno i své pracoviště. Vždycky to bývala oddělená místnost s dveřmi, které byly zprvu vyčalouněny kůží a pobity lesklými tapetovými cvočky, a později, jak společnost čím dál víc bohatla, byly ještě odděleny dalšími dveřmi se vstupní ochrannou chodbičkou, tmavým mezidveřím. Tato chodbička je zdánlivě prajednoduchý vynález, vždyť co to taky je – měří to nejvýš metr a návštěvník se tam zdrží nejdéle vteřinu, dvě, než za sebou zavře první dveře a otevře druhé. Ale v těchto několika vteřinách před významným rozhovorem je nakrátko jakoby uvězněn: není tam světlo, není tam vzduch, a návštěvník cítí, jak je maličký proti tomu, ke komu právě vchází. A jestli si předtím troufal a chtěl prosazovat nějaký svůj názor, pak si to tady, v chodbičce, určitě rozmyslí.

Přirozeně že neexistovalo, aby se k Pavlu Nikolaj eviči nahrnulo několik lidí naráz – byli tam vpouštěni po jednom, a jen ti, kdo byli pozváni nebo dostali telefonické povolení přijít.

Takové vybavení pracoviště a takový návštěvní řád napomáhaly uvážlivému a pravidelnému plnění povinností v Rusanovově oddělení. Nemít ochranné mezidveří, pracovalo by se Pavlu Nikolajeviči podstatně hůř.

Rozumí se, že podle dialektické souvislosti všech jevů musel způsob, jakým si Rusanov počínal v práci, nutně ovlivnit i celkový způsob jeho života. Postupně, jak běžela léta, přestal on i jeho žena snášet při cestování vlakem společné a pak i místenkové vozy, kam se cpali lidé v kožíšcích, s kbelíky a ranci. Rusanovovi začali jezdit jen v oddělených kupé a v první třídě. I v hotelích se pokaždé musel předem rezervovat pokoj, aby se náhodou neoctli ve společné noclehárně. Sanatoria už si také začali vybírat a jezdili jen tam, kde člověka znají, váží si ho a vytvářejí mu podmínky, kde mají vlastní pláž i vlastní aleje, kam ostatní lidé nesmějí. A když lékaři doporučili Kapitolině Matvejevně, že má víc chodit, nemohla prostě chodit nikde jinde než v takovémto sanatoriu mezi sobě rovnými.

Rusanovovi milovali lid, svůj veliký lid, a tomuto lidu sloužili a byli ochotni položit za něj život. Zato obyvatelstvo snášeli s přibývajícími lety čím dál méně. Vzpurné, pořád s něčím nespokojené obyvatelstvo, které bylo věčně samá úchylka a věčně samý požadavek.

Rusanovovi s odporem nastupovali do tramvaje, do trolejbusu a autobusu, kde bylo plno strkání, hlavně při nástupu, kam lezli stavbaři a jiní dělníci ve špinavých kombinézách a mohli člověku umazat plášť mazutem nebo vápnem; a hlavně se tu zakořenil protivný familiární způsob klepat člověku po rameni a žádat ho, aby poslal dál peníze na jízdenku nebo drobné nazpět a takhle aby jim člověk posluhoval do nekonečna. Chodit po městě pěšky, to zas bylo zdlouhavé a taky jaksi ponižující, na to měl příliš vysokou funkci. A tak když byly všechny služební vozy v permanenci nebo v opravě, nemohl se Pavel Nikolajevič někdy celé hodiny dostat domů na oběd a seděl v kanceláři a čekal, až bude nějaký vůz volný. Co jiného mu taky zbývalo? Když jdeš pěšky, může tě každou chvíli potkat něco nepříjemného – můžeš narazit na nějakého drzouna, trhana, a někdy dokonce i opilce. Špatně oblečený člověk je vždycky nebezpečný, protože necítí svou odpovědnost a asi ani nemá co ztratit, jinak by se slušně oblékl. Milice a zákon sice Rusanova před takovými lidmi chrání, to ano, jenže tato ochrana nutně přichází pozdě, až je po všem, jen aby lumpa potrestala.

A tak Rusanov, ačkoli se ničeho na světě nebál, dostal teď docela normální a oprávněný strach ze zpustlíků a opilců, přesněji řečeno z přímého úderu pěstí do tváře.

Proto ho v první chvíli tak rozrušila zpráva o Rodičevově návratu. Ne že by on nebo Guzun proti Rusanovovi použili zákona – zákonem na něj nijak nemohli. Ale co když se vrátili jako zdraví mužští a budou mu chtít namlít?

Když to však střízlivě rozebral, bylo jeho bezděčné leknutí vlastně zbytečné. Vždyť Rodičev se možná ještě vůbec nevrátil, a dá-li bůh, ani nevrátí. Všechny ty povídačky o návratech mohou být docela dobře jen legendy, protože ve své práci Rusanov dosud nezaznamenal žádné příznaky, které by mohly ohlašovat nějaké podstatné změny v životě.

A pak, i kdyby se Rodičev skutečně vrátil, vrátil by se do K., a ne sem. A teď má jiné starosti než hledat Rusanova, a bude mít dost co dělat, aby ho z K. nevylili znova.

I kdyby ho nakonec začal hledat, nenajde sem cestičku hned. Však vlak sem jede tři dny přes osm oblastí. A i kdyby sem nakonec dojel, přijde nejdřív za ním domů, a ne do nemocnice. Tady je Rusanov přece v naprostém bezpečí.

V bezpečí? K smíchu! S tímhle nádorem, a v bezpečí?

Ostatně, kdyby měly přijít tak nejisté doby, to už by bylo lepší zemřít. Lepší umřít, než se bát každého návratu. Co je to za šílenství – pouštět je zpátky? Proč? Už si tam zvykli, smířili se s osudem, tak proč je pouštět sem, obracet zase lidem život naruby?

Vida, přece jen na něho nakonec jde spaní. Musí se pokusit usnout.

Jenže jako naschvál potřeboval jít ven – nejnepříjemnější procedura na klinice.

Opatrně se obrátil, opatrně se posadil – nádor mu seděl jako železná pěst na krku a tlačil – slezl z houpavé postele, oblékl si kabátek od pyžama, nazul trepky a nasadil si brýle a tiše se šoural ven.

U stolku seděla přísná sestra Marie a bystře se otočila, jakmile zaslechla šoupání jeho trepek.

U schodů na lůžku sténal bolestmi nějaký nováček, statný dlouhonohý Řek. Ležet nemohl, a tak seděl, jako by se do postele ani nevešel, a provázel Rusanova nevyspalýma očima plnýma hrůzy.

Na prostředním odpočívadle stálo lůžko a na něm zpola seděl vysoko podložený, dosud učesaný muž žlutý jako citrón a dýchal z kyslíkového vaku. Na stolku měl pomeranče, cukroví, kefír a všelijaké dobroty, ale o nic nejevil zájem – do plic mu šlo méně obyčejného čistého vzduchu, než kolik ho potřeboval.

Na dolní chodbě stála další lůžka s nemocnými. Spali. Stará žena východního typu s rozcuchanými prameny vlasů ležela roztažená v bolestech na přikrývce.

Pak Rusanov přešel kolem malé komůrky, kde byla jedna jediná krátká a špinavá pohovečka, na které dávali všem bez rozdílu klystýr.

Konečně se zhluboka nadechl, zadržel dech a vstoupil na záchod. Tady, kde nebyly ani kabiny, ba ani klozetové mísy, se cítil obzvlášť nechráněný a potupený. Sanitářky tu sice uklízely mnohokrát za den, ale pořád to bylo málo a stále tu byly čerstvé stopy buď zvratků, nebo krve či stolice. Vždyť tohoto záchodu užívali jak barbaři, kteří nebyli zvyklí na takové vymoženosti, tak pacienti, kteří už byli na konci svých sil. Měl by si zajít za primářem a požádat, aby směl chodit na záchod lékařů. Ale tuto konkrétní myšlenku si srovnal v hlavě nějak mdle.

Pak se znovu vracel kolem klystýrové kabinky, kolem rozcuchané Kazašky a kolem spících nemocných na chodbě.

A kolem umírajícího s kyslíkovým vakem.

A nahoře na něho zachrčel Řek strašlivým šepotem:

“Poslechni, kamaráde, jestlipak tady vyléčí každýho? Nebo jim tu taky umírají?”

Rusanov se na něho podíval zděšeně – při tomto pohybu ostře pocítil, že už nemůže otáčet jen hlavou, že musí otáčet celým trupem jako Jefrem. Strašný přílepek na krku mu tlačil nahoru na čelist a dolů na klíční kost.

Rychle vykročil do svého pokoje.

O čem to ještě přemýšlel? Koho se to bál? Na koho spoléhal?

Tady, mezi čelistí a klíční kostí, byl jeho osud.

Jeho spravedlnost.

A před touto spravedlností mu nepomohou žádné známosti, žádné zásluhy, žádná ochrana.

15

“A kolik je tobě?”

“Šestadvacet.” “Jé, to je let!” “A tobě?”

“Mně je šestnáct. Ale jak jim můžu dát v šestnácti letech nohu, umíš si to představit?” “A kam až ti ji chtějí vzít?”

“Až po koleno určitě, míň neberou, už jsem to tady viděl. A většinou ještě vejš. Až sem… A bude se mi tu kejklat jenom pahejl.”

“Necháš si udělat protézu. A co vůbec míníš dělat dál?” “Chtěl bych na univerzitu.” “Na jakou fakultu?”

“Buď na filologickou nebo na historickou.” “A přijímací zkoušku uděláš?”

“Myslím, že jo. Já nikdy nemám trému, já jsem kliďas.” “Tak to máš dobrý. Ale při tom ti přece protéza nebude nijak vadit. Budeš studovat a potom pracovat. Budeš aspoň pilnější. A víc ve vědě dosáhneš. Ale co ostatní život?”

“Jakýpak ostatní, když máš svou vědu?”

“Přece jen…”

“Myslíš jako oženit se?”

“No, třeba..

“Neboj se, nějakou si najdeš. Na každý stromek si sedne ptáček. A jakou máš alternativu?”

“Cože?”

“Buď nohu, nebo život?”

“Ano – buď, anebo. Ale třeba to přejde samo.”

“Ba ne, Děmko, to je moc velké riziko; uvaž to rozumně, s takovým štěstím nemůžeš počítat. Nevíš, jak se ten tvůj nádor jmenuje?” “Něco jako es-á.”

“Es-á? Tak to se musí operovat.” “Jak to víš?”

“Vím to. Kdyby mně teď řekli, že mi vezmou nohu, dal bych ji hned. I když při své práci musím být pořád v pohybu – pěšky nebo na koni – s autem tam nemůžu.” “No a oni už to nenavrhujou?” “Ne.”

“Už jsi to zanedbal?”

“Víš, jak bych ti to řekl. Ani snad nezanedbal. I když částečně asi zanedbal. Zdržel jsem se v terénu. Měl jsem přijet před třemi měsíci, ale nechtěl jsem nechat nedodělanou práci. A při chůzi a při jízdě se to pořád rozdíralo a mokvalo a tekl z toho hnis. Vždycky když to vyteklo, ulevilo se mi a už jsem zase měl chuť do práce. A tak jsem si myslel – ještě počkám. I teď mi to pořád tak dře, že bych si nejraději tu nohavici ustřihl nebo seděl nahý.” “A nepřevazujou ti to?”

“Ne.”

“Ukaž mi to, můžeš?” “Podívej.”

“Jú, ta je divná. A jaká je tmavá?”

“To je od přírody taková tmavá. A tuhle jsem měl od narození velké mateřské znamínko. Z toho to vzniklo.”

“A co je tohle?”

“To mi tam zůstaly tři cysty, jak to hnisalo. Víš, Děmko, já mám docela jiný nádor než ty. Ten můj se jmenuje melanoblastom. To je potvora, s tou není legrace. Nanejvýš osm měsíců a jedeš.”

“A odkud to víš?”

“Přečetl jsem si o tom knížku, ještě než jsem sem jel. Totiž u mě je to tak – i kdybych byl přijel dřív, stejně by mě nevzali na operaci. Melanoblastom je taková mrcha, že stačí dotknout se ho nožem a okamžitě máš metastázy. To víš, chce taky žít, jenomže po svém. Jediné, co jsem za ty měsíce zanedbal – že se mi to dostalo až do slabin.”

“A co říká doktorka Doncovová? V sobotu si tě volala, ne?”

“Říká, že se pokusí sehnat koloidní zlato. Jestli ho sežene, možná že mi to v třísle zastaví, no a na noze by to utlumil rentgen – a tak by se to oddálilo.”

“Vyléčilo?”

“Ne, Děmko, vyléčit mě už nemůžou. Melanoblastom se vůbec nedá vyléčit. Takoví vyléčení neexistují. Co se mnou? Vzít mi nohu je málo, a kde mě mají řezat výš? Teď jde jen o to, jak to oddálit. A kolik získám času – jestli měsíce nebo léta.”

“To znamená… že jako… jsi..

“Ano, už jsem se s tím smířil, Děmko. Kde je řečeno, že žiješ víc, když žiješ déle? Mne teď zajímá jediná věc – co za tu dobu ještě stačím udělat. Člověk má přece na světě něco vykonat, ne? Potřebuju tři roky. Kdyby mi dali tři roky, o nic víc neprosím. Jenže ty tři roky potřebuju být v terénu, a ne ležet na klinice.”

Vyprávěli si spolu docela tiše na lůžku Vadima Zacyrka u okna. Celý jejich rozhovor mohl slyšet jedině Jefrem, který měl lůžko vedle, ale ten tu od rána ležel jako špalek, oči upřené do stropu. Ještě Rusanov je asi slyšel, protože několikrát se po Zacyrkovi se sympatiemi podíval.

“No ale co vlastně chceš udělat za tu dobu?” mračil se Děmka.

“Tak podívej. Prověřuju teď novou, velice spornou myšlenku – velcí vědci z centra v ni skoro nevěří: potřebuju dokázat, že ložiska polymetalických rud se dají objevit podle radioaktivních vod. Víš, co je to radioaktivní, ne? Je proti tomu tisíc argumentů, na papíře se dá obhájit i vyvrátit cokoli. Ale já cítím, já nějak cítím, že to můžu skutečně dokázat v praxi. Jenže potřebuju být pořád v terénu a konkrétně najít rudy podle vod, podle ničeho jiného. A ne jednou, to se ví. To víš, každá práce si žádá své. Když například nemám vakuovou pumpu, ale odstředivou, musím z ní nejdřív vytáhnout vzduch, než ji zapouštím. A čím ho vytáhnu? Samozřejmě ústy! A tak jsem se nalokal radioaktivní vody. Ostatně pijeme ji stejně. Ale kirgizští dělníci říkají: naši otcové tady nepili, tak my tu taky pít nebudeme. Kdežto my, Rusové, pijeme. Řekni, proč se mám bát radioaktivity, když mám melanoblastom, ne? Právě já to můžu nejspíš dělat.”

“Ty jsi pěknej trouba,” řekl Jefrem bezvýrazným skřípavým hlasem, ani se neotočil. “Máš umřít – tak na co je ti geologie? Ta ti nepomůže. Radši kdybys přemejšlel, čím jsou lidi živi.”

Vadim si chránil nehybnou nohu, ale hlava na pružném volném krku se mu lehce a bystře otočila. Pohotově blýskl černýma živýma očima, maličko pohnul měkkými rty a odpověděl, nijak neuražen:

“Právě že to vím. Tvořivou prací. A moc to pomáhá. Ani pít a jíst se nemusí.”

Hranatou propiskou si párkrát zaťukal mezi zuby a přitom sledoval, jestli mu Jefrem rozuměl.

“Tuhle knížečku si přečti, a budeš koukat!” a Poddujev, stále tak nehybný a s očima do stropu, poklepal křivým nehtem na modrou knížečku.

“Už jsem se na ni díval,” okamžitě zase odpověděl Vadim. “To není nic pro naše století. Je to moc těžkopádné, málo razantní. My tomu dnes říkáme jinak: pracujte víc. A ne jen pro svou kapsu. A je to.”

Rusanov se vzchopil, přívětivě blýskl brýlemi a hlasitě se zeptal:

“Poslyšte, mladý muži, vy jste komunista?”

Vadim stejně pohotově a prostě otočil zrak na Rusanova.

“Ano,” řekl mírně.

“Hned jsem si to myslel,” zvolal Rusanov vítězoslavně a zvedl prst.

Vypadal teď opravdu jako učitel.

Vadim plácl Děmku po rameni:

“Tak, a teď jdi. Musíme pracovat.”

A sklonil se nad Geochemickými metodami, kde měl založený lístek s drobnými poznámkami a velkými vykřičníky a otazníky.

Četl a zvolna otáčel mezi prsty hranatou černou propisku.

Byl už celý ponořený do knihy, už jako by ani nebyl duchem přítomen, ale Rusanov, povzbuzen jeho podporou, si chtěl dodat ještě víc odvahy před druhou injekcí a byl by teď rád zarazil Jefrema, aby tady pořád nešířil ten svůj pesimismus. A tak seděl naproti němu a přes celý pokoj mu začal domlouvat:

“Tady soudruh vám dává dobrý příklad, soudruhu Poddujeve. Nesmíte se nemoci tak poddávat. A nesmíte taky brát tak vážně každou pámbíčkářskou knížečku. Když se to tak vezme, hrajete vlastně do ruky…,” chtěl říct “nepřátelům”, v obyčejném životě se vždycky mohlo poukázat na nepřátele, ale kdo je vlastně tady, v nemocnici, jejich nepřítelem? “Člověk musí vidět hloubku života. A především podstatu hrdinství. Čím to je, že se lidi chovají jako hrdinové – ve výrobě, ve Vlastenecké válce nebo třeba v občanské válce? Hladoví, bosí, nazí, s holýma rukama..

Jefrem byl dnes nápadně nehybný: nejenže nevylezl na svou procházku uličkou, ale i na mnoho jiných svých pohybů jako by úplně zapomněl. Dřív si šetřil jen krk a nerad otáčel trupem, dnes však nehnul ani nohou, ani rukou, jen na tu knížku prve poklepal prstem. Domlouvali mu, aby se nasnídal, ale odpověděl: “Teď už to nedoženu.” Ležel takhle mrtvě před snídaní i po ní, a kdyby nebyl tu a tam mrkl, člověk by si myslel, že snad zdřevěněl.

Ale oči měl otevřené.

Oči měl otevřené a viděl přímo na Rusanova, nemusel se ani trochu obracet. Kromě stropu a stěn viděl už jen jeho, tu jeho bílou hubu.

A slyšel, jak ho Rusanov poučuje. Rty se mu pohnuly, ozval se zase ten jeho nepřívětivý hlas, jen mu teď bylo ještě o něco hůř rozumět.

“Co mluvíš o občanské? Copak tys bojoval v občanské válce?”

Rusanov si vzdychl:

“Soudruhu Poddujeve, my dva jsme přece nemohli bojovat v občanské, na to jsme příliš mladí.”

Jefrem zafuněl.

“Nevím, proč tys nebojoval, ale já jsem bojoval.”

“Jak to?”

“Docela jednoduše,” říkal Jefrem zvolna a mezi větami si vždycky odpočinul. “Popad jsem bambitku a šel jsem bojovat. Legrace, viď? A nebyl jsem sám.”

“A kde to bylo, smím-li se ptát?”

“U Iževska. Poslance jsme hnali. Sám jsem zastřelil sedm iževských. Pamatuju se na to jako dnes.”

Ano, dokázal by si ještě teď vzpomenout na všech těch sedm dospělých lidí, které on, kluk, složil na ulicích vzbouřeného města.

Brejláč mu sice ještě něco vysvětloval, ale Jefrem jako by dnes měl zalehlé uši a vždycky jen na okamžik se vynořil ze svých úvah a něco si poslechl.

Sotva dnes po rozednění otevřel oči a uviděl nad sebou kousek bílého stropu, v tu chvíli se v něm naráz vynořila bez dlouhých příprav a bez jakéhokoli důvodu jedna dávná, bezvýznamná a docela zapomenutá vzpomínka.

Bylo to v listopadu, už po válce. Padal sníh a hned zase tál, a na teplejší hlíně vyhozené z výkopu roztával docela. Kopali příkop pro plynovod a plánovaná hloubka byla metr osmdesát. Poddujev přešel tam a zpět a viděl, že příkop potřebnou hloubku ještě nemá. Ale přišel parťák a drze tvrdil, že po celé délce už je profil hotov. “Tak si to jdeme změřit, jo? Ale budeš na tom špatně!” Poddujev vzal měrnou tyč, na které měl za každých deset centimetrů vypálenou černou vodorovnou čárku, každou pátou delší, a šli měřit: zapadali do rozmoklé, rozbředlé hlíny, on v holinách, parťák v botách. Na jednom místě naměřili metr sedmdesát a šli dál. Tady kopali tři: jeden hubený venkovský dlouhán s černým strniskem na tváři, jeden bývalý voják, ještě ve vojenské čepici, s hvězdičkou dávno strženou, ale s lakovanou obroučkou a s lakovaným štítkem, a červená obruba byla celá od vápna a od jílu; a třetí byl úplný mladíček, na hlavě placatou čepici a na sobě městský utíkáček (v těch letech bylo o oblečení nouze a erární jim nedali), ten měl asi ještě ze školních let, protože mu byl krátký, malý a byl ošoupaný. (Ten jeho utíkáček si Jefrem až dnes poprvé vybavil tak jasně.) První dva se ještě vrtali v hlíně a vyhazovali nahoru lopaty, i když se rozmoklé bláto nechtělo od železa odlepit, a tento třetí, tohle pískle, stál, hrudí se opíral o lopatu, jako když se jí chce probodnout, visel přes ni dolů jako strašidlo celé bílé od sněhu, ruce zaťaté do pěstiček. Na ruce nedostali nic, na nohou měl voják holinky a ti dva – láptě z automobilových pneumatik. “Co stojíš a vejráš?” křikl na něho parťák. “Chceš za trest škrtnout příděl? Dobrá!” Kluk se jen nadechl a vydechl a rukojeť jako by mu zajela ještě hlouběji do prsou. Parťák mu jich dal pár po hřbetě, až se kluk vzchopil a začal se zase vrtat lopatou v hlíně.

Začali měřit. Hlína byla naházená z obou stran až k příkopu a Poddujev se musel hodně naklonit dolů, chtěl-li horní čáru odhadnout okem správně. Voják se mu snažil jakoby pomáhat, ve skutečnosti však nakláněl laťku ke straně, aby získal aspoň deset centimetrů navíc. Poddujev ho okřikl, postavil laťku rovně a zřetelně se naměřilo metr šedesát pět.

“Prosím vás, pane dozorce, ty poslední centimetry nám odpusťte,” poprosil voják tiše. “My už nemůžeme. Už jsme hotoví, nemáme sílu. A to počasí, sám to vidíte…”

“A já si to za vás odskáču, ne? Co si myslíte! Projekt je projekt. A boční stěny ať jsou pořádně rovný, a nejenom žlábek uprostřed. “

Než se Poddujev narovnal, než vyndal laťku nahoru a vytáhl nohy z bahna, zvedli k němu všichni tři tváře – jedna byla s černým plnovousem, druhá jako tvář uštvaného chrta, třetí s chmýříčkem dosud neholeným, a sníh jim padal na tváře, které hleděly k němu nahoru jako neživé. A ten malý rozlepil rty a řekl:

“Nevadí. Ty budeš taky jednou umírat, šéfe.”

Poddujev tehdy nenapsal hlášení, aby jim dali karcer, jen přesně zaznamenal, kolik toho udělali, aby to náhodou nezůstalo na něm. Kdyby vzpomínal dál, našel by ještě horší případy. Od těch dob už uplynulo deset let, Poddujev už nepracoval v lágrech, parťák už je taky venku, plynovod kladli jenom dočasně a možná se jím už plyn ani nevede a roury se použily jinak – zbylo z toho všeho jen to, co mu dnes vyplavalo z paměti a s prvním denním zvukem mu vstoupilo do ucha:

“Ty budeš taky jednou umírat, šéfe.”

Proti těmto slovům nebylo obrany. Co proti tomu mohl Jefrem namítnout? Že chce ještě žít? Ten kluk chtěl taky žít. Že má silnou vůli? Že pochopil ze života něco nového a že by chtěl žít jinak? Tyhle řeči nemoc neposlouchá, nemoc má svůj projekt.

Jen tato modrá knížečka se zlatým nápisem, která už čtvrtý den nocovala u Jefrema pod matrací, prozpěvovala něco o Indech, o tom, jak věří, že neumíráme docela, že naše duše se převtělují do zvířat nebo do lidí. Takový projekt se Poddujevovi teď líbil: aspoň něco ze sebe zachovat a nenechat tady. Aspoň něco svého pronést skrze smrt.

Jen v to převtělování nevěřil; jeho duše se nepřevtělí ani v prasečí rypák.

Bolest mu vystřelovala z krku do hlavy bez přestání, a jaksi pravidelně, na čtyřikrát. A ty čtyři údery mu vtloukaly do hlavy: Umřel. – Jefrem. – Poddujev. – Tečka. Umřel. – Jefrem. – Poddujev. – Tečka.

A tak donekonečna. Začal si ta slova v duchu opakovat. Čím víc je opakoval, tím víc jako by se odděloval od Jefrema Poddujeva, odsouzeného zemřít. Zvykal si na jeho smrt jako na smrt sousedovu. A to, co v něm uvažovalo o smrti souseda Jefrema Poddujeva, to bylo vlastně to, co by jaksi nemělo umřít.

A co soused Poddujev? Tomu už nebylo pomoci. Ledaže by pil ten březový troudník. Ale v tom dopise stojí, že ten se musí pít rok, bez přestání. Na to aby ho byly nejméně dva pudy sušeného, a mokrého čtyři. To by bylo osm zásilek. A pak, troudník nesmí být starý, musí být ze stromu čerstvě useknutý. Takže ty balíčky se nemůžou posílat najednou, ale postupně, jednou měsíčně. Kdo mu to ale bude sbírat a pravidelně posílat? Odtamtud, z Ruska?

To by musel být nějaký moc dobrý známý nebo příbuzný.

Tolik lidí prošlo Jefremovým životem, a žádný v něm neuvízl jako blízký člověk.

Ještě tak jeho první žena Amina, ta by mu to snad mohla sbírat a posílat. Za Uralem nikoho jiného nemá, jedině ji. Ale ona mu odpoví: “Jen si zdechni za plotem, ty starej děvkaři.” A bude mít pravdu.

Bude mít pravdu, protože tak to chodí. Ale podle té modré knížečky nebude mít pravdu. Protože podle ní by se nad ním Amina měla ustrnout a měla by ho milovat – ne jako muže, ale jen jako trpícího člověka. A balíčky s troudníkem by mu měla posílat.

Byla by to moc správná knížka, kdyby podle ní začali najednou všichni žít…

Vtom připlula Jefremovi do zalehlých uší geologova věta o tom, že žije pro práci. Jefrem mu řekl své a zaťukal nehtem na knížku.

A pak se znovu ponořil do sebe a neviděl, neslyšel. A zase mu ta bolest vystřelovala do hlavy.

Pronásledovalo ho to neustále, lehčí a příjemnější by bylo, kdyby se teď nemusel hýbat ani léčit, jíst ani mluvit, slyšet ani vidět.

Prostě kdyby teď přestal být.

Ale třásli jím, tahali ho za nohu a za loket, to Achmadžan pomáhal a sestra z chirurgie už nad ním asi dávno stála a zvala ho na převaz.

A tak Jefrem se teď měl zvednout a jít dělat cosi zbytečného. Šesti pudům vlastního těla musel teď předat tuto vůli – vstát – napnout nohy, ruce, záda, vyrušit kosti obrostlé masem z klidu, do něhož se pomalu nořily, přimět jejich klouby k činnosti, zvednout jejich tíhu, vytvořit sloup, obléct ho do kabátku a nést ten sloup po chodbách a po schodech až k tomu bezúčelnému trápení – až tam, kde mu budou odmotávat a namotávat desítky metrů obvazu.

Bylo to všechno zdlouhavé, bolestivé a všechno se to odehrávalo v jakémsi bezvýrazném šumu. Kromě Jevgenije Ustinovny tu byli ještě dva chirurgové, kteří nikdy předtím sami neoperovali, a lékařka jim něco vysvětlovala, ukazovala a taky něco říkala Jefremovi, ale ten neodpovídal.

Měl pocit, že už není o čem mluvit. Lhostejný, šedý šumot omotával všechny jejich řeči.

Vyrobili mu kolem krku bílou obruč, ještě silnější než předtím, a s ní se vrátil na pokoj. To, co ho omotávalo, už bylo větší než jeho hlava – a jen hořejšek skutečné hlavy mu teď koukal ven.

Tak ho potkal Kostoglotov. Šel, pytlík s machorkou v ruce.

“Tak co ti řekli?”

Jefrem se zamyslel: co mu to vlastně říkali? Přestože na převazovně jako by ani nic nevnímal, teprve teď mu to došlo a odpověděl jasně:

“Udav se, kde chceš, jenom ne na našem dvoře.”

Federau ustrašeně hleděl na znetvořený krk, jaký možná nemine ani jeho, a zeptal se:

“Propouštějí tě?”

A teprve tato otázka Jefrema upozornila, že si nemůže znova lehnout do postele, jak původně chtěl, ale že se musí připravit k propuštění.

A potom se musí převléci do svých věcí, přestože se nemůže ani shýbnout.

A potom s vypětím všech sil pohybovat sloupcem těla po ulicích města.

Byla to nesnesitelná představa: musí vyvinout ještě tolik úsilí, ačkoli neví proč a nač.

Kostoglotov se na něho díval s lítostí nebo spíš se soucitem vojáka: tahle kulka byla pro tebe, a příští možná bude pro mne. Neznal dřívější život Jefremův, nepřátelil se s ním na pokoji, ale jeho přímost se mu líbila, nebyl to zdaleka ten nejhorší člověk, jakého v životě potkal.

“Tak hlavu vzhůru, Jefreme!” podával mu s rozmachem ruku.

Jefrem mu podal svou packu a zazubil se:

“Od narození lítáme jako s keserem, a stejně nikam neutečem.”

Oleg se obrátil, že půjde kouřit, ale do dveří vešla laborantka, která roznášela noviny, a protože stál nejblíž, podala mu je. Kostoglotov je vzal, rozevřel, ale vtom to zblikl Rusanov a hlasitě a uraženě začal kárat laborantku, která ještě nestačila vyklouznout:

“Poslyšte, poslyšte! Přece jsem vám to říkal jasně, že máte noviny dávat nejdřív mně.”

V jeho hlase byla opravdová bolest, ale Kostoglotov ho nejen nepolitoval, ale ještě si na něho vyjel:

“A proč nejdřív vám?”

“Jak to proč? Jak to proč?” Rusanov přímo trpěl tím, že jeho právo je přece nepopiratelné, naprosto jasné, a on je přitom nemůže obhájit slovy.

Nebyla to ani tak žárlivost, ten pocit, který se ho zmocňoval, když někdo dřív než on neposvěcenýma rukama rozevíral čerstvé noviny. Nikdo z těchto lidí přece nedokázal vyčíst z novin to, co z nich vyčetl on. Pro něho byly noviny sice veřejně rozšiřovanou, ve skutečnosti však zašifrovanou instrukcí, kde se nedalo říct všechno naplno, kde však informovaný a důvtipný člověk mohl podle různých nenápadných příznaků, podle řazení článků, podle toho, co nebylo řečeno a co bylo vynecháno, získat správný pojem o nejnovějším směru. A právě proto musel Rusanov číst noviny první. Ale tohle tady přece nemůže vykládat. A tak si jen postěžoval:

“Mám za chvíli dostat injekci. A tak bych se chtěl předtím na ně podívat. “

“Injekci?” Kostoglotov se obměkčil. “Hned…”

Přelétl noviny jen zběžně, byly tam materiály ze zasedání Nejvyššího sovětu, ostatní zprávy byly odsunuty dozadu. Ale vždyť jde přece kouřit! Už zašustil novinami, jak je skládal a chtěl odevzdat, když vtom něco zahlédl, strčil nos znovu do novin a hned potom začal nedůvěřivě skandovat jednu a tutéž větičku:

“To jsou věci, to jsou věci…”

Čtyři temné údery Beethovenovy Osudové mu zabušily nad hlavou – ale nikdo na pokoji je neslyšel a snad ani neuslyší – a co jiného mohl říct nahlas?

“Copak se stalo?” Rusanov byl celý rozčilený. “Tak dejte sem přece ty noviny!”

Kostoglotov nikomu nic neukazoval a Rusanovovi neodpověděl. Beze slova noviny složil, pak je ještě přeložil nadvakrát a načtyřikrát, tak jak byly, ale protože měly šest stránek, nesložily se přesně do původních přehybů a varhanily se. Potom udělal krok k Rusanovovi (a Rusanov k němu) a noviny mu odevzdal. A hned tady, ještě než vyšel ven, rozevřel svůj hedvábný váček na tabák a rozechvělýma rukama si začal balit machorkovou cigaretu.

I Rusanov rozevíral noviny třesoucíma se rukama. Při té Kostoglotovově větičce měl pocit, jako když mu mezi žebra vjíždí nůž. Copak tam mohlo Kostohryze tak upoutat?

Bystře a zaujatě přelétal očima titulky, materiály ze zasedání Nejvyššího sovětu, až najednou… Cože? Cože?

Drobný, docela nenápadný titulek pro toho, kdo neumí číst noviny, ale na Rusanova ze stránky přímo křičelo neslýchané! nemožné! usnesení! o odvolání Nejvyššího soudu! Nejvyššího soudu SSSR!

Jak je to možné?! Matulevič, zástupce Ulrichův?! Dětistov? Pavlenko? A Klopov!! Vždyť Klopov byl přímo sloup Nejvyššího soudu! A Klopova odvolali? Ale kdo teď bude chránit kádry? Vždyť to jsou jakási docela nová jména! Všechny, kdo vykonávali spravedlnost celé čtvrt století takhle jednou ranou! – všechny?!

To nemůže být náhoda!

To je krok dějin…

Rusanovovi vystoupil na čele pot. Sotva se dnes k ránu trochu uklidnil, že všechny jeho strachy jsou zbytečné, a teď…

“Dostanete injekci.”

“Cože??” zvolal nepřítomně.

Doktorka Gangartová stála před ním s injekční stříkačkou.

“Vyhrňte si rukáv, dostanete injekci.”

16

Plazil se. Plazil se jakousi betonovou rourou, nebo spíš tunelem, po stranách trčela obnažená armatura, o kterou každou chvíli zavadil, a vždycky pravou stranou krku, tou nemocnou. Lezl po břiše a cítil celou tíhu svého těla, které ho tisklo k zemi. Tato tíha byla mnohem větší než váha jeho těla, nebyl zvyklý na takovou tíhu, měl pocit, že je válcován. Nejdřív si myslel, že ho shora tlačí k zemi beton, ale nebyl to beton, to jeho tělo bylo tak těžké. Cítil je a táhl za sebou jako pytel železného šrotu. Napadlo mu, že s takovou tíhou snad ani nevstane – hlavně se dostat ven z této chodby, nadechnout se, zahlédnout denní světlo. Ale chodba neměla konce, pořád a pořád neměla konce.

Vtom mu nějaký hlas – snad ani ne hlas, jen myšlenka – nařídil, aby teď lezl stranou. Jak tam polezu, když je tam zeď? napadlo mu. Ale s tou tíhou, která mu tiskla tělo k zemi, se rozkazu ani nemohl vzepřít. S hekáním tedy lezl, a lezl stejně jako předtím, rovně. A pořád mu to šlo stejně těžko a nikde neproráželo světlo, nebylo vidět konec. Sotva ulezl kousek, týž zřetelný hlas mu nařídil, aby odbočil vpravo, ale hodně rychle. Odrážel se lokty a chodidly, a přestože měl po pravé straně neproniknutelnou zeď, lezl pořád a zdálo se, že to jde. Přitom každou chvíli zavadil o krk a ucítil bolest až v hlavě. Tak těžko mu nikdy v životě nebylo, ještě tu nakonec umře a nedoleze k cíli.

Najednou se mu nohy odlehčily – byly teď lehounké, jako nafouknuté vzduchem, a začaly se mu zvedat, ale hrudí a hlavou byl stále přitisknut k zemi. Chvíli poslouchal, ale žádný rozkaz se neozýval. A tak mu napadlo, že by se takhle mohl dostat ven: nohy ho potáhnou z roury a on za nimi poleze zpátky. A skutečně, začal couvat, odstrkovat se na rukách – kde se v nich vzalo tolik síly? – a lezl za nohama zpátky dírou ven. Díra byla úzká a nejhorší bylo, že se mu všechna krev navalila do hlavy, až si myslel, že tu zemře, že mu hlava praskne. Ale ještě se párkrát odstrčil rukama od stěn – ze všech stran ho to dřelo – a byl venku.

Seděl teď na rouře uprostřed jakési stavby, ale žádní lidé tam nebyli, zřejmě už skončila pracovní doba. Kolem bylo plno mazlavého bláta. Sedl si na rouru, aby si trochu oddechl, a zjistil, že vedle něho sedí děvče v umazané pracovní kombinéze, prostovlasé, se slámově žlutými rozpuštěnými vlasy, bez hřebínku, bez sponky. Dívka se na něho nedívala, jen tak seděla, ale on věděl, že čeká na jeho otázku. V první chvíli se lekl, ale potom pochopil, že dívka se ho bojí víc než on jí. Nebylo mu sice do řeči, ale ona tak nápadně čekala na jeho otázku, že se zeptal:

“Slečno, kdepak je vaše matka?”

“Nevím,” odpověděla dívka a podívala se dolů na zem a přitom si kousala nehty.

“Ale jděte, jak to, že nevíte?” už se začínal zlobit. “To byste měla vědět. A taky byste to měla otevřeně říct. A všechno pěkně napsat, jak a co. Copak že mlčíte? Ptám se vás znovu – kdepak je vaše matka?”

“Na to se chci zeptat já vás,” pohlédla na něho dívka. Podívala se na něho – oči měla vodově modré. Mráz mu přejel po zádech – už několikrát ho to napadlo, ale teď to věděl jistě. Teď věděl, že je to dcera lisovačky Gruši, kterou sebrali za nějaké řeči proti Vůdci Národů. A že mu tato dcera přinesla nesprávně vyplněný dotazník, zatajila v něm, že má matku za mřížemi, a on si ji dal předvolat a pohrozil jí, že za to přijde před soud, a ona se kvůli tomu otrávila. Otrávila se, ale teď podle těch vlasů a očí se mu zdálo, že se spis utopila. A taky mu připadlo, že poznala, kdo je on. A pak mu zase přišlo, že je asi mrtev, když ona se utopila a on tu s ní teď sedí. Až se z toho zpotil. Setřel si pot a řekl:

“To je ale vedro! Kde bych se mohl napít vody, nevíte?”

“Tamhle,” kývla.

Ukázala na nějaké necky nebo sud, naplněné páchnoucí dešťovou vodou promíchanou s nazelenalou hlínou. Teprve teď si domyslil, že se tenkrát asi nalokala téhle vody a teď by chtěla, aby se jí zalkl i on. Ale jestli to opravdu chce, pak on je zřejmě ještě živ.

“Víš co,” chtěl se jí nějak zbavit. “Skoč a zavolej mi stavbyvedoucího. A ať mi s sebou vezme holiny, v tomhle blátě nemůžu chodit.”

Dívka přikývla, seskočila z roury a šla rovnou, louže nelouže – prostovlasá špindíra v kombinéze a v holínkách, jako chodí děvčata na stavbách.

Chtělo se mu tolik pít, že se odhodlal napít se i z těch necek. Když se napije jen trochu, nemůže se mu nic stát. Slezl a s údivem si všiml, že po blátě neklouže. Zem pod jeho nohama byla jakási neurčitá. A všechno kolem bylo neurčité, široko daleko nebylo nic vidět. Mohl tedy jít dál, ale najednou se lekl, že ztratil důležitou listinu. Rychle prohledal všechny kapsy, rychle, rychle, ale to už si byl jist, že ji ztratil.

Zprvu se vyděsil, strašně se vyděsil, protože dnešní doba je taková, že je lepší, když se lidem taková listina nedostane do ruky. Mohl by z toho mít velké nepříjemnosti. Hned si taky uvědomil, kde ji ztratil – když lezl z té roury. Šel rychle zpátky. Ale teď nemohl to místo najít. Vůbec to tu nemohl poznat. Ani žádná roura tu nebyla. Zato tu chodili sem a tam dělníci. A to bylo právě to nejhorší, ti to mohli najít!

Byli to sami neznámí dělníci, mladí. Nějaký mládenec v keprové svářečské bundě s nárameníky se zastavil a díval se na něho. Proč se tak dívá? Co když to našel?

“Poslyš, chlapče, nemáš náhodou sirky?” zeptal se Rusanov.

“Ty přece nekouříš,” odpověděl svářeč.

(Všechno vědí! Odkud to vědí?)

“Potřebuju zápalky na něco jiného.”

“A na copak?” zeptal se svářeč pozorně.

Hrome, tak hloupě plácnout! To je přece typická odpověď diverzanta! Ještě ho nakonec zadrží – a někdo zatím najde tu listinu. A on ty zápalky potřebuje právě proto, aby mohl tu listinu spálit.

Mládenec k němu mezitím přicházel čím dál blíž. Rusanov se vyděsil, tušil už, co se stane. Chlapec se mu podíval zblízka do očí a řekl pomalu a zřetelně:

“Podle toho, že mi Jelčanská vlastně svěřila do opatrování svou dceru, soudím, že se cítí vinna a očekává, že bude zatčena.”

Rusanova roztřásla zima a zároveň ho polévalo horko:

“Odkud to víte?”

(To se zeptal jen tak – už přesně věděl, že chlapec si přečetl jeho listinu, protože tak to tam stálo slovo od slova!)

Svářeč na to neodpověděl a šel si po svých. A Rusanov teď nevěděl kudy kam. Bylo mu jasné, že tu někde blízko leží jeho oznámení a že je musí co nejdřív najít, co nejdřív!

Pobíhal mezi nějakými zdmi, schovával se za rohy, srdce letělo někde vpředu a nohy mu nemohly stačit, bože, jak se ty nohy pomalu vlečou! A vtom ten papír uviděl. Hned věděl, že je to on. Chtěl k němu běžet, ale nohy odmítaly jít. Klesl proto na kolena a po čtyřech za pomoci rukou lezl k listině. Jen aby mu ji někdo nevzal před nosem! Jen aby ho někdo nepředešel a neukradl mu ji! Už je skoro u ní… Konečně ji má. Je to ona!! Ale v prstech už neměl dosti sil, aby ji roztrhal, a lehl si naznak, musel si odpočinout, a listinu si strčil pod sebe.

Vtom ho někdo vzal za ramena. Řekl si, že se neotočí a že tu listinu nevydá. Ale ten dotyk na rameně byl jemný, byla to zřejmě ženská ruka, a Rusanov už tušil, že je to sama Jelčanská.

“Příteli,” pravila mírně, skloněna patrně až k jeho uchu, “příteli můj, kdepak je moje dcera? Kampak jste ji dal?”

“Je v dobrých rukou, Jeleno Fjodorovno, buďte klidná!” odpověděl Rusanov, ale hlavu k ní neotočil.

“Kde tedy je?”

“V dětském domově.”

“V kterém dětském domově?” Nevyslýchala ho, její hlas zněl smutně.

“To vám neřeknu, nevím to.” Chtěl jí odpovědět upřímně, skutečně to nevěděl: nedával ji tam sám, a taky už mohla být jinde.

“A je tam pod mým jménem?” takřka něžně zněly její otázky za jeho ramenem.

“Ne,” zkroušeně odpověděl Rusanov. “To se tak dělá, že jsou tam pod jiným jménem. Za to já nemohu, to se tak dělá.”

Ležel a vzpomínal, že oba manžele Jelčanské měl vlastně rád. Nikdy proti nim nic neměl. A to, že tehdy na starého napsal oznámení, za to může Čuchněnko, který o to Rusanova požádal, protože mu Jelčanskij vadil v postupu. Když potom Jelčanského zavřeli, Rusanov se upřímně staral o jeho ženu i dceru, a když i ona čekala, že ji zatknou, svěřila mu svou dceru do opatrování. Ale jak to potom všechno bylo, že i na ni podal oznámení, to už si teď nepamatoval.

Teď se na zemi obrátil, že se na ni podívá, ale už tam nebyla, najednou zmizela (vždyť přece umřela, tak jak tam mohla být?) a místo toho ucítil silné bodnutí v krku, na pravé straně. Narovnal si hlavu a zůstal ležet. Potřeboval si odpočinout – byl tak unavený jako nikdy v životě. Celé tělo ho bolelo.

Byla to jakási šachta, kde ležel, jakási štola, ale oči už přivykly tmě, a tu najednou zpozoroval, že vedle něho na zemi pod slabou vrstvou antracitu stojí telefonní aparát. Velmi ho to překvapilo, – kde se tady bere městský telefon? Že by byl zapojen? To by mohl někam zavolat, aby mu přinesli napít. A vůbec aby ho odvezli do nemocnice.

Vzal do ruky sluchátko, ale místo oznamovacího tónu uslyšel veselý zvučný hlas:

“Soudruh Rusanov?”

“Ano, ano,” rychle se vzchopil Rusanov (nějak na první poslech bylo cítit, že je to hlas shora, ne zdola).

“Přijďte prosím k Nejvyššímu soudu.”

“K Nejvyššímu soudu? Prosím! Hned! Už jdu!” A už pokládal sluchátko, ale vtom si ještě vzpomněl: “Haló, promiňte, ke kterému Nejvyššímu soudu, ke starému, nebo k novému?”

“K novému. A pospěšte si,” odpověděl hlas chladně. A zavěsil.

Teď teprve si vzpomněl, že v novém soudu nezůstal nikdo ze známých, a proklínal se, že sluchátko vůbec zvedal. Matulevič tam není, Klopov tam není. A ani Berija už není… To jsou poměry!

Musel však už jít. Sám by neměl sílu vstát, ale když ho volají, musí vstát. Napjal nohy a ruce, nadzvedl se a padal, jako telátko, které se ještě nenaučilo chodit. Neurčili mu sice přesnou hodinu, kdy se má dostavit, ale řekli “Pospěšte si”. Konečně se dostal ke stěně, opřel se o ni a postavil se na nohy. A tak se vlekl na zesláblých, nejistých nohách podél zdi. Ale krk na pravé straně ho pořád nějak bolel.

Šel a přemýšlel: že by ho chtěli soudit? Že by se mohli zachovat tak krůtě a soudit ho za věci tolik let staré? Ach, to odvolání soudu, to nevěstí nic dobrého.

Co naplat, při veškeré úctě, kterou chová k nejvyšší soudní instanci, mu nezbývá než se bránit. Odváží se toho a bude se bránit.

Řekne jim: já jsem je přece nesoudil! A vyšetřování jsem taky neprováděl já. Já jsem jen signalizoval podezření. Když najdu na veřejném záchodku kus novin s roztrženým portrétem Vůdce, je mou povinností tento útržek přinést a signalizovat. A vyšetřuje se to proto, aby se to prověřilo. Může to být náhoda, ale nemusí. Proto se to vyšetřuje, aby se zjistila pravda. Já jsem jen konal svou normální občanskou povinnost.

A taky jim řekne: všechna ta léta bylo důležité ozdravovat společnost. Morálně ji ozdravovat. To se ovšem nedalo dělat bez jejího pročišťování. A taková čistka se nedá dělat v bílých rukavičkách.

Čím víc argumentů shledával, tím víc se rozpaloval, jak jim teď ukáže. Už se ani nemohl dočkat, kdy tam bude, kdy už ho předvolají a on jim vykřikne do tváře:

“Copak jsem to dělal jen já? Proč soudíte zrovna mě? Řekněte mi raději, kdo to nedělali A jak by se udržel v místě, kdyby nepomáhali! Guzun? Ten si to spískal sám!”

Napjal se, jako by už křičel, ale všiml si, že vůbec nekřičí, že má jen naběhlé hrdlo. A že ho to bolí.

Teď jako už by nešel štolou, jen nějakou chodbou a zezadu na něho někdo zavolal:

“Paško! Co je – ty jsi marod? Co to, že se tak vlečeš?”

Trochu se vzchopil, snad dokonce šel jako zdravý. Obrátil se, kdo ho volá – byl to Zvejnek v khaki blůze, s řemenem přes rameno.

“Jendo, kam to, prosím tě, jdeš?” zeptal se Pavel a jen se divil, že je Zvejnek tak mladý. To znamená, že i on je mladý, ale kolik vlastně let od té doby uplynulo?

“Jak to kam jdu? Tam co ty, na komisi.”

“Na jakou komisi, prosím tě?” zeptal se Pavel nechápavě. Jeho přece volali někam jinam, jenže teď si zaboha nemohl vzpomenout kam.

Srovnal proto se Zvejnekem krok a kráčel teď vedle něho zvesela, rychle, mladě. A najednou cítil, že mu ještě není dvacet a že je svobodný.

Procházeli velkou služební místností se spoustou kancelářských stolů, u kterých seděla inteligence – staří účetní s kravatami a s plnovousem, jaký nosívali popi, inženýři s kladívky v knoflíkových dírkách, starší dámy jako bývalé milostpaničky, a potom písařky, mladičké, namalované, v sukních nad kolena. Sotva tam se Zvejnekem vstoupili, sotva zadupaly jejich čtyři vysoké holinky, všech těchto asi třicet lidí k nim obrátilo hlavy, někteří povstávali, jiní se vsedě ukláněli a všichni je sledovali očima, jak procházejí místností, a ve všech těch tvářích byl úlek, a Pavlu i Janovi to dělalo dobře.

Zašli do další místnosti a pozdravili se s ostatními členy komise, potom se usadili kolem stolu a složky si položili na červený ubrus.

“Tak jedem!” zahájil schůzi Venka, který předsedal.

A jeli. První vstoupila teta Gruša z lisovny.

“Copak tu chceš, teto Grušo!” divil se Veňka. “My tu přece čistíme aparát, co ty tu děláš? Snad jsi taky nevlezla do aparátu?”

Všichni se dali do smíchu.

“Ale co tě nemá,” nedala se zmást teta Gruša. “Mám malou holku a potřebuju ji dostat do školky, víš?”

“Dobře, teto Grušo,” zvolal Pavel. “Napiš si žádost a my ti tam holku dostáném. A teď už nás nech, teď budem čistit inteligenci.” A natáhl se, že si naleje z karafy vodu, ale karafa byla prázdná. Kývl na souseda, aby mu podal karafu z druhého konce stolu. Podali mu ji, ale ta byla taky prázdná.

A jemu se chtělo tak pít, až ho celé hrdlo pálilo.

“Pít!” poprosil. “Pít!”

“Hned,” řekla doktorka Gangartová, “hned vám přinesou vodu.”

Rusanov otevřel oči. Seděla vedle něho na posteli.

“Ve stolku mám kompot,” řekl slabě Rusanov. Mrazilo ho, všechno ho bolelo, v hlavě jako když mu buší kladivo.

“Dobře, nalejeme vám kompot,” usmála se Gangartová tenounkými rty. Sama otevřela stolek a vyndala z něho láhev kompotu a skleničku.

Za oknem se ještě dalo tušit světlo večerního slunce.

Rusanov stočil zrak a sledoval Gangartovou, jak mu nalévá kompot. Aby mu tam náhodou něco nenasypala.

Šťáva z kompotu mu přišla náramně k chuti. Opřen o polštář vyzunkl jí z doktorčiných rukou plnou sklenici.

“Dnes mi bylo zle,” postěžoval si.

“Ale ne, docela dobře jste to přestál,” odporovala Gangartová. “Jen jsme vám dnes zvýšili dávku.”

Rusanova píchlo u srdce novým podezřením.

“A to mi budete pokaždé zvyšovat dávku?”

“Teď už budete dostávat pořád stejnou. Zvyknete si na ni a uleví se vám.”

Boule-žába seděla pod čelistí jako dřív.

“A co Nejvyšší…?” začal, ale okamžitě se zarazil.

Už se mu pletla skutečnost se snem.

17

Doktorka Gangartová měla trochu obavy, jak Rusanov snese celou dávku, a několikrát za ním přes den zašla a zdržela se i po práci. Nemusela by sem tak často chodit, kdyby byla sloužila sestra Olympiáda Vladislavovna, jak to původně mělo být, ale ta musela nakonec přece jít na školení odborových výběrčích, a místo ní měl dnes přes den službu Turgun, a ten byl až příliš lehkomyslný.

Rusanov reagoval na injekci sice dost těžce, ale v mezích normy. Hned po injekci dostal ještě prášek pro spaní, a tak celou dobu spal, jen se pořád neklidně vrtěl, cukal sebou a sténal. Doktorka Gangartová ho nespustila z očí a hlídala mu tep. Rusanov chvílemi krčil nohy a pak je zase natahoval, tvář měl zrudlou, zpocenou, a jak byla neobrýlená a zabořená do polštáře, nepůsobila nijak povýšeně. Řídké bílé vlásky, které mu lemovaly pleš, teď splihle ležely na temeni.

Při svých neustálých návštěvách na pokoji však doktorka Gangartová dělala současně i jiné věci. Odcházel Poddujev, který byl pokládán za starostu pokoje, a přestože to byla funkce k ničemu, přece jen se vyžadovala. A tak doktorka Gangartová přešla od Rusanovova lůžka k sousednímu a prohlásila:

“Pane Kostoglotove, ode dneška jste jmenován starostou pokoje.”

Kostoglotov ležel na přikrývce úplně oblečený a četl noviny (Gangartová tu byla už podruhé, a on pořád ještě četl noviny). Protože od něho vždycky čekala nějaký výpad, doprovodila teď svou větu slabým pousmáním, jako by chtěla naznačit, že i ona ví, že je to funkce k ničemu. Kostoglotov zvedl od novin veselou tvář, a nevěda honem, jak dát nejlépe lékařce najevo svou úctu, přitáhl si k tělu dlouhé nohy, které měl až dosud příliš roztažené po posteli.

Vypadal dobře naložen a řekl:

“Věro Korniljevno, vidím, že mě chcete morálně znemožnit. Každý ouřada se dopouští chyb a někdy se dokonce dá opojit mocí. Proto jsem se po mnohaletých úvahách zařekl, že víckrát žádnou funkci nepřijmu.”

“A dřív jste nějakou měl? Vysokou?” doktorku Gangartovou začal rozhovor bavit.

“Moje nejvyšší úřední funkce byl zástupce velitele čety. Ale prakticky jsem vlastně zastával vyšší funkci. Mého velitele čety poslali pro naprostou tupost a neschopnost na doškolovací kurs, odkud měl vyjít nejméně jako velitel baterie, ale ne už k naší divizi. A druhého důstojníka, který přišel místo něho, přidělili okamžitě politickému oddělení nad určený stav. Velitel naší divize proti tomu nebyl, protože jsem byl slušný topograf a chlapci mě poslouchali. A tak jsem byl v hodnosti rotného dva roky ve skutečnosti velitelem četyod Jelců až do Frankfurtu nad Odrou. Mimochodem, zní to sice legračně, ale byly to nejlepší dva roky mého života.”

I s těma pokrčenýma nohama to vypadalo přece jen nezdvořile, a tak je spustil z lůžka na zem.

“No tak vidíte,” Gangartová se pořád tak sympaticky usmívala, ať ho poslouchala nebo ať mluvila sama. “Proč se tedy bráníte? Třeba vám bude zase dobře.”

“To je tedy ohromná logika! Mně bude dobře! A co demokracie? Porušujete přece zásady demokracie: pacienti na pokoji mě nevolili, a moji voliči ani neznají můj životopis. Ostatně vy taky ne.”

“No prosím, tak nám ho povězte.”

Mluvila vždycky dost tiše a on taky ztlumil hlas, aby slyšela jen ona. Rusanov spal, Zacyrko četl, Poddujevovo lůžko bylo už prázdné, a tak je skoro nikdo neslyšel.

“To je moc dlouhé povídání. A potom, necítím se dobře, když já sedím, a vy stojíte. S ženami se přece takhle nemluví. A když se teď postavím do uličky jako voják, bude to vypadat ještě hloupěji. Sedněte si, prosím vás, na mou postel.”

“Měla bych vlastně už jít,” řekla. Ale sedla si na krajíček.

“Víte, Věro Komiljevno, tohle moje zaujetí pro demokracii mi v životě přineslo jen samé trampoty. Pokoušel jsem se zavádět demokracii v armádě, přesněji řečeno příliš jsem přemýšlel. Za to mě v devětatřicátém neposlali do školy a já jsem zůstal jako obyčejné ucho. Ve čtyřicátém jsem dokonce do učiliště dojel, jenomže jsem si tam pustil pusu na špacír před velitelem, a tak mě vyškrtli. Přiznám se, že mě strašně mrzelo, že nejsem důstojník, všichni moji kamarádi už měli důstojnickou hodnost. V mládí si to člověk nějak víc bere. Ale spravedlnosti jsem si přece jen cenil víc.”

“Měla jsem jednoho blízkého člověka,” řekla Gangartová s očima upřenýma na přikrývku, “s tím to bylo zrovna tak: ohromně bystrý, a zůstal taky obyčejný voják.” Kratičká pauza, okamžik mlčení proletěl mezi jejich hlavami, a ona zvedla zrak: “Ale vy jste takový dodnes.”

“Jaký? Bystrý, nebo obyčejný?”

“Hubatý. Jak vy to vždycky mluvíte s lékaři? Zvlášť se mnou.”

Řekla to přísně, ale její přísnost byla tak zvláštní, tak melodická, jako všechna její slova a pohyby.

“Já že jsem na vás hubatý? S vámi naopak mluvím mimořádně uctivě. Vy mě ještě neznáte – tohle je u mě nejuctivější forma, jaké jsem schopen. A jestli máte na mysli ten první den, tak to si neumíte představit, v jaké jsem byl situaci. Jen tak tak že mě pustili z mého místa pobytu, ačkoli jsem už umíral. Přijedu sem, a tady žádná zima – leje, a já mám pod paží válenky, protože tam u nás mrzne až praští. Plášť mi namokl, že jsem ho mohl ždímat. Tak jsem válenky dal na nádraží rovnou do úschovny, sedl na tramvaj, že pojedu do starého města, měl jsem tam ještě z fronty adresu jednoho mého vojáka. A to už bylo tma a celá tramvaj mi to rozmlouvala, ať tam nejezdím, že mě tam podřežou. Po amnestii v roce třiapadesát pustili všechnu tu sebranku, a pak to nemohli zaboha pochytat. Taky jsem nevěděl jistě, jestli tam ten můj voják ještě bydlí, a tu jeho ulici ani nikdo neznal. A tak jsem šel hledat nocleh do hotelu. Všude samá naleštěná hala, že je člověku až hanba šlápnout, někde dokonce místo i měli, jenomže jak jsem jim podal místo občanky vyhnanecké osvědčení, najednou to nešlo. Co jsem měl dělat? Bylo mi to už celkem jedno, jestli umřu, ale proč mám umírat někde u plotu? Jdu rovnou na milici a povídám: ,Tady mě máte, já jsem váš, nechte mě někde přespat.” Chvilku se ošívali, pak povídají: Jděte si počkat do čajovny, tam doklady nekontrolujeme.’ Jenže já jsem žádnou čajovnu nenašel, a tak jsem se znova rozjel na nádraží. Spát to nešlo, pořád tam chodil milicionář a proháněl nás. Ráno jsem přišel k vám na ambulanci. Fronta jako hrom. Prohlídli mě a že prý tu mám hned zůstat. Teď jsem musel dvěma tramvajemi zase přes celé město – na velitelství. Po celém státě je pracovní doba, jenom pan velitel si odejde a hotovo. A ne aby nechal pro vyhnance nějaký vzkaz – přijdu, nepřijdu. Teprve teď mi napadlo: když mu ale dám své osvědčení, nevydají mi přece na nádraží moje válenky. A tak hurá, dvěma tramvajemi znova na nádraží. Každá cesta – půldruhé hodiny.”

“Nepamatuju se, že byste byl měl válenky. Měl jste je?”

“Neměl, protože jsem je hned na nádraží prodal jednomu strejcovi. Počítal jsem, že tuhle zimu stejně proležím na klinice a příští se už nedožiju. A teď znova na velitelství! Jenom na tramvajích jsem projezdil deset rublů. Pak se ještě kilometr brodit bahniskem, a přitom jsem měl bolesti, že jsem sotva šel. A to jsem s sebou všude tahal svůj ranec. Chvála pánubohu, velitel tam byl. Dal jsem mu do zástavy povolení mého oblastního velitelství, ukázal jsem doporučení do nemocnice, no a on řekl, že si sem můžu jít lehnout. Tak jedu, ještě ne k vám, ale do středu města. Na plakátech vidím, že hrají Šípkovou Růženku.”

“Vida, tak vy jste si ještě chodil po baletech! To jsem měla vědět, to bych vás určitě nepřijala!”

“Věro Korniljevno, vždyť je to taková krása! Před smrtí se ještě naposledy podívat na balet! Ostatně ani kdybych neumřel, tak to v tom svém věčném vyhnanství nikdy neuvidím. Ale stejně jsem měl smůlu, byla změna programu a místo Šípkové Růženky dávali Agu-Baly.”

Gangartová jen vrtěla hlavou a tiše se smála. Celý ten nápad umírajícího člověka jít ještě na balet se jí samozřejmě líbil, jakpak ne.

“Co dělat! Na konzervatoři je klavírní koncert nějaké aspirantky. Ale je to daleko od nádraží a určitě tam bude narváno. A venku leje a leje. Nezbývá, než se jet odevzdat do vašich rukou. Přijedu sem a dozvím se, že ‚místa nejsou, že musím několik dní počkat. Pacienti mi říkají, že se tu někdy čeká i týden. Kde budu čekat? Co si počnu? Na to se musí šikovně, jako v lágru, jinak je se mnou konec. A vy mi ještě ke všemu vezmete z rukou ten papír a nesete ho pryč, pamatujete? Jak jsem s vámi měl jinak mluvit?”

Teď se jim to vzpomínalo, oběma jim to bylo k smíchu.

Vyprávěl jí to všechno bez myšlenkového úsilí, a myslel přitom na jinou věc: když skončila medicínu v šestačtyřicátém, je jí teď nejméně jedenatřicet, to jsou skoro vrstevníci. Ale proč vlastně mu tato lékařka připadá mladší než třiadvacetiletá Zoja? Ne tváří, ale chováním – svou nesmělostí, stydlivostí. V takových případech se dá někdy předpokládat, že je ještě… Pozorný pohled odhadne takové ženy podle zcela nenápadných maličkostí v chování. Ale Gangartová je přece vdaná. Tak jak to?

Hleděla na něho a divila se, proč jí zpočátku připadal tak nepřátelský a hrubý. Má sice podmračený pohled a ostré vrásky kolem úst, ale umí se dívat a mluvit velmi přátelsky a zvesela, jako třeba teď. Přesněji řečeno, má vždycky pohotově jeden i druhý způsob, a člověk neví, který může čekat.

“O balerínách a o válenkách je mi teď všechno jasné,” usmívala se. “Ale co ty holínky? Víte přece, že s těmi vašimi holínkami nemožně porušujete zdejší řád.”

A zorničky se jí zúžily.

“Zase řád,” ušklíbl se Kostoglotov, i jeho šrám se ušklíbl. “Ale procházka je přece povolena i ve vězení. Já bez procházky nemohu být, to bych se nevyléčil. Přece mě nechcete zbavit čerstvého vzduchu?”

Ano, Gangartová viděla, jak se dlouho procházel postranními opuštěnými alejkami nemocničního areálu: od správcové prádla si vyprosil dámský župan, který muži nedostávali – bylo jich málo. Župan si stáhl vojenským opaskem, řasení odhrnul zpředu na boky, ale šosy se mu stejně rozhrnovaly. V holínkách, bez čepice, s rozcuchanou hřívou černých vlasů rázoval dlouhými pevnými kroky, díval se na kameny pod sebou, a kdykoli došel k vytčené hranici, vždycky se na ní otočil zpátky. Ruce měl stále složené za zády. A pořád jen sám.

“Čekáme tyto dny našeho primáře Nizamutdina Bachramoviče na vizitu, a víte, co se stane, jestli uvidí vaše holínky? Dostanu důtku v denním hlášení.”

Zase nežádala, neprosila, dokonce ani jako by si mu nestěžovala. Sama se divila tomuto tónu, vždyť to ani nebyl tón rovného s rovným, spíš jako by se mu podřizovala – takový zvláštní vztah nikdy k žádnému pacientovi neměla.

Kostoglotov ji přesvědčoval, a přitom se dotkl svou tlapou její ruky:

“Věro Korniljevno, zaručuju vám na sto procent, že je u mě nenajde. A ani ve dvoraně mě v nich nikdy nepotká.”

“A co v aleji?”

“Tam zase nepozná, že jsem z jeho kliniky. Víte co, jestli chcete, napíšeme mu pro legraci anonymní dopis, že tu mám holínky, a on určitě sebere dvě sanitářky a přijde sem udělat šťáru – ale nenajde nic.”

“A to se sluší psát anonymní dopisy?” zúžila zase oči.

Hleděl na ni – proč si asi maluje rty? Bylo to pro ni příliš hrubé, rušilo to její křehkost. Vzdychl si:

“Ale píšou se, Věro Korniljevno, a jak se píšou! A zabírají.

Římané měli přísloví: testis unus, testis nullus, jeden svědek žádný svědek. A v dvacátém století se i ten jeden stal zbytečný, ani toho už není třeba.”

Uhnula zrakem. O tom se přece těžko mluví.

“A kam je vlastně schováte?” zeptala se.

“Myslíte holínky? Na to je deset způsobů, záleží na tom, kolik je času. Třeba je hodím do studených kamen, nebo pověsím na provázku z okna. Jen buďte klidná.”

Musela se zasmát, nedalo se mu nevěřit, že by se z toho doopravdy vyvlíkl.

“A jak se vám to vůbec povedlo, že jste je nemusel odevzdat hned první den?”

“To bylo ohromně jednoduché. V té psí boudě, co jsem se převlékal, jsem je postavil za zavřenou půlku dveří. Sanitářka všechno ostatní shrábla do pytle a odnesla to do hlavního skladu. Já jsem pak vyšel z koupele a boty jsem zabalil do novin a odnesl.”

A pak si ještě vyprávěli o všelijakých dalších nesmyslech. Je pracovní doba a ona si tu sedí a povídá; Rusanov neklidně spal, zpocený, ale spal a nezvracel. Gangartová mu ještě jednou změřila tep, a už byla na odchodu, ale vtom si na něco vzpomněla a znova se vrátila ke Kostoglotovovi:

“Abych nezapomněla, dostáváte už tu zvýšenou porci?”

“Ne, ještě ne,” napjal sluch Kostoglotov.

“Tak tedy od zítřka. Denně dvě vejce, dvě sklenice mléka a pět deka másla.”

“Cože? Smím věřit vlastním uším? Takhle mě v životě nikdo nekrmil! Ale víte, že je to vlastně spravedlivé – když za tu nemoc nedostanu ani žádnou nemocenskou. “

“Jak to?”

“Takto, protože jsem členem odborů teprve necelého půl roku. Takže na nic nemám nárok.”

“Hm. A jak to, že jen půl roku?”

“Zkrátka jsem si odvykl od tohohle života. Přijel jsem do vyhnanství, a nenapadlo mi hned, že musím honem honem vstoupit do odborů.”

Na jedné straně je tak nápaditý a na druhé straně zase tak nešikovný… Tu zvýšenou porci mu vymohla sama Gangartová, i když to nebylo nijak snadné… Ale už musí jít, takhle by tady proklábosila celý den.

Docházela ke dveřím, když na ni s úsměvem zavolal:

“Ale počkejte, nepodplácíte vy si mě jako starostu? Teď se budu užírat, že jsem se hned první den dal zkorumpovat.”

Gangartová odešla.

Když se pacienti naobědvali, musela se však jít znovu podívat na Rusanova. Mezitím se dověděla, že očekávaná primářova vizita bude už zítr^ A tak jí přibyla další práce na pokojích – jít zkontrolovat noční stolky, protože primář byl jako pes, když našel ve stolcích drobty a plno jídla – podle něho tam směl být jen erární chleba a cukr. A taky kontroloval čistotu – ale tak důmyslně, že by na to ani žena nepřišla.

Vyšla do prvního patra, zvrátila hlavu a pečlivě prohlížela nejhořejší kouty vysokých místností. A v rohu nad Sibgatovem zahlédla pavučinu (udělalo se světleji, venku vykouklo slunce). Gangartová zavolala sanitářku – byla to tentokrát Jelizaveta Anatoljevna, bůhví čím to, že na ni vždycky připadlo každé gruntování – vysvětlila jí, že tu musí do zítřka všechno svítit čistotou, a ukázala jí pavučinu.

Jelizaveta Anatoljevna si vyndala z pracovního pláště brýle, nasadila si je a řekla:

“No jo, máte pravdu! To je strašné!” pak si zase brýle sundala a šla pro smeták. Uklízela vždycky bez brýlí.

Pak už Gangartová vešla do mužského pokoje. Rusanov pořád ještě spal, rozpálený, jen tep už měl pomalejší, a Kostoglotov si právě natáhl holínky, oblékl župan a chystal se na procházku. Gangartová ohlásila na celý pokoj, že zítra bude velká vizita, a požádala pacienty, aby si sami nejdřív prohlédli noční stolky, než je půjde kontrolovat.

“Tak začneme od starosty,” řekla.

Nemusela samozřejmě začínat od starosty – sama nevěděla, proč zase zamířila právě do jeho kouta.

Vypadala, jako by se skládala ze dvou trojúhelníků, obrácených špičkami k sobě: dolní trojúhelník byl o něco širší, horní o něco užší. Pas měla tak uzounký, že Kostoglotov by ji byl s gustem vzal do dlaní a vyhodil do výšky. Ale neudělal to samozřejmě, a ochotně před ní otevřel svůj noční stolek.

“Prosím.”

“Tak jen dovolte, dovolte,” protahovala se k němu. Ustoupil stranou. Sedla si na jeho postel až přímo u stolku a začala ho prohlížet.

Seděla, on nad ní zezadu stál a hezky jí teď viděl na šíji – na její bezbranné jemné linie, i na nahnědlé vlasy, stočené jednoduše v týle do uzlíku bez jakýchkoli ohledů na módu.

Ne, musí se přece nějak dostat z té vlny okouzlení. To přece nejde, aby mu každá milá žena hned zamotala hlavu. Chvíli tu spolu poseděli, vyprávěli si, ona pak odešla, a on od té chvíle na nic jiného nemyslí. Jí je hej – přijde si večer domů a tam ji obejme muž.

Musí se z toho dostat! Ale dostat se z toho nemůže jinak než zase přes ženu.

A tak stál a hleděl jí na šíji a nemohl se toho pohledu nabažit. Límec bílého pláště se jí vzadu nadzvedl a pod ním se objevila malá oblá kůstka páteře. Pohladit ji tak prstem.

“No ovšem, nepořádek, že to dál nejde,” pronášela mezitím Gangartová svůj komentář. “Drobty, promaštěný papír, a tady je i machorka, i knížka a rukavice. Není vám hanba? Všechno si dnes řádně uklidíte.”

A on se jí díval na šíji a mlčel.

Teď vytáhla horní zásuvku a hned si mezi ostatními věcmi všimla malé lahvičky s hnědou tekutinou asi na čtyři centimetry vysoko. Lahvička byla pevně zazátkována, vedle ní ležel kalíšek z umělé hmoty, jako v cestovních soupravách, a kapátko.

“A co je tohle? Lék?”

Kostoglotov si slabounce hvízdl.

“To nic není.”

“Co je to za lék? Ten jsme vám nedávali.”

“A copak nemůžu mít svůj?”

“Dokud ležíte na naší klinice, pak bez našeho vědomí přirozeně nemůžete.”

“Když mně je trapné vám to říkat. Je to na kuří oka.”

Ona však stále otáčela v prstech podivnou nepopsanou lahvičku, pokoušela se ji otevřít a čichnout si k ní, až Kostoglotov musel zasáhnout. Položil jí obě své tvrdé dlaně na ruce a odtáhl jí tu, která se snažila uvolnit zátku.

Ty věčné dotyky rukou, to zákonité pokračování rozhovoru…

“Opatrně,” upozornil ji velmi tiše. “To se musí umět. Nesmí se to vylít na prsty. A čichat k tomu už teprve ne.”

A měkce jí vzal lahvičku z rukou.

Tohle už tedy přestávalo všechno!

“Co je to?” zamračila se Gangartová. “Je to silný lék?”

Kostoglotov sklonil hlavu, sedl si vedle ní a řekl vážně a docela tiše:

“Ano, velmi silný. Je to issykkulský kořen. Čichat se k tomu nesmí – ani k roztoku, ani k prášku. Proto je to tak pevně zazátkováno. Kdybyste ten kořen vzala do rukou a neumyla si je, a potom byste zapomněla a olízla je, mohla byste umřít.”

Věra Korniljevna vypadala zděšeně:

“A nač to máte?”

“To je právě ta smůla, že jste mi na to přišla,” vrčel Kostoglotov. “Měl jsem to líp schovat. Mám to proto, že jsem se tím léčil a ještě se doléčuju.”

“Jenom proto?” zkoumala ho očima. Teď je nepřivírala, nezužovala, teď byla jen a jen lékařka.

Aspoň se jako lékařka dívala, ale oči měla světle kávové.

“Jenom proto,” odpověděl poctivě.

“Nebo to máte… do zálohy?” stále mu ještě nevěřila.

“No mám-li říct pravdu, když jsem sem jel, napadlo mi něco takového. Co se zbytečně trápit. Ale když mě pak bolesti přešly, už jsem na to nemyslel. Ale léčil jsem se tím dál.”

“Tajně? Když vás nikdo neviděl?”

“A co má člověk dělat, když nesmí žít, jak by chtěl? Když je všude režim?”

“Kolik jste si toho kapal?”

“Odstupňovaně. Od jedné kapky do deseti, od deseti do jedné a pak deset dní přestávka. Teď mám právě přestávku. Upřímně řečeno, nejsem si tak docela jist, že mě bolesti přešly jen po rentgenu. Možná že na tom má zásluhu i tenhle kořen.”

Oba mluvili tlumenými hlasy.

“V čem je to naloženo?”

“Ve vodce.”

“Sám jste to dělal?”

“Uhm.”

“A jaká koncentrace?”

“No jaká… Dal mi toho náruč a povídá: tohle máš na tři půllitry. Tak jsem to rozdělil.”

“Ale kolik to vážilo?”

“On to ani nevážil. Vzal to jen tak od oka.”

“Od oka? Takový smrtelný jed? Vždyť je to aconitum! Oměj! Máte vůbec představu, co to je?”

“Jakoupak představu,” začal se už zlobit Kostoglotov. “Zkuste umírat, když jste na celém světě sama jako kůl v plotě a když vás velitelství nechce pustit za obvod obce! To byste určitě myslela na to, že je to oměj a kolik to váží! Víte vy vůbec, co mi mohla vynést tahle hrst kořene? Dvacet let nucených prací. Za to, že jsem se bez dovolení vzdálil z místa vyhnanství. A já jsem přesto jel. Sto padesát kilometrů daleko. Do hor. Žije tam jeden děda, Kremencov se jmenuje, vousy má jako akademik Pavlov. Je z přesídlenců, kteří sem přišli začátkem století. Pravý bylinkář! Sám si kořínek sbírá, sám určuje dávky. V jeho vesnici se mu posmívají, to víte, nikdo není ve své vlasti prorokem. Ale zato za ním jezdí až z Moskvy a z Leningradu. I jeden dopisovatel Pravdy za ním přijel a toho prý taky přesvědčil. A teď se povídá, že dědu zavřeli. Protože to nějací hlupáci naložili do půllitru a měli to v kuchyni otevřené; na listopadové oslavy si pozvali hosty, vodky bylo málo, a tak když domácí na chvíli odešli, vypili hosté roztok. Tri z nich pak umřeli. A v jedné rodině se z toho otrávily děti. Ale copak ten děda za to může? Však je upozorňoval.”

Teď si uvědomil, že už mluví proti sobě, a rychle zmlkl.

Gangartová byla rozčilená.

“Tak to vidíte! Přechovávat silně účinkující látky na společných pokojích je přece zakázáno! Absolutně vyloučeno! Co když náhodou dojde k neštěstí? Dejte sem tu lahvičku.”

“Ne,” řekl pevně.

“Dejte ji sem,” stáhla obočí a natáhla ruku k jeho sevřené pěsti.

Pevné, upracované Kostoglotovovy prsty se zaťaly až do dlaně, takže v nich lahvičku nebylo ani vidět.

Usmál se:

“Tak se na mě nesmí.” Vyrovnala obočí:

“Ostatně vím, kdy chodíte na procházku, a mohu si vzít lahvičku i bez vás.”

“Dobře že jste mě upozornila, aspoň si ji líp schovám.” “Na provázku z okna, ne? Nezbývá mi, než to jít ohlásit.” “To neuděláte. Sama jste dnes udavače odsoudila.”

“Vždyť mě k tomu doháníte.”

“Ale proč to musíte hlásit? Vždyť to nestojí za to. Máte strach, že to vypije tady soudruh Rusanov? Nebojte se, nic takového se nestane. Zabalím to a schovám. Až mě propustíte, stejně se zase budu léčit kořenem, co myslíte! Vy v něj nevěříte?”

“To bych řekla, že ne! Jsou to hloupé pověry a zahrávání se smrtí. Věřím jedině ve vědeckou léčbu vyzkoušenou v praxi. Tak mě to aspoň učili. A je to názor všech onkologů. Dejte sem tu lahvičku.”

Pokoušela se mu ohnout horní prst.

Díval se jí do světle kávových očí a neměl nejmenší chuť být umíněný nebo se s ní hádat, byl by jí s radostí odevzdal lahvičku třeba i s celým nočním stolkem, ale nedokázal se vzdát svého přesvědčení.

“Ach, ty svátá vědo!” vzdychl si. “Kéž by v tobě bylo všechno tak spolehlivé a nevyvracelo to samo sebe každých deset let! Řekněte mi, v co mám věřit? Ve vaše injekce? Proč mi teď zase předepsali nějaké nové? Co je to za injekce?” “Ty moc potřebujete, ty jsou velice důležité pro váš život. Musíte si zachránit živoř!” řekla se zvláštním důrazem a s radostnou vírou v očích. “Nemyslete si, že už jste zdráv.” “Řekněte mi to přesněji. Jaký mají účinek?”

“Proč to potřebujete vědět? Prostě vás vyléčí. Zabraňují metastázám. Přesněji byste tomu stejně nerozuměl. Dobrá, dejte mi lahvičku, a já vám dávám čestné slovo, že vám ji vrátím, až budete odjíždět.”

Chvíli se na sebe dívali.

Vypadal velmi komicky v té své procházkové výstroji – v dámském županu přepásaném opaskem s hvězdou.

Ale jak na něho naléhá! Čert vem lahvičku, tu jí může klidně dát, však doma má toho oměje desetkrát tolik. Horší je jiná věc: taková milá žena, tak hezké světle hnědé oči, tak zářivá tvář, tak příjemně se s ní povídá, a přitom ji nikdy nebude moci políbit. A až se zase vrátí na tu svou ztracenou vartu, ani mu nikdo neuvěří, že seděl tak blízko vedle této zářivé ženy a ona ho chtěla stůj co stůj zachránit.

Až na to, že ho zachránit nemůže.

“Vám se to taky bojím dát, aby se toho u vás doma někdo nenapil.”

(Kdo by se toho doma napil? Žije přece sama. Ale teď se nehodilo, neslušelo o tom mluvit.)

“Dobře, tak to zničíme. Pojďte, půjdeme to vylít.”

Dal se do smíchu. Bylo mu najednou líto, že po něm chce tak málo.

“Budiž. Jdu na dvůr a vyleju to.”

Přece jen by si ty rty neměla malovat.

“Ba ne, teď už vám nevěřím. Teď u toho musím být sama.”

“Mám nápad! Proč bych to vyléval. Dám to hodnému člověku, kterého stejně nezachráníte. Co když mu to pomůže?”

“Komu?”

Kostoglotov kývl hlavou k lůžku Vadima Zacyrka a tlumeným hlasem dodal:

“Je to přece melanoblastom, ne?”

“Teď jsem se definitivně přesvědčila, že to musíte vylít. Ještě nám tu někoho otrávíte. Jak vás vůbec může napadnout dát těžce nemocnému jed? Co když ho otrávíte? Chcete si to vzít na svědomí? “

Ani jednou ho neoslovila. Za celý dlouhý rozhovor mu jedinkrát neřekla jménem.

“Ten se neotráví, ten něco vydrží. “

“Ne, ne, ne. Pojďte, jdeme to vylít.”

“Ještěže mám dnes tak báječnou náladu. Tak jdeme.”

A vyšli mezi lůžky ven na schody.

“Nebude vám zima?”

“Ne, mám pod tím svetřík.”

Řekla “mám pod tím svetřík”. Proč to říkala? Měl teď sto chutí se podívat, jaký je to svetřík, jakou má barvu. Co je to platné, když se podívat nemůže.

Vyšli před budovu. Den se krásně vybral, bylo docela jako na jaře, kdo tu nežil, nevěřil by, že je teprve sedmého února. Svítilo slunce. Vysoké topoly i nízké křoviny živých plotů byly ještě holé, ale i ostrůvky sněhu ve stínu byly už vzácné. Mezi stromy ležela rezavá a šedá loňská tráva.

Aleje, dlaždice, kameny i asfalt byly ještě vlhké, ještě nevyschly. V parčíku bylo jako obvykle živo – lidé šli proti nim, předcházeli je, křižovali je v úhlopříčkách. Byli to lékaři, sestry, sanitářky, obsluhující personál, ambulantní pacienti i příbuzní klinických pacientů. Na dvou místech už dokonce někdo seděl na lavičce. V některých pavilónech byla už tu a tam otevřená i okna.

Přímo před budovou se jim to nechtělo vylévat:

“Víte co, pojďme tamhle,” ukázal na uličku mezi onkologií a pavilónem ušních, nosních a krčních chorob. Byla to jedna z jeho vycházkových tras.

Šli vedle sebe vydlážděným chodníkem. Lékařská lodička doktorky Gangartové sahala Kostoglotovovi právě po rameno.

Podíval se po ní. Tvářila se vážně, jako když jdou vykonat nějakou strašně důležitou věc. Přišlo mu to najednou k smíchu.

“Prosím vás, jak vám říkali ve škole?” zeptal se jí z ničeho nic.

Rychle k němu vzhlédla.

“Proč se na to ptáte?”

“Jen tak, prostě mě to zajímá.”

Několik kroků šla mlčky, jen kramflíčky jí jemně klapaly o dlaždičky. Že má nohy štíhlé jako gazela, toho si všiml hned poprvé, když ležel umírající na zemi a ona k němu přišla.

“Vega,” řekla potom.

(Vlastně to ani nebyla pravda. Aspoň ne úplná pravda. Ve škole jí tak říkal jen jeden člověk, právě ten chytrý prostý voják, který se nevrátil z války. Ani vlastně dobře nevěděla, proč toto jméno teď tak najednou vyzrazuje druhému.)

Vyšli ze stínu do uličky mezi pavilóny – oslnilo je slunce a ovanul větřík.

“Vega? Podle hvězdy? Ale Vega je oslnivě bílá.”

Zastavila se.

“To já nejsem,” zavrtěla hlavou, “já jsem jenom VĚra GAngartová, toť vše.”

Poprvé teď nebyla v rozpacích ona, ale on.

“Chtěl jsem říct…,” omlouval se.

“Všechno je jasné. Vylévejte!” poručila.

A ani se při tom neusmála.

Kostoglotov uvolnil pevnou zátku, opatrně ji povytáhl, potom se naklonil (vypadal přitom ohromně směšně s tím županem přes holínky) a odvalil malý kamínek z těch, co tu zbyly z dřívějšího dláždění.

“Dívejte se. Abyste neřekla, že jsem si to přelil do kapsy,” vybídl ji, jak seděl na bobku u jejích nohou.

Její nohy, její gazelí nohy, kterých si všiml hned poprvé, hned napoprvé.

A potom vylil do vlhké jamky v tmavé zemi tuto kalně rezavou něčí smrt. Nebo kalně rezavé něčí uzdravení.

“Můžu to zakrýt?” zeptal se.

Dívala se na něho shora a usmívala se.

Bylo něco klukovského v tomto jejich počínání. Klukovského a spikleneckého zároveň. Jako přísaha. Jako tajemství.

“Tak a teď mě pochvalte,” řekl Kostoglotov a vstal.

“Hodný,” usmála se. Ale smutně. “A teď už se procházej te.”

A šla zpátky do budovy.

Díval se na její bílá záda. Na dva trojúhelníky – horní a dolní.

Proč ho tolik vzrušuje pozornost každé ženy? Do každého slova si vkládá víc, než v něm opravdu je. A pořád čeká, že přijde ještě něco dalšího.

VE-GA. Věra Gangartová. Něco mu zde nehrálo, ale nevěděl, co. Díval se za ní.

“Vega! Vega!” řekl polohlasně, a snažil se z dálky ji hypnotizovat. “Vrať se, slyšíš? Vrať se! Nebo se aspoň otoč!”

Ale nezhypnotizoval ji. Neotočila se.

18

Hra mezi mužem a ženou má své zákony. Trochu jako jízda na kole nebo kolo vůbec – jen v pohybu získává stabilitu, zastaví-li se, spadne. Právě tak i tato hra může existovat jen v pohybu, nevyvíjí-li se, přestává existovat.

Oleg se už nemohl dočkat úterního večera, kdy měla Zoja přijít na noční službu. Věděl, že veselé, barevné kolo jejich hry se musí otočit o několik obrátek dál než první noc, než první večer a v neděli odpoledne. Cítil k tomu potřebnou energii a tušil ji i v Zoje, a proto na ni teď vzrušeně čekal.

Nejdřív jí šel naproti do parčíku, věděl, kterou šikmou alejkou musí přijít, vykouřil tam dvě ubalené cigarety, ale pak mu napadlo, že v dámském županu bude vypadat hloupě, a to rozhodně nechtěl. A taky už se stmívalo. Šel tedy zpátky do budovy, svlékl si župan, stáhl boty a v pyžamu – stejně směšný – stál dole u schodů. Tuhé pačesy měl tentokrát přilíznuté, jak to jen šlo.

Zoja vyšla z lékařské šatny a měla naspěch – šla pozdě. Zahlédla ho a pozdravila jen očima, ale nebyl v nich údiv, spíš konstatování, že tak je to správné, že ho právě tady čekala, přesně tady, dole u schodů.

Nezastavila se, a on, aby jí stačil, rázoval vedle ní a dlouhýma nohama bral dva schody najednou. Teď mu to nedělalo potíže.

“Tak co je nového?” zeptala se ho v chůzi jako pobočníka.

Nového! Odvolání Nejvyššího soudu – to je největší novinka. Ale aby tohle pochopila, musela by se na to léta připravovat. A tuhle novinku teď Zoja nepotřebovala.

“Vy máte nové jméno. Konečně jsem na to přišel, jak se správně jmenujete.”

“Ano? A jakpak?” a Zoja hbitě cupitala nahoru po schodech.

“Takhle při chůzi se to nedá říkat. To je vážná věc.”

Už docházeli nahoru a on se na posledních schodech poněkud opozdil. Teď ji viděl zezadu a zaznamenal, že má poněkud tlusté nohy. K její pevné postavičce se to hodí, a dokonce to má něco do sebe. Ale přece jen je to jiné, když jsou nohy štíhlé, vznosné. Jako má Vega.

Až se sám sobě divil. Nikdy takhle neuvažoval, nikdy se takhle na ženy nedíval a pokládal to za nechutné. A nikdy takhle nepřebíhal od ženy k ženě. Jeho děd by mu jistě řekl, že je posedlý ženskými. Pořekadlo však praví: Jez, když máš hlad, miluj, dokud jsi mlád. Jenže Oleg za mlada přišel o všechno. A teď to s ním bylo jako s rostlinou na podzim, která pospíchá vytáhnout ze země poslední sílu, aby nemusela litovat promarněného léta – Oleg v té kratičké době, kdy se mu zpátky navrátil život a kdy už začínal stárnout, ano, ovšem, už stárnout, rychle do sebe nasával podobu a vůni žen, a to tak, že by jim o tom nahlas ani nemohl vyprávět. Vnímal mnohem citlivěji než jiní jejich ženství, protože celá léta neviděl jedinou ženu. Zdálky ani zblízka. A neslyšel ženský hlas a zapomněl, jak zní.

Zoja převzala službu a hned se začala otáčet jako vlček kolem svého stolu, kolem seznamu procedur a skříně s léky a pak vždycky rychle odběhla do některých dveří, přesně jako vlček.

Oleg ji sledoval, a jak viděl, že má chviličku volno, už byl u ní.

“A jinak není nic nového na celé klinice?” ptala se Zoja svým lahodným hláskem, a přitom vyvářela stříkačky na elektrickém vařiči a otvírala ampulky.

“Ó, na klinice byla dnes velká událost. Vizitu dnes dělal sám primář. “

“Vážně? To jsem ráda, že jsem tu nebyla. No a? Nevzal vám vaše boty?”

“Boty mi nevzal, ale trochu jsme se chytli.”

“Jak to?”

“Byla to vůbec ohromná sláva. Přišlo jich najednou asi patnáct těch bílých plášťů – vedoucí oddělení i sekundáři, ošetřující lékaři i ordináři a ještě nějací, co jsem tu nikdy neviděl – a primář skočil hned jako tygr k nočním stolkům. Jenže šeptanda fungovala bezvadně, a tak jsme se na to jakž takž připravili, že na nás nemohl. Zamračil se a nebylo mu to vhod. A zrovna mu referovali o mně a Ludmila Afanasjevna to trošku popletla: když mu předčítala z mého spisu..

“Z jakého spisu?”

“Myslím ze statusu, pořád si to pletu. Zkrátka uvedla, odkud je první diagnóza, a přitom jaksi vyšlo najevo, že jsem z Kazachstánu. ‚Cože?’ povídá primář. ‚On je z jiné republiky? Nemáme tu dost lůžek pro své lidi, a budeme léčit cizí? Okamžitě propustit!’”

“No a?” zeptala se Zoja napjatě.

“Ludmila Afanasjevna se za mě vzala jako kvočna – to jsem tedy nečekal – a povídá: ‚To je vědecky závažný případ. Potřebujeme ho ze zásadních důvodů. Byl jsem v hloupé situaci: pár dnů předtím jsem se s ní hádal a chtěl jsem po ní, aby mě propustila, a ona na mě křičela, a najednou se mě tu zastává. Stačilo říct primán: Jo, jo – a do oběda jsem byl venku. A vás už bych neuviděl.”

“To jste mu neřekl jo, jo jen kvůli mně?”

“Myslíte, že ne?” řekl Kostoglotov hluše. “Nemám ani vaši adresu. Jakpak bych vás hledal?”

Ale Zoja si dělala své a nedala na sobě znát, jestli mu uvěřila nebo ne.

“Co to budu Ludmile Afanasjevně komplikovat, ne?” vyprávěl Kostoglotov zase hlasitěji. “A tak sedím jako pařez a myslím si své. A primář povídá: ‚Když teď půjdu na ambulanci, přivedu vám takových pacientů pět. A všichni budou naši. Propustit!’ A v tu chvíli jsem asi udělal hloupost – taková šance, už jsem mohl být venku. Přišlo mi najednou Ludmily Afanasjevny líto, jenom zamrkala a vzdala se, už neříkala nic. Opřel jsem se lokty o kolena, pěkně jsem si odkašlal a klidně jsem se zeptal: ‚A to mě můžete jen tak propustit, když jsem z celiny?’ ‚Á, vy jste z celiny?’ polekal se primář (udělal přece politickou chybu). ‚Tak to je něco jiného, pro celinu uděláme všechno.’ A šli dál.”

“Vy jste ale pohotový,” zavrtěla hlavou Zoja.

“To mě lágr naučil těmhle drzostem, Zojenko, dřív jsem takový nebyl. To víte, tam se člověk naučí leccos, co už vám pak zůstane.”

“Ale tu vaši veselost, tu nemáte odtamtud, viďte že ne?”

“Proč ne? Zvykl jsem si na ztráty, proto jsem veselý. Mne úplně děsí, že tady při setkání všichni brečí; proč se neradují? Vždyť je nikdo neposílá do vyhnanství, nikdo jim nic nekonfiskuje.”

“Takže u nás zůstanete ještě tak měsíc, viďte?”

“Že vám jazyk neupadne. Takových čtrnáct dní si tu asi ještě pobudu. Vypadá to na to, že jsem teď vlastně Ludmile Afanasjevně podepsal, že si od ní dám všechno líbit.”

Stříkačka byla naplněna ohřátou tekutinou a Zoja odběhla.

Čekala ji dnes nepříjemná věc a Zoja si nevěděla rady. Musela přece píchnout i Olegovi jeho injekci. Píchala se do obvyklého místa, které snese všechno, jenže při tónu, který si Zoja s Olegem mezi sebou zavedli, mu prostě tu injekci píchnout nemohla – to by se jim celá jejich hra sesypala. A přijít o tuto hru a o tento tón si nepřála ani Zoja, ani Oleg. Potřebovali popohnat kolo své hry ještě hodně daleko, aby to bylo možné – až by si byli důvěrně blízcí.

A tak když se Zoja vrátila ke stolu a chystala stejnou injekci Achmadžanovi, zeptala se:

“A co vy, jestlipak jste při injekcích hodný? Nevyhazujete?”

Takhle se ptát, a Kostoglotova k tomu! Ten zrovna čekal na příležitost, aby jí to mohl říct.

“Vy přece víte, co si o tom myslím, Zojenko. Já jsem vždycky pro to, aby mi ty injekce nedávali. Jenže mi to pokaždé nevyjde. S Turgunem to jde báječně: ten jenom kouká, kde by se trochu přiučil šachy. A tak spolu máme úmluvu, že když vyhraju já, injekce se nepíchá, a když vyhraje on, tak se píchá. Přitom s ním ovšem hraju bez věže. S Marií není co hrát, ta přijde se stříkačkou, tváří se jako socha, a když s ní člověk začne žertovat, poručí: ‚Paciente Kostoglotove, připravte se k injekci!’ A nikdy neřekne jediné lidské slovíčko navíc.”

“Nenávidí vás.”

“Mě?”

“Všechny muže.”

“No, kdopak ví, třeba má proč. S tou novou sestrou taky není žádná řeč. A až se vrátí Olympiáda, to bude ještě horší, ta mi neodpustí ani miligram. “

“A co teprve já,” řekla Zoja a natahovala si přitom dva kubíky do stříkačky. Ale hlas ji zřetelně zradil.

Šla píchat Achmadžana a Oleg zůstal u stolku znovu sám. Byl tu ještě druhý, vážnější důvod, proč Zoja nechtěla, aby Oleg injekce dostával. Už od neděle přemýšlela, má-li mu to říct.

Co když najednou všechno to jejich laškování a žertování vezme vážnější obrat – to se může docela dobře stát. Co když to tentokrát neskončí jen tím smutným sbíráním rozházeného šatstva, ale vyroste z toho něco trvalého, a Zoja se skutečně rozhodne být jeho včelkou a rozjede se k němu do vyhnanství (Oleg má nakonec pravdu – kdo může vědět, na které ztracené vartě na tebe čeká štěstí?). A v tom případě by se injekce, které teď Olegovi píchají, už netýkaly jen jeho, ale i jí.

A ona byla proti nim.

“No tak,” řekla zvesela, když se vrátila s prázdnou stříkačkou. “Už jste si konečně dodal odvahy? Jděte a připravte se k injekci, paciente Kostoglotove! Hned přijdu.”

Ale on seděl a díval se na ni docela jinak, než se dívá pacient. O injekcích už nepřemýšlel, to byla vyřízená věc.

Díval se jí na oči, maličko vypouklé, maličko vystouplé z očních důlků.

“Pojďme někam, Zojo,” spíš zavrčel, než promluvil. Čím zadrhlejší byl jeho hlas, tím jasněji zvonil její.

“Někam?” řekla udiveně a zasmála se. “Do města?”

“Do zasedačky.”

Vydržela, vtáhla do sebe jeho dlouhý pohled a vážně řekla:

“Nejde to, Olegu, mám plno práce.”

Jako by jí nerozuměl:

“Pojďme!”

“Máte pravdu,” vzpomněla si, “potřebuju naplnit kyslíkový vak pro…” Kývla hlavou ke schodišti, snad řekla i pacientovo jméno, ale Oleg je neslyšel. “A kohoutek u tlakové láhve jde strašně ztuha. Pomůžete mi, ano? Pojďte.”

A Zoja a za ní Oleg sešli po schodišti dolů na odpočívadlo.

Kdoví jestli ten žlutý nešťastník se špičatým nosem, kterému rakovina užírala poslední kousky plic, byl vždycky tak malý, nebo byl teď tak skrčený nemocí – vypadal tak špatně, že při vizitě s ním už nikdo nemluvil, nikdo se ho na nic neptal, a on jen seděl na posteli a každou chvíli se nadechoval z vaku a v prsou mu hlasitě chrčelo. Býval vždycky špatný, ale dnes vypadal obzvlášť hrozně, dnes si toho musel všimnout každý. Jeden vak měl už skoro prázdný, druhý úplně prázdný ležel vedle něho.

Byl na tom tak špatně, že už vůbec nikoho nevnímal, ať šel kolem, nebo ať stál u něho.

Vzali si od něho prázdný vak a šli po schodech dolů.

“Jak ho léčíte?”

“Nijak. Operovat se to nedá a ozařování nepomohlo.”

“V hrudním koši se vůbec neoperuje?”

“V naší nemocnici ještě ne.”

“Takže musí umřít?”

Přikývla.

A třebaže měli v rukou kyslíkový vak pro něho, aby se nedusil, hned na něj oba zapomněli. Protože v příštích okamžicích se mělo stát něco, co je oba zajímalo.

Vysoká kyslíková láhev stála ve zvláštní uzavřené chodbě, v oné chodbě u rentgenů, kam doktorka Gangartová kdysi uložila promoklého, umírajícího Kostoglotova. (“Kdysi”, ale vlastně to ještě nebyly ani tři neděle.)

A když teď na chodbě nerozsvítí druhou žárovku (a rozsvítili jen první), zůstane v přítmí celý kout za výstupkem zdi, kde stála láhev.

Zoja byla nižší než láhev. Oleg byl vyšší.

Spojila ventil vaku s redukčním ventilem tlakové láhve.

Stál za ní a vdechoval vůni jejích vlasů, které jí povylezly zpod čepečku.

“Tenhle kohoutek jde strašně ztuha,” posteskla si.

Položil ruku na kohoutek a naráz ho otevřel. Kyslík lehce zasyčel a začal plnit vak.

Rukou, kterou otáčel kohoutkem, vzal teď beze slova Zoju za zápěstí její volné ruky.

Neucukla, nepodivila se. Dívala se, jak se nafukuje vak.

Přejížděl, objížděl, hladil ji teď rukou od zápěstí výš – k předloktí a přes loket k rameni.

Jednoduchý průzkum, ale potřebovali ho oba. Ověřovali si svá dřívější slova, jestli byla všechna správně pochopena.

Ano, byla.

Pak ji ještě zatahal dvěma prsty za ofinku, a ona se nerozzlobila, nevytrhla se mu, jen sledovala kyslíkový vak.

Vzal ji silnýma rukama za obě ramena, celou ji otočil a naklonil k sobě, a konečně našel i její rty, které se mu tolikrát smály a tolik toho napovídaly.

A Zojiny rty mu vyšly vstříc napjaté a připravené, ne rozevřené, změklé a ochablé.

To všechno si uvědomil v jediném okamžiku, protože minutu předtím ještě nevěděl, zapomněl to a už nevěděl, že rty bývají různé, i polibky že bývají různé a jeden s druhým nemusí mít nic společného.

Jako by si něčeho chutného zobli a teď nemohli přestat a stáli tu v pevném sevření, v dlouhém splynutí, a nevěděli, jak přestat a proč vůbec přestávat. Donekonečna hnětli rty o rty a byli by to vydrželi věčnost.

Ale po nějakém čase, za dvě století, se jejich rty přece jen odtrhly, a tu Oleg poprvé spatřil Zoju a hned také uslyšel její hlas:

“Proč zavíráš oči, když se líbáš?”

Copak on má i oči? To ani nevěděl.

“Představuješ si někoho jiného?”

Vůbec si neuvědomil, že zavírá oči.

Jen se nadechli a znovu se ponořili do hlubin, aby tam někde dole na dně, na samém dně vylovili zapadlou perličku, znovu se spojili rty, ale teď si Oleg uvědomil, že zase zavřel oči, a rychle je otevřel. A spatřil docela blízko, neuvěřitelně blízko, šikmo její dvě žlutohnědé oči, které mu v tu chvíli připadaly jako oči dravce. Jedním okem viděl jedno její oko, druhým druhé. I teď se s ním líbala těmi zkušenými, sevřenými rty, které jako by byly stále ve střehu a na něco číhaly – nerozevřela je, neuvolnila, jen se celá maličko kolébala a upřeně se na něho dívala, jako by si na jeho očích ověřovala, co se s ním děje po jedné té věčnosti a po druhé a po třetí.

Vtom se jí oči stočily někam stranou, prudce se od něho odtrhla a křikla:

“Kohoutek! “

Proboha, kohoutek! Chytil za něj a rychle ho zavřel.

Ještě že se vak neroztrhl!

“Co všechno může zavinit líbání,” řekla Zoja udýchaně, ještě než si řádně srovnala dech. Ofinku měla rozcuchanou, čepeček na stranu.

A třebaže měla úplnou pravdu, přesto se k sobě znovu přitiskli rty, jako by do sebe chtěli z toho druhého něco přetáhnout.

Chodba měla zasklené dveře, za výstupkem mohl někdo snadno zahlédnout jejich zvednuté lokty – její bílý a jeho růžový – ale co na tom?

A když se konečně zase nadechli a Oleg držel Zoju kolem krku a prohlížel si ji, řekl:

“Zlatohlávek ti budu říkat. Můj zlatohlávek.”

Opakovala po něm koketně:

“Zlatohlávek? Zlatohlávka?”

Proč ne? Je to docela hezké.

“Nepolekala ses, že jsem vyhnanec? A zločinec?” “Ne,” zavrtěla lehkomyslně hlavou.

“A že jsem starý?”

“Jdi, jakýpak starý!”

“A že jsem nemocný?”

Položila mu čelo na prsa a zůstala tak.

Ještě blíž, ještě blíž ji k sobě přitáhl, až cítil její teplé, kulaté nosníky, o nichž pořád ještě nevěděl, jestli by se na nich udrželo to těžké pravítko, a říkal jí:

“Viď, že se mnou pojedeš do Uš-Těreku… A vezmeme se… A postavíme si domek.”

Všechno to vypadalo jako ono pokračování, které Zoja vždycky postrádala a které při své povaze včelky potřebovala – něco, co by zůstalo a vyvíjelo se i pak, když se po pokoji sesbírá šatstvo rozházené ve chvíli omámení. Stála k němu přitisknuta a celým lůnem ho cítila a celým lůnem toužila uhodnout, je-li to on, je-li to ten, od něhož je jí souzeno…

Natáhla se a paží ho vzala kolem krku:

“Oležku, víš, jaké jsou to injekce, co ti píchají?” “Jaké?” třel se tváří o její tvář.

“Víš… Jak bych ti to řekla… Odborně se to jmenuje hormonální terapie. Píchá se to opačně – ženám se dávají mužské hormony a mužům ženské. Snad se tím potlačuje metastázování. Ale především to tlumí vůbec… rozumíš mi?” “Co? Ne! Ne docela!” rozčileně vyštěkával Oleg, celý teď změněný. Teď už ji držel za ramena docela jinak, jako by z ní chtěl co nejrychleji vytřást pravdu. “Mluv, mluv honem!” “Tlumí to… pohlavní schopnosti vůbec. Dokonce se někdy začínají objevovat druhotné pohlavní znaky, opačné ovšem. Při velkých dávkách někdy začnou růst ženám vousy a mužům poprsí.”

“Ty, počkej, co to povídáš?” zařval Oleg, protože teprve teď mu to docházelo. “Tyhle injekce? Ty, co mi píchají? A co že dělají? Všechno tlumí?”

“To ne, všechno ne. Ještě dlouho zůstává libido.”

“Co je to libido?”

Hleděla mu zpříma do očí a maličko ho zatahala za čupřinu: “No přece to, co teď cítíš ke mně. Touha.”

“Touha zůstává a možnosti ne? Je to tak?” vyslýchal ji ohromeně.

“Možnosti velmi slábnou. A touha později taky. Rozumíš mi?” Přejela mu prstem po šrámu a pohladila ho po vyholené tváři. “Proto nechci, aby ti ty injekce dávali.”

“To je ohromné!” vzpamatovával se a napřimoval. “No tohle je ohromné! Já to tušil, mně se to hned nezdálo.”

Byl by teď nejraději od plic vynadal lékařům, všem lékařům na světě. Za to, že tak svévolně disponují cizími životy. Vzpomněl si na jasnou, pevnou tvář doktorky Gangartové, když se na něho včera tak bezelstně a přátelsky dívala a říkala: “Je to velmi důležité. Zachrání vám to život.”

Tak vida, chtěla mu prokázat dobro, tímhle podvodem ho chtěla udržet při životě!

“Ty budeš taky taková?” zle se podíval na Zoju.

Ale ne, proč to povídá, ona přece stejně jako on si bez toho neumí život představit. Její dychtivé červenavé rty ho dokázaly v mžiku vytáhnout až kamsi do oblak. A teď tu stojí a její rty jsou tu také. A jemu ještě proudí v nohách i v bedrech to její libido, jak tomu říká, a dokud proudí, bude ji líbat.

“A nemohla bys mi píchnout něco naopakl”

“To by mě odtud vyhnali.”

“A jsou takové injekce?”

“Jsou, tytéž, jenže se nepíchají opačně.”

“Poslyš, Zlatohlávku, pojď, někam spolu půjdeme.”

“Však už jsme šli, ne? Jsme přece tady a musíme jít zpátky. “

“Pojď do té zasedačky.”

“Tam je sanitářka a pořád tam někdo chodí. Nepospíchej přece, Oležku. Ať máme taky něco na zítra.”

“Jaképak zítra, když zítra nebude libido. Nebo, děkuju nechci, libido bude, viď? Libido bude… Vymysli si něco, prosím tě, a někam půjdeme.”

“Oležku, musíme si něco nechat na jindy. Nepospíchej. Pojď, odneseme ten vak.”

“Máš pravdu, musíme odnést vak. Hned ho odneseme…”

“Hned ho odneseme…”

“Odneseme ho… Hned…”

Stoupali po schodech, nedrželi se za ruce, ale za kyslíkový vak, nafouklý jako fotbalový míč, a nárazy jejich chůze se na ně přes tento balón přenášely.

A bylo to, jako by se drželi za ruce.

Na odpočívadle, na polním lehátku, kolem kterého dnem i nocí proudili nemocní i zdraví, každý zahloubán sám do sebe, seděl v polštářích žlutý, vyhublý, chrčící muž, a už ani nekašlal, jen tloukl hlavou o pokrčená kolena, na hlavě mu bylo vidět zbytek načesané pěšinky, a možná že mu připadalo, že netluče hlavou o kolena, ale o stěny kulatého pokoje.

Byl ještě živ, ale živé už kolem sebe nevnímal.

Možná že už umírá – Olegův bližní, bratr, opuštěný člověk, možná že touží po soucitném slovu. A kdyby si k němu teď přisedl a zůstal s ním přes noc, třeba by mu ulehčil jeho poslední hodiny.

Ale oni mu jenom položili k lehátku kyslíkový vak a šli dál. Poslední kubíky dýchání, vak odsouzencův, který pro ně byl jen záminkou, aby mohli zůstat chvíli o samotě a okusit, jak jim budou chutnat polibky.

Oleg stoupal se Zojou po schodech, jako by k ní byl přivázán. Už nemyslel na nebožáka na odpočívadle, který byl odsouzen k smrti tak jako on před několika týdny a jako možná za půl roku bude zase, teď myslel jen na tu dívku, na tu ženu, na tu sukni před sebou a na to, jak to udělat, aby spolu zůstali sami.

Rty, otlačené a napuchlé od polibků, ho bolely – a to byl další zapomenutý a nezvyklý pocit, kterým jako by celé jeho tělo omládlo.

19

Ne každý říká mámě maminko, zejména před cizími lidmi. Zvlášť chlapci po patnácti a před třicíti se za to stydí. Ale Vadim, Boris a Jurij Zacyrkovi se nikdy nestyděli oslovovat tak svou matku. Milovali ji všichni tři, ještě když žil otec, a když ho pak Němci zastřelili, přilnuli k ní o to víc. Věkem byli blízko sebe, a tak rostli jako tři rovní lidé, stále činorodí, ve škole i doma, nezkažení touláním po ulicích, a nikdy ovdovělou matku nezarmoutili. Začalo to jedním dětským snímkem a pak se u nich zavedl takový zvyk, že pro srovnání je matka jednou za dva roky odvedla všechny k fotografovi (později se fotografovali vlastním aparátem), a do rodinného alba se pak ukládal snímek za snímkem, a na každém matka a tři synové. Ona byla světlovlasá, oni všichni tři černovlasí – asi po tom zajatém Turkovi, který se kdysi oženil s jejich záporožskou prababičkou. Cizí lidé chlapce na těch snímcích těžko rozeznávali – který je který. Na každém byli o kus větší, silnější, přerůstali mámu, ona pomalounku stárla, ale před objektivem se držela hezky zpříma, pyšná na tuto živou historii svého života. Byla lékařka, v jejich městě ji každý znal, sklidila za ta léta mnoho vděku, kytic a bábovek, ale i kdyby nebyla za celý život vykonala nic víc, než že vychovala takové tři syny, pro život ženy to stačilo. Všichni tři se rozhodli jít na techniku, nejstarší vystudoval geologii, střední elektrotechniku a nejmladší právě končil stavařinu, a matka byla s ním.

Byla, než se dověděla o Vadimově nemoci. Ve čtvrtek už se sem chtěla mermomocí rozjet. V sobotu dostala telegram od doktorky Doncovové, že je třeba sehnat koloidní zlato. V neděli jí telegramem odpověděla, že jede shánět zlato do Moskvy. Od pondělka je tam, včera a dnes si určitě obíhá přijetí u ministrů a jiných důležitých osob, aby jí pro památku zesnulého otce (byl zanechán ve městě jako údajný příslušník inteligence postižený sovětskou mocí, a potom byl Němci zastřelen za spojení s partyzány a za ukrývání našich raněných) vydali pro syna poukaz na koloidní zlato ze státních rezerv.

Všechno toto obíhání připadalo Vadimovi odporné a urážlivé i odtud z dálky. Nesnášel žádné podvody, žádné využívání zásluh nebo známostí. I to, že maminka poslala Doncovové už napřed telegram, mu bylo proti mysli. Ano, záleželo mu na životě, ale nechtěl využívat žádných výhod, ani před rozevřenou tlamou rakovinové smrti. Ostatně, když trochu blíž poznal Doncovovou, rychle pochopil, že by mu i bez maminčina telegramu věnovala stejně času a stejně pozornosti. Jedině že by asi neposlala ten telegram o koloidním zlatu.

Jestli teď maminka to zlato sežene, určitě s ním přiletí hned sem. A když ho nesežene, přiletí taky. Už jí odtud napsal dopis o březové houbě, ne proto, že by tomu věřil, ale aby jí dal možnost podnikat něco dalšího k jeho záchraně, aby měla co obstarávat. Až bude na pokraji zoufalství, odloží všechny své lékařské vědomosti a přesvědčení, a rozjede se k tomu bylinkáři do hor pro issykkulský kořen. (Oleg Kostoglotov za ním včera přišel a přiznal se mu, že poslechl ženské řeči a vylil výtažek kořene, ale že toho v lahvičce už stejně bylo málo a že mu tedy dá adresu toho dědy; a jestli už ho zavřeli, že přenechá Vadimovi část svých zásob.)

Mamince už teď na ničem nezáleží, hrozí-li nejstaršímu synovi nebezpečí. Udělá všechno, možné i nemožné. Jela by za ním třeba do expedice, i když tam Vadim má Galku. Ostatně, jak Vadim pochopil z toho, co si o své nemoci přečetl a uslyšel, jeho nádor stejně propukl kvůli maminčině přehnané starostlivosti a opatrnosti: Vadim měl od dětství na noze velkou pigmentovou skvrnu, a maminka jako lékařka zřejmě věděla, že je tu nebezpečí degenerace; vymýšlela si nejrůznější důvody, aby mu mohla skvrnu občas prohmatat, a jednou ho přemluvila, aby si ji dal od jednoho dobrého chirurga pro jistotu operovat – a to se zřejmě nemělo stát.

Ale i když na jeho dnešním umírání měla část viny maminka, nemohl by jí to nikdy vytknout – ani po straně, ani do očí. Člověk přece nemůže být takový praktik, aby soudil jen výsledky – musí soudit i pohnutky. A nebylo by spravedlivé rozčilovat se teď nad maminčinou vinou proto, že on nemůže dokončit svou práci, že mu to zkřížilo jeho plány, že zůstanou nenaplněny jeho možnosti. Vždyť ani plány, ani možnosti, ani zájem o tuto práci by neexistovaly, kdyby mu maminka nebyla dala život.

Člověk má zuby, kterými kouše, skřípe, zatíná je. Ale co třeba rostliny, ty nemají zuby, a jak klidně rostou a umírají.

Ačkoli mamince odpustil, okolnostem odpustit nemohl. Nemohl jim darovat ani čtvereční centimetr svého epitelu. Musel zatínat zuby.

Bože, jak mu ta prokletá nemoc zkřížila všechny plány! Jak ho zaskočila v tak důležité chvíli!

Vadim sice už od dětství jako by stále tušil, že mu není vyměřeno příliš mnoho času. Byl celý nesvůj, když si přišla návštěva nebo sousedka popovídat a ukrádala mamince i jemu čas. Zlobilo ho, že ve škole i potom na technice byl každý sraz – na praxi, na exkurzi, na večírek i na manifestaci – vždycky stanoven o hodinu, o dvě dřív, než bylo třeba, protože se už předem počítalo s tím, že lidé budou nedochvilní. Nikdy nesnášel půlhodinové zprávy v rozhlase, protože všechno, co tam bylo důležité a potřebné, se dalo říct v pěti minutách a ostatní byla voda. Vztekalo ho, že ať šel do kteréhokoli obchodu, byla vždycky nejméně desetina z nich zavřená – jednou inventura, podruhé sanitární den, potřetí přejímka zboží – a člověk to nikdy předem nevěděl. Každý vesnický sovět, každá vesnická pošta si klidně může v pracovní době zavřít – a kdo to má tušit pětadvacet kilometrů daleko?

To hamižné šetření časem mu asi naočkoval otec. Ten taky neměl rád lenošení a Vadim se pamatoval, jak jím jednou třepal a říkal: “Vaďko, když nedovedeš šetřit s minutou, promarníš hodiny a nakonec celý život.”

Ba ne, tenhle běs, ta neuhasitelná žízeň po čase, ta v něm byla i bez otce už od dětství. Jak ho nějaká klukovská hra začala nudit, otočil se a šel pryč, ať se mu kluci třeba smáli. Jakmile se mu nějaká knížka zdála rozbředlá, odložil ji nedočtenou a našel si nějakou hutnější. Když se mu začátek filmu nezdál (a dopředu člověk skoro nikdy nic neví, to snad dělají schválně), raději obětoval peníze za vstupenku, vstal a odešel, aby neztrácel čas a nezaneřádil si hlavu hloupostmi. Šli mu na nervy učitelé, kteří nejdřív deset minut otravovali třídu káráním a potom nestačili dokončit výklad, kus ho vykládali bůhvíjak zeširoka a druhý kus jen tak přelétli, a úkoly dávali až po zvonění. Nedovedli si představit, že žák si může přestávku rozplánovat líp, než oni celou hodinu.

Co když tu neznámou nemoc v sobě od dětství cítil, jen o ní nevěděl? Ačkoli za nic nemohl, přesto byl od prvních let života v moci této pigmentové skvrny. Když jako kluk tak žárlivě střežil svůj čas, i bratry tomu učil, když knížky pro dospělé četl, ještě než šel do školy, a v šesté třídě si doma zařídil chemickou laboratoř, už tehdy se předháněl s budoucím nádorem, jenže běžel poslepu, neviděl, kdo je nepřítel, kdežto ten viděl všechno a vrhl se na něho v době, kdy měl nejvíc naspěch. To nebyla nemoc, to byl had. I jméno má jako had – melanoblastom.

Vadim si ani nevšiml, kdy vlastně nemoc začala. Bylo to v expedici u Alajského pohoří. Nejdřív mu to místo na noze ztvrdlo a podebralo se, pak začalo bolet, potom to prasklo a jemu se ulevilo, zase to ztvrdlo a při doteku šatů to tak bolelo, že Vadim už skoro ani nemohl chodit. Ale to ještě mamince nenapsal, ani práce nenechal, protože právě shromažďoval první okruh materiálů, s nimiž nutně potřeboval zajet do Moskvy.

Jejich expedice se zabývala jen radioaktivními vodami, o žádných rudných nalezištích nebyla nikdy řeč. Vadim však přečetl ve svém věku spoustu knih a dost slušně se vyznal i v chemii, kterou geologové zpravidla příliš neznají, takže předvídal nebo aspoň tušil, že pomalu krystalizuje nová metoda objevování rud. Vedoucí výpravy tímto Vadimovým zaměřením příliš nadšen nebyl, ten hlavně potřeboval plnit plán.

Vadim si zažádal o služební cestu do Moskvy, vedoucí mu ji však odmítl dát. A teprve pak ohlásil Vadim svůj nádor, vzal si neschopenku a přišel sem na kliniku. Tady mu udělali diagnózu a řekli mu, že tu musí okamžitě zůstat, že je to naléhavé. Vzal si tedy doporučení na lůžkové oddělení, a s ním odletěl do Moskvy, kde se právě konala porada a kde doufal, že se setká s Čeregorodcevem. Vadim ho nikdy předtím neviděl, jen četl jeho učebnici i knihy. Upozornili ho, že Čeregorodcev vyslechne jeho první větu a teprve podle ní se rozhodne, bude-li ho poslouchat dál. A tak Vadim si celou cestu do Moskvy skládal tuto větu. Byl Čeregorodcevovi představen o přestávce, u bufetu. Vypálil na něho svou větu a Čeregorodcev se od bufetu otočil, vzal ho za paži a odvedl stranou. Složitost tohoto pětiminutového rozhovoru – Vadimovi připadal napjatý – byla v tom, že bylo třeba mluvit velmi rychle, přesně vnímat každé slovo odpovědi, patřičně se blýsknout svou erudicí, ale neříct přitom úplně všechno, hlavní díl si nechat pro sebe.

Čeregorodcev na něho okamžitě vychrlil všechny námitky, z nichž jasně vyplývalo, proč jsou radioaktivní vody jen vedlejším příznakem, nikoli hlavním, takže hledat podle nich ložiska rudy je marnění času. Tohle sice říkal, ale zdálo se, že by se dal rád přesvědčit; chvíli to dokonce od Vadima čekal, a když se nedočkal, propustil ho. A navíc z toho Vadim ještě vyrozuměl, že patrně celý moskevský ústav přešlapuje kolem toho, s čím on sám, jediný, se vrtá mezi kamením Alajských hor.

Nic lepšího si prozatím nemohl přát. Teď teprve se potřeboval jaksepatří vrhnout do práce!

Jenže teď si musel jít lehnout na kliniku. A napsat všechno mamince. Mohl by jet i do Novočerkasska, ale tady se mu to jednak líbilo, jednak je tu blíž svým horám.

V Moskvě se nezajímal jen o vody a o rudy. Zjistil si taky, že na melanoblastom se umírá vždycky. Málokdy s ním člověk žije rok, většinou jen osm měsíců.

Vadim teď byl jako těleso letící nadsvětelnou rychlostí a jeho čas a jeho hmota byly teď jiné než u ostatních těles, než u ostatních lidí: čas byl zhuštěnější, hmota průraznější. Léta se mu vměstnávala do týdnů, dny do minut. Vadim sice pospíchal celý život, ale teprve teď začal pospíchat doopravdy. Žít si na světě klidných šedesát let, to se může i hlupák stát doktorem věd. Ale v sedmadvaceti?

Sedmadvacet – to byl Lermontovův věk. Ani Lermontovovi se nechtělo umírat. (Vadim o sobě věděl, že se Lermontovovi trochu podobá: taky byl pomenší, vlasy jako smůla, štíhlý, lehký, s malýma rukama, jen knírek neměl.) A jak se nám zapsal do paměti – ne na sto let, ale navěky!

Věděl, že ho čeká smrt, že černý panter smrti už ho zvolna obchází, už kolem něho mává ohonem, už si lehá na lůžko vedle něho – a musel si jako člověk intelektu vyřešit vzorec, jak s ním má žít. Jak užitečně prožít všechny ty zbývající měsíce – budou-li to opravdu měsíce. Smrt vnikla jako náhlý a nový faktor do jeho života, a on se s ní teď musel vyrovnat. Jakmile provedl analýzu, zjistil, že si na smrt snad už začíná zvykat, že se s ní začíná sžívat.

Nejfalešnější linie úvah by byla, kdyby vycházel z předpokladu, že něco ztrácí: jak mohl být šťastný, kde všude mohl být a co všechno mohl udělat, kdyby žil dlouho. Správné bylo vzít na vědomí statistiku: že někdo taky umírá mladý. Zato pak zůstává v paměti lidí navždy mladý. A když před smrtí zazáří, září už věčně. A pak tu byl důležitý, na první pohled paradoxní jev, který Vadim objevil při svých pozorováních z posledních týdnů: že nadaný člověk spíš pochopí smrt a smíří se s ní než hlupák. A přitom talentovaný člověk ztrácí smrtí mnohem víc než člověk nenadaný. Hloupost si vždycky žádá dlouhý život.

Samozřejmě mohl třeba cítit závist, když pomyslel na to, že by stačilo udržet se naživu takové tři čtyři roky, protože v našem století bouřlivých vědeckých objevů ve všech vědních oborech bude určitě objeven i lék proti melanoblastomu. Ale Vadim si uložil, že se nebude upínat k prodloužení života a k uzdravení, že ani noční chvíle nebude ztrácet těmito neplodnými úvahami, ale že zatne zuby a bude pracovat, aby po sobě lidem zanechal novou metodu hledání rud.

Tím chtěl vykoupit svou předčasnou smrt a doufal, že pak zemře klidný.

Za celých šestadvacet let ostatně ani nepoznal nic krásnějšího, plnějšího a harmoničtějšího než pocit, že tráví čas užitečně. A proto bude nejrozumnější, když tak stráví i poslední měsíce.

A s touto chutí do práce a s hromádkou knih pod paží vešel do pokoje.

První nepřítel, kterého v pokoji čekal, byl rozhlasový amplión, a Vadim byl rozhodnut bojovat proti němu všemi legálními i nelegálními prostředky: začne přesvědčováním sousedů, a když to nepomůže, vrazí mezi dráty jehlu a přinejhorším vytrhne zástrčku ze zdi. Vyřvávání rozhlasu, z neznámého důvodu ctěné jako známka široké kultury, je naopak jen známkou kulturní zaostalosti a podporováním myšlenkové lenosti, ale Vadimovi se o tom málokdy podařilo někoho přesvědčit. Neustálé vytrubování informací, o které se nikdo neprosí, a vyhrávání hudby, kterou si nikdo nevybral, bylo ukrádáním času a entropií ducha a mohlo být po chuti leda duševním lenochům, kdežto lidem iniciativním bylo nesnesitelné. Kdyby onen zmíněný hlupák měl k dispozici věčnost, patrně by jí neuměl využít jinak než posloucháním rozhlasu.

Vadim však ke svému šťastnému údivu zjistil, že amplión na pokoji není. A nebyl ani na celém prvním patře. (Tento nedostatek byl způsoben tím, že onkologie se měla rok od roku stěhovat do jiné, lépe vybavené budovy, kde by ovšem už byl rozhlas zaveden všude.)

Druhým nepřítelem, kterého Vadim čekal, byla tma – brzké zhášení světla, pozdní rozsvěcování, vzdálená okna. Ale Děmka mu velkomyslně postoupil místo u okna a Vadim se tu hned od prvního dne zařídil: spát bude chodit s ostatními brzy, a časně ráno se bude probouzet a hned se dá do studia – to jsou nejlepší a nejtišší hodiny.

Třetí možný nepřítel bylo přílišné povídání na pokoji. Jistě, povídalo se. Ale vcelku se pacienti na pokoji Vadimovi zamlouvali, především právě pokud jde o ticho.

Nejsympatičtější mu připadal Jegenberdijev – ten skoro pořád mlčel a pro každého měl svůj bohatýrský úsměv, při němž se mu vždycky doširoka rozjely tlusté rty a tlusté tváře.

I Mursalimov s Achmadžanem byli nevtíraví, příjemní lidé. Když spolu mluvili uzbecky, vůbec Vadimovi nevadili, a kromě toho mluvili rozvážně a klidně. Mursalimov vypadal jako starý mudrc, Vadim vídal takové starce v horách. Jen jednou se nějak rozohnil a hádal se s Achmadžanem dosti zle. Vadim se zajímal, o co jde. A dověděl se, že Mursalimov se rozhněval na nová vymyšlená jména, kdy se několik slov spojuje v jedno jméno. Tvrdil, že existuje jen čtyřicet skutečných jmen, která nám zanechal Prorok, všechna ostatní jsou vymyšlená.

I Achmadžan byl neškodný mládenec. Kdykoli ho Vadim požádal, aby mluvil tišeji, vždycky hned poslechl. Jednou mu Vadim vypravoval o životě Evenků a Achmadžan se nestačil divit. Dva dny přemýšlel o tomto životě, který si vůbec nedovedl představit, a každou chvíli položil Vadimovi z ničeho nic otázku:

“Poslyš, a co nosejí ti Evenkové za uniformu?”

Vadim mu v rychlosti odpověděl a Achmadžan se na pár hodin ponořil do úvah. Ale pak se přibelhal znova a zeptal se:

“A jakej mají denní režim ti Evenkové?”

A příští den ráno nanovo:

“Poslyš, a co jako mají za úkol?”

Vysvětlení, že Evenkové “žijí jen tak”, ho nijak neuspokojilo.

I Sibgatov byl tichý a zdvořilý a často chodil za Achmadžanem na šachy. Bylo na něm vidět, že nemá žádné vzdělání, ale přesto nějak chápal, že mluvit nahlas je neslušné a že se to nemá. A i když se někdy s Achmadžanem dostali do sporu, Sibgatov i tehdy mluvíval jakýmsi uklidňujícím tónem:

“Tomuhle ty říkáš hrozny? A vy že máte nějaký dýně?”

“A kde teda nějaký mají?” rozhorloval se Achmadžan.

“Na Krymu, kde jinde. Tam se jeď podívat.”

I Děmka byl hodný chlapec, a vážný, jak Vadim odhadoval. Přemýšlel, učil se. Jeho tvář sice neprozrazovala příliš velkou inteligenci, vypadal vždycky nějak podmračeně, když se snažil pochopit nějakou novou myšlenku. Studium a duševní práce ho budou stát hodně dřiny, ale tihle těžkopádní chlapci se někdy vypracují na zdatné vytrvalce.

Ani Rusanov Vadima nedráždil. Byl to celý život poctivý pracant, po hvězdách z nebe nesahal. Uvažoval vcelku správně, jen se neuměl dost dobře vyjádřit, mluvil jaksi koženě.

Kostoglotov se Vadimovi zpočátku nelíbil, připadal mu jako neotesaný křikloun. Ale pak zjistil, že jen tak vypadá, že není nafoukaný, že je dokonce sdílný, měl jen nešťastný život, proto byl tak podrážděný. Ale zřejmě si ty své nezdary zaviňoval sám svou nesnášenlivou povahou. S nemocí už je na tom líp, ještě si může život upravit, jen kdyby byl ukázněnější a věděl, co chce. Především ukázněnost mu chybí, utrácí čas – chvilku se jde špacírovat po dvoře, pak zase vezme knížku, a taky je to pěkný sukničkář.

On by rozhodně nekoukal po děvčatech, když je jednou nohou v hrobě. V expedici ho čeká Galka, chtěla by, aby se vzali, ale na to on už nemá právo, s Galkou už se příliš neužijí.

S nikým už se příliš neužije.

Taková je cena, a zaplatit se musí beze zbytku. Když se nás zmocní jedna vášeň, vyžene všechny ostatní vášně pryč.

Kdo Vadima na pokoji doopravdy rozčiloval, byl Poddujev. Poddujev byl zlý, silný, a najednou změkl a celý se poddal nasládlým idealistickým řečičkám. Vadim to nesnášel, dráždilo ho rozbředlé bájení o pokoře a lásce k bližnímu, o tom, že se máme obětovat a s otevřenou pusou koukat kolem sebe, kde nás jaký bližní potřebuje. A co když ten bližní je špinavý lenoch a mazaný povaleč? Tahle pochybná, vybledlá pravda byla v rozporu s celým mladistvým elánem, s celou spalující netrpělivostí, jejímž byl Vadim zosobněním, odporovala jeho potřebě vyšlehnout jako výstřel, dát se celý. Vždyť i on se chystal, i on si stanovil nebrat, ale dávat, jenže ne po troškách, ne na každém klopýtavém kroku, ale vydat ze sebe čin – naráz, celému národu, všemu lidstvu.

A tak byl rád, když Poddujeva propustili a když se na jeho lůžko přestěhoval světlovlasý Federau z postele v rohu. Byl to tichý člověk, tišší snad už na pokoji nebyl. Celý den nemusel říct slovo, jen ležel a smutně koukal. Moc zvláštní chlapík. Jako soused byl pro Vadima ideální – ale už pozítří, v pátek, má jít na operaci.

Pořád mlčeli, až dnes nějak začali o nemocech, a Federau řekl, že jednou div neumřel na zápal mozkových blan.

“A co to? Uhodil jste se?”

“Ne, prostydl jsem. Byl jsem hodně rozpařený a z továrny mě vezli autem domů a profouklo mě to. Zanítila se mi mozková blána a přestal jsem vidět.”

Vyprávěl to klidně, dokonce s úsměvem, nezdůrazňoval, jaká to byla tragédie a hrůza.

“A od čeho jste byl tak rozpařený?” zeptal se ještě Vadim, ale jedním okem už koukal do knížky, čas ubíhal. Rozmluva o nemoci si však vždycky najde na pokoji své posluchače. Od protější stěny visel na Federauovi Rusanovův pohled, dnes obzvlášť zjihlý, a tak vyprávěl už částečně i pro něho:

“V kotli došlo k havárii a bylo potřeba provést dosti složitou opravu. Ale vypouštět všechnu páru a kotel zchlazovat a pak zas všechno roztápět, na to by padl den a noc. Náš ředitel pro mě poslal v noci auto a povídá: ‚Federau, ať nemusíme zejtra zastavovat práci, vezmi si azbestovej oblek a vlez do tý páry.’ Já povídám: ‚No když to musí bejt, tak jo.’ Bylo to těsně před válkou, plán jsme měli našponovanej, jináč to nešlo. Tak jsem tam vlezl a udělal jsem to. Za půldruhý hodinky… Copak jsem to moh odříct? Když jsem byl celej čas na čestný tabuli první?”

Rusanov poslouchal a uznale na něho hleděl.

“Na takový čin může být hrdý i člen strany,” pochválil ho.

“Však já jsem… člen strany,” ještě skromněji, ještě mírněji se usmál Federau.

“Byl jste, ne?” opravil ho Rusanov. (Člověk je pochválí, a už to berou vážně.)

“A jsem,” velmi tiše pravil Federau.

Rusanov dnes neměl nejmenší chuť zamýšlet se nad cizími osudy, diskutovat a usměrňovat lidi. Jeho vlastní situace byla nanejvýš tragická. Ale musel přece uvést na správnou míru takový jasný nesmysl. A geolog už zase koukal do knížky.

Tiše, ale zřetelně (věděl, že ostatní napnou uši a uslyší to) řekl:

“To není možné. Jste přece Němec, ne?”

“Ano, to jsem,” přikývl Federau ztrápeně, jak se zdálo.

“No tak. Když vás vezli do vyhnanství, měli vám stranické legitimace odebrat.”

“Neodebrali,” zavrtěl hlavou Federau.

Rusanov se ušklíbl, těžko se mu to povídalo:

“Tak to bylo prostě nedopatření, zřejmě na to v tom spěchu zapomněli. Měl jste ji odevzdat sám.”

“Ale to ne!” nesmělý Federau se teď prudce vzepřel. “Čtrnáctej rok ji nosím, tak jakýpak nedopatření! Svolali nás na okresní výbor a tam nám řekli: ve straně zůstáváte, my vás s ostatníma nesměšujeme. Na velitelství si vás sice poznačili, ale příspěvky plaťte dál. Vedoucí místa zastávat nemůžete, ale svou práci musíte dělat vzorně. Tak to bylo.”

“No, já nevím,” povzdychl si Rusanov. Nejraději by byl zavřel oči, a mluvit už se mu vůbec nechtělo.

Předvčerejší druhá injekce mu taky nepomohla – nádor byl pořád stejně velký a stejně tvrdý a pořád ho jako železná hlíza tlačil pod čelistí. Dnes tu ležel ochablý a čekal na třetí injekci a na to strašné blouznění, které bude následovat. S Kapou se sice domluvili, že po třetí injekci pojede do Moskvy, jenže on už teď ztratil veškerou energii, veškerou chuť bojovat, teď si jen uvědomoval, co znamená být odsouzen: třetí nebo desátá injekce, tady nebo v Moskvě, když lék nezabírá, tak jakýpak boj. Je sice pravda, že nádor ještě neznamená smrt; třeba se přestane zvětšovat, a z něho bude invalida, nemocný mrzák, jenže to si myslel až do včerejška; a včera tu někomu vykládal ten Kostohryz, který je načtený lékařských knížek, že nádor rozsévá po celém těle jed, a proto se nesmí v těle trpět.

Rusanovem to škublo a v tu chvíli si uvědomil, že musí myslet i na smrt. Včera viděl v přízemí na vlastní oči, jak jednomu člověku, který byl po operaci, přetahovali přes hlavu prostěradlo. Teď teprve se dovtípil, co znamená výraz, který slyšel od sanitářek: “Ten už půjde brzo pod plachtuTakhle to je! Smrt si představujeme v černém, ale černá je jen cesta k ní, kdežto ona sama je bílá.

Rusanov si byl přirozeně vždycky vědom, že je smrtelný a že jednoho krásného dne půjde i on. Jednoho krásného dne, ale ne teď hned. Není strašné zemřít jednoho krásného dne, strašné je umřít teď hned.

Bílá lhostejná smrt v podobě prostěradla halícího beztvarou postavu, prázdnotu, se k němu opatrně, potichu, v bačkorách blížila, a Rusanov, přistižený tímto kradmým krokem smrti, s ní nejen nedovedl bojovat, ale nevěděl ani, co si o ní má myslet, jak se má rozhodovat, co má říkat. Přišla nezákonně, nebylo tu žádné nařízení, žádná instrukce, která by ho chránila nebo vyzbrojovala.

Bylo mu líto sama sebe. Bylo mu líto, když si představil, jaký cílevědomý, ofenzivní a dá se říct i krásný život měl, a to všechno jako když smete balvan tohoto podivného nádoru, jemuž jeho rozum odmítá přiznat oprávnění.

Tak se litoval, až mu do očí vstoupily slzy a zastřely mu zrak. Přes den je ukrýval za brýlemi nebo předstíral rýmu, nebo si je zakrýval ručníkem, a tuhle noc tiše a dlouho plakal a nic se před sebou nestyděl. Neplakal od dětství, zapomněl už, co to je, a docela už zapomněl, že slzami prý se člověku uleví. Neodsunovaly od něho ani jediné nebezpečí, jedinou starost, ani smrt, ani soudní rozbor starých spisů, ani zítřejší injekci a další blouznění, a přesto jako by ho zvedaly o jakýsi stupínek nad tato nebezpečí. Jako by se kolem něho projasňovalo.

A taky velice zeslábl, už se ani nepřevracel na lůžku a nechtělo se mu jíst. Cítil se velmi slabý – a přitom nacházel v tomto stavu něco až příjemného, ve špatném smyslu příjemného – jako když mrznoucí člověk nemá dost sil k dalšímu pohybu. Jako by v něm ochrnula jeho neustálá občanská horlivost, jako by ji někdo zabalil do tlusté vrstvy vaty. Nikdy se přece nesmiřoval se žádnou špatností, se žádnou nesprávností, a včera, když Kostohryz klidně a s úsměvem zalhal primáři, že je z celiny, taky neřekl nic, a přitom stačilo jen otevřít ústa a říct dvě slova – a kde by dnes Kostohryz byl!

Ale on neřekl nic, mlčel. Z občanského hlediska to bylo nepoctivé, jeho povinností bylo odhalovat lež. Kdoví proč nic neřekl. Určitě ne proto, že by neměl dost sil anebo že by se Kostohryze bál. Prostě se mu jaksi nechtělo mluvit, jako by se ho to, co se na pokoji dělo, už ani moc netýkalo. Dostal dokonce podivný nápad, že tenhle křikloun a hrubián, který jednou nedovolí zhasnout, podruhé si bez dovolení klidně otevře okno a potřetí si zas první popadne čerstvé, nedotčené noviny, že je to koneckonců dospělý člověk, má svůj život, možná ne příliš šťastný, a ať si dělá, co chce.

A dneska se Kostohryz zase vyznamenal. Přišla laborantka sestavovat voličské seznamy (taky je tady připravovali k volbám) a ode všech vybírala občanské průkazy a všichni jí je odevzdávali, kolchozníci místo nich kolchozní potvrzení, jen Kostohryz nic neměl. Laborantka se tomu samozřejmě divila a žádala od něho průkaz, a on se na ni rozkřikl, že každý politicky gramotný člověk ví, že existují různé druhy vyhnanství, a ať si tedy zavolá na to a to číslo, že on volební právo má, ale když na to přijde, že volit nemusí.

Vida, jaká podivná, podezřelá existence tu vedle něho leží, však on to dobře cítil! Ale místo aby se zděsil, do jaké peleše se to dostal a vedle koho to leží, místo toho upadl do bezbřehé lhostejnosti: ať se Kostoglotov i Federau i Sibgatov, ať se všichni vyléčí, ať žijí, jen když bude žít i on, Rusanov.

Míhal se před ním bílý rubáš prostěradla.

Ať si žijí, on se jich nebude na nic vyptávat, nic kontrolovat. A oni ať se ho taky na nic nevyptávají. A nikdo ať se nepřehrabuje v jeho minulosti. Co bylo – bylo, teď je to pryč a je nespravedlivé vytahovat dnes, kdo se v čem zmýlil před osmnácti lety.

Ze dvorany se ozval pronikavý hlas sanitářky Nelly, nikdo jiný na celé klinice takový hlas neměl. Ani vlastně nekřičela, jen se někoho na dvacet metrů vyptávala:

“Hele, a co stojejí ty lakýrky?”

Co na to řekla ta druhá slyšet nebylo, až zase Nella:

“Jé-je, já jít v takovejch střevících, táhne se za mnou celej konvoj chlapů!”

Ta druhá něco namítla a Nella s ní částečně souhlasila:

“To je fakt. Když jsem si prvně natáhla kapronky, byla jsem v sedmým nebi. A Sergej odhodil sirku a hned mi je propálil, holomek!”

Vtom už vcházela do pokoje a ptala se:

“Tak co, mládenci, prej se tu včera gruntovalo, tak to dnes jen tak vošolíchnem, ne? Jo, mám pro vás novinu,” vzpomněla si, ukázala na Federaua a radostně oznámila: “Támhle ten váš už natáh brka. Už je po něm.”

Federau sice leccos snesl, ale teď pokrčil rameny a bylo mu všelijak.

Nerozuměli Nelle, a tak jim vysvětlovala dál.

“No ten poďobanej, s tím chomoutem na krku! Včera na nádraží pad u kasy. Teď ho přivezli na pitevnu!”

“Proboha!” vzmohl se na slovo Rusanov. “Vy nemáte kouska taktu, soudružko sanitářko. Proč tu šíříte takové ponuré zprávy?”

V pokoji se rozhostilo mlčení. Všichni mysleli na Jefrema: co se o té smrti namluvil, až si ji snad přivolal. Tuhle u té uličky se zastavoval a všechny je přesvědčoval:

“Takže je to s náma mi-zer-ný!”

Ale přece jen poslední Jefremovy chvíle neviděli, a tak jim zůstal v paměti živý. A teď si leda představovali, že ten, který ještě předevčírem dupal po těchto prknech, po kterých oni tu chodí, leží už v márnici, rozřezaný po přední ose jako prasklý slaneček.

“Takhle něco veselšího nám pověz,” požádal ji Achmadžan.

“Můžu vám vykládat i něco veselšího – to se potrháte smíchy. Jenomže to bude košilatý.”

“Nevadí, jen spusť,” prosil Achmadžan. “No tak!”

“Počkat,” vzpomněla si ještě Nella. “Tebe volají na rentgen, ty fešáku. No tebe, tebe,” ukazovala na Vadima.

Vadim odložil knihu na okno. Opatrně si rukama pomohl spustit nemocnou nohu, potom druhou a šel ke dveřím. Nebýt té naběhlé, opatrně našlapující nohy, vypadal jako baletní mistr.

Slyšel zprávu o Poddujevovi, ale nebylo mu to nijak líto. Poddujev neměl pro společnost žádnou cenu, zrovna jako tahle hubatá sanitářka. Lidstvo je přece vlastně cenné jen svou vyspělou kvalitou, ne svou těžkopádnou kvantitou.

Vtom vešla laborantka s novinami.

Za ní vešel Kostohryz. A už se hnal po novinách.

“Mně, mně,” řekl slabě Rusanov a natahoval ruku.

Bylo mu vyhověno.

Už bez brýlí viděl, že přes celou první stranu jsou velké fotografie a velké titulky. Zvolna se uvelebil na polštáři, pomalu si nasadil brýle a už viděl, tak jak předpokládal, že to byl konec zasedání Nej vyššího sovětu: byla to fotografie předsednictva a sálu, a velkými písmeny se psalo o posledních důležitých usneseních.

Tak velkými, že nebylo třeba nikde listovat a hledat malou výmluvnou zprávičku.

“Co?? Cože???” nemohl se udržet Rusanov, třebaže to nebylo určeno nikomu v pokoji a bylo vlastně neslušné takhle se divit a ptát se nad novinami.

Velkými písmeny se v prvním sloupci oznamovalo, že předseda rady ministrů G. M. Malenkov požádal, aby byl na vlastní žádost uvolněn z funkce, a Nejvyšší sovět jeho žádosti jednomyslně vyhověl.

Tak skončilo zasedání, od kterého Rusanov čekal jen schválení státního rozpočtu…

Teď už ochabl docela a noviny mu vypadly z rukou. Dál už nemohl číst.

Nechápal, co se to vlastně děje. Přestal rozumět instrukci běžně rozšiřované. Věděl jen, že je to tvrdé, příliš tvrdé.

Jako by někde velmi a velmi hluboko zahučely geologické vrstvy a maličko se hnuly ve svém loži – a otřáslo to celým městem a nemocnicí i Rusanovovým lůžkem.

Doktorka Gangartová však zřejmě nepozorovala, jak se podlaha i pokoj zhouply – šla k němu ode dveří rovně, měkce, na sobě čerstvě vyžehlený plášf, na tváři povzbudivý úsměv a v ruce stříkačku.

“Tak a budeme píchat,” vyzvala ho přívětivě.

A Kostoglotov stáhl z Rusanovových nohou noviny a taky to hned uviděl a přečetl.

Přečetl a vstal. Nemohl vydržet na lůžku.

Ani on nerozuměl přesně plnému významu zprávy.

Jestliže však včera odvolali celý Nejvyšší soud a dnes předsedu vlády, pak jsou to kroky Dějin!

Kroky dějin – a nemůže si přece myslet a věřit, že jsou to kroky k horšímu.

Ještě předevčírem držel poskakující srdce rukama a zakazoval si věřit, zakazoval si doufat.

Uplynuly však dva dny – a znovu ty čtyři Beethovenovy údery známým způsobem zabušily do nebe jako do membrány bubnu.

A nemocní si klidně leželi v postelích a nic neslyšeli. A Věra Gangartová klidně zaváděla do žíly embichin. Oleg vyběhl, vystřelil ven!

Na vzduch!

20

Ne, dávno si přece zakázal věřit! Nesmí si dovolit takhle se radovat!

To jen první léta v lágru věří nováček, že každé zavolání ze skladu, kde má své věci, je volání na svobodu, a každá šeptanda o amnestii mu zní jako troubení andělské. Když potom přijde do skladu, přečtou mu tam nějaký ubohý papírek a ženou ho do jiného skladu o patro níž, který je ještě tmavší a je tam stejně vydýchaný vzduch. A amnestie se odkládá a odkládá – od výročí Vítězství do výročí Revoluce, od výročí Revoluce do zasedání Nejvyššího sovětu, až nakonec praskne jako bublina nebo ji dostanou zloději, podvodníci a dezertéři místo těch, kteří bojovali a trpěli.

A ty srdeční buňky, které v nás příroda stvořila pro radost, se stávají zbytečné a odumírají. A ta místečka v hrudi, kde sídlí naše víra, lety pustnou a scvrkávají se.

Už tolikrát uvěřil, už tolikrát se viděl na svobodě – balil si svých pět švestek, že nakonec už toužil jen po svém Krásném Vyhnanství, po svém milém Uš-Těreku. Bylo to podivné, ale právě tak se mu jevil jeho vyhnanecký koutek odtud, z nemocnice, z velkého města, z tohoto příliš složitého světa, k němuž se Oleg necítil schopen přivyknout a snad ani nechtěl.

Uš-Těrek znamená “Tři topoly”. Název dostal podle tří starých topolů, které bylo vidět ve stepi na deset kilometrů daleko. Topoly stojí vedle sebe. Nejsou štíhlé, jako topoly bývají, spíš pokřivené. Je jim snad už čtyři sta let. Když vyrostly dost vysoko, nehnaly se už dál, rozložily se do šířky a uvily mohutný stín nad hlavním zavodňovacím kanálem. V aulu prý bývalo takových stromů víc, ale v jedenatřicátém roce, když Buďonnyj potlačoval Kazachy, je vykáceli. A nové se tu ne a ne ujmout. Pionýři už je tolikrát vysazovali, a vždycky je okoušou kozy, sotva stromky trochu povyrostou. Jen americké kleny se uchytily na hlavní ulici, před okresním výborem strany.

Jestlipak má člověk milovat spíš to místo na zemi, kde přišel na svět jako křičící novorozeně, které dosud ničemu nerozumí, ani svědectví svých vlastních očí a uší? Nebo spíš místo, kde mu poprvé řekli: “Nebojte se, jděte bez stráže. Jděte sám"

Na vlastních nohou. “Vezmi lože své a choď!”

První noc na polosvobodě! Zatím byli ještě pod dozorem velitelství, do obce je nepustili, ale dovolili jim volně spát pod senným přístřeškem na dvoře velitelství milice. Pod přístřeškem stáli nehybní koně a celou noc tiše chroustali seno – v tu chvíli nebylo na světě sladšího zvuku!

Ale Oleg ne a ne usnout. Tvrdá země dvora byla celá bílá od měsíčního světla – a tak vstal a chodil jako potřeštěnec křížem krážem po dvoře. Žádné strážní věže, nikdo se na něho nedívá, a on šťastně klopýtá po hrbolatém dvoře a chodí se zvrácenou hlavou, tváří k bílému nebi, a pořád někam jde, jako by se bál, že nedojde, jako by neměl zítra vstoupit do nuzného odlehlého aulu, ale do široširého triumfálního světa. V teplém vzduchu časného jižního jara bylo plno různých zvuků: tak jako na velkém nádraží na sebe celou noc houkají lokomotivy, tak tady ze všech konců vesnice celou noc až do rána z ohrad a dvorů troubili a slavnostně a toužebně vyřvávali osli a velbloudi – troubili o své svatební vášni a o tom, že život bude pokračovat stále. A tento svatební řev splýval s tím, co vytrubovalo i v Olegově hrudi.

Může ti být nějaké místo milejší, když jsi tady strávil takovou noc?

A právě v tuto noc znovu zadoufal a uvěřil, ačkoli se tolikrát zapřísáhl, že už nikdy.

Po zkušenostech z lágru se nedalo říct, že tento svět je tvrdý, i když se tu lidé u vodních kanálů rvali o vodu a tloukli se motykami po nohách. Vyhnanecký svět byl mnohem rozlehlejší, lehčí, rozmanitější. Něco tvrdého však bylo i v něm, a nebylo tak snadné, aby se kořínek uchytil v zemi a aby se vyživilo stéblo. Člověk měl co dělat, aby se tu udržel, aby ho velitel neposlal do pouště o sto padesát kilometrů dál. Taky si musel najít hliněnou chalupu na bydlení, aby měl aspoň doškovou střechu nad hlavou, a musel něco zaplatit bytné, a přitom neměl z čeho. Musel si kupovat svůj denní chléb a občas něco pojíst v jídelně. Musel si najít práci, a protože se za sedm let namával krumpáčem do sytosti, nechtělo se mu teď dělat s motykou na poli. A ačkoli ve vesnici bylo dost ovdovělých žen, které už měly své hliněné chatrče, zahrádky, a dokonce i krávy a byly by si rády vzaly za muže osamělého vyhnance, přece jen mu připadalo předčasné prodávat se za manžela: jeho život přece nekončí, ale začíná.

Když dřív, ještě v lágru, vězňové počítali, co mužů na svobodě chybí, byli na sto procent přesvědčeni, že jen co přestanou chodit pod stráží a vyjdou ven, je první žena jejich. Představovali si je, jak chodí po světě osamělé, vzlykají po mužích a na nic jiného nemyslí. A zatím tady ve vsi byla ohromná spousta dětí a ženy si chodily jakoby plné vlastního života a ani ty osamělé, ani děvčata za nic nechtěly jen tak; když už, tedy poctivě, se svatbou a stavět domek před zraky celé obce. V Uš-Těreku se ještě žilo podle devatenáctého století.

A tak Oleg už dávno nechodil pod stráží, a přesto pořád žil bez ženy, stejně jako celá ta léta za ostnatým drátem, přestože ve vsi byly půvabné Řekyně s havraními vlasy i pracovité světlovlasé Němky.

V průvodce, se kterou je posílali do vyhnanství, bylo uvedeno, že tam jdou navěky, a Oleg se tedy už smířil s tím, že tu bude věčně, a nic jiného si už nedovedl představit. Ale oženit se tady, v tom mu pořád něco bránilo. Nejdřív padl Berija s plechovým rachotem prázdné modly – a všichni čekali prudké změny, a zatím jen plíživě přicházely změny malé. Potom Oleg našel svou dřívější milou v krasnojarském vyhnanství a vyměnili si spolu dopisy. Pak si zase vymyslel, že napíše své staré leningradské známé, a několik měsíců se tím obíral v naději, že sem přijede. (Ale kdo by pustil leningradský byt a jel k němu do téhle díry!) A potom mu vyrostl nádor a všechno mu zpřeházel svými vytrvalými nesnesitelnými bolestmi, a ženy ho v tu chvíli zajímaly jen jako dobří lidé.

Časem přišel na to, že vyhnanství nemá v sobě jen deprimující stránku, kterou každý zná aspoň z literatury (člověk žije v jiném kraji, než jaký má rád, stýká se s jinými lidmi, než by chtěl), ale i stránku osvobozující, málo známou: osvobozující od pochybností, od odpovědnosti sám před sebou. Nešťastní nebyli ti, které poslali do vyhnanství, hůř na tom byli ti, kterým do občanky poznamenali mizerný paragraf 39, a ti se teď museli úzkostlivě vystříhat každé neopatrnosti, museli někam jet, někde bydlet, hledat si práci a čekat, že je odevšad vyženou. Kdežto do vyhnanství přijížděl vězeň jako plnoprávný občan: on si tu cestu sem nevymyslel a vyhnat ho odtud taky nikdo nemohl. Za něho myslelo velitelství, a on už se nebál, že někde přijde o lepší místo, a už se nehonil, aby si život co nejlíp zkombinoval. Věděl, že má před sebou jen jedinou cestu, a to ho naplňovalo optimismem.

A teď, když se začal uzdravovat a znova uvažoval o svém zauzlovaném životě, měl vždycky příjemný pocit, když si vzpomněl, že je na světě jedno blažené místečko, zvané Uš-Těrek, kde na něho někdo myslí, kde je všechno naprosto jasné, kde je považován za plnoprávného občana a kam se brzy vrátí jako domů\ Už ho tam něco táhlo a chtělo se mu říct: u nás.

Tři čtvrtiny z onoho roku v Uš-Těreku byl Oleg nemocný a málo si všímal podrobností v přírodě i v životě, málo se z nich těšil. Nemocnému člověku připadala step příliš prašná, slunce příliš žhoucí, zahrádky příliš spálené a vepřovicová hnětenice příliš těžká.

Ale teď, když v něm život znovu zatroubil jako ti řvoucí jarní oslíci, chodil Oleg křížem krážem alejemi nemocničního parku plného stromů, lidí, barev a velkých budov a dojatě si vybavoval každý sebeskrovnější a sebenenápadnější rys uš-těreckého světa. Tento skrovný svět mu byl o to dražší, že byl jeho, až do hrobu jeho, navěky jeho, kdežto tento byl dočasný, náhradní.

Vzpomínal si na štěpní lusan s hořkou a milou vůní. Znovu si vzpomněl na zantak s pichlavými ostny a ještě pichlavější džingil, který se táhne po živých plotech a v máji kvete fialovými květy, které krásně voní jako šeřík. A taky na omamný strom džidu, jehož květy vydechují silnou kořennou vůni jako žena, která překročila míru a navoněla se přespříliš.

Je to divné, že on, Rus, který je nějakými niternými vlákny stále ještě připoután k ruským lesíkům a políčkům, k tiché a uzavřené přírodě středního Ruska a sem byl poslán proti své vůli a navždy – a vida, už ho má ve své moci tento chudý, otevřený kraj, kde je příliš horko a příliš větrno a kde je klidný pošmourný den přijímán jako odpočinek a déšť jako svátek, a on už se patrně smířil s tím, že tady bude žít až do smrti. A už se mu dokonce stýská po chlapcích, jako je Sarymbetov, Tělegenov, Maukejev a bratři Skokovovi, a ačkoli ještě nezná jejich řeč, už k těmto lidem přilnul; poznal, že pod tenkou vrstvou náhodných citů, kdy se mísí falešné s důležitým, pod naivní oddaností starobylým rodům je v těchto lidech něco velmi srdečného a že vždycky oplácejí upřímnost upřímností a náklonnost náklonností.

Olegovi je čtyřiatřicet let. Na všech vysokých školách se přijímá do pětatřiceti. Vzdělání tedy už nikdy nezíská. Co se dá dělat, nepovedlo se – nepovedlo. Teprve nedávno postoupil z výrobce vepřovic na pomocníka geometra (ne na geometra, jak zalhal Zoje, jen na jeho pomocníka, za tři sta padesát rublů). Jeho nadřízený, okresní geometr, příliš neovládá práci s nivelační latí, proto by mohl Oleg pracovat do roztrhání těla, jenže kupodivu nepracuje: tím, že kolchozy dostaly půdu do věčného (taky věčného!) užívání, mívá jen vzácně příležitost odříznout kousek kolchozního pozemku na rozrůstající se obce. A to nikdy nedostihne miraba, zdejšího vodohospodáře, který cítí sebemenší sklon půdy vlastními zády. Snad si přece jen s lety najde něco lepšího. Ale stejně, proč i teď má ten hřejivý pocit, když vzpomíná na Uš-Těrek, proč čeká na konec léčení, jen aby se tam už mohl vrátit a vyléčit se tam aspoň napůl?

Nebylo by přirozenější, kdyby se na místo svého vyhnanství zlobil, kdyby je nenáviděl a proklínal? Ne. Vždyť i to, co si říkalo o satirický šleh, připadalo Olegovi jako anekdota pro zasmání. Třeba nový ředitel školy Aben Berdenov, který strhl ze zdi Savrasovův obraz Havrani přiletěli a hodil ho za skříň, protože je na něm kostelík a on to pokládal za náboženskou propagandu. Nebo ředitelka okresního zdravotního střediska, Ruska jako řemen, která školí okresní inteligenci, a přitom pod rukou prodává místním paničkám krepdešín za dvojnásobnou cenu dřív, než přijde do prodeje v obchodním domě. Místní sanitka, která se prohání po ulicích v oblacích prachu, ale častěji než nemocné rozváží jako dodávka po bytech stranických funkcionářů mouku a máslo. “Velkoobchod” maloobchodníka Orembajeva, který ve svém krámku nic nemá, a přitom se mu na střeše tyčí hora prázdných beden od prodaného zboží, a dokonce byl odměněn za překročení plánu, ačkoli věčně jen podřimuje u dveří krámu. Je líný rozvažovat, přesýpat a balit zboží, a tak nejdřív zásobí všechny mocné a pak si vybere lidi, kteří si to podle něho zaslouží, a tiše jim navrhne: “Vem si bednu makarónů, ale celou”, “Vem si pytel cukru, ale celý”. Pytel nebo bedna se dopraví rovnou ze skladu do bytu, a zapisuje se Orembajevovi do maloobchodního obratu. A konečně třetí tajemník okresního výboru strany, který zatoužil složit externě maturitu, ale protože neznal ani čárku z matematiky, přikradl se v noci k učiteli-vyhnanci a přinesl mu darem perziánovou kožku.

Oleg na to teď vzpomínal s úsměvem – co je to všechno proti zákonům džungle v lágru: po lágru přece člověku připadá všechno jako legrace, jako oddech.

Ten požitek – obléct si navečer bílou košili (jedinou, s prodřeným límečkem, o kalhotách a botách ani nemluvě!) a vydat se po hlavní ulici obce. U klubu pod rákosovou stříškou uvidět nápis: “Nový umělecký film z ukořistěných zásob” a obecního blázna Vasju, jak každého zve do kina. Pak si honem koupit nejlevnější lístek za dva ruble – do první řady mezi kluky. A jednou za měsíc si vyhodit z kopýtka – vypít si v čajovně mezi čečenskými šoféry sklenici piva za dva a půl ruble.

I takhle se dal brát život ve vyhnanství – s úsměvem, s neustálou radostí – a tomuto pohledu se Oleg naučil především od manželů Kadminových – gynekologa Nikolaje Ivanoviče a jeho ženy Jeleny Alexandrovny. Těmto dvěma lidem se tu mohlo přihodit cokoliv, a přece nepřestali opakovat: “Jak je nám dobře! Oč je nám líp, než nám bylo! To bylo štěstí, že jsme se dostali na tak nádherné místo!”

Seženou bochník bílého chleba – radost! Dnes hrají v klubu hezký film – radost! Do knihkupectví přivezli výbor z Paustovského – radost! Přijel zubní technik a opravil jim zuby – radost! Přijela ženská lékařka, taky do vyhnanství – výborně.

Nevadí, že je to už druhý gynekolog, ať si vezme na starost ženy po nezákonných potratech a Nikolaj Ivanovič si nechá všeobecnou terapii, bude mít sice méně peněz, zato víc klidu. Jindy zas hledí na oranžovo-růžovo-červeně-šarlatově-krvavý západ slunce ve stepi – nádhera! A štíhlounký bělovlasý Nikolaj Ivanovič vezme pod paží kulatou a nezdravě tloustnoucí Jelenu Alexandrovnu a důstojným krokem si vyjdou za vesnici podívat se na západ slunce.

A když si pak jednoho dne koupí vlastní hliněnou chatrč se zahrádkou, od té chvíle je jejich život jedinou girlandou kvetoucích radostí. Je to podle jejich představ poslední útočiště v jejich životě, poslední krov, pod nímž dožijí a zemřou. (Už se rozhodli, že zemřou společně: až umře jeden, půjde druhý hned za ním, proč a pro koho by tady měl zůstávat?) Žádný nábytek nemají, a tak si od starého Chomratoviče, vyhnance jako oni, nechají v rohu postavit z vepřovic rovnoběžnostěn. Panečku, to teď mají manželskou postel! A jakou širokou a pohodlnou! To je radost! A hned se dají do šití širokého slamníku a ten pak nacpou slámou. Příště si zase od Chomratoviče objednají stůl, ale kulatý. Chomratovič jen vrtí hlavou: sedmý křížek už má na hřbetě, ale kulatý stůl ještě neviděl. Musí být zrovna kulatý? “Prosím vás, určitě nám udělejte kulatý stůl,” a Nikolaj Ivanovič rýsuje bílýma šikovnýma rukama gynekologa kruh. Další starostí je sehnat petrolejovou lampu – ne plechovou, ale skleněnou, na vysoké nožce, a nesmí mít sedm, ale deset hořáčků, a aby k ní byl cylindr. V Uš-Těreku takovou neseženou, až časem jim ji přivezou dobří lidé zdaleka – a pak se taková lampa postaví na kulatý stůl a dá se na ni ručně šité stínítko – a najednou tady, v Uš-Těreku, v roce 1954, kdy už ve velkých městech lidé shánějí stojací elektrické lampy a kdy je vynalezena vodíková bomba – tato lampa na kulatém ručně vyráběném stole proměňuje hliněnou chatrč v přepychový obývací pokoj z předminulého století. To je slávy! Všechni tři si sednou kolem a Jelena Alexandrovna dojatě řekne:

“Ach, Olegu, jak pěkně si teď žijeme! Víte, nepočítám-li dětství, je to nejšťastnější doba mého života.”

A má pravdu. Protože štěstí přece nezávisí na stupni blahobytu, ale na vztahu lidských srdcí a na tom, jak se na život díváme. A obojí je v naší moci, takže člověk je vždycky šťasten, když chce být šťasten, a nikdo mu v tom nemůže zabránit.

Před válkou žili nedaleko Moskvy společně s tchyní; byla to panovačná a malicherná žena, ale syn matku velice ctil, a Jelena Sergejevna, tehdy už žena ve středním věku, samostatná a podruhé vdaná, se cítila celá ta léta utlačovaná. Teď o té době mluví jako o “středověku”. Muselo dojít k velkému neštěstí, aby do jejich rodiny zavanul čerstvý vzduch.

A neštěstí se na ně navalilo a sama tchyně je přivolala: v prvním roce války přišel do domu cizí muž bez dokladů a prosil, aby ho ukryli. Tchyně, v níž se přísnost k členům rodiny pojila s obecnými křesťanskými zásadami, dezertéra schovala, a ani se o tom neporadila s mladými. Dvě noci u nich nocoval, pak odešel, někde ho chytili a on při výslechu uvedl dům, kde ho nechali přespat. Tchyně už neměla daleko k osmdesátce, té se nic nestalo, ale někdo pokládal za užitečné zatknout padesátiletého syna a čtyřicetiletou snachu. Při vyšetřování zjišťovali, není-li dezertér jejich příbuzný, protože kdyby to byl příbuzný, velmi by jim to ulehčilo: byl by to jen sobecký strach o vlastního člověka, plně pochopitelný, a dokonce omluvitelný. Jenže dezertér byl cizí člověk, nikdo, kolemjdoucí, a tak Kadminovi dostali každý po deseti letech ne za napomáhání k dezerci, ale jako nepřátelé vlasti, kteří vědomě podrývali sílu Rudé armády. Válka skončila, onen dezertér byl propuštěn na základě velké Stalinovy amnestie z roku 1945 (historikové si budou marně lámat hlavu, proč ze všech nejdřív pustili zrovna dezertéry, a přitom bez jakéhokoli omezení). Už jistě zapomněl, že někdy někde nocoval a že to prozradil. Ale Kadminových se tato amnestie vůbec nedotkla: oni přece nebyli dezertéři, oni byli nepřátelé. Odseděli si svých deset let, ale ani pak je nepustili domů: nejednali přece každý zvlášť – jednali jako skupina, jako organizace – muž a žena! – a tak jim patřilo věčné vyhnanství. Kadminovi tušili, že to tak dopadne, a proto si už předem podali žádost, aby aspoň vyhnanství směli trávit společně. Zdálo se, že nikdo proti tomu nic nemá, byla to přece žádost vcelku oprávněná, ale přesto nakonec poslali jeho na jih do Kazachstánu, a ji do Krasnojarského kraje. Že by je byli chtěli oddělit jako členy jedné organizace? Ne, to jim neprovedli z trestu ani naschvál, to jen v aparátě ministerstva vnitra nebyl člověk, který by měl na starosti dávat dohromady manžele. Žena, které už táhla padesátka a otékaly jí nohy a ruce, se dostala do tajgy, kde nebyla jiná práce než kácení dříví, které tak dobře znala z lágru. (Ale dodnes vzpomíná na jenisejskou tajgu, jaká tam byla nádherná příroda!) Celý rok ještě psali stížnosti, pořád a pořád do Moskvy, a teprve pak přišel zvláštní doprovod a odvezl Jelenu Alexandrovnu sem, do Uš-Těreku.

Jak se teď neměli radovat ze života! A nezamilovat si Uš-Těrek! A svou hliněnou chajdičku! Co lepšího si teď mohli přát?

Když navěky, tak navěky, budiž. Za věčnost se dá dokonale prostudovat uš-těrecké podnebí. Nikolaj Ivanovič má venku viset tři teploměry, nádobku na dešťovou vodu a pro sílu větru si chodí k Inně Stromové, která vychodila deset tříd a je vedoucí státní meteorologické stanice. Kdoví co se v té stanici zkoumá, zato Nikolaj Ivanovič si vede meteorologický deník, jehož statistická přesnost je obdivuhodná.

Ještě jako dítě se naučil od otce, který byl dopravním inženýrem, lásce k práci, k přesnosti a pořádku. Těžko říct, byl-li Korolenko pedant, ale i ten říkával, jak Nikolaj Ivanovič rád cituje, že “pořádek ve věcech nám poskytuje duševní klid”. A další oblíbená průpovídka doktora Kadmina byla: “Věci znají svá místa.” Věci samy je znají, jen jim v tom nesmíme bránit.

Pro zimní večery má Nikolaj Ivanovič svého oblíbeného koníčka – ruční knihařinu. S oblibou dává rozcuchaným, rozlezlým, umírajícím knížkám upravený, radostný vzhled. V Uš-Těreku mu dokonce vyrobili knihařský lis a ořízkový nožík ostrý jako břitva.

Sotva si Kadminovi koupili chaloupku, už zase měsíc od měsíce na všem šetří, dotrhávají všechno staré a střádají si na tranzistor. Ještě se musí domluvit v obchodě s prodavačem, Kurdem, aby jim schoval baterie, až přijdou, baterie chodí zvlášť a nejsou vždycky. Pak musí překonat tichou hrůzu všech vyhnanců z přijímače: co si pomyslí jejich bezpečák? Nechtějí na tom chytat BBC? Ale strach je překonán, baterie sehnány, přijímač nabit – a po Kadminovic chaloupce se jednoho dne line hudba pro ucho vězně přímo rajská a krásně čistá při poslechu z tranzistoru – Puccini, Sibelius, Bortňanskij, každý den podle výběru z programu. A tak jejich svět je nyní naplněn, ba přeplněn, už nemusejí přijímat nic zvenčí, už mohou rozdávat své přebytky.

Od jara se pak večerní rozhlasové sedánky zkracují, to už je plno práce na zahradě. Deset arů své zahrady rozděluje Nikolaj Ivanovič s takovým důmyslem a energií, že se mu nevyrovná ani starý kníže Bolkonskij s celými Lysými Horami a zvláštním architektem! Po letech práce v nemocnici je Nikolaj Ivanovič v šedesáti ještě naprosto čilý, pracuje na půldruhého úvazku, a když je potřeba, běží i v noci k porodu. Po obci přímo poletuje, nic se neohlíží na svůj šedivý plnovous, a šosy jeho plátěného sáčka, které mu ušila Jelena Alexandrovna, za ním jen vlají. S lopatou už mu to sice tolik nejde – půlhodinu ráno, a konec, hned je celý zadýchaný. Ruce a srdce nestačí, ale plánů a ideálů má víc než dost. Vodí Olega po své holé zahradě, zatím orámované dvěma stromky na zadní hranici, a chlubí se:

“Tak tady, Olegu, tady půjde přes celý pozemek trotuár; nalevo jednou uvidíte tři meruňky, už jsou vysazené. A napravo založíme vinohrad, ten tu určitě půjde. Chodník bude končit u besídky, u pravé besídky, jakou ještě Uš-Těrek neviděl! Základy už máme – tamhle to půlkruhové sedátko z vepřovic, vidíte (a Chomratovič se zase ptá, proč půlkruhové), a po těch prutech tamhle se bude popínat chmel. A vedle besídky bude vonět tabák. Přes den se tam budeme schovávat před vedrem a večer pít čaj ze samovaru, račte prosím!” (Ale samovar zatím ještě není.)

Co tam u nich v budoucnu vyroste, to zatím není známo, ale co nemají už dnes, to jsou brambory, zelí, okurky, rajčata a dýně, to, co mají všichni sousedé. “Ale to se přece dá koupit!” namítají Kadminovi. Obyvatelé Uš-Těreku jsou lidé hospodární, drží si krávy, prasata, ovce, drůbež. Ani Kadminovi nejsou proti domácímu zvířectvu, jenže zaměření jejich farmy je trochu nepraktické – pěstují jen psy a kočky. Kadminovi se na to dívají tak, že mléko a maso si mohou přinést z trhu, ale kde si člověk koupí psí věrnost? Copak by na ně za peníze takhle skákal jejich ušatý černohnědý Žuk, ohromný jako medvěd, a jejich bystrý a mazaný Tobík, který je celý bílý, jen pohyblivá ouška má černá?

Lásku ke zvířatům si teď u lidí neceníme ani za groš, a má-li někdo rád kočky, dokonce se mu smějeme. Přestaneme-li však milovat zvířata, kde máme záruku, že později nepřestaneme milovat i lidi?

Kadminovi milují v každém svém zvířeti především zvířecí osobnost. A celková srdečnost, která z obou manželů vyzařuje, se takřka okamžitě přenáší bez jakékoli drezúry i na zvířata. Velmi si váží toho, když s nimi Kadminovi rozmlouvají, a dovedli by je poslouchat celé hodiny. Váží si společnosti svých pánů a jsou pyšní, když je mohou všude provázet. Leží-li Tobík v pokoji (přístup do domku mají neomezený) a vidí, že si Jelena Alexandrovna obléká kabát a bere tašku, nejenže okamžitě pochopí, že se jde na procházku do obce, ale vymrští se, běží na zahradu pro Žuka a okamžitě se s ním vrátí. Psím jazykem mu tam zřejmě sdělil, že se jde na procházku – a Žuk přiběhne celý vzrušený a připravený jít.

Žuk umí dobře odhadnout i čas. Když doprovodí Kadminovy do kina, neleží u klubu – odejde si, ale před koncem představení se vždycky vrátí. Jednou byl film o hodně kratší a Žuk se opozdil. To bylo nejdřív nářku a potom skákání!

Do práce však psi nikdy Nikolaje Ivanoviče nedoprovázejí, vědí, že se to nepatří. A když doktor navečer vyjde svým lehkým krokem před vrátka, psi nějakými mozkovými vlnami bezpečně poznají, jde-li navštívit rodičku (a pak nejdou) nebo jde-li se koupat, a to potom jdou. Koupání je daleko, až v řece Ču, pět kilometrů odtud. Místní lidé ani vyhnanci, mladí ani starší tam nechodí každý den, je to daleko. Jediní, kdo tam chodí denně, jsou místní kluci a doktor Kadmin se psy. Je to vlastně jediná procházka, ze které psi nemají velkou radost: cesta do stepi je tvrdá a pichlavá, Žuk z ní má zle popíchané tlapky a Tobík, který byl jednou vykoupán, se teď vody náramně bojí. Ale povinnost nade vše, a tak oba šlapou s doktorem celou cestu. Teprve asi na tři sta bezpečných metrů od řeky začne Tobík zůstávat vzadu, aby ho náhodou někdo nechtěl hodit do vody, ušima a ocáskem se omluví a lehne si. Žuk dojde až ke sráznému břehu, tam složí své mohutné tělo a sleduje koupání shora jako socha.

Tobík chodí pravidelně vyprovázet i Olega, který bývá u Kadminových často na návštěvě. (Tak často, až to znepokojuje samotného estébáka, který se každou chvíli vyptává:

“A proč se vlastně tolik stýkáte? Co spolu máte? O čem si povídáte?”) Žuk nechodí s Olegem pokaždé, ale Tobík vždycky a za každého počasí. Když venku prší a je bláto, ví, že ho budou zábst mokré tlapky, moc chuti nemá, protáhne se na předních tlapkách, pak na zadních, ale přece nakonec jde. Tobík taky dělá listonoše mezi Kadminovými a Olegem. Když potřebují Olegovi vzkázat, že se dnes hraje zajímavý film nebo že bude v rozhlase pěkný koncert, že v potravinách či v obchodním domě dostali něco důležitého, navléknou Tobíkovi látkový obojek s lístečkem, ukážou mu směr a poručí mu: “K Olegovi.” A on cupitá za každého počasí na svých tenkých vysokých nohách, a když Olega nezastihne doma, počká na něho u dveří. Nejzajímavější je, že ho to nikdo neučil, netrénoval, že hned napoprvé pochopil co a jak svými mozkovými vlnami, a od té doby to dělá. (Po pravdě řečeno, Oleg poněkud napomáhá jeho ideové pevnosti a pokaždé mu za poštovní trasu vydá i materiální pobídku.)

Žuk se velikostí i postavou podobá německému ovčákovi, ale nemá jeho ostražitost a nevlídnost, je naopak dobrosrdečný jako každá velká a silná bytost. Už je dosti starý, měl už několik pánů, ale Kadminovy si zvolil sám. Předtím patřil vedoucímu čajovny. Ten ho držel na řetězu u beden s prázdným nádobím, někdy ho pro legraci odvázal a poštval na sousedovic psy. Žuk se rval jako lev a naháněl těm žlutým líným psiskům hrůzu. Jenže jednou, když ho takhle odvázali, se účastnil psí svatby nedaleko domu Kadminových a něco se mu na Kadminovic dvoře zalíbilo, a tak sem začal běhat, ačkoli tu k snědku nic nedostával. Když pak vedoucí čajovny odjížděl, daroval Žuka své družce ve vyhnanství Emilii. Žuk se u ní sice neměl zle, ale přesto jí pořád utíkal ke Kadminovým. Emilie už se na Kadminovy zlobila, odváděla si Žuka domů, znova ho začala přivazovat, ale nic to nepomáhalo. Až jednou ho přivázala na řetěz k velkému kolu od auta. Ale Žuk najednou ze dvora zahlédl Jelenu Alexandrovnu, a ačkoli se schválně otočila na druhou stranu, vyrazil a jako tažný kůň za sebou s chrčením táhl kolo asi sto metrůj až nakonec námahou padl. Po téhle příhodě se pak Emilie Žuka vzdala. A u nových pánů si Žuk rychle zvykl na dobrotu srdce jako hlavní zásadu chování. A všichni okolní psi se ho přestali bát, i ke kolemjdoucím byl teď Žuk přívětivý, i když jim nepodlézal.

I v Uš-Těreku se však našli lidé, kteří rádi střílejí do živého. Nic lepšího ovšem neuměli, než se opít a pak chodit po ulici a zabíjet psy. Dvakrát už stříleli i na Žuka. Ten se teď tak bál každého otvoru obráceného proti němu, že se ani fotografovat nedal.

Kadminovi si taky drželi kocoury – zhýčkané a rozmarné milovníky umění, ale Oleg si teď při procházce nemocničním garkem představil právě Žuka, ohromnou dobromyslnou Zukovu hlavu, jak se najednou objevuje v Olegově okně – to se postaví na zadní a hledí dovnitř jako člověk. A to znamená, že vedle poskakuje Tobík a za chvíli tu bude i Nikolaj Ivanovic.

Oleg teď s pohnutím cítil, že je plně spokojen se svým údělem, že je smířen i s vyhnanstvím a neprosí nebe o žádné zázraky, jen o trochu zdraví.

Žít tak, jako žijí Kadminovi – těšit se z toho, co je. Moudrý je ten, kdo se spokojí s málem.

Kdo je optimista? Ten, co říká, nikde to za moc nestojí, jinde je ještě hůř, my to máme docela dobré, máme štěstí. A těší se z toho, co má, a netrápí se. A kdo je pesimista? Ten, co říká: jinde je to mnohem lepší, jen u nás to náhodou nestojí za nic. A pořád se jen trápí nad svým smutným údělem.

Teď jen aby nějak přetrpěl to léčení! Nějak se vyvléct z těch kleští – radioterapie, hormonoterapie –, aby z něho nebyl úplný mrzák. Nějak si uchovat aspoň libido a to ostatní! Protože jinak, jinak…

A vrátit se do Uš-Těreku, rozloučit se už konečně s mládeneckým životem a oženit se.

Zoja s ním těžko pojede. I kdyby jela, tedy nejdřív za půldruhého roku. Zase čekat a čekat, celý život jen čekat.

Taky by si mohl vzít Xeňu. To je pane hospodyňka! Když utírá talíře nebo když si hodí přes ramena ručník, je jako královna, oči na ní může člověk nechat. S tou by byl dobrý život, domácnost by měla ve vzorném pořádku, i plno dětí kolem sebe.

Anebo Innu Štremovou. Trochu by se bál těch jejích osmnácti let. Ale vždyť to je na ní právě přitažlivé. A jaký má úsměv – roztržitý a troufalý a zase zádumčivé vyzývavý. I to je na ní hezké.

Zkrátka nevěřit žádnému blýskání na lepší časy, žádným beethovenovským úderům, to jsou jen duhové bubliny. Zatvrdit srdce a nevěřit. Nečekat, že budoucnost přinese něco lepšího.

Buď rád, že je to tak, jak to je.

Když navěky, tak navěky!

21

Olegovi se poštěstilo potkat ji rovnou ve dveřích na kliniku. Ustoupil stranou a dveře jí přidržel; neustoupit, byla by ho snad porazila – tak prudce sem vešla, v mírném předklonu.

Okamžitě zaznamenal, že má na čokoládových vlasech světle modrý baret, hlavu vztyčenou jako proti větru a nápadně ušitý plášť – jakýsi dlouhý nezvyklý háv, zapnutý až ke krku.

Kdyby byl věděl, že je to Rusanovova dcera, asi by se byl vrátil. Ale takhle si šel vyšlapávat svou odlehlou pěšinku.

Avieta dostala bez velké námahy povolení jít nahoru na pokoj, protože otec byl velmi slabý – byl čtvrtek, a to byly návštěvy. Plášť si svlékla, přes tmavočervený svetr jí přehodili bílý pláštík, tak malý, že by musela být dítě, aby se dostala do rukávů.

Po včerejší třetí injekci Rusanov skutečně velmi zeslábl, a pokud opravdu nemusel, ani z postele nevstal. Už se příliš neotáčel, ani brýle si nenasazoval a do hovoru taky nezasahoval. Jeho pevná vůle byla zviklána a on se poddal své slabosti. Nádor, na nějž se zprvu zlobil a potom se ho děsil, se teď zmocnil svých práv a určoval, co bude dál.

Rusanov věděl, že Avieta přiletí z Moskvy, a dnes dopoledne ji čekal. Čekal ji jako vždy s radostí, ale dnes částečně i s obavami: bylo dohodnuto, že jí Kapa všechno poví o Minajově dopise, o Rodičevovi a Guzunovi, všechno, jak to bylo. Až dosud to vědět nepotřebovala, ale teď museli dát hlavy dohromady. Avieta byla chytrá hlavička, vždycky si nakonec dovedla poradit líp než rodiče, ale Rusanov měl přece jen trošku strach, jak přijme celou tu historii. Dokáže se přes to přenést a pochopit to?

I do pokoje vešla Avieta prudce, jako když rozráží vítr, třebaže nesla v jedné ruce těžkou tašku a druhou si přidržovala plášť na ramenou. Její svěží mladá tvář zářila, nebyl na ní onen zkormoucený soucit, s jakým se obvykle přistupuje k lůžkům těžce nemocných a jaký by Rusanov na dceřině tváři nerad viděl.

“Tak co, táto?” živě se s ním pozdravila, přisedla si k němu na lůžko a upřímně a nenuceně ho políbila nejdřív na pravou, potom na levou povadlou, zarůstající tvář. “Tak co, jak se dnes cítíš? Ale řekni mi to poctivě.”

Její kvetoucí vzhled a povzbudivá přísnost dodala Rusanovovi trochu sil, takže se poněkud vzchopil.

“No, jak bych ti to řekl,” začal slabým, uvážlivým hlasem, jako by si to sám ujasňoval. “Nádor se myslím nezmenšil, to asi ne. Ale mám takový pocit, jako když můžu trochu líp otáčet hlavou. Trochu líp. Jako když to míň tlačí.”

Dcera bez ptaní, ale velmi zlehka rozepnula otci knoflík u krku a přímo zepředu se na něj dívala – dívala se, jako by byla lékařka a každý den mohla nádor porovnávat.

“No, není to nic strašného,” usoudila nakonec. “Zduřená žláza, nic víc. Maminka mi psala takové věci, já myslela, bůhví co ti není. A teď říkáš, že už líp otáčíš krkem? To znamená, že injekce zabírají, ne? A za nějaký čas se ještě o něco zmenší. A až bude dvakrát menší, už ti nebude vadit, pak už se můžeš nechat propustit domů.”

“To máš pravdu,” vzdychl si Rusanov. “Kdyby byl dvakrát menší, dalo by se s ním žít.”

“A léčit se doma.”

“Myslíš, že by mi mohli doma dávat injekce?”

“Proč ne? Zvykneš si na ně, naučíš se je snášet, a pak už je můžeš brát doma. Ale to všechno si ještě promyslíme a probereme.”

Rusanov se poněkud rozveselil. Ať už mu povolí ty injekce doma nebo ne, teď byl především pyšný na svou dceru, že je tak odhodlaná, ničeho se nezalekne a jde rovnou za svým. Avieta k němu byla nakloněná a on i bez brýlí dobře viděl její přímou, poctivou tvář, a přitom tak energickou, živou, s pohyblivým chřípím, s pohyblivým obočím citlivě reagujícím na každou nespravedlnost. Kdosi, snad Gorkij, řekl: Nejsou-li tvé děti lepší než ty, nadarmo jsi jim dal život a nadarmo jsi žil. Takže Rusanov nežil nadarmo.

Přesto byl znepokojen, nevěděl, jestli už o tom ví a co řekne.

Ale ona s tím nijak nepospíchala a vyptávala se ho dál na léčení a co je tu za lékaře, pak mu zkontrolovala stolek, zjistila, co snědl a co se mu zkazilo, a nahradila to novými věcmi.

“Přivezla jsem ti železité víno, pij ho po skleničce. Taky červený kaviárek, viď, že si vezmeš? A pomeranče z Moskvy.”

“Ano, snad.”

Mezitím si už obhlédla celý pokoj i jeho osazenstvo a živým pohybem očí a čela mu dala najevo, že je to nemožná ubohost, ale že to musí brát s humorem.

Ačkoli se zdálo, že je nikdo neposlouchá, přesto se naklonila až blízko k otci a začali si spolu tiše povídat.

“Ba jo, táto, je to strašné,” přistoupila Avieta hned k hlavnímu tématu. “V Moskvě už to není žádná novinka, moc se o tom mluví. Začíná div ne masová revize soudních procesů.”

“Masová?”

“Přesně tak. Je to teď jako epidemie. Nápor! Jako by se kolo dějin dalo otočit zpátky. Řekni mi, kdo to dokáže? A kdo si to troufá? Prosím, ať už je tehdy odsoudili právem nebo neprávem, ale proč se dnes ti lidé mají z takové dálky vracet sem? A proč je teď chtějí přesazovat do jejich dřívějšího života, to bude přece bolestný, mučivý proces a je to kruté především k nim. Někteří tam zemřeli, tak proč vyvolávat jejich stíny? Proč vzbuzovat v jejich příbuzných neodůvodněné naděje a pomstychtivost? A potom, co má vlastně znamenat to slovo ‚rehabilitace’? To přece nemůže znamenat, že byli úplně nevinní. Něco přece museli udělat, i když třeba něco menšího. “

Ach, to je holka chytrá! Ještě ani nedošli k podstatě věci a Rusanov už věděl, že má dceřinu plnou podporu. Ta ho nikdy nenechá na holičkách.

“A víš už o někom, kdo se vrátil? I do Moskvy?”

“I do Moskvy, a právě do Moskvy, tam teď lezou všichni, tam mají všude otevřené dveře. A k jakým tragickým případům dochází! Představ si, že člověk žije v naprostém klidu, a najednou ho předvolají tam. Ke konfrontaci! Dovedeš si to představit?”

Rusanov se zatvářil, jako by kousl do kyselého jablka. Alla si toho všimla, ale byla zvyklá dokončit myšlenku, a tak teď nemohla přestat.

“A tam ho vyzvou, ať opakuje, co řekl u soudu před dvaceti lety, představ si! Kdo si to může pamatovat? A komu to pomůže? Dobře, když vás to tak baví, tak si rehabilitujte, ale bez konfrontací. Neničte lidem nervy. Ten člověk se vrátil domů a málem se oběsil.”

Rusanov ležel v krůpějích potu. To by tak ještě scházelo, aby ho vyzvali ke konfrontaci s Rodičevem nebo s Jelčanskými nebo s někým jiným!

“Kdo vlastně ty hlupáky nutil, aby podepisovali nějaké báchorky? Nemuseli to podepisovat!” pružné Allino myšlení probíralo otázku ze všech stran. “A vůbec, jak chtějí rozvrtávat tohle peklo, a nemyslet přitom na lidi, kteří tenkrát pracovali. Na ty se taky přece musí myslet. Jak ti se mají zachovat ke všem těm náhlým změnám?”

“Maminka ti už vyprávěla?”

“Ano, taťko, vyprávěla. A ty si to vůbec nesmíš brát,” pevnými, silnými prsty vzala otce za obě ramena. “Jestli chceš, řeknu ti, jak se na to dívám já. Kdo jde a věc signalizuje, to je u mě pokrokový, uvědomělý člověk. Ten má ty nejlepší úmysly se svou společností a lid to oceňuje a chápe. V jednotlivých případech se takový člověk pravda může i mýlit. Ale nemýlí se jen ten, kdo nic nedělá. Obvykle se řídí svým třídním instinktem, a ten ho nikdy nezklame.”

“Děkuju ti, Allo, děkuju,” Rusanov měl pocit, že mu do hrdla stoupají slzy, osvobodivé, dobré slzy. “Správně jsi řekla, že lid to oceňuje a chápe. To je jen takový hloupý zvyk hledat lid někde až dole.” Zpocenou dlaní pohladil chladivou dceřinu ruku. “Moc na tom záleží, aby nás mladí pochopili a neodsuzovali. A co myslíš… nenajde se v zákoně nějaký paragraf, aby nás ještě teď… třeba mě… popotahovali za… no jako za nepravdivé svědectví?”

“Představ si,” velmi živě zareagovala Alla, “v Moskvě jsem náhodou byla svědkem rozhovoru, kde se probíraly tyhle… zkrátka podobné obavy. A byl tam právník a ten nám vysvětlil, že paragraf za takzvané falešné svědectví platí jen do dvou let, a od té doby už byl dvakrát zahrnut do amnestie, takže je naprosto vyloučené, aby někdo někoho volal k odpovědnosti za falešné svědectví. Rodičev ani nemukne, to buď úplně klidný.”

Rusanovovi se až zdálo, jako by se mu nádor zase trochu zmenšil.

“Ach, ty moje holka chytrá,” řekl se šťastnou úlevou. “Ty vždycky všechno víš a všechno stihneš. Neumíš si představit, kolik sil jsi mi vrátila!”

A už držel v obou rukou dceřinu ruku a vděčně ji políbil.

Rusanov byl nezištný člověk. Zájmy dětí mu byly vždycky nade vše. Věděl, že sám nevyniká ničím, leda snad oddaností, přesností a vytrvalostí. Zato svůj pravý rozkvět prožíval ve své dceři a hřál se v jejím světle.

Allu omrzelo přidržovat si stále na ramenou bílý pláštík, nechala ho sklouznout a pak ho se smíchem přehodila přes pelest na otcův teplotní graf. V těchto hodinách sem lékaři ani sestry nechodili.

Zůstala sedět v novém tmavočerveném svetru, ve kterém ji otec dosud neviděl. Přes oba rukávy a přes prsa se na něm táhl široký bílý a veselý blesk, který se výborně hodil k jejím energickým pohybům.

Otec nikdy nebručel, když šlo o peníze na Allino pěkné oblečení. Sháněli pro ni věci pod rukou i zahraniční, a Alla byla vždycky oblečena odvážně, nápadně a uměla vždycky patřičně zdůraznit svou přitažlivost, která dobře harmonovala s jejím pevným a jasným myšlením.

“Poslyš,” zeptal se otec tiše, “pamatuješ, prosil jsem tě, abys zjistila, co je to za divný výraz, každou chvíli se vyskytne v nějakém projevu nebo v článku – kult osobnosti? To jako narážejí na…?”

Rusanovovi se už nedostávalo vzduchu, aby mohl vyslovit další slovo.

“Obávám se, že ano, taťko, obávám se, že ano. Na sjezdu spisovatelů se o tom taky několikrát mluvilo. Jenže nikdo to nevysloví přímo a všichni se tváří, že tomu rozumějí.” “Poslyš, ale to je přece rouhání! Jak se opovažují?” “Je to hanba! Kdosi to pustil do světa a už se to uchytilo.

Je sice pravda, že říkají ‚kult osobnosti’, ale přitom říkají i ,velký pokračovatel’. Takže nesmíme upadat do žádné krajnosti. Víš, táto, musíme být vůbec ohromně pružní. Možná že tě teď dopálím, taťko, ale ať chceme nebo nechceme, musíme se každému novému období přizpůsobit. Já jsem tam teď viděla věci! Pohybovala jsem se mezi spisovateli, a poměrně hodně – myslíš, že spisovatelé se snadno přeorientovávají za ty dva poslední roky? Je to příliš komplikované! Ale jsou to ohromně zkušení a ohromně taktičtí lidé, od těch se člověk může moc přiučit!”

Za tu čtvrthodinku, co tu Avieta u něho seděla a rychlými, přesnými odpověďmi odrážela ponuré přízraky minulosti a uvolňovala výhledy do budoucna, Rusanov se jí před očima uzdravoval, nabíral síly a neměl teď nejmenší chuť povídat o svém protivném nádoru, ba připadalo mu zbytečné podnikat nějaké kroky, aby ho dali na jinou kliniku – byl by jen stále poslouchal radostné vyprávění dceřino a vdechoval onen závan větru, který z ní vycházel.

“Tak jenom vypravuj, vypravuj,” prosil ji. “Co se děje v Moskvě? Jak jsi pořídila?”

“Jéje!” Alla zakroužila hlavou jako kůň před ovádem. “To se ani nedá vyprávět! V Moskvě se musí žít! Moskva je jiný svět! Jedeš do Moskvy, a jako bys nakoukl o padesát let dopředu. Tak za prvé, v Moskvě všichni sedí a koukají na televizi.”

“U nás taky brzo bude.”

“Bude. Ale tady nebudeme mít moskevský program, a to už není ono. To ti je jako z Wellse: sedí a koukají na televizi. Ale řeknu ti ještě něco, já ti mám takový pocit – a na to já mám radary –, že dochází k úplné revoluci životního stylu. A to nemyslím jenom ledničky a pračky, to budou mnohem hlubší změny. Už se tu a tam objevují paláce celé ze skla. V hotelích už jsou stolky úplně nízké, jako mají Američani, takhle nízké. Napoprvé ani nevíš, jak si k tomu máš sednout. A látková stínítka, jako máme doma, to už je dávno nemoderní, měšťácké, teď jsou stínítka jen ze skla. Postele s pelestěmi, to je dnes pro ostudu, všude jsou jen nízké široké pohovky a gauče. Pokoj pak vypadá úplně jinak. A vůbec celý styl života se mění. To si vůbec neumíš představit. Už jsme o tom s mamkou mluvily – budeme to u nás muset hodně změnit. Jenže tady to ani nedostaneš, to se musí přivézt z Moskvy. To víš, je přitom v té módě i leccos škodlivého, co si zaslouží odsouzení: třeba ty rozcuchané účesy, takové schválně rozcuchané, jako když holka vstane rovnou z postele.”

“To všechno ten Západ! Ten nás chce rozložit.”

“No ovšem. Jenomže se to ihned odráží v kulturní sféře, například v poezii.”

Postupně, jak přecházeli od soukromých věcí k veřejným, mluvila Avieta stále hlasitěji, bez skrupulí, že ji na pokoji všichni slyšeli. Jediný Děmka však nechal svého učení, a aby zapomněl na vytrvalou bolest, která ho čím dál neodbytněji hnala na operační stůl, napjatě poslouchal Avietu. Ostatní buď nedávali najevo, že poslouchají, nebo nebyli na lůžkách, jedině Vadim Zacyrko občas zvedl oči od knížky a hleděl na Avietina záda. Její záda, vyklenutá jako most, pevně obepínal nový svetr a jeho sytá tmavočervená barva svítila na jednom rameni rudým šarlatem, jak na ně dopadal sluneční odlesk odněkud z otevřeného okna.

“Mluv raději víc o sobě,” prosil otec.

“Víš, taťko, myslím, že jsem tam moc dobře pořídila. Představ si, že mám slíbeno, že zařadí mou sbírku básní do plánu nakladatelství! Sice až na příští rok, ale to je normální – rychleji to nikdy nejde.”

“Nepovídej! Vážně, Alko? Tak to už ji za rok budeme mít v rukou?”

To byla přímo lavina radostí, jimiž ho dnes dcera zasypala. Věděl, že vezla do Moskvy básně, ale přece jen si myslel, že od těch strojopisných lístků ke knížce s nápisem Alla Rusanovová je nekonečně daleko.

“Ale jaks to dokázala?”

Alla měla na rtech tvrdý, spokojený úsměv.

“To víš, kdybych šla rovnou do nakladatelství a jenom jim tam ty básničky dala, nikdo by se se mnou moc nebavil. Ale Anna Jevgeňjevna mě nejdřív seznámila s M” potom s S” pár básniček jim přečetla, jim se to líbilo, no a tak potom někam zavolali a poslali doporučení a pak už to šlo hladce.”

“To je báječné,” zářil Rusanov. Nahmatal na stolku brýle a nasadil si je, jako když se chce podívat na svou zamilovanou knížku.

Děmka viděl poprvé v životě na vlastní oči živého básníka, dokonce básnířku. Údivem až otevřel pusu.

“Myslím, že jsem hodně poznala, jak žijí. Chovají se ti k sobě úžasně prostě. Laureáti, a říkají si jménem. A vůbec to nejsou žádní nafoukanci, jsou ohromně srdeční. My si je představujeme, jako když sedí někde nad oblaky, bledé čelo, a nikdo se k nim nepřibližuj. Ale to vůbec není pravda! Užívají všech životních radostí, rádi se napijí, dobře najedí, povozí se v autě, a vždycky s přáteli. Dělají si ze sebe legraci, to je ti pořád smíchu! Řekla bych, že umějí žít. A když přijde čas a mají napsat román, zavřou se na chatě, a za dva tři měsíce je román hotový. Víš, já udělám všechno, abych se dostala do Svazu spisovatelů.”

“No a to ani nehodláš pracovat ve svém oboru?” zeptal se poněkud znepokojeně Rusanov.

“Taťko!” Avieta ztlumila hlas. “Říkej si, co chceš, ale ta novinařina, to je strašná otročina. Dají ti úkol, řeknou ti tak a tak, udělej interview s nějakým slavným člověkem. Tam nemáš žádný rozlet, to se nedá vůbec rovnat!”

“Allo, ale já se přece jen bojím, co kdyby se ti to nepovedlo?”

“Ale nebuď naivka, proč by se to nepovedlo? Gorkij říkal, že spisovatelem se může stát každý. Prací dosáhneš všeho. V nejhorším budu psát pro děti.”

“Což o to, dobré by to bylo,” uvažoval Rusanov. “Bylo by to výborné. To se ví, literaturu mají mít v rukou lidé morálně zdraví.”

“A mám krásné jméno. Žádný pseudonym si brát nebudu. I vnější kvality mám pro literaturu mimořádně dobré.”

Bylo tu však ještě jedno nebezpečí, které dcera v tom zápase mohla podcenit.

“Ale představ si, že tě začne tepat kritika. U nás to přece je, jako když dostaneš veřejnou důtku, to je nebezpečné!”

Avieta však hleděla do budoucna beze strachu, prameny čokoládových kadeří odhozeny z čela:

“Podívej, moc vážně mě nikdy tepat nebudou, protože ideové výkyvy u mě nikdy nenajdou. A bude-li to jen za uměleckou stránku, bože můj, za to natírají každého. Nesmíš jenom propást obraty, kterých je v životě plno. Třeba se říkalo: Žádné konflikty! A teď se zas říká: Falešná teorie bezkonfliktnosti. Přitom kdyby jedni mluvili po stáru a druzí nově, bylo by jasné, že se něco změnilo. Jenomže všichni teď zpívají novou písničku, bez přechodu, ani si nevšimneš, že se něco obrátilo. A na to si člověk musí dát pozor! Nejdůležitější je být taktický a umět vycítit dech doby. A pak na tebe žádná kritika nemůže. Jo, taťko, ty jsi přece chtěl knížky a já jsem ti je přinesla. Dej se do čtení hned, neodkládej to.”

A začala vytahovat knížky z tašky.

“Tady máš U nás už je jitro, Světlo nad zemí. Dělníci míru, Hory v květu.”

“Počkej, Hory v květu, tu jsem už myslím četl.”

“To byla Země v květu, a tohle jsou Hory v květu. A tady máš ještě Mládí jde s námi, to si určitě přečti, tím začni. Už ty názvy samy pozvedají náladu, vybírala jsem to podle nich.”

“To je dobře,” pravil Rusanov. “A něco sentimentálního jsi mi nepřinesla?”

“Sentimentálního? Ne, taťko, myslela jsem… že na to nemáš náladu.”

“Tohleto všechno já znám,” Rusanov ukázal dvěma prsty na hromádku knížek. “Sežeň mi něco dojímavého, ano?”

Dcera se chystala k odchodu.

Děmka se mezitím ve svém koutě dlouho trápil a mračil, snad že ho noha neustále bolela, snad že si netroufal oslovit tu oslňující dívku a básnířku, nakonec si však přece dodal odvahy a zeptal se zadrhlým hlasem, a ještě v půli věty si odkašlal:

“Prosím vás, slečno, a jak se díváte na požadavek upřímnosti v literatuře?”

“Cože?” rychle se k němu otočila Avieta a obdařila ho nepatrným úsměvem, protože jeho ochraptělý hlas dostatečně prozrazoval Děmkovu nesmělost. “I sem se už ta upřímnost rozlezla? Celou redakci za tuhle upřímnost rozehnali, a ona je tu zas?”

Avieta pohlédla na Děmkovu neosvícenou, nevzdělanou tvář. Neměla už mnoho času, ale nechávat tohoto chlapce napospas špatnému vlivu se taky nepatřilo.

“Poslyšte, kloučku,” prohlásila zvučným, silným hlasem jako z tribuny. “Upřímnost nikdy nemůže být hlavním kritériem díla. Při nesprávném uvažování nebo nepřijatelném smýšlení může upřímnost dokonce zdůraznit škodlivý účinek díla, a proto je škodlivá! Subjektivní upřímnost se může dostat do rozporu s objektivní pravdou života – chápete tu dialektiku?”

Děmkovi její slova docházela těžko, na čele měl hluboké vrásky.

“Moc ne,” řekl.

“Dobře, tak já vám to vysvětlím.” Avieta měla obě ruce rozhozeny a bílý klikatý pruh jí běžel z ruky na ruku přes prsa jako blesk. “Není nic lehčího než vzít nějaký zarmucující fakt a popsat ho, tak jak je. Vy ale musíte zajet rádlem hodně hluboko, abyste ukázal výhonky budoucnosti, které nejsou vidět.”

“Výhonky…”

“Cože?”

“Výhonky musí prorazit na povrch samy, když je zoráme, tak už nevyrostou,” řekl rychle Děmka.

“No dobrá, nemluvíme přece o zemědělství. Chlapče, říkat lidu pravdu, to vůbec neznamená, že musíme mluvit o špatných věcech, poukazovat jen na nedostatky. Můžeme docela klidně mluvit o těch dobrých, aby byly ještě lepší. Kde se vůbec vzal ten falešný požadavek takzvané ‚neúprosné pravdy’? A proč vlastně má být pravda najednou neúprosná? Proč by neměla být jiskřivá, strhující, optimistická? Celá naše literatura se musí stát sváteční záležitostí. Lidi nakonec vždycky uráží, když se o jejich životě píše pochmurně. Lidem se líbí, když se trošku okrášlí.”

“S tím by se dalo i souhlasit,” ozval se vzadu příjemný čistý mužský hlas. “Proč lidi rozesmutňovat?”

Avieta samozřejmě nepotřebovala žádného spojence, ale jako dítě štěstěny věděla, že vyjádří-li se k tomu někdo, bude to v její prospěch. Rychle se otočila k oknu, a její klikatý blesk na ní v slunečním odlesku zazářil. Spatřila výraznou tvář mladého muže, svého vrstevníka, který se ťukal do zubů černou propiskou.

“K čemu je vlastně literatura?” položil otázku zčásti Děmkovi, zčásti Alle. “Literatura nás má rozptýlit, když máme špatnou náladu.”

“Literatura je učitelka života,” zahučel Děmka a až se přitom začervenal, jak mu to přišlo trapné.

Vadim zaklonil hlavu až na šíji:

“Ale jdi, prosím tě, jakápak učitelka? Život nakonec zvládneme i bez literatury. Jsou snad spisovatelé chytřejší než my, lidé z praxe?”

Přeměřili se s Allou pohledy. V názorech se shodovali, věkem se k sobě hodili, i zevnějškem se museli jeden druhému líbit; ale každý už měl před sebou tak přesně vytčenou životní dráhu, že v žádném náhodném pohledu nemohl hledat začátek dobrodružství.

“Úloha literatury se vůbec hodně přeceňuje,” uvažoval Vadim. “Vychvalují se knihy, které si to vůbec nezaslouží. Například Gargantua a Pantagruel. Dokud si to člověk nepřečte, myslí si, že o něco velkolepého přišel. A když to přečte, vidí, že je to samá sprosťačinka, ztracený čas.”

“Erotický moment je i u moderních autorů. A je na místě,” přísně namítla Avieta. “Ve spojení s vysokou ideovostí.”

“Není na místě,” rázně ji odbyl Vadim. “Tištěné slovo tu není na to, aby dráždilo vášně. Povzbuzující prostředky se dostanou v lékárnách.”

Červený svetr ho přestal zajímat, už věděl, že ho stejně nepřesvědčí, a tak se znova pustil do knížky.

Avietu vždycky roztrpčovalo, když se lidské myšlení nedělilo do dvou vyhraněných skupin správných a nesprávných argumentů, nýbrž rozlézalo se do nečekaných odstínů, které do něho zanášely jen ideový zmatek, a tak vlastně teď nemohla dost dobře pochopit, je-li ten mladý muž při ní, nebo proti ní. Má s ním diskutovat dál, nebo toho nechat?

Nechala diskuse a dokončila ještě řeč k Děmkovi:

“Tak rozuměj, chlapče, líčit to, co je, je daleko lehčí, než vylíčit to, co není, ale o čem víš, že bude. To, co vidíme obyčejnýma očima dnes, to ještě nemusí být pravda. Pravda je to, co se má stát, co bude zítra. A právě tento nádherný zítřek musíme líčit!”

“A co se bude líčit zítra?” mračil se ten nechápavý kluk.

“Zítra?… No, zítra se zase bude líčit pozítřek.”

Avieta už vstala a stála teď v uličce – pevná, urostlá, zdravá rusanovovská rasa. Pavel Nikolajevič s uspokojením poslouchal celou její přednášku, kterou pronesla k Děmkovi.

Alla otce políbila a nakonec ještě povzbudivě zvedla roztaženou dlaň.

“Tak, táto, bojuj o zdraví. Bojuj, ať se vyléčíš, ať se zbavíš nádoru, a ničeho se neboj,” zdůraznila významně. “Uvidíš, že všechno, všechno dobře dopadne!”

22

3. března 1955

Milá Jeleno Alexandrovno a Nikolaji Ivanoviči!

Teď vám něco popisu, a vy hádejte, co to je a kde to je k vidění. Na oknech mříže (sice jen v přízemí, proti zlodějům, a ozdobné, jako paprsky z jednoho rohu, a ne jako náhubek pro psa). V místnostech lůžka s povlečením. Na každém lůžku vyděšený človíček. Po ránu žemle, cukr, čaj (změna je v tom, že máme navíc svačinu). Dopoledne ponuré mlčení, nikomu není do řeči, zato večer je debat a dohadování až až – jestli nechat horní okýnka otevřená nebo zavřená, co koho čeká, jestli to lepší nebo to horší, a kolik cihel padlo na mešitu v Samarkandu. Přes den honějí lidi po jednom na pohovory s úředními osobami, na procedury, na setkání s příbuznými. Šachy, knihy. Nosí se sem i balíčky a ti, co je dostanou, se s nimi pak rozbalují a těší. Někomu jsou předpisovány větší porce, ale určitě ne práskačům (to vím určitě, protože je taky dostávám). Někdy udělají šťáru a zabaví osobní věci, člověk musí pořád něco schovávat, a taky si musí umět vyboxovat právo na procházky. Koupel je tady největší událost a zároveň je s ní plno starostí: jestli bude dost teplo a pro všechny dost vody, jaké dají člověku prádlo. Není nic směšnějšího, než když přivedou nováčka a ten se začne pitomě vyptávat, jelikož nemá tušení, co ho čeká…

Tak co, uhádli jste?… Můžete samozřejmě namítnout, že přeháním: kdyby šlo o etapové vězení, kde by se v něm vzalo povlečení na postele, že? A kdyby šlo o vyšetřovací vazbu, tak zase chybějí noční výslechy, ne? Předpokládám, že tento dopis budou kontrolovat na uš-těrecké poště, a proto se nepouštím do dalších analogií.

Takhle se tedy mám na onkologii už celých pět neděl. Někdy se mi zdá, že jsem se znova vrátil do dřívějšího života a že už je to navždycky. Nejhorší na tom je, že jsem tu zavřený na neurčito, až do zvláštního rozhodnutí. (A z velitelství mám pobyt povolený jen na tři neděle, formálně jsem to už přetáhl, takže by mě mohli soudit jako za útěk.) O tom, kdy mě propustí, mi nic neříkají a taky nic neslibují. Podle léčebných instrukcí musí zřejmě z pacienta vyždímat všechno, co se z něho vyždímat dá, a pustit ho teprve tehdy, až už mu krev vůbec “nedrží pohromadě”.

A tohle je výsledek: ten krásný “euforický” stav, jak jste to v minulém dopise nazvali, do něhož jsem upadl po čtrnácti dnech léčby, kdy jsem se prostě radostně navracel do života, to všechno je pryč, z toho nezbylo vůbec nic. Moc lituju, že jsem tenkrát netrval na tom, aby mě propustili. Všechno prospěšné v mé léčbě skončilo, a teď začíná jen to škodlivé.

Perou do mě dvakrát denně po dvaceti minutách tři sta rentgenů, a ačkoli už dávno necítím bolesti, s kterými jsem odjížděl z Uš-Tereku, zato teď vím, co je to rentgenová nevolnost (ale možná že je to i od injekcí, ono se to všechno sčítá dohromady). Někdy to člověku sedí na prsou celé hodiny. Kouření jsem samozřejmě nechal, přešlo mě to samo. A mám tak protivný pocit – nechce se mi chodit, nechce se mi sedět, našel jsem si jen jedinou snesitelnou polohu (v té vám teď píšu, proto je to tužkou a trochu kostrbaté): bez polštáře, naznak, nohy trochu výš a hlavu dokonce trochu svěsit z postele. Když mě volají na další ozařování a přijdu k rentgenu, kde je “rentgenový” pach hodně intenzívní, mám vždycky pocit, že se pozvracím. Trochu proti tomu pomáhají kyselé okurky a kyselé zelí, jenomže v nemocnici ani v celém areálu nejsou samozřejmě k mání a z areálu pacienti nesmějí. Prý si je máme nechat donést od příbuzných. Od příbuzných!… Naši příbuzní běhají v krasnojarské tajze po čtyřech, jak známo! Takže co si má ubohý vězeň počít? Obuju si holínky, stáhnu si dámský župan armádním řemenem a kradu se k místu, kde je zeď nemocničního areálu napůl zbořená. Tam ji přelezu, přejdu silnici a za pět minut jsem na trhu. Že vypadám jako strašidlo, to nikoho na trhu ani v okolních uličkách nepřekvapí ani nerozesměje. Svědčí to o duchovním zdraví našich lidí, kteří jsou zvyklí na všechno. Chodím po trhu a zamračeně se handrkuju, tak jak to asi dovedou jen muklové (nad tučnou žlutobílou slepicí zahuhňám: ‚Tak kolikpak chcete, teta, za to tuberkulózní kuře?’). Že mám prachy? A jak jsem k nim přišel? Můj děda kdysi říkával: Kopejka chrání rubl a rubl chrání hlavu… Byl to chytrej chlapík, ten můj děda!

Takže mě vždycky zachrání ty okurky, jinak nemám na nic chuť. Hlavu mám těžkou, jeden čas se mi pořádně motala. Musím ale říct, že nádor je o polovinu menší, okraje jsou měkké, sám si ho stěží nahmatám. Zato krev dostává zabrat, dávají mi speciální léky, po kterých by se mi měl zvýšit počet leukocytů (a něco zase naopak snížit) a chtějí mi kvůli vyvolání leukocytózy (tak tomu oni říkají tou svou hantýrkou) píchat mléčné injekce! Není to barbarství?! Místo aby mi dali hrnek čerstvě nadojeného mléka. Nedám si to píchat ani za nic.

A taky mi vyhrožují, že mi budou dávat krev. Z toho se taky vykrucuju. Jediné, co mě zachraňuje, je, že mám A skupinu, a tu málokdy přivážejí.

S vedoucí lékařkou z radioterapie máme vůbec napjatý vztah, při každé příležitosti jsme hned v sobě. Je to ženská jako řemen. Posledně mě začala prohmatávat na prsou a tvrdila mi, že ‚nemám reakci na sinestrol’, že asi vynechávám injekce a podvádím ji. Já jsem se přirozeně rozčilil (ale ve skutečnosti má pravdu, podvádím ji).

Zato na svou ošetřující lékařku jaksi nedokážu být tvrdý – a proč? Protože je úžasně mírná. (Nikolaji Ivanoviči, vy jste mi jednou vysvětloval, kde se vzal výraz ‚měkké slovo i kost láme’. Připomeňte mi to, prosím vás.) Nejenže nikdy člověka neokřikne, ale ani zamračit se pořádně neumí. Když mi předpisuje něco, co mi nejde pod nos, sklopí přitom oči. A já jí z neznámého důvodu ustoupím. Až na to, že o některých detailech se nám spolu těžko mluví: je ještě mladá, mladší než já, a tak je mi trapné na všechno se jí dopodrobna vyptávat. A kromě toho je moc hezká.

A taky je pořád ještě načichlá fakultou, když tak skálopevně věří na ty jejich zavedené léčebné metody, a já ji nemůžu donutit, aby je nebrala tak vážně. Zkrátka nikdo se se mnou nechce o těch metodách bavit, nikdo mě nechce vzít za rozumného partnera. A tak mi nezbývá než odposlouchávat, co si spolu lékaři povídají, a domýšlet a doplňovat si, co nevysloví, shánět lékařské knížky, a tak si postupně dávat dohromady, jak to s člověkem vlastně vypadá.

A přesto je strašně těžké rozhodnout, co bych měl dělat, co by bylo nejsprávnější. Často mě třeba prohmatávají pod klíčními kostmi, a vím já, jestli je pravděpodobné, že se tam objevují metastázy? Proč mě prostřelují těmi tisícovkami rentgenů? Je to doopravdy proto, aby nádor nezačal znova růst, anebo je to jen tak pro jistotu, jako když se při stavbě mostu pevnost pojistí pětinásobkem až desetinásobkem? Anebo jen vyplňují nesmyslné instrukce, které musejí dodržet, když nechtějí přijít o chleba? Ale já bych se z toho přece mohl vymknout! Já bych přece mohl roztrhnout ten kruh, když mi řeknou pravdu… – jenže oni mi ji neřeknou!

Však bych se s nima byl už dávno rafl a odjel, ovšem to bych pak od nich nedostal lékařskou zprávu. Všemocnou Zprávu! Bez té jsem jako vyhnanec v koncích. Co když si zítra velitel nebo můj fízl vzpomene a bude mě chtít poslat o tři sta kilometrů dál do pouště – to bude potom taková zprávička moje záchrana: potřebuju být pod lékařským dohledem, potřebuju se léčit, račte prominout, pane náčelníku! Já, starý arestant, a vzdát se lékařské zprávy? Nepřichází v úvahu!

A tak abych znova chytračil, podváděl a přetvařoval se – už toho mám za celý život až po krk! (Mimochodem, když to člověk přehání s tím chytračením, nakonec se unaví a začne dělat chyby. Sám jsem si to zpackal tím dopisem z omské laboratoře, co jste mi na mou žádost poslali. Dal jsem jim ho a oni ho popadli a hned ho založili do mé složky, a mně teprve dodatečně došlo, že naše vedoucí doktorka mě na to nachytala: teď mi klidně předpisuje hormonální léčbu, a dřív by se byla možná rozmýšlela.) Potřebuju od nich dostat lékařskou zprávu a tiše a bez hádání se odtud vypařím.

Jak se vrátím do Uš-Těreku – hlavně aby mi nádor nikam nevyslal metastázy – dám mu na frak ještě issyk-kulským kořínkem. Má to cosi do sebe léčit se silným jedem; jed se aspoň netváří jako neviňátko, ale řekne o sobě rovnou: jsem jed! Buď – anebo! A člověk aspoň ví, na čem je.

Já přece neprosím o dlouhý život, tak co budu přemýšlet o vzdálené budoucnosti?! Léta jsem žil buď pod dozorem nebo s bolestmi – a teď bych rád chvilku žil bez dozoru a bez bolestí, bez obojího současně: to je vrchol mých tužeb. Nechci ani do Leningradu, ani do Rio de Janeira, chci do naší zapadlé díry, do našeho milého Uš-Těreku. Brzy bude léto a já chci tohle léto spát pod hvězdami na kavalci, a když se v noci probudím, abych podle postavení Labutě a Pegasa poznal, kolik je hodin. Aspoň tohle jediné léto si žít tak, abych viděl hvězdy, aby mi je nezastiňovaly lágrové reflektory – a pak už se třeba vůbec nemusím probudit. A taky bych si ještě přál, Nikolaji Ivanoviči, pobýt s vámi (a s Žukem samozřejmě a s Tobíkem), a když nebude moc horko, chodit štěpní pěšinou k Ču a tam, kde je hlouběji, kde je vody nad kolena, se posadit na písečné dno, nohama po proudu, a tak sedět co nejdéle a závodit s volavkou na břehu, kdo z nás déle vydrží bez hnutí.

Naše Ču to nedotáhne ani k žádnému moři, ani k jezeru, ani k velké vodě. Řeka, která končí v písku! Řeka, která se nikam nevlévá, všechnu svou nejlepší vodu a nejlepší síly rozdá jen tak, cestou a náhodně. Přátelé, není tohle obraz našich muklovských životů, kterým nebylo dopřáno, aby něco kloudného udělaly, kterým je souzeno, aby neslavně dohasly – a to nejlepší z nás je jen mělký říční záliv, který ještě nevyschl, a všechno, co po nás zbylo, je voda do dvou dlaní, to, co jsme si navzájem poskytovali setkáním, rozmluvou, pomocí?

Řeka, která se vlévá do písku!… A i tento mělký záliv mi chtějí lékaři vzít! Jakým právem (jim ani nenapadne tuto otázku si položit!) se smějí beze mne a za mne rozhodnout k tak strašné léčbě, jakou je hormonoterapie! Vždyť je to kus rozžhaveného železa, kterým mě poznamenají a udělají tím ze mě mrzáka na celý život. A přitom to vypadá jako nic v každodenním životě kliniky!

Už kdysi dávno, a dnes obzvlášť, jsem si kladl otázku, jaká je vlastně nejvyšší cena života. Kolik se za něj může zaplatit, a kolik už ne. Jak se to dnes učí ve škole: ‚Nejdražší, co člověk má, je život, je mu dán jen jednou.’ A tak se držíme života za každou cenu. Mnohým z nás pomohl lágr zjistit, že zradit, zahubit dobré a bezmocné lidi, je cena příliš vysoká, za to že náš život nestojí. Ale pokud jde o lichocení, podvádění a lež – tam už nebyly lágrové hlasy jednotné, někteří se domnívali, že je to cena únosná, a snad měli i pravdu.

No a co takováhle cena: za zachování života obětovat všechno, co dává životu jeho barvy, vůně a vzruchy? Dostat život se zažíváním, dýcháním, svalovou a mozkovou činností – a dost. Stát se chodícím schématem. Není to až příliš přehnaná cena? Mám ji brát vážně? Mám ji zaplatit? Po sedmi letech v armádě a sedmi letech v lágru – po dvakrát sedmi letech, po těch dvakrát sedmi letech, jak to známe z pohádek a z bible – se mám zbavit schopnosti rozpoznat, kdo je muž a kdo žena – to že není příliš přehnaná cena?

Svým posledním dopisem (došel brzo, za pět dní) jste mi nasadili brouka do hlavy: Cože? U nás v okrese že je skupina geodetů? To by bylo terno postavit se zase k teodolitu! Aspoň rok pracovat jako člověk! Ale vzali by mě? To bych přece musel vyjíždět přes hranice obvodu svého velitelství a přitom je to všechno všelijak utajované, jinak to nebývá, a já mám na sobě cejch.

Most Waterloo a Rím-otevřené město, které chválíte, už teď neuvidím: v Uš-Těreku ho podruhé dávat nebudou, a kdybych chtěl jít do kina tady, až mě pustí, musel bych mít kde přespat, a to nemám. Ostatně kdopak ví, jak na tom budu, až mě pustí?

Nabízíte mi, že byste mi poslali nějaké peníze. Díky. Původně jsem je chtěl odmítnout: celý život jsem se bránil (a ubránil) dluhům. Ale pak jsem si řekl, že kdybych umřel, něco po mně přece jen zdědíte: v Uš-Těreku mám beraní kožíšek, a to je moc dobrá věc! A co ty dva metry černého sukna, kterým se přikrývám? A péřový polštář od Melničuka? A tři bedny, ze kterých mám postel? A dva kastroly? A lágrový hrnek? A lžička? A taky kbelík! Zbytek saxaulového dříví! Sekera! A konečně i petrolejová lampa! Byla to ode mne zkrátka nepředloženost, že jsem nesepsal poslední vůli.

Takže vám budu vděčný, když mi pošlete tak sto padesát rublů, víc ne. Potvrzuju vaši objednávku – sehnat hypermangan, sodu a skořici. Uvažujte a napište mi, co ještě. Neměl bych přece jen sehnat tu lehkou žehličku? Však já ji unesu, nebojte se.

Nikolaji Ivanoviči, podle Vašeho meteorologického zpravodajství vidím, že tam máte ještě dost chladno a že tam ještě leží sníh. A tady je takové jaro, že je to až hřích, člověku to nejde na rozum.

Ještě k té meteorologii. Až uvidíte Innu Štremovou, vyřiďte jí, že ji moc pozdravuju. Řekněte jí, že tu na ni často…

Anebo ne, radši ne…

Ozývají se ve mně jakési nejasné pocity, sám nevím, co vlastně chci.

Ale kdykoli si vzpomenu, jak krásně nás vždycky utěšilo to naše heslo: ‚Bývalo nám hůř!’, hned mám lepší náladu. Ať si věší hlavu, kdo chce – my to nebudeme! Však my se z toho zas nějak vyhrabeme!

Jelena Alexandrovna se zmiňuje, že za dva večery napsala deset dopisů. Tak mi napadlo: kdo si dnes dokáže takhle vzpomenout na vzdálené lidi a večer co večer se jim věnovat? Proto vám tak rád píšu dlouhé dopisy – vím totiž, že si je přečtete nahlas jednou a pak ještě jednou, a pak si je proberete po větách a na všechno mi odpovíte.

Takže buďte pořád tak šťastni, zdrávi a radostni, přátelé moji!

Váš Oleg.

23

Pátý březen byl pošmourný, venku drobně, studeně mžilo, ale na pokoji bylo živo, střídali se pacienti: Děmka se stěhoval dolů na chirurgii, protože včera podepsal revers, že souhlasí s operací, a místo toho jim tam šoupli dva nováčky. Ten první si právě obsadil Děmkovo lůžko v rohu u dveří. Byl to vysoký muž, hodně nahrbený, se zkřivenými zády a s tváří zestárlou únavou. Oči měl napuchlé a spodní víčka tak pokleslá, že neměl oči oválné, jak lidé obvykle mívají, ale kruhové – a v tomto kruhu se nezdravě červenalo bělmo, i světle tabáková duhovka vypadala kvůli těm pokleslým dolním víčkům větší než obvykle. A tyto velké kulaté oči upíral v nepříjemně dlouhých intervalech postupně na všechny přítomné.

Děmka byl poslední týden už celý nesvůj: v noze mu v jednom kuse loupalo a cukalo, takže nemohl ani spát, ani se něčím zabývat a měl co dělat, aby nevykřikoval bolestí a nešel sousedům na nervy. Byl z toho tak umořený, že mu noha už teď nepřipadala pro život tak nepostradatelná a stala se mu jen strašnou přítěží, takže mu nepřišlo nijak zatěžko co nejrychleji se jí zbavit. A operace, o které si ještě před měsícem myslel, že je to konec života, se mu teď jevila jako záchrana.

A přestože se se všemi na pokoji postupně radil, než podepsal revers, přesto ještě i dnes při loučení, když už měl uzlík sbalený, stočil řeč tak, aby ho uklidňovali a přesvědčovali. Vadimovi tedy nezbylo než opakovat to, co už mu řekl: že může mluvit o štěstí, že z toho vyvázne tak lehko, a že on, Vadim, by s ním rád měnil.

Ale Děmka měl pořád ještě výhrady:

“No jo, ale když tu kost řežou pilou. Jako kus dřeva. A je prej to slyšet i v narkóze.”

Vadim nedovedl dlouho utěšovat, neměl to rád:

“Ale co, však nejsi první. Vydrželi to jiní, vydržíš to taky.”

Byl v tom pravdivý a vyrovnaný jako ve všem: sám pro sebe útěchu taky nežádal a ani by ji nesnesl. Každá útěcha měla pro něho v sobě cosi měkkého, náboženského.

Vadim byl stále stejně ukázněný, hrdý a zdvořilý jako v prvních dnech, jen jeho horskou snědost pomalu vytlačovala žluť a taky rty mu občas cukaly bolestí a čelo se mu krabatilo v netrpělivosti a údivu. Dokud jen mluvil o tom, že má před sebou ještě osm měsíců života, a přitom stále jezdil na koni, létal do Moskvy a stýkal se s Ceregorodcevem, tehdy byl vlastně ještě přesvědčený, že se z toho dostane. Jenže teď už měsíc ležel tady – jeden měsíc z těch osmi – a možňá že už ani ne první měsíc, ale třetí nebo čtvrtý z těch osmi. A den ode dne se mu hůř chodilo – už by si ani nedovedl představit, že by si mohl sednout na koně a někam jet. Už ho bolelo i v rozkroku. Tři knihy ze šesti, co si přivezl, měl přečtené, ale už si nebyl tak jist, že objevit rudy podle vody je to jediné, co potřebuje, a proto už nečetl s takovým zaujetím a nedělal si po stranách tolik otazníků a vykřičníků. Vždycky pokládal za nejlepší, když má člověk tolik práce, že je mu den krátký. Teď mu nějak den začínal stačit, a dokonce mu byl dlouhý, zato se mu nedostávalo – života. A tak napjatá struna jeho schopnosti studovat povolila. Ráno už se tak často neprobouzel, aby mohl v tichu pracovat, někdy jen tak ležel s hlavou přikrytou a napadalo mu, že by možná bylo lehčí vzdát se a se vším skoncovat než bojovat. Bylo mu trapně a mizerně ze zdejšího ubohého prostředí, z těch pitomých řečí kolem a byl by se nejraději vykašlal na svou vypěstovanou sebekázeň a zařval jako zvíře na železnou past: “Tak už dost legrace, pusť mi tu nohu!”

Vadimova matka koloidní zlato nesehnala, ačkoli ho sháněla na nejvyšších místech. Přivezla z Ruska březovou houbu, domluvila se se zdejší sanitářkou, aby Vadimovi obden nosila sklenici výtažku, a sama hned zase odjela do Moskvy – do dalších předpokojů znovu shánět zlato. Nemohla se smířit s tím, že radioaktivní zlato někde je, ale jejímu synovi budou metastázy pronikat rozkrokem dál do těla.

Děmka přišel i ke Kostoglotovovi říct mu poslední slovo nebo ho od něho uslyšet. Kostoglotov ležel napříč postele, nohy zvednuté na pelesti a hlavu svěšenou z matrace do uličky. Viděl teď Děmku vzhůru nohama stejně jako Děmka jeho, podával mu ruku a tiše ho vyprovázel (těžko se mu teď mluvilo nahlas, nějak ho píchalo na prsou):

“Nestřečkuj, Děmko. Přijel Lev Leonidovič, viděl jsem ho. Ten ti ji ušmikne raz dva.”

“Fakt? Tys ho viděl?” rozzářil se Děmka.

“Na vlastní oči.”

“To by byla paráda! To jsem moc rád, že jsem se ho dočkal.”

Ano, stačilo, aby se na chodbách kliniky objevil tenhle kolohnátský doktor s rukama vytahanýma až ke kolenům, a pacienti hned ožili, jako by si uvědomili, že přesně tenhle čahoun tu celý měsíc chyběl. Kdyby chirurgy vždycky nejdřív předvedli pacientům a pak jim dali na vybranou, všichni by patrně chtěli ke Lvu Leonidoviči. A on přitom chodil po klinice pořád s unuděným výrazem, ale i tento jeho unuděný výraz si vysvětlovali tím, že dnes není operační den.

I když Děmka proti Jevgeniji Ustinovně nic neměl, i když věděl, že tato křehká žena je výborný chirurg, přece jen to byl úplně jiný pocit svěřit se těmto chlupatým opičím rukám. Ať už to dopadne jak chce, ať už ho zachrání nebo ne, ale určitě nic nepokazí, o tom byl Děmka skálopevně přesvědčen.

Na krátkou dobu se pacient s chirurgem jaksi spřízní, a to spříznění je bližší, než kdyby to byl vlastní otec.

“A to je to tak dobrej chirurg?” zahučel tlumeným hlasem z bývalého Děmkova lůžka nováček, muž s napuchlýma očima. Vypadal překvapeně, rozpačitě. Bylo mu zřejmě chladno, protože měl i na pokoji přes pyžamo barchetový župan, nezapnutý, nepřepásaný, a koukal kolem sebe, jako by ho probudil nějaký noční zvuk v prázdném domě, a on vyskočil z postele a neví, co se děje.

“No a ne!” zamumlal Děmka s tváří čím dál jasnější, čím dál spokojenější, jako by už měl půl operace za sebou. “Bezvadnej chlap! A má páru! Vás taky čeká operace? A čeho?”

“Taky,” odpověděl nováček, jako by ani neslyšel celou otázku. Na jeho obličeji se nijak neodrazila Děmkova úleva, nijak se nezměnily ani jeho velké nehybné oči – hleděly stejně upřeně, nebo možná ani nic neviděly.

Děmka odešel, nováčkovi převlékli postel a on si na ni sedl, opřel se o zeď a znova tak mlčky hleděl rozšířenýma očima. Nejezdil pohledem sem tam, ale zahleděl se vždycky na někoho v pokoji a dlouho se na něj díval. Potom pootočil celou hlavou a díval se na druhého. Nebo možná někam mimo. Nereagoval na zvuky ani pohyb v místnosti. Nemluvil, neodpovídal, neptal se. Uplynula hodina a dostali z něho jedině to, že je z Fergany. A od sestry se dověděli, že se jmenuje Šulubin.

Vypadá jako výr, přesně, Rusanov si to hned uvědomil při pohledu na jeho kulaté upřené oči. Ani předtím tu nebylo moc veselo a tenhle tomu dal korunu. Zadíval se teď zamračeně na Rusanova a koukal na něho dlouho, až to bylo nepříjemné. A takhle se díval na každého, jako by se na něm každý něčím provinil. To už život na pokoji jistě nepůjde dřívějším zaběhnutým stylem.

Rusanov dostal včera dvanáctou injekci. Teď už injekce snášel, už po nich neblouznil, zato míval často bolesti hlavy a slabost. Hlavně že je teď jasné, že mu nehrozí smrt, to byla jen taková rodinná panika. Však nádor už je o polovinu menší a to, co mu ještě sedí na krku, změklo, sice mu to ještě vadí, ale už ne tolik, a hlavou už taky může líp hýbat. Takže zbývá jedině ta slabost. A ta se dá vydržet, někdy je docela příjemná: člověk si jen tak leží, čte si Ohníček nebo Krokodýla, bere posilující léky, přemýšlí o dobrotách, na které by měl chuť, o příjemných lidech, s nimiž by si popovídal, na to, jak bude poslouchat rozhlas, ale to všechno až doma. Takhle by tedy vypadala ta jeho slabost, nebýt toho, že Doncovová ho pokaždé pevným tlakem prstů bolestivě prohmatává v podpaždí, jako kdyby ho tam píchala holí. Něco tam hledá, jenže on je tu měsíc, takže snadno uhádne, co tam hledá: druhý, nový nádor. I do ordinace si ho pozvala a tam ho na lehátku prohmatávala v rozkroku, a taky tak tvrdě a bolestivě.

“Copak to může přeskočit i tam?” vyptával se znepokojeně Pavel Nikolajevič. To pomyšlení ho připravovalo o všechnu radost ze zmenšování nádoru.

“Proto vás léčíme, aby k tomu nedošlo,” potřásla hlavou Doncovová. “Ještě vás ale čeká hodně injekcí.”

“Kolik ještě?” děsil se Rusanov.

“Uvidíme.”

(Ti doktoři neřeknou nikdy nic přesně.)

Po dvanácti injekcích byl už velmi slabý, už vrtěli hlavami nad jeho rozborem krve – a teď jich má dostat ještě tolik! Nemoc se nechtěla vzdát. Nádor se zmenšoval, ale on z toho žádnou zvláštní radost neměl. Dny se mu líně vlekly, většinou ležel. Ostatně i Kostohryz nějak ztichl, přestal povykovat a utrhovat se, teď na něm bylo vidět, že se nepřetvařuje, že nemoc už zmohla i jeho. Stále častěji věšel hlavu dolů z postele a dlouho tak ležel se zamhouřenýma očima. A Rusanov polykal prášky proti bolení hlavy, dával si na čelo mokrý hadr a zakrýval si oči proti světlu. Tak leželi vedle sebe docela mírumilovně a za celé hodiny na sebe ani jednou neštěkli.

Mezitím vyvěsili nad širokou schodištní podestou (odkud odnesli do márnice toho malého chlápka, co pořád nasával kyslík) heslo, napsané podle předpisu bílými písmeny na dlouhém červeném plátně:

PACIENTI, NEMLUVTE SPOLU O SVÝCH NEMOCECH!

Samozřejmě že na takové pěkné textilii a na tak nápadném místě by bylo vhodnější vyvěsit nějaké heslo k Říjnové revoluci nebo k Prvnímu máji, ale pro zdejší život byla velmi důležitá i tato výzva a Rusanov se na ni už několikrát odvolal, když chtěl zarazit pacienty, aby si vzájemně neotravovali život.

(Však ono by vůbec bylo lepší, když se to tak vezme, kdyby pacienti s nádorovým onemocněním nebyli pohromadě, ale kdyby je rozhodili do normálních nemocnic, kde by se nemohli navzájem strašit, a ani by se jim nemusela říkat pravda, čímž by to bylo daleko humánnější.)

Na pokoji se osazenstvo střídalo, ale nikdy sem lidé nepřicházeli veselí, všichni byli vždycky zaražení a zdrchaní. Jedině Achmadžan, který už zahodil berličku a měl být co nejdřív propuštěn, vesele cenil bílé zuby, ale kromě sebe nikoho rozveselit nedokázal, spíš mu možná jen záviděli.

Až najednou dnes, asi dvě hodiny po tom zamračeném nováčkovi, uprostřed šerého nevlídného dne, kdy všichni leželi na postelích a okna omytá deštěm propouštěla tak málo světla, že by byli nejraději ještě před obědem rozsvítili, aby nastal dřív večer – dnes vešel, spíš předběhl sestru, rychlým, zdravým krokem do pokoje pomenší živý mužík. Vlastně ani nevešel, on sem doslova vtrhl a s takovým spěchem, jako když ho tu má vítat špalír lidí, kteří už se ho nemohou dočkat. A zůstal překvapeně stát, když viděl, jak se všichni bez zájmu povalují na postelích. Dokonce si hvízdl. A s energickou výčitkou sebevědomě spustil:

“No né, lidi, co že jste tak zdrchaný? Co ležíte jako klády?”

A přestože ho žádný špalír nevítal, srazil kufry a po vojensku ohlásil:

“Poslušně hlásím, Čalyj, Maxim Petrovič! Pó-hov!”

Jeho tvář naprosto nejevila nějakou chorobnou únavu, hrál na ní optimistický sebejistý úsměv – a někteří ho přivítali taky s úsměvem, mezi nimi i Rusanov. Za měsíc strávený mezi těmi skuhraly je to zdá se první normální člověk!

“Tá-ák,” nikoho se na nic neptal, jen si rychlýma očima vyhlédl svou postel a pevným krokem si to k ní namířil. Bylo to lůžko vedle Rusanova, bývalé Mursalimovo, a nováček vešel do uličky z Rusanovovy strany. Posadil se na postel, zahoupal se, zavrzal a pak prohlásil: “Amortizace šedesát procent. Primář aspoň nemusí chytat myši.”

A začal si rozbalovat věci, ale ukázalo se, že nemá valně co rozbalovat: v rukou nenesl nic, jen v jedné kapse měl břitvu a v druhé krabičku, ale ne krabičku cigaret – krabičku hracích, skoro ještě nových karet. Vyndal je, přejel po nich palci, až to mlasklo, pak se podíval po Rusanovovi podnikavýma očima a zeptal se:

“Hodíte si někdy partičku?”

“Někdy jo,” přisvědčil Rusanov dobromyslně.

“Preferans?”

“To ne. Spíš duráka.”

“Durák není žádná hra,” řekl přísně Čalyj. “Co takhle štos, vint nebo poker?”

“Ale kdepak!” odbyl to rozpačitě Rusanov. “Neměl jsem se to kde naučit.”

“No a co tady, tady by to šlo, ne?” naléhal Čalyj. “Jak se říká: neumíš – naučím tě, nechceš – donutím tě.”

A zasmál se. Nos měl na svou tvář příliš velký, měkký, dlouhý a mírně začervenalý. Ale právě kvůli tomu nosu vypadal jeho obličej dobromyslně a sympaticky.

“Není nic lepšího než poker!” prohlásil rezolutně.

Rusanova už měl jistého, a tak se začal rozhlížet po dalších spoluhráčích. Avšak v nejbližším okolí to nadějně nevypadalo.

“Já! Já učit!” zvolal mu za zády Achmadžan.

“Fajn,” souhlasil Čalyj. “Sežeň něco, co by se dalo položit mezi postele.”

Otočil se dál, spatřil utkvělý pohled Šulubinův, pak uviděl dalšího Uzbeka v růžovém turbanu a s knírem, který mu splýval jakoby utkán z jemných stříbrných vláken. A vtom vešla Nella s kbelíkem a hadrem a že bude zrovna teď vytírat.

“Ohó!” zhodnotil ji hned Čalyj. “Pane, tebe je kus, holka! Kdepaks byla? Mohli jsme si spolu zajít na houpačku.”

Nella vyhrnula tlusté rty ke svému úsměvu.

“No a co má bejt, však jsme nic nezmeškali. Jenomže ty jsi chcípák, co s tebou?”

“Pupík na pupík a budu jako fík,” odpálil ji Čalyj. “Snad se mě nebojíš?”

“Tebe zrovna, jsi jak za groš kudla,” změřila si ho Nella.

“A ta kudla tě přefikne jedna radost, neboj,” oplatil jí to Čalyj. “Tak šup, šup, dej se do uměj vání, ať si omrknu taky zadní fasádu.”

“Jen se koukej, to je u nás grátis,” pravila shovívavě Nella a už plácla mokrým hadrem pod první postel a sehnula se k vytírání.

Je ten člověk vůbec nemocný? Žádný bolák na něm není vidět a obličej taky nejeví žádnou vnitřní bolest. Nebo že by se dokázal tak ovládat, že by to byl ten příkladný člověk, jaký přece u nás musí dnes existovat? Rusanov sledoval Čalého závistivým pohledem.

“A co vy máte?” zeptal se ho tiše, aby to nikdo kolem neslyšel.

“Já?” trhl sebou Čalyj. “Polypy.”

Co to jsou polypy, to žádný z pacientů kloudně nevěděl, ale tu a tam se u některého z nich vyskytly.

“A to jako nebolí?”

“Teď to začalo bolet, proto jsem přišel. Jestli se to má řezat, tak na co to odkládat, ne?”

“A kde to máte?” s čím dál větší úctou se vyptával Rusanov.

“Přej na žaludku,” bezstarostně říkal Čalyj a ještě se usmíval. “Zkrátka ušmiknou mi žaloudek. Tak ale tři čtvrtinky z něho.”

Hřbetem ruky se zařízl do břicha a přimhouřil oči.

“A co potom?” děsil se Rusanov.

“No nic, zvyknu si. Hlavně abych moh nasávat.”

“Ale vy se tak báječně držíte]”

“Milý sousede,” pokýval Čalyj svou dobrou hlavou s upřímnýma očima a začervenalým velkým nosem. “Člověk si to nesmí moc brát, jináč by musel jen klít a sakrovat. Kdo o tom míň mluví, ten se tím míň trápí. A tobě to taky radím.”

Achmadžan mezitím někde sehnal prkýnko, hned ho pěkně připevnili k postelím mezi Rusanova a Čalého, padlo tam jako ulité.

“Rozsviťte!” zavelel Čalyj.

Rozsvítili světlo a hned bylo ještě veseleji.

“A co čtvrtýho, nenajdem? Jde to i bez něj.”

Nikdo se nějak nehlásil.

“Nevadí, zatím nám to vysvětlete.” Rusanov dostal výbornou náladu. Seděl teď na posteli s nohama na zemi jako zdravý člověk. Když otočil hlavou, bolelo ho v krku mnohem míň. Prkýnko neprkýnko, teď měl před sebou malý hrací stolek osvětlený jasným veselým světlem ze stropu. Veselé obrázky v červených a černých barvách se ostře a přesně rýsovaly na bíle lakovaném povrchu karet. Třeba je to pravda, že se má člověk stavět k nemoci jako Čalyj – třeba se jí pak snadněji zbaví. Proč se tomu poddávat? Proč mít pořád plnou hlavu černých myšlenek?

“Na co eště budem počkat?” přemlouval Čalého i Achmadžan.

“Tá-ák,” s rychlostí filmového pásu propouštěl Čalyj celou sadu mezi svými zručnými prsty: nepotřebné stranou, potřebné k sobě.

“Hraje se s kartami od devítky do esa. Pořadí barev: kříže, potom kára, srdce a pak piky.” A ukazoval barvy Achmadžanovi. “Je to jasný?”

“Jasný,” s náramnou radostí reagoval Achmadžan.

A Čalyj karty v ruce chvíli ohýbal, chvíli je míchal a přitom stále vysvětloval dál:

“Rozdává se po pěti kartách, zbytek zůstává na stole jako talon. Teď je důležitý pochopit pořadí kombinací. Kombinace jdou takhle: Pár.” A ukázal to. “Dva páry. Sekvence – to je pět listů za sebou. Takhle nebo takhle. Potom je trojice. Full.”

“Který z vás je Čalyj?” ozval se hlas ve dveřích. “Máte jít dolů, přišla za vámi žena.”

“Nevíte, jestli má košík?… Fajn, mládenci, zatím pohov.”

A zvesela, bezstarostně zamířil ke dveřím.

V pokoji se rozhostilo ticho. Lampy svítily jako večer. Achmadžan odešel na své místo. Nella pořád ještě rozháněla po podlaze vodu a všichni museli zvednout nohy na postel.

Rusanov si taky lehl. Neustále na sobě cítil pohled toho výra, toho chlápka z kouta místnosti, jako když mu někdo trvale a vyčítavě tlačí z boku na hlavu. Aby tomu tlaku ulevil, zeptal se:

“A co vy máte, soudruhu? “

Ale ten zamračený chlapík se na jeho otázku ani nepokusil o zdvořilý pohyb, dělal, že ji neslyšel. Kulatýma tabákově červenýma očiskama se díval někam mimo jeho hlavu. Rusanov se nedočkal odpovědi a začal přebírat v rukou lakované karty a teprve pak zaslechl tlumené:

“To, co vy.”

Jaképak “to, co vy”, sprosťák! Rusanov se na něho ani nepodíval, lehl si na záda a jen tak ležel a přemýšlel.

S příchodem Čalého a s kartami se trochu rozptýlil, ale čekal přece na noviny. Vždyť dnes je obzvlášť památný den, velice závažný, směrodatný den, a podle novin se dalo ledacos z budoucnosti odhadnout. A budoucnost země – to je přece i tvoje budoucnost. Jestlipak budou celé noviny ve smutečním rámečku? Anebo jenom první strana? A bude portrét přes celou stránku, nebo jen na čtvrtině? A co se bude říkat v titulcích a v úvodníku? Po únorových změnách ve vedení je to zvlášť důležité. V práci by se mohl leccos dovědět, ale tady má jedině ty noviny.

Mezi postelemi se protlačovala a vrtěla Nella – ne a ne se tam vejít. Ale práce jí šla od ruky, a tak už končila a teď se rozháněla po hlavní uličce.

V tu chvíli se právě vracel od rentgenu Vadim, opatrně našlapoval na nemocnou nohu – zřejmě ho bolela, protože při každém našlápnutí mu cukl ret.

Přinášel noviny.

Pavel Nikolajevič na něho kývl.

“Vadíme! Pojďte sem a posaďte se.”

Vadim se zastavil, na chvilku se zamyslel a pak odbočil k Rusanovovi do uličky, přidržel si nohavici, aby ho nedřela, a posadil se.

Na novinách bylo vidět, že už si je pročítal – byly složeny jinak než čerstvé. A už když si je Rusanov od něho bral, mohl hned vidět, že stránka není orámovaná černě a ani portrét že na první stránce není. A ani když se pak podíval blíž a když rychle přelistoval další stránky, nikde nenašel portrét ani smuteční rámeček, ani nápadný titulek – vůbec nic! Copak tam není žádný článek?!

“Nic tam není? Nic?” zeptal se Vadima ustrašeně a ani nevyslovil, co tam není.

S Vadimem se skoro neznal. Vadim byl taky členem strany, ale byl ještě moc mladý. A nebyl na vedoucím místě, měl jen ten svůj úzký obor. A co to nosí v té své hlavě, to si Rusanov nedovedl ani představit. Jenže jednou řekl něco, co Rusanova velmi povzbudilo: na pokoji se tehdy mluvilo o vysídlených národech a Vadim zvedl hlavu od své geologie, podíval se na Rusanova, pokrčil rameny a řekl tiše jen jemu: “Něco tam přece muselo být. Jen tak by je nevysídlili.”

Touhle správnou větou se Vadim tehdy projevil jako inteligentní, pevný muž.

A vypadá to, že se v něm Pavel Nikolajevič nemýlil. Teď mu ani nemusel nic vysvětlovat, už to tam hledal sám. Ukázal na článek, který Rusanov v rozčilení přehlédl.

Obyčejný podčárník. Nijak nezdůrazněný. Žádný portrét. Jen článek akademika. A ten článek není o druhém výročí úmrtí ani o tom, jak všechen lid truchlí, ani o tom, že “žije a bude věčně žít!”, ale – “Stalin a otázky komunistické výstavby “.

A to má být všechno? Jenom “otázky”? Jenom tyhle otázky? A výstavby? Proč výstavby? Takhle se dá psát i o větrolamech! A kde jsou válečná vítězství? Kde je geniální filozof? A vědecká kapacita? A milovaný vůdce lidu?

Rusanov se přes brýle s pokrčeným čelem a bolestínským výrazem podíval na Vadimův snědý obličej.

“Jak je to možné, co tomu říkáte?” a přes rameno se opatrně ohlédl po Kostoglotovovi. Ten zřejmě spal: oči měl zavřené a hlavu pořád tak svěšenou do uličky. “Před dvěma měsíci, je to přece dva měsíce, že? Pamatujete, při sedmdesátinách? Všechno jako dřív: obrovský portrét, obrovský titulek: Veliký Pokračovatel. Že? Viďte?”

Nešlo vlastně ani o nebezpečí, ne, to nebylo nebezpečí, co tu vyrůstalo pro ty, kteří zůstali naživu, to byl nevděk!

A ten se Rusanova dotkl nejvíc, jako kdyby někdo pošpinil a podupal jeho vlastní bezúhonnost. Jestliže Sláva, co měla hřmít po Staletí, byla tak rázně utlumena už druhým rokem, jestliže Nejmilovanějšího, Nej moudřejšího, toho, jemuž se podřizovali všichni jeho přímí nadřízení a nadřízení nadřízených – byla odtroubena a potlačena během čtyřiadvaceti měsíců – co mu vlastně zbývá? O co se má teď opřít? A jak se za takové situace má uzdravovat?

“Totiž,” řekl Vadim docela tiše, “nedávno bylo oficiálně usneseno, že se výročí úmrtí nemají slavit, jen výročí narození. Ovšem podle toho článku…”

A nevesele pokýval hlavou.

Měl taky pocit, že se ho to jaksi dotklo. Především kvůli nebožtíku otci. Pamatoval se, jak otec Stalina miloval, dokonce víc než sebe (pro sebe si nikdy nic nevymáhal). A víc než Lenina. A snad i víc než svou ženu a syny. O rodině dokázal mluvit klidně i žertem, ale o Stalinovi nikdy – to se mu vždycky třásl hlas. Jeden Stalinův portrét měl viset v pracovně, druhý v jídelně a třetí v dětském pokoji. Po celou dobu, co chlapci vyrůstali, neustále nad sebou viděli to husté obočí a hustý knír, tu neměnnou tvář, na které se snad nikdy neobjevil ani záchvěv strachu nebo lehkomyslné radosti, a všechny city se v té tváři shlukly do zvláštního lesku sametově černých očí. A každý Stalinův projev si otec nejdřív od začátku do konce pročetl potichu a pak z něho některá místa četl nahlas chlapcům a vysvětloval jim, co je tam za hlubokou myšlenku, jak výstižně je to řečeno a jakou krásnou ruštinou. Až později, když už otec nežil a Vadim byl dospělý, přicházel postupně na to, že jazyk těch projevů není nijak výrazný a myšlenkový obsah nijak bohatý, že se to dalo vyjádřit mnohem stručněji a myšlenek že mohlo být na ten rozsah víc. Tohle si myslíval, ale nahlas by to neřekl. Myslíval si to, ale cítil se vyrovnaněji, když vyjadřoval nadšení, v němž od dětství vyrůstal.

Dodnes se přesně pamatoval na den Smrti. Plakali staří mladí, plakaly děti. Dívky hystericky kvílely, i mladí hoši si utírali oči. Tenhle všeobecný pláč působil dojmem, jako by neumřel jeden člověk, ale jako by celý vesmír dostal trhlinu. Vypadalo to, že jestli lidstvo ten den přežije, nebude to nadlouho.

A vida, uplynuly dva roky – a ani tu tiskařskou čerň neobětovali na smuteční rámeček. Ani těch pár prostých, upřímných slov neřekli: “Před dvěma roky zemřel…” Ten, s jehož jménem jako posledním pozemským slovem na rtech klopýtali a klesali k zemi vojáci velké války.

Ale nebylo to jen proto, že Vadim byl tak vychován, to si mohl i odvyknout – jeho totiž i všechny rozumové úvahy vedly k tomu, že Velkého Mrtvého je nutno ctít. Znamenal cosi jasného, vyzařovala z něj jistota, že zítřejší den bude pokračovat v kolejích dne předešlého. Povznesl vědu, povznesl vědce, osvobodil je od drobných starostí s platy a s byty. A sama věda vyžadovala Jeho neměnnost, Jeho stálost: že nedojde k žádným otřesům ani zítra, že se vědci nebudou muset rozptylovat, odpoutávat od svého nejvyššího poslání a užitečné práce kvůli nepříjemnostem ve společnosti, kvůli výchově nějakých primitivů a přesvědčování hlupáků.

Vadimovi nebylo nijak veselo, když si přenášel nemocnou nohu na svou postel.

A vtom už se vracel Čalyj, na výsost spokojen, s plnou taškou jídla. Ukládal si ho do nočního stolku, z druhé strany, než byla Rusanovova ulička, a s nenápadným úsměvem říkal:

“Ještě posledních pár dní si dám do nosejčku. Kdopak ví, jak mi to pak bude fungovat bez žaloudku, jenom se střevama.”

Rusanov se nemohl na Čalého vynadívat: tomuhle říkám optimista! Všechna čest!

“Nakládaný rajčátka,” pokračoval v ukládání Čalyj. Prsty rovnou ze sklenice vylovil jedno rajče, zbaštil je a blaženě přimhouřil oči: “Lahoda!… A tady máme telecí pečínku. Pěkně vypečenou, nevysušenou.” Sáhl si na ni a olízl si prsty. “Zlatý ženský ručičky!”

A pak beze slova šoupl do stolečku půllitrovku, jen ji zakryl tělem proti pokoji, ale Rusanov ji viděl. A Čalyj na něho mrkl.

“Takže vy jste zdejší?” zeptal se Rusanov.

“Né-é, to né. Někdy sem jezdívám, služebně.”

“A vaše žena je tady?”

Ale Čalyj už ho neslyšel, odnášel prázdnou tašku.

Když se vrátil, otevřel noční stolek, s přimhouřenýma očima okoukl obsah, zbaštil další rajče a stolek zavřel. A spokojeně potřásl hlavou.

“Takže kde jsme to přestali? Jedeme dál!”

Achmadžan mezitím sehnal čtvrtého, mladého Kazacha ze schodiště, a něco mu na svém lůžku zapáleně vykládal ruský a šermoval přitom rukama; bylo to asi o tom, jak Rusové hnali Turky (byl totiž včera večer ve vedlejší budově na filmu Dobytí Plevna). Teď oba přišli sem, znova upevnili prkýnko mezi postele a Čalyj ještě celý rozjařený šikovnýma rukama zručně probíral karty a ukazoval jim figury:

“Takže full vypadá tak, že se ti sejde jedna trojice a jedna dvojice. Rozumíš, ty janku?”

“Já ne žádnej janek,” bránil se Achmadžan, ale nijak se neurazil. “Janek byl, než jsem šel na vojnu.”

“Tak jo. Další je kulér. To znamená, že všech pět karet je od jedný barvy. Pak je kareta: čtyři stejný, pátá jiná, jakákoli. Dále je poker mladší, když je sekvence jedné barvy od devítky do krále. Třeba takhle… nebo takhle… A pak máme ještě pokra staršího.”

Ne že by jim bylo hned všechno jasné, ale Čalyj je uklidnil, že během hry na to přijdou. Ale hlavně to říkal tak přátelsky, tak upřímným nezáludným hlasem, že to Rusanovovi dělalo ohromně dobře. Nikdy by si nemyslel, že v obyčejné nemocnici může potkat tak sympatického a milého člověka: a teď tu společně sedí v pevném a družném kolektivu a takhle to půjde hodinu za hodinou a třeba den za dnem, takže proč myslet na nemoc? Nebo na jiné nepříjemnosti? Čalyj má pravdu.

Rusanov jen stačil namítnout, že než do hry jaksepatří vniknou, neměli by hrát o peníze, a vtom se ve dveřích zase ozvalo:

“Kterej z vás je Čalyj?”

“To jsem já.”

“Máte dole ženu.”

“Kurva fix, to je nána!” ulevil si dobrácky Čalyj a hned si odplivl. “A to jsem jí říkal, ať v sobotu nechodí, ať přijde až v neděli. Eště že se tu nesrazily… Tak mě omluvte, mládenci.”

A zase bylo po hře; Čalyj odešel a Achmadžan s Kazachem si vzali karty a šli si opakovat a pocvičovat se ve hře.

A Rusanov si zase vzpomněl na nádor a na pátý březen; vtom na sobě z rohu místnosti ucítil výrův upřený nesouhlasný pohled, a když se otočil, hleděl na něho i Kostohryz. Takže ten člověk vůbec nespal!

Kostoglotov opravdu nespal celou tu dobu, a když Rusanov s Vadimem šustili novinami a šeptali si, slyšel každé jejich slovo a schválně nechával oči zavřené. Zajímalo ho, co řeknou, co řekne Vadim. Teď už nemusel ani noviny shánět a rozevírat je, všechno bylo jasné.

A zase už cítil, jak mu tluče srdce. Jak buší do železných vrat, která se nikdy nesmějí otevřít – ale už je slyšet, jak skřípou, jak se uvolňují, jak se z petlic sype první rez.

Kostoglotov absolutně nedokázal pochopit, co slyšel povídat od lidí na svobodě: že toho dne před dvěma roky plakali staří mladí a že to bylo, jako když svět osiří. Připadalo mu to absurdní, protože si pamatoval, jak to probíhalo u nich v lágru. Zničehonic je neodvedli na práci, ani baráky neodemkli, drželi je pod zámkem. A vypnuli i tlampač, který býval slyšet pořád. Takže všechno nasvědčovalo tomu, že vedení lágru je v úzkých, že si nevědí rady, že mají nějaké velké starosti. A jejich starosti znamenaly vždycky radosti pro vězně. Do práce nemusí, můžou si jen ležet a najíst dostanou tak jako tak. Ze začátku vyspávali, potom vrtěli hlavami, pak pobrnkávali na kytarách a na banduře a chodili od palandy k palandě na výzvědy. I kdyby mukly zavřeli do sebevětší tramtárie, stejně k nim nakonec pravda pronikne – vždycky! – přes výdejnu chleba, přes kotelnu, přes kuchyni. A tak to k nim pomalu, pomaloučku docházelo. Zatím to byly jen dohady, jak chodili po baráku, posedávali po pryčnách. “Hele, lidi, já z toho mám takovej dojem, že Lidožrout natáh brka…” “Neblbni, to myslíš vážně???” “Tomu teda nevěřím!” “Já tomu klidně věřím.” “Však už je dávno na čase.” A následoval sborový smích. A kytary a balalajky spustily na plné pecky. Ale v barácích zůstali zamčeni celých čtyřiadvacet hodin. Až příští den ráno – bylo to sibiřské, mrazivé ráno – nahnali všechny ven, do řady, a byl tu i major, i oba kapitáni a poručíci, byli tu všichni. A major s tváří strhanou bolestí jim oznámil:

“S hlubokým žalem… včera v Moskvě…”

Jenže jim se rozjely koutky úst a div že nepropukli v jásot tihle zarostlí, vychrtlí, zamračení chlapi. Jakmile major zjistil, že se na jejich tvářích sbírá úsměv, zavelel vzteky bez sebe:

“Smeknout!”

A stovky muklů zaváhaly na ostří, na břitu nože: nesmeknout – na to je ještě brzo, a smeknout – je pod jejich důstojnost. Předběhl je všechny lágrový komik, šprýmař od přírody, který první strhl z hlavy čapku-stalinku z umělé kožešiny a vyhodil ji do vzduchu – splnil rozkaz!

A stovky mužů ho následovaly.

A major byl v koncích.

Po tom všem se’teď Kostoglotov dovídá, že plakali staří mladí a zdálo se, že svět osiřel…

Čalyj se vrátil ještě veselejší a zase s plnou taškou jídla, ale teď s jinou taškou. Někteří se ušklíbli, jen Čalyj se hned dal otevřeně do smíchu:

“To víš, ženský! Když jim to dělá dobře. Proč ne, ať mají radost, komu to uškodí?

Každá ženská, ať je jaká, ráda občas chová ptáka… “

A rozchechtal se na celé kolo, až za sebou strhl i posluchače, a jen je rukou jako by uklidňoval, aby to nepřeháněli. I Rusanov se upřímně zasmál, jak přirozeně to ten Čalyj bere.

“No a co žena, jaká je?” Achmadžan se ještě dusil smíchem.

“Ani mi nemluv, kamaráde,” vzdychal Čalyj a přendával si jídlo do nočního stolku. “Potřebujem reformu zákonodárství. Mohamedáni to mají zařízený líp. Hlavně že od srpna už povolili i potraty – tím se to ó-óhromně zjednodušilo. Proč má ženská žít sama? I kdyby za ní někdo přijel jen jedinkrát za rok! I pro ty na služební cestě je to šikovný, aspoň mají v každým městě zajištěnej pokoj s polopenzí, ne?”

V rukách se mu mezi potravinami zase mihla tmavá lahvinka. Čalyj přivřel dvířka stolku a šel vrátit prázdnou tašku. S touhle paničkou to vzal zkrátka – byl zpátky nato tata. Zůstal stát uprostřed uličky, jako vždycky stával Jefrem, a s pohledem upřeným na Rusanova se podrbal v kudrnatých vlasech na zátylku, po němž mu jeho lněné či slámové vlasy volně splývaly.

“Že bysme pojedli, co říkáš, sousede?”

Rusanov se souhlasně usmál. Nemocniční oběd se nějak zdržel a vlastně na něj ani neměl chuť, když viděl, jak si Čalyj se smíchem překládá do stolečku jednu dobrotu za druhou. Ostatně i sám Čalyj byl něčím příjemný, snad v úsměvu svých tlustých rtů měl něco nenasytného, co člověka přímo táhlo, aby s ním usedl ke stolu.

“Podívejte,” pozval ho Rusanov ke svému stolku. “Já tady taky něco mám.”

“A co skleničky?” shýbl se Čalyj a už hbitýma rukama přenášel na Rusanovův stolek sklenice a balíčky.

“Ale to se přece nesmí,” vrtěl hlavou Rusanov. “Při naší nemoci to máme přísně zakázané.”

Za ten měsíc si nikdo na pokoji netroufl na pití ani pomyslet, kdežto Čalému to připadalo docela samozřejmé.

“Jak ti říkají?” už byl v Rusanovově uličce a sedl si kolena ke kolenům.

“Pavel Nikolajevič.”

“Pašo!” Čalyj mu položil přátelsky ruku na rameno. “Neposlouchej ty doktory! Léčejí nás, ale někdy nás taky přivedou do hrobu. Jenomže mypotřebujem žít, krucipísek!”

Prostoduchá tvář Maxima Čalého s velkým zčervenalým nosem a tlustými masitými rty byla tak přesvědčivá a přátelská!

A na klinice byla sobota a veškeré léčebné kúry se odkládaly na pondělí. Venku za šednoucím oknem lilo a clona deště oddělovala od Rusanova všechny jeho blízké i přátele. A v novinách nebyl smuteční portrét a jemu připadalo, že mu někdo nespravedlivě ublížil. Tady aspoň svítily lampy, světlo daleko předbíhalo nekonečně dlouhý večer a s tímhle úžasně příjemným člověkem se teď může napít, dát si něco na zub a pak si zahrát pokra. (Však ten poker, to bude novinka i pro přátele, až se vrátí domů!)

A Čalyj, ten šikula, už měl láhev zašitou pod polštářem. Zátku odloupl palcem a dole, ve výšce kolen, nalil oběma po půl skleničce. A oba hned kolena přistrčili k sobě.

Jako pravý Rus hodil teď Pavel Nikolajevič za hlavu své nedávné strachy, zákazy i sliby a toužil jen po tom spláchnout z duše tu nespravedlnost a pocítit lidské teplo.

“My budeme žít, Pašo, neboj!” domlouval mu Čalyj a jeho poněkud legrační tvář teď vypadala přísně, ba až tvrdě. “Kdo chce, ať si zdechne, ale my dva budeme žít!”

A na to se taky napili. Rusanov za ten měsíc hodně zeslábl, nic nepil, jen slabounké červené víno – takže teď ho to naráz sežehlo a pomaloučku se to rozlévalo, rozplývalo a vedlo k přesvědčení, že přece nemusí věšet hlavu, že i na onkologii lidé žijí a vycházejí odtud, aby žili dál.

“A bolí to hodně ty… polypy?” zeptal se.

“Jo, pobolívá to. Ale já si to tak neberu, Pašo, ta vodka tomu přec nemůže ublížit, no né? Vodka vyléčí kdejakou nemoc. Já si hltnu lihu i před operací, nemysli si. Tady ho mám v týhle lahvičce. A víš proč líh? Protože ten se hned vcucne a nikde ti nezůstane přebytečná voda. Až si chirurg žaloudek rozbalí, nic tam nenajde – čisto jako v pokojíčku. A já budu přitom namol. Všaks byl taky na frontě, tak to znáš: žádnej útok se bez vodky neobejde. Byls raněnej?” “Ne.”

“Tos měl štěstí. Já byl dvakrát – tudle a tudle.”

A ve sklínkách už zase bylo nalito po sto gramech.

“Už nemůžu,” mírně se bránil Rusanov. “Je to nebezpečné.”

“Jdi do háje! Kdo ti todle nakukal? Ber si rajčátka. To je dobrota, ty rajčátka!”

Měl pravdu, jedna nebo dvě skleničky, to už je jedno, když už jsem začal. Co na tom záleží, když nám umřel velikán, a v novinách se o něm nepíše. Na jeho památku obrátil do sebe Rusanov i další skleničku. Obrátil ji do sebe jako na smuteční hostině a rty se mu bolestně zkřivily. Ale bral si rajčátka a jedl a – nakloněný k Maximovi – se zájmem ho poslouchal.

“Takový krásný, červený paradajky!” vykládal Maxim. “Tady dáš za kilo rubl, a když je dovezeš do Karagandy, dostaneš za kilo třicet rublů! A máš je pryč jedna dvě. Ale vozit je nesmíš. A posílat taky ne. Řekni mi proč? To bych rád věděl proč?”

Čalyj se dostal do ráže, rozčilil se, vyvalil oči, jako by v tom hledal nějaký smysl. Smysl života.

“Za náčelníkem stanice přijde chlápek v odrbaným sáčku a povídá: ‚Chceš bejt živ, náčelníku?’ Ten hned k telefonu, myslí si, že ho přišli oddělat. A chlápek mu položí na stůl tři papíry. Proč to nejde? Jak to, že to nejde? Ty chceš bejt živ a já chci bejt taky živ. Poruč, ať nám dovolejí vzít koše jako spoluzavazadlo. A co ti mám povídat, Pašo, život zvítězí! Přijede vlak, jindy veze samý cestující, a teď veze skoro samý rajčata – nahoře koše, dole koše, všude samý rajčata. Průvodčí dostane něco na dlaň, kontrolor jakbysmet, a když cestou narazí na další kontrolu, dostane taky.”

Rusanovovi se příjemně točila hlava, všechno ho ohromně dojímalo a měl teď svou nemoc plně pod kontrolou. Až na to, že ten Čalyj říká cosi, co se neslučuje… co nejde dohromady… co je úplně proti…

“To je úplně proti!” namítl mu Rusanov. “Proč to? To se přece nesmí…”

“Nesmí?” divil se Čalyj. “Tahle není moc kyselá, tu si vem. A tady si vem baklažánovej kaviárek… V Karagandě máš napsaný černý na bílým: Uhlí je náš chléb! To je myšlený jako chléb pro průmysl. Kdežto rajčata jsou pro lidi, že jo. A když je sem nedovezou šikovný lidi, tak tu žádný rajčata nebudou.

Zaplatěj ti čtyřikrát tolik za kilo a eště ti poděkujou. Aspoň viděj, jak takový rajčata vypadaj, jináč by to ani nevěděli. A tos neviděl, co je to v tý Karagandě za praštěný lidi, to si neumíš představit! To tam naženou plno fízlů a čmuchalů, a místo aby je poslali pro jabka, aby šli sehnat takovejch štyřicet vagónů, rozešlou je po všech stepních cestách chytat lidi, co vezou jabka do Karagandy. Nesměj je tam pustit! Takže oni tam hlídaj, pitomci!”

“A tys tam taky byl? Jo?” nazlobeně se ptal Rusanov.

“Já? Proč já? Jo milej Pašo, s košema já nejezdím. Když už, tak s aktovčičkou nebo s kufírkem. Majoři a podplukovníci klepou v kase na vokýnko, končí jim služební cesta a jízdenku neseženou. Jízdenky nejsou, a hotovo! A já nikde neklepu, a pokaždý jedu. Protože vím, na koho se kde obrátit – někde na chlápka, co čepuje vařící vodu na čaj, někde na úschovnu zavazadel. To víš, Pašo, život si vždycky najde cestičku.”

“A co ty vlastně děláš?”

“Já? Pracuju jako technik, Pašo. Ale školu jsem nedodělal. A taky jako agent. Zkrátka dělám to, na čem se dá trhnout. Kde nechtějí platit, tam se seberu a jdu. Rozumíš?”

Rusanovovi se to všechno nějak nezdálo, cítil, že je v tom nějaká kulišárna. Ale přitom byl ten člověk tak veselý a sympatický a bylo mu s ním tak dobře jako za ten měsíc ještě s nikým. Neměl odvahu mu něco vytknout.

“A myslíš, že je to správné?” položil mu jen otázku.

“To víš, že je to správný,” uklidňoval ho Maxim. “A ber si telecí pečínku. Teď se dáme do toho tvýho kompůtku. Pašo, jsme jenom jednou na světě, tak proč se nemít dobře? Musíme umět žít, Pašo!”

S tím se nedalo než souhlasit, je to ostatně pravda: jsme na světě jen jednou, tak proč žít špatně? Jenomže…

“To víš, Maxime, to se nemá,” připomněl vlídně.

“Ale Pašo,” stejně mile na to odpověděl Maxim a položil mu ruku na rameno, “to záleží na tom, jak se na to díváš. To je různý.

Zrnko písku v oku tíží, v prdeli ti neublíží,”

recitoval Čalyj s hlasitým smíchem a plácal Rusanova rukou po koleně, až se Rusanov taky neudržel a dal se do smíchu:

“Teda ty znáš těch průpovídek! Ty jsi zkrátka básník, Maxime.”

“A co ty děláš? Kde ty pracuješ?” vyptával se nový kamarád.

Povídali si sice už dost důvěrně, ale Pavel Nikolajevič se teď přece jen zatvářil důležitě: už vzhledem ke svému postavení.

“Dělám něco jako kádrováka.”

To byla až přílišná skromnost. Jeho funkce byla samozřejmě o hodně vyšší.

“A kde?”

Pavel Nikolajevič uvedl, kde pracuje.

“Poslyš,” zaradoval se Maxim, “tam bych potřeboval dostat jednoho bezvadnýho chlápka. A vstupný zaplatíme jaksepatří, to se neboj.”

“Prosím tě, neblázni! Co si myslíš?” řekl Rusanov dotčeně.

“No co bych si myslel?” žasl Čalyj a v očích mu znova naskočila ta otázka po smyslu života, teď už poněkud rozplizlá po tom, co vypili. “Když nebudou kádrováci vybírat vstupný, tak z čeho budou živi? A za co budou vychovávat děti? Kolik ty máš dětí?”

“Prosím vás, máte už volné ty noviny?” ozval se nad nimi tlumený, nepříjemný hlas.

To se sem došoural ten výr z kouta, ten chlap s nepříjemnýma napuchlýma očima, v rozepnutém županu.

Rusanov na novinách seděl, jak se ukázalo, a pomačkal je.

“Prosím, prosím,” zareagoval rychle Čalyj a honem tahal noviny Rusanovovi zpod zadku. “Pusť, Pašo. Tu máte, tatíku, ty teda můžem úplně klidně postrádat.”

Šulubin si zamračeně vzal noviny a chtěl jít, ale vtom ho zadržel Kostoglotov. Tak jako Šulubin na každého beze slova dlouze a upřeně zíral, tak si ho teď začal prohlížet i Kostoglotov a v tuhle chvíli ho viděl obzvlášť zblízka a dobře.

Co to může být za člověka s takovou zvláštní tváří? Vypadal jako herec, který se právě odlíčil a je vyčerpán výkonem na jevišti. A Kostoglotov, který se tu rozvaloval na posteli, se ho familiárním tónem zeptal, jak byl zvyklý z náhodných setkání při transportech, kde se mohl kohokoli hned zeptat na cokoli:

“Hele, tatíku, a co vy vlastně jste?”

Šulubin se musel ke Kostoglotovovi natočit celým tělem, nejen očima. A zase na něho chvilku upřeně zíral. Přitom zvláštním pohybem zakroužil krkem, jako když ho škrtí límeček, ale žádný límeček ho nemohl škrtit, límec noční košile měl dost velký. A najednou na položenou otázku přece jen odpověděl:

“Knihovník.”

“A kde?” Kostoglotov mu obratem položil také druhou otázku.

“Na zemědělském učilišti.”

Rusanov náhle pocítil potřebu nějak ho ponížit, klepnout ho přes prsty, ani vlastně nevěděl proč – asi kvůli jeho nepříjemnému pohledu, proto, že tam v koutě pořád tak mlčel a vejral. Ale třeba za to mohla ta vodka, zkrátka křikl na něho hlasitěji, než bylo třeba, a taky lehkomyslněji:

“Jistě nestraník, že?”

Výr se na něho podíval tabákovýma očima. Mrkl, jako by nevěřil otázce. Pak mrkl ještě jednou. A náhle rozevřel zobák a řekl:

“Naopak.”

A pokračoval v cestě přes pokoj.

Šel nějak nepřirozeně. Jako když ho někde něco dře nebo píchá. Spíš se jakoby belhal s rozhozenými šosy nemocničního županu a divně se nakláněl, takže vypadal jako velký pták, kterému nestejnoměrně přistřihli křídla, aby nemohl létat.

24

Na sluníčku, na kameni poblíž lavičky v nemocniční zahradě, seděl Kostoglotov, nohy v holínkách divně pokroucené, kolena až u země. I dlouhé ruce mu visely až k zemi a hlavu bez čepice měl taky skloněnou. Tak seděl a hřál se, v šedém županu už rozhaleném – nehybný, neotesaný jako ten šedý kámen. Černovlasou hlavu už měl rozpálenou, záda rozehřátá, ale pořád seděl a nehýbal se, jen přijímal březnové teplo – nic nedělal a na nic nemyslel. Mohl tak sedět nekonečně dlouho a brát si ze sluneční lázně to, oč byl dřív ošizen na chlebu a na polévce.

Přitom na něm nebylo vidět, že by se mu při dýchání zvedala a klesala ramena. Ale na bok se nesvalil, nějak držel.

Tlustá ošetřovatelka z přízemí, robustní ženská, která ho před časem vyháněla z chodby, že prý narušuje sterilitu, ta, co si tak potrpěla na louskání semínek, že si ani teď v aleji neodpustila pro úlevu si jich pár rozlousknout, došla až k němu a dobromyslně na něho houkla jako bába někde na trhu:

“Hej, mladej! Slyšíš, mladej!”

Kostoglotov zvedl hlavu, svraštil tvář proti slunci a zkřiveným pohledem přivřených očí si ji prohlížel.

“Máš jít na převazovnu, doktorka tě volá.”

Jenže on byl celý ztuhlý ve své prohřáté zkamenělosti a vůbec se mu nechtělo hýbat se a vstávat a někam jít – zas do nějaké nenáviděné práce!

“Jaká doktorka?” zabručel.

“Doktorka a hotovo!” zvýšeným hlasem odsekla opatrovnice. “Já tu nejsem od toho, abych vás sháněla po zahradě. Jdi, povídám.”

“Ale na mně není co převazovat, to bude asi někdo jiný,” odporoval stále Kostoglotov.

“Jsi to ty, jsi,” opatrovnice louskala semínka dál. “Takový slonbidlo nohatý si s nikým nemůžu splíst. Jinej takovej u nás včilka nejni.”

Kostoglotov si vzdychl, natáhl si nohy, opřel se rukama o zem a s hekáním se začal zvedat.

Ošetřovatelka se na něho pohoršené dívala.

“To pořád kdesi rajzoval, namísto aby se šetřil. Ležet jsi měl.”

“Jój, milá zlatá,” vzdychl si Kostoglotov. “Kdyby to tak člověk věděl předem!” A vydal se pomalu po cestičce. Řemen už na sobě neměl, vojenský postoj byl tentam, místo zad oblouk.

Šel na převazovnu, tušil už předem další nepříjemnost a v duchu se na ni chystal, ačkoli ještě nevěděl na co.

Na převazovně ho nečekala Ella Rafailovna, která už asi deset dní zastupovala doktorku Gangartovou, ale mladá, korpulentní žena s tvářemi červenými až do ruda – tak překypovala zdravím. Kostoglotov ji viděl poprvé.

“Jmenujete se?” spustila na něho, sotva překročil práh.

Slunce sem už sice nesvítilo, ale Kostoglotov na ni hleděl stejně přimhouřeným, nespokojeným zrakem, jako kdyby svítilo. Rychle si srovnával v hlavě, co a jak, uvažoval a s odpovědí nespěchal. Někdy je lepší jméno zatajit, někdy zalhat. Zatím nevěděl, co by teď bylo vhodnější.

“No tak jmenujete se?” dorážela lékařka s tlustýma rukama.

“Kostoglotov,” přiznal se nerad.

“Kde jste, prosím vás? Rychle se svlékněte a pak pojďte sem a položte se na stůl.”

Teprve teď to Kostoglotovovi došlo všechno naráz: chce mu dělat transfúzi! Neuvědomil si, že se to dělá na převazovně. Jenže za prvé, on pořád trval na stejné zásadě, že cizí krev nechce a svou nedá. Za druhé, tahle rázná mladice vypadala, jako když se sama napila dárcovské krve, a vůbec v něm nevzbuzovala důvěru. Věra odjela. Zase nová doktorka, nové zvyky, nové chyby – pořád ten kolotoč, krucinál, copak neexistuje něco trvalého?

Zamračeně si svlékal župan, hledal, kam ho pověsit – sestra mu ukázala kam – a přitom v duchu pátral, čeho by se chytil, aby se nemusel dát. Pověsil si župan. Svlékl si kabátek a pověsil ho. Zastrčil do kouta holiny. Bosky přešel po čistém linoleu a lehl si na vysoký čalouněný stůl. Pořád ještě na nic nepřišel, ale věděl, že ho něco napadne.

Na lesklém ocelovém stojanu nad stolem visel transfúzní přístroj: gumové hadičky, skleněné trubičky, v jedné z nich voda. Na stojanu bylo taky několik kulatých držáků na láhve různé velikosti: půllitrovky, dvěstěpadesátky, stopětadvacítky. Připravena byla stopětadvacítka. Nazrzlá krev v ní byla částečně překryta nálepkou s označením krevní skupiny, jménem dárce a datem odběru.

Kostoglotov, zvyklý nenechat si nic ujít, si to všechno přečetl za tu chviličku, co vylézal nahoru na stůl, a ještě než se tam jaksepatří uhnízdil, už prohlásil:

“No né! Osmnáctého února! Ta krev je stará, ta už má prošlý termín!”

“Co je to za řeči?” rozčilila se doktorka. “Stará, nová, co vy víte o krevních konzervách? Krev se může po odběru používat víc jak měsíc.”

Na její temně rudé tváři se vztek projevil jasnou červení. Ruce, po loket obnažené, byly buclaté, růžové, s pupínky na kůži – ale nebyla to husí kůže, tyhle pupínky tam byly trvale. A právě tyhle pupínky vedly Kostoglotova z nějakého důvodu k definitivnímu přesvědčení, že se nesmí dát.

“Vyhrňte si rukáv a položte ruku volně!” komandovala doktorka.

Pracovala už dva roky u transfúzí a nepamatovala se, že by potkala jediného nepodezíravého pacienta: každý se choval, jako by v sobě měl modrou krev a obával se, že mu ji tady znehodnotí. Každý vždycky nespokojeně pokukoval po přístroji a nezamlouvala se mu buď barva nebo skupina nebo datum, jindy zase byla krev příliš studená nebo teplá, někteří se báli, jestli se nesrazí, anebo se rovnou ptali: “To mi dáváte špatnou krev?” “Proč myslíte, že špatnou?” “Protože je na ní nápis Nebrat!” “Původně ji měli použít, ale nakonec ji nepotřebovali.” A pacient se tedy podvolí, ale v duchu protestuje: Nepotřebovali ji, protože je nekvalitní. Proti těmhle hloupým předsudkům pomáhala jedině ráznost. Navíc měla lékařka neustále spěch, protože časový odstup mezi transfúzemi v jednom dni na různých místech byl velmi malý.

Jenže Kostoglotov už tady na klinice taky leccos viděl, třeba hematomy nebo třesavku po transfúzi, a těmto netrpělivým růžovým buřtíkům s pupínky neměl vůbec chuť se svěřit. Jeho nemocná, malátná krev utrápená rentgenem mu byla přece jen milejší než tahle čerstvá dávka. Však ta jeho se nějak vzpamatuje. A když bude mít špatnou krev, aspoň ho přestanou dřív léčit – tím líp.

“Ne,” pravil nevlídně a rukáv si nevyhrnul a ruku si nepoložil volně. “Ta krev je stará a já se dnes cítím špatně.”

Dobře věděl, že dva důvody najednou se nikdy nemají říkat, vždycky jen jeden, ale tyhle dva se řekly samy.

“Přeměřím vám tlak,” nedala se doktorka a sestra už jí podávala přístroj.

Doktorka tu byla docela nová, ale sestra byla zdejší, z převazovny, Oleg s ní však dosud nepřišel do styku. Byla to ještě mladá dívenka, vysoká a snědá, a oči měla šikmé jako Japonka. Na hlavě jí seděl účes tak složitý, že ho nemohla zakrýt čepečkem, ba ani šátečkem, a tak měla každý konec vlasového kornoutku a každý chomáček vlasů trpělivě omotaný obvazy, samými obvazy, takže musela patrně chodit do práce o čtvrt hodiny dřív, aby si to všechno stačila omotat.

Oleg sice nevěděl proč, ale přesto si se zájmem prohlížel její bílou korunu a snažil se představit, jak vlastně ten účes bez obvazů vypadá. Hlavní osobou tu byla doktorka, proti té se musí bránit a hned na ni zaútočit s námitkami a výmluvami, a on zatím ztrácí čas tím, že si prohlíží šikmookou dívenku. Jako každá mladá dívka měla v sobě tajemství už jen proto, že byla mladá, nesla je v sobě v každém pohybu, byla si ho vědoma při každém pootočení hlavy.

Mezitím doktorka Kostoglotovovi stáhla ruku černou hadicí a zjistila, že tlak má normální.

Už otvíral ústa k další námitce, proč nesouhlasí, ale od dveří někdo zavolal doktorku k telefonu.

Pohodila hlavou a odešla, sestra ukládala černé hadičky do pouzdra a Oleg tu pořád ležel na zádech.

“Odkud je paní doktorka?” zeptal se.

I melodie hlasu patřila k dívčinu vnitřnímu tajemství a ona to věděla a pozorně se poslouchala:

“Z transfúzní stanice.”

“A proč sem vozí starou krev,” oťukával si své Oleg aspoň u té holčiny.

“Není stará,” zavrtěla dívka klidně hlavou a odkráčela s korunou místností.

Byla skálopevně přesvědčena, že všechno, co má vědět, ví.

A možná že to tak bylo.

Slunce už se stáčelo směrem k převazovně. Přímo sem se nedostalo, ale dvě okna už jasně svítila a taky na stropě se utvořila velká světelná skvrna, jak se slunko od něčeho odráželo. Bylo tu krásně světlo, a navíc čisto a ticho.

Bylo tu hezky.

Otevřely se dveře, Oleg na ně neviděl, ale vstoupila nějaká jiná žena, ne tamta.

Vstoupila tiše, nebylo ji ani slyšet, nevyťukávala kramflíčky své “já”.

Ale Oleg ji poznal.

Nikdo jiný takhle nechodil. Jen ona chyběla v tomto pokoji, jen ona.

Vega!

Ano, byla to ona. Vstoupila do jeho zorného pole. Přišla tak prostě, jako by byla před chvílí odešla.

“Kde jste byla celý čas, Věro Korniljevno?” usmál se na ni.

Neřekl to nijak hlasitě, jen se tiše a šťastně zeptal. A ani si přitom nesedl, ačkoli nebyl ke stolu přivázán.

V místnosti bylo úžasně ticho, světlo a pěkně.

Ale Vega přišla taky s otázkou a taky s úsměvem:

“Prý se bouříte?”

Ale Olega už bouření přešlo, teď už si krásně hověl na měkkém stole, odkud ho tak snadno nedostanou, a proto odpověděl:

“Já? Ne, už jsem se vybouřil. Ale kde vy jste byla? Víc jak týden.”

A ona nad ním stála a pravila zřetelně, jako by diktovala nezasvěcenci neznámá nová slova:

“Byla jsem zakládat onkologická střediska. Provádět protirakovinovou propagandu.”

“Někde daleko v terénu?”

“Ano.”

“A už nikam nepojedete?”

“Zatím ne. Vy se necítíte dobře?”

Co to bylo v těch očích? Klid. Pozornost. První nejasné obavy. Oči lékaře.

Ale kromě toho byly ještě světle kávové. Jako když se do šálku kávy naleje asi tak na dva prsty mléka. Ostatně Oleg už dávno kávu nepil a na její barvu se ani nepamatoval, ale tyhle oči byly tak přátelské! Tak staropřátelské!

“Ale ne, to nic není. Asi jsem se přehřál na sluníčku. Chvíli jsem tam seděl, až jsem málem usnul.”

“Vy přece na slunce nesmíte! Copak vám nikdo neřekl, že nádor nesnáší teplo?”

“Myslel jsem, že se to týká jen termoforu.”

“Hlavně slunce.”

“Takže černomořskou pláž mám zakázanou?”

Přikývla.

“To je život! To abych šel z vyhnanství rovnou do Norilska.”

Pokrčila rameny. Bylo to nejen nad její síly, ale i nad její chápání.

Teď se jí tak zeptat: proč jste mi říkala, že jste vdaná?

Je to tak ponižující být bez muže?

Zeptal se:

“Ale jak to, že jste mě zradila?”

“Koho?”

“Přece jste mi slíbila, že mi budete transfúzi dělat sama, že to žádné praktikantce nesvěříte.”

“Tohle není praktikantka, to je naopak odbornice. Když přijedou oni, nesmíme to dělat my. Ale ona už odjela.”

“Jak to?”

“Volali ji.”

Ach, ten kolotoč! Záchrana před kolotočem byla zase jen v kolotoči.

“Takže to budete dělat vy?”

“Ano. Která krev vám vlastně připadá stará?”

Ukázal na ni hlavou.

“Ta není stará. Ale není pro vás. Vám dáme dvěstěpadesátku. Tak.” Věra Korniljevna přinesla krev z druhého stolku a ukázala mu ji. “Prosím, zkontrolujte si to.”

“Věro Korniljevno, pochopte, že to mě ten můj zatracený život naučil ničemu nevěřit a všechno si kontrolovat. Nemyslete si, že nejsem rád, když si to můžu odpustit.”

Řekl to tak unaveně, jako kdyby umíral. Ale svým všímavým očím přece jen nedokázal poručit, aby si to nepřekontrolovaly. Takže zaznamenaly nápis: skupina A – Jaroslavcevová I. L. – 5. března.

“Jo, pátého března, to už je jiná káva!” rozveselil se Oleg. “To je něco pro našince!”

“Takže jste konečně pochopil, co je pro vás užitečné. A to bylo řečí!”

Ona nic nepochopila! No nevadí.

Vyhrnul si rukáv košile nad loket a pravou ruku položil volně podél těla.

Ano, to nejpříjemnější při jeho věčné podezíravosti bylo, když mohl někomu důvěřovat, na někoho se spolehnout. Teď věděl, že tato laskavá žena, stvořená jakoby jen ze zhuštěného vzduchu, která tady tak tiše chodí a každý pohyb má předem promyšlený, se v ničem nezmýlí.

A tak ležel, jako když odpočívá.

Velká krajková skvrna slabého slunečního světla na stropě tvořila nepravidelný kruh. A i tato skvrna, odraz čehosi neznámého, mu teď byla příjemná, jak zdobila čistou, tichou místnost.

Věra Korniljevna mu nenápadně vytáhla ze žíly jehlou trochu krve a teď točila odstředivkou a rozstřikovala krev na talířku do čtyř políček.

“Proč do čtyř?” ptal se jen proto, že byl celý život zvyklý všude se ptát. Teď se mu to dokonce z lenosti ani nechtělo vědět.

“V jednom kontrolujeme slučování a ty tři jsou pro kontrolu, jestli nám stanice dala správnou skupinu. Pro jistotu.”

“Když je to stejná skupina, tak jakápak kontrola slučování? “

“No jestli se pacientovo krevní sérum nesráží při styku s dárcovou krví. Stává se to sice zřídka, ale stává se to.”

“Jo tak. A proč s tím kroužíte?”

“Odlučujeme červené krvinky. Vy taky musíte všechno vědět.”

Ale nemusí. Oleg se díval na stropní pohasínající skvrnu. Všechno na světě se člověk stejně nedozví, stejně umře jako hlupák.

Sestra s bílou korunkou vsunula do svorek stojanu obrácenou láhev z pátého března. Pak mu podložila pod loket polštářek, stáhla mu ruku nad loktem červeným gumovým obinadlem a začala ho stáčet a přitom japonskýma očima sledovala, kdy má přestat.

To je zvláštní, že v téhle dívence viděl nějaké tajemství. Žádné tajemství v ní není – holka jako každá jiná.

Teď k němu přistoupila Gangartová s injekční stříkačkou. S obyčejnou stříkačkou plnou čiré tekutiny, jen s nějakou zvláštní jehlou: vlastně to ani nebyla jehla, spíš tenká trubička s trojbokým koncem. Docela hezky vypadá ta trubička, jenom kdyby mě s ní nepíchali.

“Je vám dobře vidět žíla,” pravila doktorka Gangartová, přitom však cukala jedním obočím, jak ji hledala. A s námahou mu tu hroznou jehlu vpíchla do kůže a on snad až slyšel, jak se mu přitom kůže protrhla. A bylo to.

Ledacos mu přitom nebylo jasné: proč mu vlastně kroutili to obinadlo nad loktem a proč byla ve stříkačce tekutina, co vypadala jako voda. Mohl se na to zeptat, ale mohl si taky lámat hlavu sám: asi proto, aby do žily nevnikl vzduch a netlačil krev do stříkačky.

Mezitím měl už jehlu pevně zapíchnutou v žíle, pak obinadlo povolili a dali pryč, stříkačku šikovně sundali, sestra třepla nad umyvadlem kónusem, aby z něho setřásla první krev – a vtom už Gangartová připevnila k jehle místo stříkačky tento kónus, pevně ho držela a druhou rukou nahoře maličko povolila šroubek.

Ve skleněné rozšířené trubičce přístroje začaly pomalu, po jedné vystupovat čirou tekutinou průzračné bublinky.

A jak tyto bublinky vystupovaly, tak se jedna po druhé vynořovaly otázky: proč je jehla tak široká, proč odstřikovali tu krev, kde se berou ty bublinky? Jeden hlupák jak známo dokáže položit tolik otázek, že na ně ani sto chytráků nedovede odpovědět.

Když už se ptát, tak raději na něco jiného.

V místnosti vypadalo všechno nějak svátečně, hlavně ta bělavá sluneční skvrna na stropě.

Jehlu bude mít v žíle hezkou chvíli. Krve v láhvi skoro neubývá. Vůbec jí vlastně neubývá.

“Potřebujete mě, paní doktorko?” sladce se zeptala mladá Japonečka a nezapomněla se přitom poslouchat.

“Ne, nepotřebuju,” tiše jí odpověděla doktorka Gangartová.

“Skočím si tady pro něco. Můžu na půl hodinky?”

“Já vás nepotřebuju.”

A sestra s bílou korunkou už byla pryč.

Zůstali sami dva.

Bublinky pomalu stoupaly vzhůru. Ale Věra Korniljevna pohnula šroubkem – a bublinky se ztratily. Nezůstala tam ani jediná.

“Vy jste to zavřela?”

“Ano.”

“A proč?”

“To taky potřebujete vědět?” usmála se. Ale povzbudivě.

Na převazovně bylo úžasné ticho – to ty silné staré zdi a důkladné dveře. Mohli mluvit skoro šeptem, jen tak bez námahy vydechovat slova. A právě to jim vyhovovalo.

“Já už mám takovou hroznou povahu. Vždycky bych chtěl vědět víc, než je dovoleno.”

“To je dobré znamení,” poznamenala. Její rty nikdy nezůstávaly lhostejné k tomu, co říkaly. Nenápadnými pohyby – křivkou rtů, u každého koutku jinou, nenápadným vyšpulením, nenápadným záškubem, pomáhaly myšlence a ujasňovaly ji. “Po prvních pětadvaceti kubících se má udělat dost dlouhá pauza, aby se zjistilo, jak se pacient cítí.” Stále ještě držela kónus u jehly. A po tváři se jí jemně rozléval úsměv, když se sklonila nad Olegem, vlídně a pátravě se mu podívala do očí a zeptala se: “Jak se cítíte?”

“Momentálně skvěle.”

“Nepřeháníte?”

“Ne, doopravdy skvěle. Daleko líp než dobře.”

“Nemrazí vás, nemáte pachuť v ústech?”

“Ne.”

Láhev, jehla a transfúze – to byla práce, kterou teď dělali společně, jako by spolu léčili a chtěli vyléčit někoho třetího.

“Dobrá, momentálně. A jinak?”

“Jinak?” Je to nádherné, když se takhle dlouho mohou dívat jeden druhému do očí, když se dokonce musí takhle dívat a neuhýbat pohledem. “Jinak to za moc nestojí.”

“Jak nestojí? Podrobněji.”

Vyptávala se s účastí, s obavami, přátelsky. Ale zasloužila si ránu. A Oleg věděl, že teď jí tu ránu zasadí. Že ty světle kávové oči jsou sice strašně milé, ale bez té rány to nejde.

“Morálně to za moc nestojí. Protože si uvědomuju, že platím za život příliš vysokou cenu. A že vy tomu dokonce napomáháte a obelháváte mě.” “Já??”

Když se na sebe dva lidé vytrvale a upřeně dívají, vzniká přitom úplně nová kvalita: člověk v očích toho druhého uvidí něco, co při zběžném pohledu vůbec nezahlédne. Oči jakoby ztrácejí ochranný barevný obal a všechna pravda z nich vytryskne beze slov, nedokáží si ji podržet.

“Jak jste mě mohla tak usilovně přesvědčovat, že ty injekce potřebuju, a myslet si, že nepochopím, co je to za injekce? Hormonální léčba – co je na tom k nepochopení?”

Byla to samozřejmě rána pod pás: přistihnout kávové oči takhle nepřipravené. Jenže jinak to nešlo, když z ní chtěl dostat pořádnou informaci. Něco v jejích očích zatékalo, nevědělo honem kudy kam.

A doktorka Gangartová, ne, Vega – uhnula pohledem.

Jako když se stahují z boje zbytky poražené roty.

Podívala se na láhev – ale co tam může vidět, krev je přece zastavená. Podívala se na bublinky, ale ani žádné bublinky tam nebyly.

Povolila šroubek. Objevily se bublinky a začaly stoupat nahoru. Asi už byl čas pokračovat.

Přejela prsty po gumové hadičce, co visela od přístroje k jehle, jako by z ní chtěla odstranit všechny přepážky. Pak podložila pod kónus kus vaty, aby trubička zůstala naprosto rovná. Měla hned po ruce proužek leukoplastu a tím mu přilepila kónus k ruce. A pak mu ještě vsunula gumovou hadičku mezi prsty, které měl volně zvednuté nahoru jako háčky – a trubička teď držela sama.

Vega už ji nemusela držet, nemusela u něho stát a dívat se mu do očí.

Mračila se, tvářila se přísně, nařídila bublinky, aby stoupaly o něco častěji, a řekla:

“Tak, a nehýbejte se.”

A odešla.

Neodešla z místnosti, jen ze záběru jeho oka. Protože se nesměl hýbat, zůstal v jeho zorném poli jen stojan s přístroji, láhev s rezavě hnědou krví, světlé bublinky, horní část ozářených oken, odraz šesti okenních tabulek v matné nástropní lampě a celý velký strop se skvrnou slabého mihotavého světla.

Jen Vega tam nebyla.

Ale ta otázka přece padla – padla jako nešikovně, nešetrně podávaná věc.

A ona ji nezachytila.

Olegovi tedy nezbývalo, než se s ní trmácet dál.

Díval se do stropu a pomalu přemýšlel nahlas.

“Co když jsem už tak jako tak ztratil celý život? Co když se mi paměť usadila navždy v kostech a já budu jen věčný vězeň, věčný mukl? Co když mi osud nechystá nic lepšího? A když se ve mně vědomě, uměle zabije i tato možnost, proč potom takový život zachraňovat? K čemu?”

Vega všechno slyšela, ale byla mimo obraz. Snad to tak bylo lepší – aspoň se mu snadněji mluvilo.

“Nejdřív mi vzali můj vlastní život. Teď mi berou i právo na jeho pokračování. Kdo mě teď potřebuje a k čemu budu? Jsem ten nejhorší z mrzáků. Mám jen čekat na milost, na almužnu…”

Vega mlčela.

Zato skvrna na stropě občas poskočila, při krajích se jaksi zabalila nebo přes ni přelétla nějaká vráska, jako by taky přemýšlela a nechápala. A pak se zase uklidnila.

Průzračné bublinky vesele pukaly. Krve v láhvi ubývalo. Už asi čtvrtinu jí měl v sobě. Ženská krev. Krev Iriny Jaroslavcevové. Je to dívka? Nebo stařenka? Studentka? Trhovkyně?

“Na almužnu…”

A vtom se Vega ozvala – stále ještě neviditelná, ale nezaznělo to jako námitka, spíš jako prudký výpad odněkud z boku:

“To přece není pravda!… A tohle si myslíte zrovna vyl Nechce se mi věřit, že byste takhle uvažoval. Vemte rozum do hrsti. To přece není z vaší hlavy, to jste někde vyčetl!”

Říkala to ohromně energicky, tak ji ještě nikdy neslyšel mluvit.

A naráz zmlkla.

“No a jak tedy mám uvažovat?” pokusil se opatrně zeptat Oleg.

Ticho, žádná odpověď-jen ty lehounké bublinky v zavřené láhvi bylo slyšet pukat.

Mluvilo se jí tak těžko! Hlas měla zlomený a ze všech sil se snažila překročit příkop.

“Někdo přece musí uvažovat jinak! Třeba jen pár lidí, hrstka – ale jinak! Když budou všichni uvažovat jen takhle, mezi kým to pak budeme žít? A proč? Je to vůbec možné?”

Tato poslední slova teď, po překročení příkopu, už zase zoufale vykřikla. A jako když ho svým výkřikem bodne. Jako když mu chce z posledních sil pomoci, aby – strnulý, těžký – doletěl tam, kde ho jedině čeká záchrana.

A jako kámen z praku malého rošťáka, z praku, jímž si prodloužil ruku, anebo snad jako granát z obřího děla posledního roku války, který vždycky houkl, zasvištěl a vzlétl vysoko do vzduchu, než vybuchl – tak nějak teď Oleg vyrazil ze ztvrdlé skořápky, odhodil všechno, co nebylo jeho, vznesl se a rozlétl po šílené dráze a letěl nad jednou pouští svého života, pak nad druhou pouští svého života, až se přenesl do jakési dávné země.

Do země dětství – hned ji poznal. Sotva ji však zahlédl mžouravýma a ještě zamlženýma očima, v tu chvíli se cítil zahanben, protože i on tak kdysi uvažoval, když byl malý, a zatím to dopadlo tak, že tuto zemi musela objevit ona jemu, a ne on jí.

A ještě tu bylo něco, co mu neustále vyplouvalo z paměti a také směřovalo k tomuto případu, potřeboval si to rychle vybavit – a vzpomněl si!

Vzpomněl si rychle, ale pak řekl uvážlivě a zvolna:

“Ve dvacátých letech se u nás těšily náramnému úspěchu knihy jakéhosi doktora Friedlanda, venerologa. Tenkrát se pokládalo za velmi prospěšné šířit o těchto věcech poučení – mezi obyvatelstvem vůbec a mládeží zejména. Bylo to něco jako zdravotnická osvěta o těch nejintimnějších věcech. Celkem vzato je to asi potřeba, je to lepší, než o tom pokrytecky mlčet. Jedna ta kniha se jmenovala Za zavřenými dveřmi, druhá Utrpení lásky. Nečetla jste je… náhodou? Třeba… už jako lékařka?”

Občas bylo slyšet, jak pukla bublinka. A možná taky, jak někdo mimo obraz dýchá.

“Přiznám se, že jsem to četl asi příliš brzy, snad ve dvanácti letech. Aby to naši nevěděli, samozřejmě. Byla to otřesná četba, která mě úplně rozvrátila. Měl jsem pocit, že se mi nechce žít.”

“Četla jsem to,” zaslechl náhle bezvýrazný hlas.

“Ano? Vy taky?” zaradoval se Oleg. Řekl “vy taky”, jako by s tím vším byl začal on. “Tak důsledný, logický a neprůstřelný materialismus, že si člověk vlastně musí položit otázku, proč má žít. Ty přesné výpočty v procentech, kolik žen z toho nic nemá a kolik dosáhne orgasmu. Historky, jak to ženy hledají a přecházejí přitom z jedné kategorie do druhé…” Když si na to všechno teď vzpomínal, musel až syknout, jako kdyby se uhodil nebo spálil. “Ta nelítostná jistota, že jakákoli psychologie v manželství je až druhotná, a autorova snaha vysvětlit každou povahovou rozdílnost jedině fyziologicky. Ostatně vy se na to všechno jistě dobře pamatujete. Kdy jste to četla?”

Neodpovídala.

Nemělo smysl na ni naléhat. Kdoví, třeba to bylo příliš neomalené a přímočaré, že s tím začal. Neměl žádné zkušenosti, jak se má mluvit se ženami.

Podivně bledá sluneční skvrna na stropě se náhle začala čeřit a rozsvítila se jakýmsi stříbrným prouděním. A podle tohoto vytrvalého čeření a podle drobných vlnek Oleg konečně poznal, že tato záhadná mlhovina nahoře na stropě je jen odraz kaluže zvenku od plotu. Proměna obyčejné kaluže. A že teď začalo venku foukat. Vega mlčela.

“Odpusťte, prosím vás,” omlouval se Oleg. Bylo příjemné, dokonce ho blažilo, že se jí může omluvit. “Asi jsem to měl říct nějak jinak.” Pokoušel se zvrátit k ní hlavu, ale stejně ji neviděl. “Vždyť se tím lidstvo na celém světě ničí. A jestli tomu podlehne, jestli to všechno přijme…” S radostí se teď oddával své dřívější víře a přesvědčoval – ji!

A Vega se vrátila. Vstoupila do obrazu – ale neměla ve tváři ani výraz zoufalství, ani příkrosti, který jako by byl slyšel v jejím hlase, nýbrž jen obyčejný dobromyslný úsměv.

“Já právě chci, abyste to neuznával. A byla jsem přesvědčena, že to neuznáváte.”

Docela až zářila.

Ano, to bylo děvčátko z jeho dětství, jeho spolužačka, jak to, že ji nepoznal?

Byl by jí tak rád řekl něco kamarádského, něco docela obyčejného, jako třeba “dej mi packu”, a stiskl jí ruku – to je moc dobře, že jsme si tak popovídali.

Jenže v pravé ruce měl zapíchnutou jehlu.

A potřeboval by ji rovnou oslovit Vego. Nebo Věro.

Ale to nešlo.

Hladina krve v láhvi už mezitím klesla na polovinu. V nějakém cizím těle, které má svou vlastní povahu i své vlastní myšlenky, tekla ještě před několika dny – a teď se vlévala do něho, teď to bylo jeho červenohnědé zdraví. A že by mu s sebou nic nepřinášela?

Oleg sledoval, jak se nad ním vznášejí lékařčiny ruce; jak mu upravila polštářek pod loktem, vatu pod kónusem, jak přejela prsty po gumové hadičce a začala pomaličku nadzvedat i horní pohyblivou část stojanu s lahví.

Byl by tu ruku nejraději políbil, nejen stiskl.

25

Vyšla z kliniky ve sváteční náladě a něco si pobrukovala tak tiše, že to slyšela jen ona. Ve světlém, pískově hnědém plášti, jen ve střevíčcích, protože všude na ulicích už bylo sucho, se cítila tak lehce a nohám se šlapalo tak krásně, že by byla klidně mohla jít pěšky až na druhý konec města.

Večer byl stejně slunečný jako celý den, i když už teď bylo chladněji, zato všude nádherně vonělo jaro. To by byl pěkný nesmysl cpát se teď do autobusu a dusit se tam. Měla chuť jít prostě pěšky.

A tak šla.

Nejkrásněji bývalo v jejich městě, když kvetly meruňky. A ona teď najednou měla sto chutí rychle jaro předehnat a uvidět aspoň jednu rozkvetlou meruňku; někde za plotem, za hliněnou zídkou jistě aspoň z dálky zahlédne tu růžově nadýchnutou krásu, kterou si nemůže s ničím splést.

Jenže na tohle bylo ještě brzy. Stromy se teprve začínaly docela nenápadně zelenat – byla to ta chvíle, kdy už zelená barva na stromě proráží, ale šedá zatím plně převažuje. Tam, kde byl za zídkou vidět cípek zahrady, vydobyté z městského kamene, tam byla suchá narezavělá půda zkypřená první motykou.

Bylo ještě brzy.

Jindy si Věra vždycky honem honem naskočila do autobusu, uvelebila se na polámaných perech sedadla nebo se zavěsila za držadlo a přemýšlela o tom, jak se jí nechce nic dělat, absolutně nic. A že přesto musí večerní hodiny nějak pře tlouct a ráno zase tím autobusem pospíchat do práce.

Dnes však nepospíchala a přitom měla do práce ohromnou chuť! To bylo najednou věcí, které měla v plánu – domácnost, nákupy, snad i něco zašít, zajít do knihovny, zkrátka plno příjemných činností, které jí nikdy nikdo nezakazoval a nebránil jí v nich, ale ona se jim stále nějak vyhýbala. Zato teď do nich měla sto chutí. Přesto nijak nepospíchala, aby se do nich mohla užuž pustit – šla pomalu a vychutnávala každý krok po suchém asfaltu.

Procházela kolem obchodů dosud otevřených, ale nezašla ani do jediného, aby koupila nějaké jídlo nebo něco, co potřebovala. Procházela kolem plakátů, ale žádný si nepřečetla, ačkoli by ji teď jistě byly zajímaly.

Šla prostě jen tak, šla dlouho a dělalo jí to ohromně dobře.

Chvílemi se usmála.

Včera byl svátek, ale ona se přesto cítila zničená a ubitá. A dnes je obyčejný všední den, a ona má tak povznesenou a šťastnou náladu!

Sváteční pocit člověk mívá, když cítí, že má pravdu. Když se ukáže, že jeho hluboké vnitřní přesvědčení, za které se mu až dosud lidé vysmívali a neuznávali je, tato nitka, jíž se člověk ještě stále drží, je ve skutečnosti ocelové lano, a když jeho spolehlivost uzná a klidně se na ně zavěsí takovýhle světem ostřílený, nedůvěřivý a nepoddajný chlap.

A teď si navzájem uvěřili a krásně se spolu vznášejí v závěsném vozíku lanovky nad hlubokou propastí lidského nepochopení.

Udělalo jí to úžasnou radost. Člověku přece nestačí vědět, že je normální, že se nezbláznil, chce to taky slyšet z cizích úst, a z jakých úst! Byla by mu tak ráda poděkovala, že to řekl, že tak uvažoval, že zůstal, jaký byl, i když prošel takovým peklem.

Zasloužil si poděkování, a ona se mu zatím musela omlouvat – za hormonoterapii. Friedlanda odmítal, ale hormonoterapii odmítal také. Byl v tom logický rozpor, jenže logika se požaduje od lékaře, ne od pacienta.

Rozpor nerozpor – musela ho přesvědčit, že se té léčbě podrobit musí. Nemohla ho přece dát znovu napospas nádoru. Čím dál víc v ní sílilo rozhodnutí stůj co stůj přesvědčit, přemluvit a vyléčit právě jeho. Tohoto kousavého paličáka bylo zapotřebí přesvědčovat znovu a znovu, a to znamená, že především musí pevně věřit sama sobě. Při jedné jeho výtce jí náhle svitlo, že hormonální terapie byla u nich na klinice zavedena podle jednotné celostátní instrukce pro širokou kategorii nádorů s dosti všeobecným zdůvodněním. Teď už se přesně nepamatovala, v kterém odborném článku se dočetla, že se hormonální terapie osvědčila v boji právě proti seminomu, možná že to bylo víc článků, i nějaké zahraniční. A kvůli argumentům by si potřebovala přečíst všechny. Tolik by toho potřebovala přečíst…

Ale teď, teď si to všechno přečte! Určitě si to přečte!

Kostoglotov jí jednou předhodil, že neví, proč by jeho léčitel s kořínkem měl být něco méně než lékař, a prohlásil, že ani v medicíně nepozoruje, že by se tam prováděly nějaké matematické výpočty. Věra se tehdy skoro urazila, ale postupně jí došlo, že na tom něco je. Když totiž rozbíjejí buňky rentgenem, vědí aspoň přibližně, kolik procent ničivého záření dopadne na zdravé buňky a kolik na nemocné? Takže oč je to vlastně spolehlivější, než když léčitel nabere sušený kořen jen tak do hrsti, bez vážení? A kdo vysvětlí, jak vlastně působí naše obyčejné hořčičné náplasti? Nebo: teď je ohromně v módě léčit všechno penicilínem. Jenže kdo v medicíně doopravdy vysvětlil, v čem je podstata účinnosti penicilínu? Zatím je to všechno skryto v temnotách… Těch časopisů, co by měl člověk přečíst! A co všechno by měl promyslet!

Ale ona to teď všechno dožene!

No vida, než se nadála, už je doma. Po několika schůdkách vyšla na velkou společnou verandu se zábradlím, na kterém viselo plno koberečků a běhounků, prošla po cementové podlaze s vytlučenými dírami, pak odemkla dveře jejich komunálního bytu s otrhaným čalouněním a vstoupila do tmavé chodby, kde si musela dát pozor, aby si rozsvítila přesně svou žárovku, protože každá měla vlastní elektroměr.

Druhým patentním klíčem si odemkla dveře do svého pokoje, ale dnes ji nijak neskličoval pohled na tuto její klášterní celu se zamřížovaným oknem proti zlodějům jako všechna přízemní okna ve městě, a kde teď už bylo značně šero, protože slunko sem zasvitlo jen dopoledne. Věra zůstala ve dveřích stát, v plášti, a dívala se na svůj pokoj s údivem, jako když ho vidí poprvé. Tady se přece dá docela dobře a vesele žít! Snad jen vyměnit ubrus na stole by to chtělo a tu a tam setřít prach. A snad pověsit jinam Petropavlovskou pevnost za bílé noci a Černé cypřiše v Alupce.

Když si pak svlékla plášť a vzala zástěru, zašla ze všeho nejdřív do kuchyně. Matně se pamatovala, že má něčím začít v kuchyni. Aha! Má zapálit plyn a něco si uvařit.

Jenže kuchyň zabral sousedovic syn, statný mládenec, který nechal školy. Teď si v kuchyni spravoval motorku – s hvízdáním ji rozebíral, součástky rozkládal po podlaze a promazával je. Padaly sem paprsky podvečerního slunce, takže tu bylo ještě docela dobře vidět. Věra se tu sice mohla protahovat a chodit ke svému stolu, ale nějak ji najednou přešla všechna chuť – chtěla být ve svém pokoji, a docela sama.

A hlad vlastně ani neměla.

Vrátila se do pokoje a otočila za sebou klíčem v zámku. Dnes vůbec nepotřebovala z pokoje vyjít. Však v dózičce má čokoládové bonbóny, ty může pomalinku cucat.

Dřepla si před maminčinu komodu a vytáhla těžkou zásuvku, kde měla čistý ubrus.

Ne, nejdřív musí utřít prach.

Vlastně nejdřív se musí převléct do něčeho domácího.

Každou tuhle změnu dělala s radostí, jako když mění taneční krok. A každá ji navíc těšila, byl to taky svého druhu tanec.

Možná že by měla nejdřív převěsit Pevnost a Cypřiše. Ne, na to by potřebovala kladívko a hřebíky, a ona strašně nerada dělá mužskou práci. Ať to zatím visí tak.

Vzala tedy hadr a začala se s ním otáčet po pokoji a tiše si prozpěvovat.

Ale takřka vzápětí uviděla barevnou pohlednici opřenou o baňatý flakónek, kterou dostala včera. Byly na ní červené růže, zelené stuhy a modrá osmička a na zadní straně strojem psané blahopřání. Závodní výbor jí gratuloval k Mezinárodnímu dni žen.

Každý veřejný svátek je pro osamělého člověka těžký. A pro osamělou ženu, které utíkají léta, je svátek žen naprosto nesnesitelný. Vdovy a neprovdané ženy se sejdou, obrátí do sebe pár skleniček a zazpívají si, jako by jim bylo veselo. A když se opijí, jedna po druhé se líbají s tím jediným mužským, který k jedné z nich patří.

Závodní výbor jí přál ve vší vážnosti úspěch v práci a štěstí v osobním životě.

Jakýpak osobní život…

Roztrhala gratulaci na čtyři kusy a hodila ji do koše.

Přecházela dál a postupně utírala flakóny, skleněnou pyramidku s pohledy z Krymu, krabici s gramodeskami a gramorádio.

Teď například mohla klidně poslouchat kteroukoli svou desku. Třeba i tu nesnesitelnou:

I teď, v těch smutných dnech, jsem sám tak jako dřív…

Vyhledala však jinou, položila ji na kotouč, přepnula na gramo, usadila se do hlubokého maminčina křesla a nohy v punčochách zvedla na sedadlo.

Prachovku přitom pořád držela za růžek v roztržité ruce a nechala ji klesnout k zemi jako vlajku.

Teď už bylo v místnosti docela šero, jen zelená stupnice rádia zřetelně svítila.

Přehrávala si suitu z Šípkové Růženky, nejdřív adagio, potom Příchod vil.

Poslouchala, ale snažila se představit si, jak by tohle adagio asi poslouchal z balkónu opery promočený muž zdeptaný bolestí, který byl odsouzen k smrti, ačkoli dosud nepoznal štěstí.

Poslechla si desku znovu.

A pak ještě jednou.

Začala si s ním povídat – jen v duchu, jako by s ní seděl u kulatého stolku při tomhle zelenkavém světle. Říkala mu, co mu potřebovala říct, a pak zase nechala mluvit jeho a spolehlivě odhadovala, co jí asi tak odpovídá. Dalo se sice těžko předvídat, co zase vymyslí, ale snad si už trochu zvykla.

Dokončovala jejich dnešní debatu, to, co mu při jejich vztahu ještě absolutně nemohla říct, leda teď, takhle o samotě. Rozvíjela svou teorii o mužích a ženách. Hemingwayovští supermani jsou tvorové, kteří vlastně ještě nedospěli v člověka, Hemingway klouže jen tak po povrchu. (Oleg na to určitě zahučí, že žádného Hemingwaye nečetl, a navíc hrdě zdůrazní, že na vojně žádnou jeho knížku neměli a v lágru taky ne.) Žena potřebuje od muže něco docela jiného: pozornost a něhu, chce mít vedle něho pocit bezpečí, pocit ochrany a záštity. (Zajímavé, že s Olegem, s tímto bezprávným mužem zbaveným všeho, co z člověka dělá občana, s tím ten pocit bezpečí měla.)

S ženami to zamotali ještě víc. Dospěli k závěru, že nejženštější žena je Carmen; prostě žena, která aktivně hledá rozkoš. Jenomže to je pseudožena, to je převlečený muž.

O tom by se dalo dlouho debatovat. Jeho však ta myšlenka překvapila a asi trochu zaskočila. Přemýšlí o tom.

A ona si pouští znovu tutéž desku.

Už se docela setmělo a Věra zapomněla, že má ještě doutírat prach. Zeleň na svítící stupnici rádia byla čím dál hlubší, čím dál výraznější.

Rozsvěcet se jí nechtělo, ale nutně se potřebovala na něco podívat.

Ten rámeček však bezpečně nahmatala na stěně i v šeru, něžně ho sundala a přiblížila ke stupnici. I kdyby stupnice nesvítila svou hvězdnou zelení, dokonce i kdyby teď třeba zhasla, Věra by stejně na obrázku rozeznala všechno: i upřímnou tvář toho chlapce, bezbranný jas jeho očí, které dosud tak málo na světě viděly, první pionýrský šátek na bílé košili, první oblek, který měl na sobě, a do klopy nemilosrdně vetknutý přísný odznáček: bílý kroužek a na něm černý profil. Na fotografii šest krát devět je odznáček docela nepatrný, a přesto je ho za denního světla zřetelně vidět; a ona po paměti vidí i teď, že ten profil je profil Leninův.

“Já o jiné řády nestojím,” usmíval se chlapec.

Právě on to byl, kdo jí začal říkat Vega.

Agáve kvete jednou za život a zanedlouho umírá.

Tak se zamilovala i Věra Gangartová. Jako docela mladinká dívenka, ještě ve školních škamnech.

Jenže jeho na frontě zabili.

A dál už mohla být válka jakákoli: spravedlivá, hrdinská, vlastenecká, svátá – pro Věru Gangartovou to byla válka poslední. Válka, ve které s jejím chlapcem zabili i ji.

Toužebně si přála, aby ji doopravdy zabili. Nechala univerzitu univerzitou a okamžitě se přihlásila na frontu. Jako Němku ji nevzali.

První měsíce, první válečné léto byli ještě spolu. Ale už bylo jasné, že ho co nevidět povolají. Dnes, po tolika letech, se těžko vysvětluje, jak to, že se nevzali. A když už se nevzali, jak mohli o ty měsíce, o ty poslední a jediné měsíce tak hloupě přijít. Stálo jim snad něco v cestě, když se kolem všechno řítilo a hroutilo?

Ano, stálo.

Jenomže dnes už to nikomu nevysvětlí. Ani sobě.

“Vego! Moje Vego!” křičel z fronty. “Nemůžu umřít, když nejsi moje! Dnes už vím, že kdybych se odtud na tři dny dostal – na dovolenou, do nemocnice – hned bychom se vzali. Ano? Souhlasíš?”

“Netrap se tím tolik. Nikdy nebudu patřit nikomu jinému. Jsem tvoje.”

S takovou jistotou mu psala. Jenže živému!

A on nebyl ani raněn. Takže se do nemocnice ani na dovolenou nedostal. Zabili ho naráz.

Umřel, ale jeho hvězda svítila. Stále svítila.

Až na to, že její světlo šlo do prázdna.

Nebyla to hvězda, ze které k nám ještě dopadá světlo, i když sama hvězda už zhasla. Byla to ta, která svítí, ale její světlo už nikdo nevidí a nikdo ho nepotřebuje.

Chtěla, aby ji taky na frontě zabili, ale nevzali ji. A tak musela žít a studovat. Na fakultě byla dokonce vedoucí studijní skupiny. Všude šla jako první – na žně, na úklid, na brigádu. Co taky měla dělat?

Skončila medicínu s červeným diplomem a doktor Oreščenkov, u kterého byla na praxi, s ní byl velmi spokojen (právě on ji doporučil Doncovové). Ano, to bylo přesně to, co potřebovala: léčit nemocné. V tom byla její záchrana.

Kdyby ovšem uvažovala jako doktor Friedland, byl by to hotový nesmysl, anomálie, šílenství, myslet na někoho, kdo je mrtev, a nehledat někoho, kdo je živ. Něco tak absurdního! Přece v ní fungují zákony tkání, zákony hormonů, zákony věku!

Že to není možné? Ale Vega věděla, že všechny tyhle zákony v ní fungovat přestaly.

Ne že by si myslela, že je navěky vázána slibem “Navždy tvá”. Jenomže ono asi přece jen platí, že člověk, který je nám blízký, nemůže zemřít docela, což znamená, že trochu vidí, trochu slyší, je tu s námi, zkrátka je. A uvidí – bezmocný, bezbranný – jak ho podvádíme.

Ostatně jaképak zákony růstu buněk, reakcí a dělení, co s tím, když jiný takový člověk není. Není a konec! Jaképak buňky? Jaképak reakce?

S léty ovšem přichází otupělost. Únava. Nemáme opravdovou schopnost ani pro trápení, ani pro věrnost. Odevzdáváme je času. Zato cpát se dennodenně jídlem a olizovat si prsty, na to nás užije. Jak nedostaneme dva dny najíst, už jsme celí pryč a začínáme vyvádět.

To jsme to dopracovali, my, lidstvo!

Vega se nezměnila, jen se uzavřela do sebe. Pak jí zemřela matka, se kterou žily společně. Ta zemřela proto, že se taky uzavřela do sebe, do svého žalu: její syn, starší bratr Vegy, inženýr, byl ve čtyřicátém roce uvězněn. Několik let ještě psal. Několik let mu ještě posílaly balíčky někam do Burjato-Mongolska. Až jednoho dne přišlo nesrozumitelné oznámení z pošty a matka dostala zpátky svou zásilku s několika razítky a s poškrtanou adresou. Nesla ji domů jako rakvičku. Do té krabice by se byl jako novorozeně vešel.

Zdrtilo ji to. A dodalo jí, že jeho žena se zanedlouho vdala. To prostě nedovedla pochopit. Chápala Věru.

A tak Věra zůstala sama.

Sama mezi milióny jiných. V zemi bylo tolik osamělých žen, že když to tak mezi známými od oka odhadovala, bylo těch osamělých snad víc než provdaných. A byly to všechno její vrstevnice. Deset ročníků za sebou. Vrstevnice těch, co padli ve válce.

Válka si muže milosrdně vzala. A ženy tu zanechala jejich trápení.

Kdo unikl válečným střepinám a dovlekl se domů neženatý, ten už si nevybral vrstevnici, ten si vybral mladší. A kdo byl mladší o několik let, ten byl mladší o celou generaci, na tom už válka nezanechala stopy.

Takže tu žily milióny žen, celé divize, ač nezformované, které nevěděly, proč jsou na světě. Nedopatření dějin…

Nejlíp na tom ještě byly ty, které dokázaly brát život lehce, auf die leichte Schulter.

Plynula dlouhá léta normálního mírového života, ale Věra žila a chodila jako s plynovou maskou, jako když má hlavu věčně staženou nepříjemnou gumou. Byla z toho už celá zpitomělá a zesláblá, a tak si masku strhla.

Navenek to vypadalo tak, že začala žít víc po lidsku: dovolila si být přívětivá, pěkně se oblékala, nevyhýbala se lidem.

Jsou lidé, kteří si velmi zakládají na věrnosti. Cení si jí snad nejvýš ze všeho. I když o jejich věrnosti nikdo neví. Ba i když si jí nikdo ani neváží.

Jenže ta věrnost musí mít smysl.

A co když ho nemá? Co když ji nikdo nepotřebuje?

Ať jsou kulaté oční otvory v plynové masce sebevětší, stejně je přes ně špatně a málo vidět. Teď, když si Vega masku sundala, mohla by mít lepší rozhled.

Ale neměla. Ve své nezkušenosti bolestně narazila. Z neopatrnosti klopýtla. Ta krátká nedůstojná známost jí život nejen neusnadnila, nevnesla do jejího života světlo, naopak, poskvrnila ho, ponížila, narušila jeho harmonii, rozbila jeho celistvost.

Na to teď nemohla Vega zapomenout. To se nedalo vymazat.

Ne, nebyla z těch, kdo dovedou brát život na lehkou váhu. Čím křehčí člověk, tím víc vstřícných situací potřebuje, než se sblíží s člověkem sobě podobným. Každá taková situace posouvá jejich sblížení jen o krůček. Zato jedna jediná neshoda může v okamžiku všechno rozbít. A taková neshoda přišla vždycky tak brzy, projevila se tak nápadně. A ona se neměla s kým poradit, jak se zachovat, jak žít.

Kolik lidí, tolik cest.

Mnoho lidí jí radilo, aby si adoptovala nějaké dítě. Dlouze a důkladně to s různými ženami probírala, a už ji přemluvily, už se na to těšila, už objížděla dětské domovy.

A přesto si to nakonec rozmyslela. Nedokázala si zamilovat dítě tak zničehonic – jen proto, že se rozhodla, že neměla jinou možnost. A navíc se ještě bála, že by ho třeba později mohla přestat mít ráda. Anebo dokonce že by z něho vyrostl člověk docela cizí.

Kdyby tak měla svou vlastní, pravou dceru! (Dceru proto, že by si ji mohla vychovat podle svého, se synem už to bývá horší.)

Prodělat však znovu tuto nejistou cestu s cizím člověkem taky nedokázala.

Proseděla v křesle do půlnoci a neudělala nic z toho, co si zvečera předsevzala, dokonce si ani nerozsvítila. Docela jí stačilo světlo ze stupnice rádia a moc hezky se jí přemýšlelo, když se dívala na tu měkkou zeleň a černé čárky.

Poslechla si řadu desek a i ty nejtesklivější poslouchala s lehkým srdcem. I pochody poslouchala. I pochody – jako vojenské slavnostní přehlídky, které se odehrávají ve tmě před ní. V tom starém křesle s vysokým opěradlem, s nohama lehce skrčenýma bokem pod sebe, tady seděla jako vítězná bohyně.

Přešla čtrnáct pouští – a konečně došla. Prošla čtrnáct hrozných let – a ukázalo se, že měla pravdu!

Právě dnes dostala její mnohaletá věrnost nový, definitivní smysl.

Skoro věrnost. Řekněme věrnost. V podstatě věrnost.

Jenže právě dnes pochopila, že ten, co zemřel, byl vlastně chlapec – dnes jí nepřipadal jako její vrstevník, jako dospělý muž, chyběla mu ona pevná mužnost, k níž se žena utíká. Nedočkal se konce, neprožil mnoho těžkých let, zůstal chlapcem s bezbrannýma čistýma očima.

Šla si lehnout – neusnula hned, ale nijak jí nevadilo, že se dnes málo vyspí. A když pak usnula, ještě se každou chvíli probouzela, pořád se jí zdály nějaké sny, na jednu noc jich bylo až příliš. Některé nestály za nic, ale některé se snažila podržet v paměti do rána.

Ráno se probudila – a usmívala se.

V autobuse byla obvyklá tlačenice – strkali do ní, mačkali ji, šlapali jí na nohy, ale všechno to nějak vydržela.

Oblékla si plášť a šla na pětiminutovku, a vtom s radostí kdesi daleko, naproti v dolní chodbě, zahlédla milou a komickou velepostavu lidoopa – Lva Leonidoviče, s nímž se ještě neviděla, co se vrátil z Moskvy. Příliš velké ruce mu visely dolů tak nápadně těžce, jako když mu chtějí stáhnout k zemi i ramena, a měly tedy vlastně jeho postavu hyzdit, ale ve skutečnosti ji vůbec nehyzdily, spíš naopak. Na jeho členité hlavě s protáhlou, výrazně modelovanou lebkou, seděla bílá lékařská lodička jako vždy našišato a nepořádně, vzadu mu z ní čouhala jakási poutka a dýnko bylo pomačkané. Hruď obtažená lékařským pláštěm se zapínáním vzadu vypadala jako předek tanku natřeného na bílo. Šel s očima přivřenýma jako obvykle, takže vypadal přísně, až hrozivě, ale Vega věděla, že stačí, aby se mu jen nepatrně pohnuly rysy v tváři a bude z toho úsměv.

Což se stalo, jakmile Vega a Lev Leonidovič současně vyšli z protějších chodeb a setkali se dole u schodiště.

“To je báječné, že už ses vrátil! Bez tebe to tady není ono,” řekla mu jako první Věra.

Usmál se hned o něco zřetelněji a svěšenou rukou ji vzal tam někde dole za loket a otočil ke schodišti.

“Copak že jsi tak veselá? Řekni mi to, ať se taky raduju.”

“Ale nic, jen tak. Tak co, jak ses měl?”

Lev Leonidovič si povzdechl:

“Dobře i špatně. Moskva člověku zamotá hlavu.”

“Musíš nám podrobně vyprávět.”

“Přivezl jsem ti desky. Tři kusy.”

“Fakt? A co?”

“To víš, já se v těch tvých Saint-Saěnsech moc nevyznám. Zkrátka v GUMu teď mají oddělení dlouhohrajících desek, tak jsem jim dal tvůj seznámek a oni mi zabalili ty tři kousky. Zejtra ti je přivezu. Poslyš, Věrko, pojď se mnou dnes k soudu.”

“K jakému soudu?”

“Ty to nevíš? Budou tam soudit jednoho chirurga z třetí nemocnice.”

“Fakt, soudit?”

“Zatím je to soudružský soud. Ale vyšetřovalo se to osm měsíců.”

“A co vlastně?”

Sestra Zoja, která končila noční službu, scházela po schodech dolů. Pozdravila se s nimi a zlaté řasy jí blýskly kolem očí.

“Po operaci tam zemřelo dítě. Já jsem ještě nabroušenej z Moskvy, takže tam určitě půjdu a udělám tam bengál. Protože za tejden zas budu celej schlíplej. Půjdem?”

Než se Věra stačila rozhodnout a něco mu odpovědět, už vcházeli do místnosti, kde se konaly pětiminutovky a kde stála křesla přikrytá potahy a stůl se sytě modrým ubrusem.

Věra si velmi vážila svého vztahu ke Lvu Leonidovičovi. Byl to tady pro ni vedle doktorky Doncovové nejbližší člověk. Na jejich vztahu bylo cenné to, co bývá tak vzácné mezi neženatým mužem a neprovdanou ženou: Lev na ni nikdy nevrhal významné pohledy, nedělal narážky, nic si k ní nedovoloval, nedělal si na ni nároky a ona na něho už teprve ne. Jejich vztah byl vzácně přátelský a nebylo v něm absolutně žádné napětí. Jediné téma, které bylo mezi nimi trvale tabu, byla láska, ženitba a všechno, co s tím souvisí – jako by to na světě ani neexistovalo. Lev Leonidovič patrně tušil, že to je přesně to, co Vega potřebuje. Kdysi byl ženatý, potom žil sám, pak se s někým “kamarádil”, ženská část kliniky (to jest celá klinika) o něm ráda drbala, i teď ho asi podezřívali, že má pletky se sestrou z operačního sálu. Tvrdila to aspoň Anželina, doktorka z chirurgie, jenže ta zas byla v podezření, že po něm jede sama.

Doktorka Doncovová si celou pětiminutovku kreslila jakési hranaté obrazce, až se jí papír pod perem protrhával. Věra dnes naproti tomu seděla nebývalé klidně. Cítila v sobě zvláštní vyrovnanost.

Schůze skončila a Vega odešla na vizitu do velkého pokoje na ženském oddělení. Měla tam mnoho pacientek a vždycky se u nich dlouho zdržela. Přisedla si ke každé na lůžko, prohlížela ji nebo si s ní tiše povídala a netrvala na tom, aby byl celou tu dobu v pokoji naprostý klid, protože to by bylo zdlouhavé a ženy by to stejně nevydržely. (Na ženských pokojích musela zachovávat ještě větší taktiku a opatrnost než na mužských. Tady její lékařský titul a její funkce tolik nezabíraly. Stačilo, aby přišla v poněkud lepší náladě nebo aby začala příliš optimisticky ujišťovat, že všechno zase bude dobré – jak to ostatně vyžadovala psychoterapie –, a už na sobě cítila neskrývaně nebo tajené závistivé pohledy: Tobě se to povídá, když jsi zdravá! Co ty víš! A taky se snažila zoufalé pacientky přemluvit, aby na sebe dbaly i tady, v nemocnici, aby se učesaly, namalovaly, ale zle by pochodila, kdyby jim chtěla jít příkladem.)

I dnes tedy šla od lůžka k lůžku naprosto nenápadně a soustředěně a po svém zvyku si nevšímala rámusu v místnosti, ale poslouchala jen svou pacientku. Vtom se ozval od protější stěny jakýsi obzvlášť rozmázlý, rozplizlý hlas:

“Tady teda jsou pacienti! Pacienti – a lítaj za ženskejma jako diví. Ten s těma pačesama, co chodí vopásanej řemenem, ten věčně tu Zojku vobírá, když má holka noční.”

“Cože?… Cože?” zeptala se Gangartová své pacientky. “Opakujte to, prosím.”

Pacientka začala znova.

(Zoja přece sloužila dnes v noci! Dnes v noci, kdy ona hleděla na zelenou stupnici…)

“Prosím vás, ještě jednou a podrobně!”

26

Kdy je nervózní chirurg, pokud to není nováček? Při operaci ne. Operace je otevřená poctivá práce, je při ní jasné, co a jak, a jde hlavně o to, radikálně odstranit, co je k odstranění, aby pak člověk nemusel litovat, že něco opomněl. To snad jen výjimečně se vyskytnou nějaké komplikace, jako když třeba Rutherford zemřel při operaci kýly. Chirurgova nervozita začíná teprve po operaci, když z nějakého důvodu neklesá vysoká teplota nebo nesplaskává břicho, a chirurg teď musí v závodě s časem a bez skalpelu v duchu otevřít, podívat se, zvážit a napravit, co se dá. Ano, napravit jako svou chybu. Nejhorší by bylo svalovat pooperační komplikace na nějakou náhodnou vedlejší příčinu.

Právě proto si Lev Leonidovič vždycky ještě před pětiminutovkou zaběhl ke svým pooperačním pacientům, aby se na ně aspoň mrkl. Příští den se operovalo, takže dnes měla být velká vizita, ale on by nevydržel celou tu půldruhou hodinu nevědět, jak to vypadá s jeho “žaludkem” a co Děmka. Zaskočil za “žaludkem”, tam bylo všechno celkem v pořádku; řekl sestře, co má pacientovi dávat pít a kolik. Načež zašel i do sousedního pokojíku, dvoulůžkového, za Děmkou.

Děmkův spolupacient už na tom byl dobře, už mohl chodit i ven, zato Děmka tu ležel na zádech šedý, přikrytý až po bradu. Neklidně, rozčileně hleděl do stropu, všechny svaly kolem očí napjaté, jako když chce, a nemůže na stropě rozeznat nějakou nepatrnou věc.

Lev Leonidovič zůstal mlčky stát; stál poněkud rozkročen, napůl natočen k Děmkovi, dlouhé ruce svěšené dolů, pravou dokonce mírně od těla, díval se podmračeně a vypadal, že odhaduje, co se stane, když teď Děmkovi vrazí pravou rukou jednu do zubů.

Děmka otočil hlavu, uviděl ho a zasmál se.

A chirurgův přísný, až hrozivý výraz taky snadno přešel ve smích. Lev Leonidovič mrkl na Děmku jedním okem jako na někoho, kdo mu dobře rozumí:

“Tak co, jak je? Normálně?”

“Ale jakýpak normálně.” Byl by si mohl stěžovat. Jenomže jako muž muži vlastně neměl na co.

“Bolí?”

“Hm.”

“Na tom samém místě?”

“Hm.”

“To bude bolet ještě dlouho, Děmko. I za rok to ještě budeš cítit. Ale když to začne, vždycky si řekni: není tam! A bude ti líp. Hlavně že budeš žít, rozumíš? A noha – do háje s ní!”

S jakou úlevou to Lev Leonidovič řekl! A není to snad pravda? Co s ní, když pořád tak bolí! Do háje! Je mu líp bez ní.

“Ještě se dnes uvidíme.”

A zmizel na pětiminutovku – už měl zpoždění, šel poslední (primář to neměl rád), rychle rozrážel vzduch. Plášť ho zepředu pevně obepínal, zato vzadu měl okraje daleko od sebe se šňůrkami zavázanými přes sako. Když šel po klinice sám, šel vždycky rychle, schody bral po dvou a pomáhal si prostými, velkými pohyby rukou a nohou – a právě podle těchto velkých pohybů pacienti soudili, že se neflinká, že neztrácí zbytečně čas.

Potom už začala půlhodinová pětiminutovka. Nizamutdin s důstojností sobě vlastní vstoupil, s důstojností sobě vlastní pozdravil a s přívětivostí sobě vlastní zvolna zahájil schůzi. Zjevně se rád poslouchal a při každém gestu a obratu hlavy si vždycky představil, jak důstojně vypadá, jakou má autoritu, jak je vzdělaný a inteligentní. V jeho rodném aulu se o něm skládaly legendy, byl znám i ve městě, a někdy se o něm dokonce psalo i v novinách.

Lev Leonidovič seděl na odsunuté židli, dlouhé nohy přehozeny přes sebe, roztažené prsty si vsunul pod pevný bílý pásek, který měl na břiše svázaný. Mrzutě se mračil pod svou lodičkou, ale jelikož se v přítomnosti nadřízených mračíval skoro vždycky, nemohl to primář vztahovat na sebe.

Primář nebral své postavení jako ustavičnou, neúnavnou a vyčerpávající povinnost, ale jako ustavičné parádičky, odměny a využívání práv. Říkal si primář a věřil, že tímto označením se skutečně stává hlavní osobou na klinice, osobou automaticky ze všech lékařů nejchytřejší, i když snad nezná všechno do detailů; že je zcela zasvěcen do toho, jak jeho podřízení léčí, a jen je opravuje, vede a chrání před chybami. Proto musel tak dlouho vést pětiminutovku, která ostatně všem docela vyhovovala. A poněvadž primářova práva tak významně a tak úspěšně převažovala nad jeho povinnostmi, nedělal si ani s přijímáním administrativních sil, lékařů a sester na kliniku žádnou hlavu: bral prostě ty, které mu telefonicky doporučil někdo z krajské zdravotní správy nebo z městského výboru strany anebo z výzkumného ústavu, kde hodlal brzy obhajovat disertaci; někdy to taky slíbil někde při večeři za dobré nálady anebo zase když ten dotyčný patřil k téže větvi starého rodu, z níž pocházel i on. A když mu vedoucí oddělení namítali, že nová síla nic nezná a neumí, říkal na to Nizamutdin Bachramovič celý udivený: “Tak je to naučte, soudruzi! Od toho jste přece tady!”

S hlavou ozdobenou šedinami, které od jistého věku zdobí jako ušlechtilá svatozář bez rozdílu hlavy géniů i tupců, obětavců i podvodníků, dříčů i lenochů, s povzneseným sebeuspokojením, kterým nás příroda odměňuje za nepoznaná muka myšlení, a dokonale opálený, což se tak dobře hodí k šedinám – Nizamutdin Bachramovič vyprávěl svým spolupracovníkům, co je špatné na jejich práci a jak by správně měli bojovat za drahocenné životy lidí. A na rovných vyšetřovacích lehátkách, na křeslech i na židlích kolem ubrusu modrého jako paví péra seděli a pozorně mu naslouchali ti, které ještě nestačil propustit, i ti, které už stačil přijmout.

Lev Leonidovič dobře viděl kudrnatého Halmuhamedova. Vypadal, jako když vystoupil z ilustrace k cestopisu kapitána Cooka nebo jako když právě vylezl z džungle: na hlavě houštinu vlasů, na bronzové tváři skvrny černé jako uhel, v divošsky radostném úsměvu blýskaly velké bílé zuby a jediné, co neměl, ale co mu velmi chybělo, byl kroužek v nose. Nešlo samozřejmě o to, jak vypadal on nebo jeho kaligraficky namalovaný lékařský diplom – šlo o to, že nedokázal provést jedinou operaci, aby pacienta nezahubil. Lev Leonidovič mu asi dvakrát operaci svěřil, a pak se zařekl navždycky. Vyhodit ho taky nemohli, to by byl zásah proti národním kádrům. A tak Halmuhamedov už čtvrtým rokem vedl chorobopisy pacientů, jen ty jednodušší, s vážnou tváří byl přítomen při vizitách a převazech, sloužil (spal) na nočních službách, a dokonce poslední dobou pracoval na půldruhého úvazku, přičemž ovšem odcházel z kliniky koncem normální pracovní doby.

Pak tu ještě seděly dvě ženy, které měly taky diplom chirurga. Jedna se jmenovala Pantěchinová a byla to taková ohromně tlustá čtyřicátnice, věčně ustaraná; bodejť ne, když se starala o šest dětí od dvou manželů a pořád měla málo peněz a děti málo dozoru. Tyto starosti jí ležely v hlavě i v takzvané pracovní době, to znamená i v hodinách, za které byla placena a které měla trávit na klinice. Ta druhá, Anželina, byla mladičká, třetím rokem ze školy, byl to drobný, docela hezký zrzek, ale Lva Leonidoviče nenáviděla, protože si jí nevšímal, a na chirurgii intrikovala proti němu hlavně ona. Žádná z nich nemohla pracovat jinde než na ambulanci, nikdy se jim nemohl dát do ruky skalpel, byly tu však taky vážné důvody, proč by primář žádnou z nich nikdy nepropustil.

Takže na oddělení bylo celkem pět chirurgů, podle toho se taky stanovil počet operací, ty však mohli provádět jen dva z nich.

Kromě toho tady seděly i sestry, s některými to bylo stejné jako s lékaři, ale Nizamutdin Bachramovič je taky přijal a držel.

Někdy to na Lva Leonidoviče všechno tak doléhalo, že měl pocit, že už tady nevydrží ani den, že se prostě sebere a odejde. Jenomže kam? Všude bude mít nad sebou nějakého šéfa, a třeba ještě horšího, všude je ta nabubřelá žvanírna a plno všelijakých nemakačenků. Jo, kdyby tak měl svou vlastní kliniku a mohl si tam všechno zařídit, aby to klapalo, aby každý, kdo tam bude, pracoval, a aby se tam přijalo jen tolik lidí, kolik je potřeba. Lev Leonidovič bohužel neměl takové postavení, aby mu svěřili vedoucí místo, leda snad v nějaké tramtárii, a on to měl i sem z Moskvy pěkně daleko.

A pak, on přece vůbec neměl nejmenší chuť něco řídit. Věděl, že každé úřadování pořádnou práci jen brzdí. Kromě toho se taky pamatoval na jedno období svého života, kdy viděl, jak lidé přicházeli o moc, a na nich poznal marnost každé moci: viděl velitele divize, kteří toužili stát se pomocnými dozorčími, a svého prvního praktického učitele, chirurga Korjakova, vytáhl doslova ze dna.

Za čas ho tyhle myšlenky zase přešly, trošku se to jako L srovnalo, takže si říkal, že se to dá vydržet a že nikam odcházet nebude. A tenkrát zase naopak míval strach, že dostane padáka on, Doncovová a Gangartová, že to k tomu spěje, že to tady bude rok od roku horší. A už ani neměl chuť prodělávat nějaké zlomy v životě: přece jen už mu táhla čtyřicítka a tělo si žádalo pohodlí a stálost.

Stejně si teď nevěděl příliš rady s vlastním životem. Nevěděl, má-li do toho skočit po hlavě, nebo jen tak pomalu plout. Samostatně pracovat začínal kdysi jinde a jinak – měl skvělý start. Jeden rok už měl Stalinovu cenu na dosah ruky. Pak najednou celý ústav vybouchl kvůli zdlouhavým termínům a chvatu a ukázalo se, že on nemá obhájenou ani kandidátskou práci. Částečně za to mohl Korjakov, který ho pořád honil: “Pracujte, pracujte, napsat to stačíte vždycky.” Jenomže kdy?

A co když to ani nemá cenu psát?

Lev Leonidovič měl oči přivřené, jako když poslouchá, a nedal na sobě nijak znát, že proti primáři něco má. Tím spíš, když mu bylo navrženo, aby příští měsíc provedl první operaci v hrudním koši.

Ale všechno má svůj konec, i pětiminutovka. Chirurgové, jak postupně vycházeli ze zasedací místnosti, se shromáždili v horním vestibulu. A Lev Leonidovič, pořád s rukama zastrčenýma pod pásek na břiše, je jako zamračený a roztržitý vojevůdce odvedl za sebou na velkou vizitu: byl tu šedivý prouteček Jevgenije Ustinovna, pačesatý Halmuhamedov, tlustá Pantěchinová, zrzek Anželina a dvě sestry.

Někdy se vizita odbyla v krátkosti, když je čekala naléhavá práce. I dnes by se vlastně mělo pospíchat, ale byla naplánovaná velká vizita, při níž se nesmělo vynechat žádné chirurgické lůžko. A tak všech sedm jich pomalu vstupovalo do každého pokoje, do vzduchu čpícího pachy léků, nevyvětraného, protože pacienti si větrali neradi; tísnili se a protahovali úzkými uličkami, dávali si navzájem přednost a pak nakukovali jeden druhému přes rameno. A když obstoupili lůžko, museli v jedné, ve třech nebo v pěti minutách vniknout do bolestí tohoto pacienta (tak jako už vnikli do tohoto těžkého vzduchu), do jeho bolestí a pocitů, do jeho anamnézy, do jeho chorobopisu, do průběhu léčby, do jeho dnešního stavu, a zvážit všechno, co jim teorie a praxe dovoluje dělat dál.

I kdyby jich bylo méně, i kdyby každý z nich byl mistrem svého oboru a nepracoval jen pro plat, i kdyby na každého ošetřujícího lékaře nepřipadalo třicet pacientů, i kdyby jim nestrašilo v hlavě, jak a co šikovně zapsat do chorobopisu, do tohoto usvědčujícího dokumentu, i kdyby to nebyli lidé, to jest bytosti z masa a kostí, bytosti s pamětí a s úmysly, kterým přináší úlevu vědomí, že oni sami nejsou těmto bolestem vystaveni, stejně by se asi nic lepšího než vizita nedalo vymyslet.

Jenže žádná z těchto podmínek tu nebyla, a vizita se zrušit ani nahradit nedala. A proto je Lev Leonidovič všechny vedl podle zavedeného pořádku, mhouřil oči jedno víc než druhé, trpělivě poslouchal, co mu ošetřující lékař o každém pacientovi povídá (nepovídal to zpaměti, četl to z chorobopisu) – odkud, kdy a proč sem pacient přišel (o těch, co tu byli dlouho, to už každý věděl), jaký druh léčby prodělává, v jakých dávkách, v jakém stavu má krev, má-li podstoupit operaci, zda tomu něco brání anebo není-li to ještě rozhodnuto. Vyslechl to všechno, často se posadil k pacientovi na lůžko, některé požádal, aby mu ukázali nemocné místo, prohlédl si ho a prohmatal, potom pacienta sám zase přikryl nebo navrhl někomu z lékařů, aby si ho taky prohmatal.

O nejtěžších případech se při této vizitě stejně nedalo rozhodnout, na to si museli pacienta zavolat a zabývat se jím zvlášť. Při vizitě se taky nedalo říct před pacientem rovnou, jak se věci mají, to si pak museli probrat jen mezi sebou. Nedalo se třeba říct, že se stav zhoršuje, leda snad, že “proces se poněkud vyhrotil”. Všechno se říkalo jen v náznaku, náhradní terminologií nebo i v protichůdném smyslu, než tomu bylo ve skutečnosti. Nikdo nikdy nepoužil slova rakovina nebo sarkom, ale ani náhradních termínů, kterým už pacienti dost rozuměli, jako třeba kancer, karcinom, CA, SA, většinou nepoužívali. To spíš nějakých neškodných slov, jako třeba vřed, gastritida, zánět, polypy, a co kdo z lékařů pod tím pochopil, to se pak dalo docela dobře uvést na pravou míru až po vizitě. Aby si přece jen navzájem rozuměli, bylo povoleno užívat výrazů jako “rozšířený stín v mezihrudí”,

“případ je inoperabilní”, “není vyloučen letální výsledek” (což znamenalo: aby nám neumřel na stole). Když jim přece jen chyběly výrazy, Lev Leonidovič řekl:

“Tenhle chorobopis dejte stranou.”

A šli dál.

Tam, kde se jim během vizity nepodařilo proniknout do podstaty onemocnění, porozumět si navzájem a dohodnout se, tam kladl Lev Leonidovič větší význam na povzbuzení pacientů. Dokonce v tom teď začal spatřovat hlavní smysl této vizity.

“Status idem,” řekli mu, což znamenalo “žádná změna”.

“Opravdu?” radostně na to zareagoval a rychle položil pacientce otázku: “Cítíte se maličko líp?”

“Snad,” přisvědčila s mírným údivem nemocná. Sama si toho sice nevšimla, ale když si toho všimli lékaři, tak to nejspíš bude pravda.

“No vidíte! A tak se pomalounku dáte dohromady.”

Jiná pacientka se vyplašeně ptala:

“Prosím vás, pane doktore, proč mě bolí ta páteř? Nemám už nádor i tam?”

“To je jen sekundární jev.”

(A měl pravdu, protože metastázy byly sekundárním jevem.)

Nad strašlivě vychrtlým dědečkem, který už byl celý šedý a sotva pohyboval rty, lékaři říkali:

“Pacient dostává posilující a uklidňující léky.”

Což znamenalo konec, léčit se to nedá, už je pozdě, teď jde o to, aby příliš netrpěl.

V tom případě Lev Leonidovič nasupil těžké obočí, jako když se odhodlává k obtížnému vysvětlování a dává pacientovi nahlédnout do svého nitra.

“Řeknu vám to otevřeně, dědo, nebudu vám nic předstírat. Všechno, co cítíte, je reakce na předešlou léčbu. Nespěchejte na nás, klidně ležte, my s vámi nic zvláštního nebudeme dělat, ale váš organismus se s naší pomocí bude bránit.”

A odsouzenec přikyvoval. Takže otevřená řeč vůbec nemusela zabíjet, naopak, budila naději.

“V oblasti slabin tumorózní novotvary toho a toho typu,” referovali Lvu Leonidoviči a ukazovali mu rentgenový snímek.

Díval se proti světlu na černá, matná a průsvitná místa filmu a pochvalně přikyvoval:

“Moc pěkný snímek! Moc pěkný! V tuhle chvíli není operace nutná.”

A pacientka se hned cítila líp, když s ní byl pan doktor tak spokojen.

Jenže snímek byl “moc pěkný” proto, že se nemusel dělat znovu, že jasně zobrazoval rozsah a hranice nádoru a ukazoval, že operace už není možná, že je na ni pozdě.

Takže celou tu půldruhou hodinu, co trvala velká vizita, říkal vedoucí chirurg něco jiného, než si myslel, dával si pozor, aby jeho tón nevyjadřoval jeho pocity, a ošetřující lékaři aby si přesto dělali správné poznámky pro chorobopis – do desek plných popsaných papírků, které se mohly kdykoli stát usvědčujícím materiálem proti nim. A Lev Leonidovič ani jednou neotočil prudce hlavu, ani jednou neklidně nevzhlédl a z jeho dobromyslně unuděného výrazu pacienti vyčetli, že jejich nemoci nejsou nic mimořádného, všechny jsou dávno známé a nic vážného to není.

Po půldruhé hodině tohoto hereckého výkonu kombinovaného s odborným uvažováním byl Lev Leonidovič unaven a začal pohybovat kůží na čele, aby si odpočinul.

Ale jedna stařenka na dalším lůžku si postěžovala, že už ji dávno nikdo neproklepal, a tak ji začal proklepávat.

A když potom jeden děda prohlásil:

“Tak a teď vám něco řeknu!” a dal se do zmateného výkladu, jak on sám chápe vznik a průběh svých bolestí, Lev Leonidovič ho trpělivě poslouchal, a dokonce přikyvoval.

“Teď jste chtěl říct něco vy,” dovolil mu děda.

Chirurg se usmál:

“Co vám mám povídat? Náš zájem je přece společný. Vy chcete být zdravý a my chceme totéž. Takže se snadno dohodneme, ne?”

Uzbekům dokázal ty nejjednodušší věci říct uzbecky. Jednu velmi inteligentní ženu v brýlích ani nevyšetřoval přede všemi, protože mu bylo trapné už jen to, že ji vidí na lůžku a v županu. Malému kloučkovi, který tu byl s matkou, vážně podal ruku. Sedmiletého chlapce cvrnknul do bříška a oba se zasmáli.

A jen učitelce, která žádala, aby přizval na konzultaci neuropatologa, odpověděl něco mírně nezdvořilého.

Ale to už bylo v posledním pokoji. Vyšel unavený jako po těžké operaci a prohlásil:

“Pět minut kuřácká přestávka.”

A s Jevgenijí Ustinovnou oba zmizeli v oblacích kouře a hulili tak vášnivě, jako by po celou dobu vizity na nic jiného nemysleli (přičemž pacientům s vážnou tváří vysvětlovali, že tabák je kancerogenní a že mají kouření přísně zakázáno).

Pak všichni zašli do malého pokojíku, usedli ke společnému stolu a znovu se probírala tatáž jména jako při vizitě, jen obraz všeobecného zlepšení a uzdravování, který by byl získal nezasvěcený posluchač při vizitě, se tady hroutil a rozpadal. U “status idem” šlo o inoperabilní případ, pacientce dávali symptomatickou radioterapii, jen aby ji zbavili největších bolestí, bez jakékoli naděje na vyléčení. Klouček, kterému Lev Leonidovič podával ruku, byl nevyléčitelně nemocný, s generalizovaným procesem, a jen na naléhání rodičů ho ještě vzali na kratší dobu do nemocnice a dávali mu pseudorentgenové ozařování bez proudu. O stařence, která trvala na tom, že ji mají proklepat, Lev Leonidovič řekl:

“Je jí osmašedesát. Když ji budeme léčit ozařováním, dotáhne to možná do sedmdesátky. A když ji odoperujeme, nebude tu ani rok. Co vy na to, Jevgenije Ustinovno?”

Když odmítá řezat takový ctitel nože jako Lev Leonidovič, jak by mohla Jevgenije Ustinovna nesouhlasit?

Lev Leonidovič však vůbec nebyl ctitel nože. Byl prostě jen skeptik. Věděl, že nejlepší přístroj, jakým může lékař pacienta prohlédnout, je obyčejné oko. A nejlepším nástrojem, jak z něho nepatřičné odstranit, je nůž.

O pacientovi, který nechtěl sám rozhodnout o operaci, a prosil, aby se mohl poradit s nejbližšími, Lev Leonidovič teď řekl:

“Rodinu má až bůhvíkde ve vnitrozemí. Než jim dáme vědět, než přijedou a nějak se vyjádří, pacient umře. Musíme ho přemluvit a vzít ho na stůl, a co nejdřív. Bude to samozřejmě velké riziko. Podíváme se na to a možná že ho hned zašijeme.”

“A co když nám na stole umře?” zeptal se vážně Halmuhamedov, jako by měl to riziko brát na sebe on.

“Skoda,” vydechl náhle Lev Leonidovič a sklonil členitou hlavu s posunutým vrchlíkem a směšnou čepičkou. Chvíli si jako by prohlížel nehty a nápadně velkým palcem si přejížděl po čtyřech ostatních prstech, načež zabručel: “V člověku se všechno vzpírá, když to má brát takhle mladé holce. Je to jaksi proti přírodě.”

Lev Leonidovič nadzvedl dlouhé srostlé obočí zvláštního tvaru.

“Bez operace umře stoprocentně.” Na chvilku se zamyslel. “Zatím jsme na tom u nás s úmrtností velmi dobře, takže si riziko můžeme dovolit. “

Pokaždé se zeptal:

“Je někdo jiného názoru?”

Přitom ho však zajímal jedině názor Jevgenije Ustinovny. Přestože měli různé zkušenosti, různý věk i přístup, v názoru se skoro vždy shodli, což bylo důkazem, že rozumní lidé si porozumí velmi snadno.

“Co ta zlatovláska?” zeptal se Lev Leonidovič, “té už se nedá nijak pomoct, Jevgenije Ustinovno? Musí to pryč?”

“Musí,” pokrčila vláčnými rameny Jevgenije Ustinovna. “A pak ještě dostane notnou dávku radioterapie.”

Přejel si špičkou prsteníku po obrysu velkého nehtu. Ale stejně k ničemu nedošel. A zvedl hlavu:

“Tak dál, soudruzi. Pochopili jste, oč jde u Šulubina?”

“Cé-á recta?” řekla Pantěchinová.

“Ano, cé-á recta, ale jak se na to přišlo? Na tom je vidět, za co stojí naše osvěta a naše onkologické poradny. Správně kdysi řekl Oreščenkov na konferenci: lékař, který se štítí sáhnout pacientovi do konečníku, není žádný lékař! U nás je všechno v tak dezolátním stavu! Šulubin chodil po všelijakých ambulancích a stěžoval si, že má časté nucení, že se mu objevuje ve stolici krev, a nakonec už měl i bolesti, dělali mu všechny možné testy, jen to nejjednodušší neudělali: aby si do něho sáhli prstem! Léčili ho na úplavici, na hemoroidy, ale nic nezabíralo. Až se ten muž dočetl v jedné ambulanci na onkologickém plakátu, co a jak. A sám si prstem nahmatal nádor! Jak to, že to lékaři neudělali o půl roku dřív?”

“Má to hluboko?”

“Víc jak sedm centimetrů, hned za sfinkterem. Mohl se ještě docela dobře zachránit svěrač a ten člověk by zůstal člověkem. Kdežto teď už je chycen sfinkter, musí se provést retrográdní amputace, a to znamená nekontrolovatelné vyměšování stolice a boční vývod, a co je to za život. Přitom je to docela fajn chlápek.”

Dali se do soupisu zítřejších operací. Označovali v něm, komu z pacientů dát posilující lék a jaký, koho odvést nebo neodvést do koupele, koho jak připravit.

“Čalému nemusíme dávat na posílení nic,” řekl Lev Leonidovič. “Kancer žaludku, a přitom optimistická nálada, hotová rarita.”

(Kdyby tak věděl, že Čalyj se bude zítra ráno posilovat sám z lahvinky!)

Určovali, kdo komu bude asistovat, kdo bude hlídat krev. A zase to jako vždy dopadlo tak, že Lvu Leonidoviči měla asistovat Anželina. To znamená, že bude zase zítra stát proti němu, po boku bude přecházet sálová sestra, a místo aby předem odhadla, jaký nástroj bude operující lékař potřebovat, bude zahlížet po Anželině a Anželina bude vztekle sledovat ji. A je to třeštiprdlo, s tou se musí jako v bavlnce, jinak popadne nesterilní hedvábí, a celá operace je v háji… Zatracené ženské! Ne a ne pochopit jednoduchou mužskou zásadu: Kde se pracuje, tam se ne…

Neprozřetelní rodiče dali děvčátku při narození jméno Anželina, aniž mohli tušit, co za démona z ní vyroste. Lev Leonidovič pokukoval po její hezké liščí tvářičce a měl chuť říct jí smířlivě:

Poslyšte, Anželino nebo Anželo, jak je libo. Vy jste přece docela schopné děvče. Kdybyste své schopnosti věnovala chirurgii a nemyslela pořád jen na vdavky, mohla jste dnes být o hodně dál. Přece nemůžeme být pořád na kordy, když musíme stát u jednoho operačního stolu…

Jenže ona by to pochopila tak, že už je unaven jejím obléháním a že se vzdává.

Byl by taky rád vyprávěl o včerejším soudu. Jevgeniji Ustinovně to však stručně vylíčil o kuřácké přestávce, a ostatním kolegům se mu to vyprávět nechtělo.

Sotva porada skončila, Lev Leonidovič vstal a mohutnými rozmachy dlouhatánských paží rychle rozrážeje obtaženou bílou hrudí vzduch, mířil po chodbě k rentgenům. Potřeboval všechno vypovídat právě Věře Gangartové. V místnosti krátkovlnných přístrojů ji zastihl, jak sedí s doktorkou Doncovovou u stolu nad papíry.

“Nejvyšší čas udělat si polední přestávku. Dejte mi židli.”

Hodil si židli pod sebe a usedl na ni. Byl naladěn na veselé, přátelské popovídání, ale zarazil se:

“Co že tak odměřeně?”

Doncovová se nevesele usmála a točila si přitom okolo prstu velkými rohovými brýlemi:

“Naopak, nevím, jak se vám zavděčit. Budete mě operovat?”

“Vás? Nikdy!”

“Proč?”

“Protože když mi umřete pod nožem, řeknou o mně, že jsem to udělal ze závisti, jelikož vaše oddělení má větší úspěchy než moje.”

“Ale já to myslím vážně, Lve Leonidoviči.”

Je pravda, že doktorka Doncovová si na žerty nikdy moc nepotrpěla.

Věra seděla smutná, vzpřímená, jen ramena krčila, jako by jí bylo trochu zima.

“Co nejdřív si musíme Ludmilu Afanasjevnu prohlédnout. Prý ji už dávno pobolívá žaludek, ale ona s tím nic nedělá. A to si říká onkolog.”

“A už máte pohromadě všechny údaje, že je to kancer?” Lev Leonidovič tázavě zvedl mohutné obočí, které se mu táhlo od spánku ke spánku. I při tom nejprostším rozhovoru, v němž nešlo o nic směšného, byl jeho obvyklým výrazem úsměšek – nad kým, to ví bůh.

“Všechny ještě ne,” přiznala se Doncovová.

“Tak které?”

Doncovová uvedla, která vyšetření absolvovala.

“To je málo,” prohlásil Lev Leonidovič. “To nestačí. Jakmile tuhle Věročka podepise diagnózu, můžeme se bavit dál. Stejně vám Věročku přetáhnu k sobě jako diagnostika, jen co budu mít svou vlastní kliniku. Dáte mi ji?”

“Ani za nic. Vemte si jinou.”

“Žádnou jinou nechci, jedině Věročku. Takže proč vás mám vlastně operovat?”

Zvesela na ně hleděl a žertoval, jak dokuřoval cigaretu až do samého konečku, v duchu však uvažoval naprosto vážně.

Jak říkával jeho někdejší šéf Korjakov: mládí chybí zkušenosti, stáří zase síly. Gangartová však teď byla (stejně jako on) na vrcholu svých sil, kdy klas zkušeností už je nalitý a stéblo sil je ještě pevné. Sám byl svědkem, jak se z mladičké ordinářky postupně vypracovávala na bystrou diagnostiěku, že jí dnes věřil stejně jako samotné Doncovové. S takovými diagnostiky si chirurg – i tak velký skeptik jako on – žije jako v bavlnce. Jenže u ženy je toto období ještě kratší než u muže.

“Nemáš nějakou svačinu?” zeptal se Věry. “Stejně ji nesníš a poneseš ji zpátky domů. Sem s ní, ať ji zbaštím.”

A vida, ve chvilce se doopravdy objevil chleba se sýrem, doktor se hned dal do jídla a ještě je pobízel:

“Vemte si taky… Tak jsem byl včera u soudu. Měly jste jít se mnou, bylo to poučné. Konalo se to ve škole, přišlo tam na čtyři sta lidí, bodejť, taková zajímavost. Šlo o tohle: u děcka se zjistilo zauzlení střev, a tak ho operovali. Chlapec několik dní žil, už si i hrál, jak se zjistilo. A najednou znovu částečná neprůchodnost a smrt. Osm měsíců tahali toho nešťastného chirurga k výslechům – jak mohl ten člověk celé ty měsíce operovat?! K soudu teď přijeli z městské zdravotní správy, přijel hlavní městský chirurg a veřejný žalobce byl kdosi z lékařské fakulty, představte si! A pustil se do něj: že je to nedbalost, která hraničí se zločinem. Zavolali si rodiče jako svědky, ti tam něco povídali o nějaké odkopané dece nebo co. A obecenstvo, naši občané, na to koukají a říkají si: to je pěkná sebranka ti doktoři! A my, lékaři, tam sedíme taky, všichni víme, že je to blbost, že se na nás něco šije, že to nebude jen tak a že v tom budeme lítat všichni, dnes ty, zítra já, a mlčíme. Nebýt toho, že jsem se právě vrátil z Moskvy, asi bych mlčel taky. Ale ty dva měsíce strávené v Moskvě jsem měl ještě čerstvě v sobě; člověk má hned nějak jiná měřítka dovnitř i navenek a všechny zábrany jsou najednou jako ze ztrouchnivělého dřeva a ne jako ze železa. A tak jsem se přihlásil.”

“Copak tam můžeš dostat slovo?”

“No jistě, to je něco jako diskuse. Povídám: že se nestydíte za tenhle tyátr! (A už jsem nebyl k zadržení. Napomínali mě, prej, vezmeme vám slovo.) Vy si myslíte, že soudce se nemůže dopustit chyby stejně jako lékař?! Celý tento případ podléhá vědeckému vyšetřování, rozhodně ne soudnímu! Na to měli být svoláni jedině lékaři, aby to kvalifikovaně vědecky posoudili. My, chirurgové, podstupujeme každé úterý a každý pátek riziko, vstupujeme do minového pole! A celá naše práce spočívá na důvěře, matka nám musí svěřovat dítě s důvěrou, a ne proti nám svědčit u soudu!”

Lev Leonidovič se ještě teď rozčilil, až mu hlas přeskakoval. Zapomněl na nedojedený chléb, roztrhl poloprázdnou krabičku, vytáhl cigaretu a zapálil si.

“Ještě že ten chirurg byl Rus! Být to Němec nebo dejme tomu ž-žid,” sešpulil rty a protáhl měkce a dlouze “ž”, “tak jakýpak fraky, pověsit ho, že?… Měl jsem potlesk. No ale copak k tomu člověk může mlčet? Jak nám začnou zatahovat oprátku kolem krku, tak si ji musíme strhnout, na co budeme čekat?”

Věra při tom vyprávění jen pořád zděšeně vrtěla hlavou. V očích měla inteligentní výraz pozorné posluchačky a právě kvůli tomu jí Lev Leonidovič rád všechno vyprávěl. Ale doktorka Doncovová ho chvíli nechápavě poslouchala a potom třepla velkou hlavou s krátce střiženými popelavými vlasy:

“S tím já nesouhlasím! Jak jinak chcete s námi, lékaři, mluvit? Tomu nedopatřením zašijou do břicha ubrousek, do toho zas nalijou fyziologický roztok místo novokainu. Tomu sádrou umrtví nohu a u jiného se zase spletou a dají mu desetkrát větší dávku. Při transfúzi popleteme krevní skupinu a při ozařování lidi popálíme. Jak jinak s námi chcete mluvit? Potřebovali bychom vytahat za vlasy jako děti.”

“Vy mě zničíte, Ludmilo Afanasjevno!” Lev Leonidovič si zvedl před hlavu velkou dlaň, jako když se brání. “Jak můžete takhle mluvit – a zrovna vy!? Tohle je přece otázka, která překračuje rámec medicíny. Tady už jde o boj za charakter celé společnosti.”

“Já vím co! Já vím co!” smiřovala je Gangartová a chytala je oba za ruce, když jimi příliš mávali. “Musí se samozřejmě zvýšit odpovědnost lékařů, ale tak, že se jim sníží norma – dvakrát nebo třikrát. Copak je normální, aby doktor na ambulanci musel vyšetřit devět pacientů za hodinu? Doktor si potřebuje s pacientem v klidu popovídat, v klidu si všechno promyslet. Když, tak pro jednoho chirurga denně jedna operace, a ne tři!”

Ludmila Afanasjevna a Lev Leonidovič však na sebe ještě hezkou chvíli nesouhlasně pokřikovali, až je Věra nakonec přece jen uklidnila a zeptala se:

“A jak to vlastně dopadlo?”

Lev Leonidovič se přestal kabonit a s úsměvem řekl: “Vyhráli jsme. Celý soud byl pro kočku, nakonec jen konstatovali, že byl nesprávně veden chorobopis. Ale počkejte, to ještě není všechno. Po rozsudku promluvil hlavní hygienik a že prý špatně vychováváme lékaře, špatně vychováváme pacienty, prý je málo odborových schůzí. A na závěr promluvil hlavní městský chirurg. A co z toho všeho vyvodil? Co z toho pochopil? Prý soudit lékaře je správné, soudruzi, naprosto správné!”

27

Byl obyčejný všední den, obyčejná vizita: doktorka Gangartová šla za svými pacienty a v horní dvoraně se k ní připojila sestra. Sestra Zoja.

Na chvilku se zastavily u Sibgatova, ale protože u něho rozhodovala o každém novém kroku doktorka Doncovová, dlouho se u něho nezdržely a vstoupily do pokoje.

Byly obě stejně vysoké: ve stejné výšce měly rty, oči i čepečky. Zoja však byla daleko silnější, takže vypadala i větší. Dalo se předpokládat, že za dva roky, až bude i ona lékařkou, bude vzbuzovat větší respekt než Věra Korniljevna.

Procházely po opačné straně a Oleg celý čas viděl jen jejich záda a taky černý uzlík vlasů, vykukující doktorce Gangartové pod čepičkou, a zlaté prstýnky pod čepečkem Zojiným.

Ale ani za těmi prstýnky už podvakrát, co měla noční službu, nezašel. Nikdy to neřekla, ale jemu najednou svitlo, že její nepřístupnost, která ho tak zlobila a urážela, není žádná koketérie, ale obyčejný strach, že se bojí překročit hranici k věčnému. On je tu přece navěky. Jakápak hra s věčností?

A to Olegovi stačilo, aby okamžitě vystřízlivěl: takoví jsme my, lidé.

Všichni pacienti na druhé straně měli dnes ozařování, takže lékařka se sestrou postupovaly pomalu. Gangartová si ke každému přisedla, prohlédla ho a popovídala si s ním.

U Achmadžana chvíli zkoumala jeho kůži, podívala se do chorobopisu a pročetla si všechny cifry i poslední rozbor krve a pak řekla:

“No tak, s ozařováním brzy skončíme a pojedeš domů.”

Achmadžan se rozzářil.

“Odkud jsi?”

“Z Karabairu.”

“Takže tam pojedeš?”

“A to já zdravej?” zářil Achmadžan.

“Ano.”

“Úplně?”

“Zatím úplně.”

“Takže už sem nemusím?”

“Přijedeš za půl roku.”

“Ale když já úplně zdravej?”

“Přijedeš se nám ukázat.”

Tak prošla celou řadu a ani jednou se neotočila k Olegovi, celou dobu byla k němu zády. A Zoja do jeho kouta mrkla jen jednou.

U Vadima se Věra Korniljevna zdržela dlouho. Prohlížela mu nohu a prohmatávala ho ve slabinách, na obou stranách podbřišku a potom i na břiše a v kyčlích a pořád se ho vyptávala, co cítí, a pak mu ještě položila novou otázku: co cítí po jídle, po různém jídle.

Vadim byl soustředěný, ona se tiše ptala, on tiše odpovídal. Když ho pak nečekaně začala prohmatávat kolem pravé kyčle a vyptávat se na jídlo, zeptal se:

“To mi vyšetřujete játra?”

Vzpomněl si, že maminka ho tam před odjezdem taky jakoby mimochodem prohmatala.

“Všechno musí vědět,” vrtěla hlavou Věra Korniljevna. “Dneska jsou pacienti tak vzdělaní, že by si rovnou mohli navléct bílý plášť.”

Před ní na bílém polštáři ležela černovlasá Vadimova hlava, nažloutle snědá, a dívala se na ni zpříma, přísně a pronikavě jako jinoch z ikony.

“Já přece vím, oč jde,” řekl tiše. “Četl jsem o tom.”

Bylo to řečeno bez sebemenšího naléhání či nároku na to, aby mu to Gangartová potvrdila nebo mu hned všechno vyvrátila; vyvedlo ji to dokonce z míry a vyrazilo dech, a tak seděla na kraji jeho lůžka jako provinilá. Byl to hezký chlapec, mladý a jistě velmi schopný – připomínal jí jednoho mladíka z rodiny dobrých známých, který dlouho umíral při jasném vědomí a žádný lékař mu nedovedl pomoct, a právě kvůli němu se tehdy Věra v osmé třídě rozhodla, že nebude inženýrkou, ale lékařkou.

A tomuhle chlapci taky nedokázala pomoct.

Ve skleničce na okně stál černohnědý výtažek z březové houby, na který se závistivě přicházeli podívat druzí pacienti.

“Pijete to?”

“Ano.”

Gangartová sice v březovou houbu nevěřila – prostě o ní nikdy dřív neslyšeli, nikdo o ní nemluvil, byla však přinejmenším neškodná; to nebyl issykkulský kořen. A jestli v ni pacient věří, tak už tím je léčivá.

“Jak to vypadá s radioaktivním zlatem?” zeptala se.

“Pořád ho slibují. Snad mi ho v nejbližších dnech dají,” pravil Vadim stále tak soustředěně a podmračeně. “Jenže mi ho asi nedají přímo do rukou, ale bude se to posílat úřední cestou. Prosím vás,” naléhavě pohlédl Gangartové do očí, “jestli… to přivezou až za čtrnáct dní, to už budou metastázy v játrech, viďte?”

“Ale ne, to ne! Jistěže ne!” velmi přesvědčivě a živě zalhala Gangartová a vypadalo to, že ho přesvědčila. “Když už to chcete vědět, to se měří na měsíce.”

(Ale proč ho potom prohmatávala v kyčlích? A proč se ho ptala, jak snáší jídlo?)

Vadim byl ochoten jí uvěřit.

Když jí uvěří, bude mu líp.

Zatímco Gangartová seděla u Vadima, Zoja, která už stála u vedlejšího lůžka, z dlouhé chvíle otočila hlavu a zboku se podívala na titul Olegovy knížky na okně a pak i na něho a očima se ho na něco zeptala. Nebylo však jasné, na co. Její tázavý pohled s povytaženým úzkým obočím byl velmi milý, ale Oleg hleděl bez výrazu, bez odpovědi. Ubitý ozařováním nechápal, co teď mají znamenat ty významné pohledy. Na něco takového si už doopravdy připadal příliš starý.

Připravil se k podrobné prohlídce, jaká se dnes prováděla, svlékl si kabátek od pyžama a byl připraven, že si sundá i košili.

Ale doktorka Gangartová mezitím u Zacyrka skončila a teď si utírala ruce a otočila se tváří ke Kostoglotovovi, nevyzvala ho však, aby jí podrobně vyprávěl, co a jak, nepřisedla si k němu na lůžko, ale vrhla na něho jen velmi zběžný pohled, jen takový, aby naznačila, že se teď bude mluvit o něm. Avšak i v tomto kratičkém pohledu jejích očí zachytil Kostoglotov výraz hlubokého odcizení. Ten zvláštní jas a radost, které z nich vyzařovaly při transfúzi, a dokonce i dřívější přívětivé sympatie a ještě předtím pozorný soucit – to všechno z nich naráz zmizelo. Oči byly prázdné.

“Kostoglotov,” pravila Gangartová a přitom se dívala spíš na Rusanova. “Léčba zůstává stejná. Co je ale divné,” podívala se na Zoju, “že je tak slabá reakce na hormonoterapii.” Zoja pokrčila rameny:

“Třeba je to nějaká specifická vlastnost organismu, ne?” Zřejmě to pochopila tak, že se s ní doktorka Gangartová radí jako s kolegyní, když už je v předposledním ročníku medicíny.

Gangartová však její názor jako by přeslechla a položila jí otázku, která neměla s konzultací nic společného:

“Dostává ty injekce přesně, jak má?”

Bystrá Zoja jen maličko zaklonila hlavu, maličko vykulila oči a těmato žlutohnědýma rozšířenýma očima, které vyjadřovaly nelíčený údiv, upřeně zírala na lékařku:

“Jistěže… Všechny procedury, jaké má předepsané… vždycky!” Málem se urazila. “Aspoň pokud já mám službu.”

Za jiné služby ovšem odpovídat nemohla, pochopitelně. Jenže “s” ve slově “aspoň” zasyčelo tak ostře a celé to bylo řečeno tak chvatně, že Gangartová nabyla přesvědčení, že Zoja lže. Kdo jiný by mohl vynechávat injekce, když zjevně naplno nezabíraly? Přece to nemohla být Marie. Nebo Olympiáda Vladislavovna. A při Zojiných nočních službách, jak známo…

Avšak z odvážného Zojina pohledu bylo vidět, že Zoja se hodlá bránit, a Gangartová věděla, že jí nic nedokáže, protože Zoja už se rozhodla: nikdo mi nic nedokáže! A byla ve svém odhodlání tak pevná, že Gangartová její pohled nevydržela a sklopila oči.

Vždycky je klopila, když si o někom myslela něco nepříjemného.

Provinile sklopila oči a Zoja na ni dál upírala svůj vítězný a uražený pohled.

Zvítězila, a vzápětí si uvědomila, že takhle riskovat nesmí, protože jakmile si ji vezme na paškál Doncovová a některý z pacientů, třeba Rusanov, dosvědčí, že Kostoglotov žádné injekce nedostává, mohla by nakonec přijít i o místo na klinice a na fakultu by šel špatný posudek.

Má takové riziko zapotřebí? Vždyť jde o hru, která vlastně už skončila, už v ní nezbyly žádné nové tahy, kolo už se nemá kam dál otáčet. A překročit meze této hry, zahrabat se v nějakém zapadlém Uš-Těreku, spojit svůj osud s mužem, který… to by přece byla pěkná hloupost, to by ji nikdy ani nenapadlo. A dlouhý pohled, kterým na Olegovi utkvěla, mu říkal, že úmluva ohledně injekcí už neplatí.

Oleg přitom jasně viděl, že Věra se na něho nechce ani podívat, nemohl však vůbec pochopit, čím to, proč tak najednou. Vždyť se přece nic nestalo. A tak zničehonic. Včera se sice ve dvoraně otočila na druhou stranu, když ji potkal, ale to si myslel, že je náhoda.

Zapomněl zkrátka, co je to ženská povaha. U žen to bývá vždycky tak: foukneš – a všechno je pryč. Jedině s muži se dá navázat dlouhý a vyrovnaný normální vztah.

I ta Zoja na něho teď už kouká vyčítavě. Dostala strach. A jestli mu začne píchat injekce, co už mezi nimi může zůstat za tajemství?

Ale oč jde Gangartové? Aby nepřišel ani o jedinou injekci? Co se na ně tak upíchla? Není to příliš velká cena za její sympatie? A už jde dál!

Doktorka Gangartová si už mezitím zaujatě a srdečně povídala s Rusanovem. Její srdečný zájem o to víc zdůrazňoval odměřený tón, jímž předtím mluvila s Olegem.

“Vy už jste si teď u nás na injekce zvykl. Snášíte je bez problémů, takže s nimi nakonec ani nebudete chtít skončit,” žertovala.

(Ta mu nějak maže med kolem huby!)

Rusanov dobře viděl i slyšel, jak se Gangartová střetla se Zojou, než došly k němu. Jako Kostohryzův soused přitom dobře věděl, že ta holka kvůli tomu svému frajerovi lže, že jsou spolu smluvení. Kdyby šlo jen o Kostohryze, Rusanov by to nejspíš doktorům píchl – samozřejmě ne zrovna při vizitě, ale někde stranou, v jejich pracovně. Ale Zojce uškodit nechtěl, kupodivu: za ten měsíc, co tu ležel, už přišel na to, že i ta poslední sestra může člověku zle zavařit, pomstít se. Tady v nemocnici platil vlastní systém podřízenosti, a pokud tady leží, nemůže si to rozházet se sestrou kvůli nějakým jejím pletkám.

A jestli Kostohryz ze své hlouposti odmítá injekce, tak ať – doplatí si na to sám. Ať si třeba zdechne.

Co se týkalo jeho, byl pevně přesvědčen, že už teď neumře. Nádor rychle mizel, takže se denně přímo těšil na vizitu, že mu to lékaři potvrdí. I dnes mu doktorka Gangartová potvrdila, že nádor je čím dál menší, že léčba probíhá dobře a slabost a bolení hlavy že časem překoná. A ještě dostane transfúzi.

Rusanov si teď cenil svědectví těch pacientů, kteří znali jeho nádor od samého začátku. Když nepočítal Kostohryze, na pokoji pořád zůstával ještě Achmadžan a nedávno se sem vrátil i Federau z chirurgického oddělení. Tomu se rána na krku pěkně hojila, ne jako Poddujevovi kdysi, a fáčovou bambuli kolem krku měl od převazu k převazu menší. Federaua dali na uvolněné lůžko Čalého, takže se stal druhým Rusanovovým sousedem.

Ovšem, bylo to vlastně ponížení, ironie osudu, že zrovna on musel ležet mezi dvěma vyhnanci. Dřív by to byl tak nenechal, dřív by to řešil zásadně: to přece nejde, aby vedoucí pracovníci a tahle sociálně škodlivá individua leželi pohromadě. Jenže za těch pět neděl jako když ho nádor protáhne ouškem jehly a on jaksi změkl, zjihl. Ke Kostohryzovi se mohl obrátit zády, jenže ten toho příliš nenamluvil a jen ležel, ani se nehýbal. A s Federauem se to dalo při dobré vůli docela vydržet. Především Rusanovovi nadšeně líčil, jak se mu nádor zmenšil na třetinu dřívější velikosti, a na jeho požádání se na něj znova a znova díval a znova a znova ho hodnotil. Byl trpělivý, nic si nedovoloval, v ničem mu neodporoval a byl vždycky ochoten poslouchat, když mu Rusanov něco vyprávěl. O práci se tady pochopitelně nemohl šířit, ale proč by mu podrobně nevyprávěl o svém bytě, který hluboce miloval a kam se měl zanedlouho vrátit? Tady nešlo žádné tajemství a Federau si samozřejmě docela rád poslechl, jak si mohou lidé pěkně žít (a jak si jednou budou žít všichni). Po čtyřicítce se dají zásluhy člověka docela dobře posoudit podle jeho bytu. A Rusanov vyprávěl, ne ovšem najednou, jak vypadá a jak je zařízený jeden pokoj, pak druhý a třetí a jaký má byt balkón a co všechno na něm je. Měl výbornou paměť, dobře se pamatoval na každou skříň a pohovku – kde, kdy a za kolik je koupili a jaké jsou jejich přednosti. A o to podrobněji pak sousedovi vypravoval o své koupelně, jaké tam má dlaždice a jaké kachlíky na zdi a taky že tam má keramické lišty a prohlubeň na mýdlo a vana že je zaoblená podle hlavy a taky líčil, jak vypadá kohoutek na horkou vodu a přepínací páčka na sprchu a věšáček na ručníky. Nebyly to zase takové maličkosti, vytvářelo to životní standard, bytí, a bytí jak známo určuje vědomí, takže je třeba, aby to bytí bylo příjemné a pěkné a pak bude i vědomí správné. Jak řekl Gorkij – v zdravém těle zdravý duch.

A blonďatý, bezbarvý Federau poslouchal s otevřenou pusou Rusanovovo vyprávění, nikdy mu neodporoval, dokonce přikyvoval, pokud mu to dovoloval omotaný krk.

Ten tichý muž byl sice Němec a vyhnanec, ale jinak to byl docela slušný člověk, dalo se vedle něho ležet, a dokonce s ním i vyjít. A Rusanov mu se svou obvyklou přímočarostí klidně řekl:

“Že vás poslali do vyhnanství, Federau, to je ve státním zájmu, to jistě chápete.”

“Chápu, chápu,” ukláněl se Federau neohebnou šíjí.

“Jinak se to za války nedá řešit.”

“Jistě, jistě.”

“Každé opatření potřebuje správný výklad, a to platí i o vyhnanství. Nakonec si přece musíte vážit toho, že vás tak říkajíc nechali ve straně.”

“Bodejť! Jistě…”

“Ale stranické funkce jste ani předtím neměl, že ne?”

“Ne, neměl.”

“Celý čas jste byl obyčejný dělník?”

“Pořád jsem pracoval jako mechanik.”

“Taky jsem kdysi býval obyčejný dělník a vidíte, jak jsem se vypracoval.”

Podrobně si povídali i o dětech a ukázalo se, že Federauova dcera Henrietta je už ve druhém ročníku krajského učitelského ústavu.

“Ale nepovídejte!” zvolal Rusanov, celý dojatý. “Toho byste si ale měl vážit: ačkoli jste vyhnanec, z dcery budete mít učitelku! Jestlipak by tohle bylo možné za carského Ruska? Žádné překážky, žádná omezení. “

Tady se Heinrich Federau poprvé vzmohl na námitku:

“To je až od letoška. Dřív jsem musel mít povolení z velitelství. A taky dceru leckde odmítli, že jako neudělala přijímačky. A ověřujte si to, že?”

“No ale ta vaše už je přece ve druhém ročníku.”

“Víte, to je tím, že holka hraje dobře basketbal. Proto ji vzali.”

“Ať už je to tak nebo tak, buďte spravedlivý, Federau. Od letoška už je to docela bez omezení.”

Koneckonců Federau pracoval v zemědělství, a tak bylo docela přirozené, že Rusanov jako pracovník průmyslu si nad ním vzal patronát.

“Teď po usnesení lednového pléna se u vás věci jistě pohnou kupředu,” vysvětloval mu dobromyslně Rusanov.

“To jo, to jistě.”

“Protože ustavení instruktorských skupin podle zón strojně traktorových stanic – to je rozhodující článek řetězu. Za ten se dá podchytit všechno.”

“Jo, jo.”

Takovéhle “jo” Rusanovovi nestačilo, a tak do svého přístupného souseda dál hustil, proč se právě strojně traktorové stanice po ustavení instruktorských skupin promění v pevnosti. Probíral s ním i výzvu ÚV Komsomolu o pěstování kukuřice; jak se letos mládež pustí do kukuřice, podstatně se tím změní celý obraz zemědělství. A ve včerejších novinách se dočetli o změnách přímo v praxi zemědělského plánování, takže teď měli látky na mnoho dalších besed.

Zkrátka Federau se projevil jako kladný soused a Rusanov mu někdy dokonce předčítal z novin ty články, k nimž by se ani sám bez nemocničního lenošení nedostal – třeba prohlášení, proč se nedá uzavřít smlouva s Rakouskem, dokud není smlouva s Německem, nebo Rákosiho projev v Budapešti, a jak se vzmáhá boj proti hanebným pařížským dohodám a jak málo a liberálně soudí v západním Německu ty, kdo se nějak podíleli na činnosti koncentračních táborů. Někdy Federauovi nabídl něco z přebytků svých zásob a přenechával mu taky část své nemocniční porce.

I když si spolu povídali docela tiše, pořád jim jaksi vadilo, že je zřejmě vždycky poslouchá Šulubin, ten výr, co tak beze slova a bez hnutí seděl na své posteli. Od chvíle, kdy se objevil na pokoji, nedalo se nikdy zapomenout, že tady je, že se dívá kolem svýma ztěžklýma očima a zřejmě všechno slyší, a i když mrká, možná to ani neschvaluje. Jeho přítomnost Rusanova neustále těžce skličovala. Pokoušel se ho přimět k hovoru, dovědět se, co ho tíží nebo na co stůně, jenže Šulubin vždycky jen něco houkl a nepovažoval ani za nutné vyprávět jim o svém nádoru.

Pořád byl v jakémsi napětí; i když seděl, nikdy neodpočíval jako jiní, i tím seděním se jako by namáhal, takže vypadal, jako když je neustále ve střehu. Někdy ho už sedění unavovalo, a tak vstal, ale protože mu chůze působila bolest, kulhal, zůstával stát a stál nehybně půl hodiny, hodinu, což bylo taky nezvyklé a působilo to tísnivě. Přitom u své postele stát nemohl, to by se nedaly otevřít dveře, a v uličce to taky nešlo, tam by překážel, a tak si oblíbil a vybral zeď mezi oknem Kostoglotovovým a oknem Zacyrkovým. A tady čněl jako nevraživý hlídač nade vším, co Rusanov jedl, dělal a říkal. Vždycky se přitiskl zády ke zdi a tak tady stál bůhvíjak dlouho.

I dnes po vizitě tam stál. Stál na místě, kde se křížil Olegův a Vadimův pohled, a vystupoval ze zdi jako plastický reliéf.

Oleg a Vadim měli lůžka postavená tak, že se často setkávali očima, ale mluvili spolu jen málokdy. Jednak jim bylo oběma zle a ani se jim mluvit nechtělo. A jednak je Vadim všechny usadil, když prohlásil:

“Soudruzi, aby se sklenice vody ohřála mluvením, muselo by se tiše mluvit dva tisíce let a hlasitě křičet pětasedmdesát let. A platí to jedině v tom případě, když se sklo nebude ochlazovat. Z toho vidíte, jaký užitek je z povídání.”

A pak – každý z nich už toho druhého něčím dopálil, i když třeba neúmyslně. Vadim řekl Olegovi: “Měli jste bojovat! Nechápu, proč jste tam nebojovali.” (A byla to pravda. Jenže Oleg si mu zatím ještě netroufl vyprávět, že oni přece bojovali.) A Oleg zase řekl Vadimovi: “Pro koho si to zlato schraňujou? Tvůj otec položil život za vlast, tak proč ti ho nedají?”

I to byla pravda. Vadim si to taky čím dál častěji myslel, čím dál častěji si tuhle otázku kladl. Ale když mu ji položil někdo jiný, nebylo mu to vhod. Ještě před měsícem pokládal maminčino běhání za zbytečné a ohánět se otcovými zásluhami mu připadalo trapné. Jenže teď, když už mu nohu trvale svírala bolest, byl bezradný, čekal na maminčin radostný telegram a v duchu si říkal: Jen aby se jí to podařilo! Hledat záchranu a dovolávat se otcových zásluh mu sice nepřipadalo správné, to ne, zato mu připadalo naprosto v pořádku dovolávat se této záchrany ve jménu vlastního talentu, o kterém ti, kdo zlato přidělovali, nemohli vědět. Nosit v sobě nadání, které se dosud nemohlo naplno projevit a kterého je člověk plný, to přináší veliké trápení, ale umřít dřív, než se toto nadání rozvine a projeví, je daleko tragičtější, než když umře obyčejný člověk bez nadání, kterýkoli jiný člověk na tomto pokoji.

Vadim se cítil čím dál osamělejší, čím dál opuštěnější, ale ne proto, že neměl vedle sebe maminku nebo Galju, že ho nikdo nenavštěvoval, ale proto, že nikdo z jeho okolí, lékaři ani ti, co měli v rukou jeho záchranu, nevěděli, jak je důležité, aby právě on zůstal naživu spíš než ti ostatní!

A tak to přemílal v hlavě a upadal z naděje do zoufalství, až nakonec ani nevěděl, co čte. Když dočetl stránku, uvědomil si, že z toho nic neví, že nějak ztěžkopádněl a nedokáže už skákat po cizích myšlenkách jako kamzík po horách. A tak jen tiše hleděl do knihy a vypadal, že čte, ale ve skutečnosti nečetl.

Nohu měl jako v pasti a s nohou celý život.

A tak seděl a nad ním u přístěnku stál Šulubin – se svou bolestí, se svým mlčením. A Kostoglotov ležel mlčky, hlavu svěšenou z lůžka dolů.

Dovedli spolu mlčet celé hodiny jako ty tři pohádkové volavky.

Až najednou zrovna Šulubin, který z nich mlčíval nejzarytěji, se náhle Vadima zeptal:

“Poslyšte, víte určitě, že se neštvete zbytečně? Že byste se bez toho neobešel? Zrovna bez toho?”

Vadim zvedl hlavu. Tmavýma, až skoro černýma očima se na starého dlouze zadíval, jako by nevěřil, že je to on, kdo mu položil tuhle dlouhou otázku, a možná že se nad ní i podivil.

Nic však nenasvědčovalo, že mu tuto podivnou otázku položil někdo jiný než tento starý pán. Utkvělýma zčervenalýma očima se na něho zvědavě díval.

Musel na to odpovědět. Věděl, co má odpovědět, ale nějak v sobě necítil obvyklou napruženost k této odpovědi. Odpověděl jako ze setrvačnosti, potichu a s důrazem:

“Mě to zajímá. Já na světě nic zajímavějšího neznám.”

Ať byl v nitru seberozvrácenější, ať mu v noze sebevíc cukalo a vyměřených osm měsíců zvolna uplývalo, Vadim si vždycky potrpěl na důstojné chování, jako by jim tady ani žádné nebezpečí nehrozilo, jako by byli v sanatoriu, a ne na onkologii.

Šulubin zaraženě hleděl do země. Potom udělal zvláštní kruhový pohyb hlavou a spirálovitý pohyb krkem – trup přitom zůstal v klidu jako když si chce uvolnit hlavu a nejde mu to. A řekl:

“To není žádný argument ‚zajímavé’. Komerční činnost je taky zajímavá. Vydělávat peníze, počítat je, hromadit majetek, zařizovat se, obklopovat se komfortem – to je taky zajímavé. Jenže tím stavíte vědu na stejnou úroveň, jako je celá řada egoistických a zcela nemorálních zaměstnání.”

Zvláštní názor. Vadim pokrčil rameny:

“Ale co když mě to doopravdy zajímá? Co když pro mě ani nic zajímavějšího neexistuje?”

Šulubin roztáhl prsty jedné ruky, až mu v nich zapraskalo.

“Když to budete brát takhle, nevytvoříte nikdy nic morálního.”

Taková námitka už se nedala brát vážně.

“Ale úkolem vědy přece není vytvářet mravní hodnoty,” vysvětloval Vadim. “Věda vytváří hodnoty materiální, v tom je její smysl. A čemu vy vlastně říkáte mravní hodnoty?”

Šulubin dlouze mrkl. Jednou. A ještě jednou. A potom zvolna pravil:

“Ty, které směřují k vzájemnému prosvětlení lidských duší.”

“To přece věda dělá,” usmál se Vadim.

“Ale nedělá,” zavrtěl ukazovákem Šulubin. “Vy řeknete: je to ‚zajímavé’. Měl jste někdy možnost pobýt pět minut v kolchozní drůbežárně?”

“Ne.”

“Představte si dlouhou nízkou kůlnu, kde je tma, protože místo oken jsou tam jen úzké štěrbiny a ty jsou zakryté síťkami, aby jimi slepice nelétaly ven. Jedna ošetřovatelka tu má na starosti dva a půl tisíce slepic. Podlaha je hliněná, slepice na ní pořád hrabou, takže je tu tolik prachu, že by to chtělo nosit plynovou masku. Navíc ta žena v otevřeném kotli neustále spařuje uleželé ryby, takže je tu i pěkný smrad. Nikoho na vystřídání nemá – a pracovní doba v létě je od tří ráno do setmění. V třiceti letech vypadá jako padesátiletá. Co myslíte, je to pro tu ošetřovatelku zajímavé?”

Vadim překvapeně zvedl obočí:

“A proč si já mám tuhle otázku klást?”

Šulubin ukázal na Vadima prstem:

“Přesně takhle uvažuje obchodník.”

“Ta žena přece trpí proto, že tady věda není na úrovni,” vyrazil se silným trumfem Vadim. “Jakmile se ta úroveň zvedne, odrazí se to i ve všech drůbežárnách.”

“A ty tři vajíčka, co si každé ráno prsknete na pánvičku, ty si do té doby odpustíte, co?” Šulubin přivřel jedno oko, a pohled druhého byl o to nepříjemnější. “Do té doby byste mohl jít třeba pracovat do drůbežárny, co říkáte?”

“To ho nezajímáš houkl ze své svěšené polohy drsným hlasem Kostoglotov.

Rusanov si už dříve všiml, jak suverénně se Šulubin vyjadřuje o otázkách zemědělství: jednou měl nějaký výklad o obilninách a Šulubin mu skočil do řeči a opravil ho. Takže mu to teď chtěl oplatit, když řekl:

“Snad jste nevystudoval vysokou zemědělskou?”

Šulubin sebou trhl a otočil k Rusanovovi hlavu:

“Jistěže vystudoval,” přisvědčil udiveně.

A pak se najednou načepýřil, nafoukl a nakonec nahrbil a zase těmi drobnými ptačími pohyby, jako když povylétá na přistřižených křídlech, se odbelhal ke svému lůžku.

“A jak to, že děláte knihovníka?” vítězoslavně za ním zavolal Rusanov.

Ale Šulubin na to nereagoval. Teď už mlčel. Jako dub.

Rusanov si nevážil lidí, kteří nestoupají v životě nahoru, ale klesají dolů.

28

Hned jak se Lev Leonidovič na klinice objevil, došel Kostoglotov k názoru, že je to schopný chlap. Z dlouhé chvíle ho sledoval při vizitě. Ta jeho čepička, kterou si určitě nikdy nenasazoval před zrcadlem, ty příliš dlouhé ruce, které si někdy – zaťaté v pěst – vrazil do předních kapes lékařského pláště se zapínáním vzadu, ty rty sešpulené ke straně, jako by chtěl hvízdnout, i to, jak při své silné a hrozivé figuře uměl žertovně rozmlouvat s pacienty – to všechno působilo na Kostoglotova ohromně sympaticky, takže by si s ním byl docela rád popovídal a položil mu několik otázek, na které mu žádná z lékařek nedovedla nebo nechtěla odpovědět.

Jenže nemohl vystihnout vhodnou chvíli: při vizitě Lev Leonidovič bral na vědomí jen své chirurgické pacienty, kolem ozařovaných procházel bez povšimnutí; na chodbách a na schodišti sice odpovídal na pozdrav každému, ale jeho tvář bývala vždycky ustaraná a vždycky pospíchal.

Až jednou řekl se smíchem o jednom pacientovi, který dlouho zapíral a nakonec se přiznal: “Tak to přece vyvalil", čímž Olega zaujal ještě víc. Protože tohle slovo v tomto smyslu nemohl znát a použít každý.

Poslední dobou už Kostoglotov tolik nebloumal po klinice a o to méně měl příležitosti potkat se s vedoucím chirurgem. Jednou se však přece jen stalo, že chirurga zahlédl, jak si odemyká malý kamrlík vedle operačního sálu a jde dovnitř, takže tam určitě musí být sám. Kostoglotov proto zaklepal na zabílené skleněné dveře a vstoupil.

Lev Leonidovič už mezitím usedl na židličku k jedinému stolu uprostřed místnosti, a usedl k němu bokem, jako když se zde nehodlá zdržet, ale už něco psal.

“Ano?” zvedl hlavu, jako by se ani nedivil, ale přitom pořád vypadal stejně zamyšleně, jako když uvažuje, co má psát dál.

Nikdo nemá čas! O celých životech se rozhoduje v minutě.

“Promiňte, pane doktore,” Kostoglotov se snažil být co nejzdvořilejší. “Vím, že máte málo času. Ale já se prostě nemám s kým poradit kromě vás… Dvě minuty, dovolíte?”

Chirurg přikývl. Bylo vidět, že je myšlenkami jinde.

“Prodělávám teď hormonální léčbu vzhledem… píchají mi nitrosvalově injekce sinestrolu, v dávkách…” (Kostoglotov si potrpěl na to, aby s lékaři hovořil jejich řečí a s jejich přesností, a očekával proto, že i s ním se bude hovořit otevřeně.) “Takže teď mě zajímá, jestli při hormonální léčbě dochází k akumulaci hormonů nebo ne.”

Řekl, co chtěl, a teď mlčky stál, díval se na sedícího lékaře shora a při své vyčouhlé postavě vypadal, jako když se hrbí.

Lev Leonidovič pokrčil čelo, jak začínal Kostoglotova vnímat.

“Ale ne, to ne,” odpověděl. Nezaznělo to však nijak přesvědčivě.

“Já bych tomu strašně potřeboval rozumět,” Kostoglotov se díval a mluvil, jako když vyhrožuje. “Jakmile to doberu, tak úplně ztratím možnost… tedy… mít něco se ženami? Nebo jen na určitou dobu? Dostanou se mi z těla ty zavedené hormony, nebo tam zůstanou navždycky? Nebo se snad dá za nějakou dobu ta hormonální léčba přebít nějakými opačnými injekcemi?”

“Ne, to bych vám neradil. To se nemá.” Lev Leonidovič hleděl na černovlasého pačesáče, ale v podstatě na něm viděl jen jeho zajímavý šrám. Představoval si ten řez čerstvý, když poraněného přivezli na chirurgii, a co všechno by se muselo udělat.

“Nechápu, oč vám vlastně jde.”

“Jak to?” Kostoglotov nechápal, co je tady k nechápání. Nebo je to tak, že tento schopný člověk, věren svému lékařskému stavu, jen nabádá pacienta k pokoře? “Jak to, že to nechápete?”

Už překročil i vymezené dvě minuty, i vztah lékaře a pacienta; avšak Lev Leonidovič, který postrádal jakoukoli nafoukanost, čehož si na něm Kostoglotov okamžitě všiml a ocenil to, náhle řekl tlumeným a neúředním hlasem, jako když mluví se starým kamarádem:

“Poslyšte, a vy si myslíte, že nic lepšího než ženské v životě neexistuje? To všechno se přece strašně přejí… A jenom vám to překáží, když chcete udělat kus pořádné práce.”

Řekl to naprosto upřímně, až unaveně. Vzpomněl si, že v nejvypjatějších životních situacích se mu nedostávalo dost sil, snad právě proto, že je utrácel jinde.

Jenže tohle přece Kostoglotov nemohl pochopit! Nedokázal si teď představit, že by se mu něco takového mohlo přejíst. A tak jen nevěřícně vrtěl hlavou napravo nalevo a pak řekl vyjeveně:

“Ale mně přece nic důležitějšího v životě nezůstalo. “

Ne, tenhle rozhovor nebyl zaplánován do vyšetření na klinice, tady se nepočítalo s poradenskou službou o smyslu života, kterou ještě k tomu prováděl lékař z jiného oddělení. Nahlédla sem a hned bez vyzvání vstoupila ta drobná, křehounká doktorka z chirurgie, ta na vysokých kramflíčkách, co se při chůzi celá kolébala. Šla rovnou až ke Lvu Leonidoviči, docela blízko k němu, položila před něj laboratorní test, nalehla na stůl tak, že se Lva Leonidoviče skoro dotýkala, a bez oslovení mu řekla:

“Poslyšte, ten Ovdijenko má deset tisíc leukocytů.”

Rozčechraný zrzavý obláček jejích odvanutých vlasů se mu vznášel rovnou před obličejem.

“No a co má být?” pokrčil rameny. “To vypadá na leukocytózu. Je tam zřejmě zánětlivý proces, a ten se musí potlačit radioterapií. “

Začala mu něco vykládat (a opravdu nalehla ramínkem až na jeho ruku!). Papír, který měl ležet před sebou, ani nemohl do ruky vzít, i zahálející pero se mu z ní vysmeklo.

Oleg tušil, že by měl odejít, ale jejich rozhovor, o který tolik stál, byl přerušen na tom nejzajímavějším místě.

Anželina se udiveně otočila po Kostoglotovovi, ale nad její hlavou zachytil Oleg i poněkud pobavený pohled lékařův. V jeho tváři bylo však ještě něco nevysloveného, co Kostoglotovovi dodalo odvahu, že se zeptal:

“A pak bych se chtěl taky zeptat, pane doktore, jestli jste někdy slyšel o březové houbě. “

“Ano, slyšel,” přisvědčil lékař docela ochotně.

“A co si o tom myslíte?”

“Těžko říct. Je docela dobře možné, že některé specifické typy nádorů na ni zabírají. Například žaludeční.

V Moskvě je po ní velká sháňka. Do dvou set kilometrů kolem Moskvy je prý už všechna houba vysbíraná, už prý se v lese nenajde.”

Anželina se odlepila od stolu, vzala otráveně svůj test, a s výrazem opovržení zase tím svým houpavým (a velmi svůdným) krokem odešla.

Odešla, ale na původní rozhovor se teď už bohužel nedalo navázat: otázka byla jakžtakž zodpovězena a vrátit se k úvahám, co vlastně ženy pro život znamenají, se už jaksi nehodilo.

Avšak ten lehce pobavený pohled, který Kostoglotov u Lva Leonidoviče zachytil, to jeho naprosto nenucené chování umožnilo Kostoglotovovi položit i třetí připravenou otázku, která taky nebyla tak docela bezvýznamná.

“Lve Leonidoviči, odpusťte mi mou troufalost,” pohodil hlavou ke straně. “Jestli se mýlím, zapomeňme na to. Nebyl jste…,” ztlumil hlas a jedno oko přimhouřil, “nebyl jste náhodou tam, kde se věčně tančí a zpívá?”

Lev Leonidovič živě zareagoval:

“Byl.”

“Vážně?” zaradoval se Kostoglotov. Tak jsou si v něčem přece jen rovni! “A co jste měl za paragraf?”

“Já jsem tam nebyl jako vězeň. Byl jsem tam jako civil.”

“Ach tak,” řekl zklamaně Kostoglotov.

Takže jakápak rovnost.

“Ale jak jste to uhodl?” zajímal se chirurg.

“Když jste jednou použil slova ‚vyvalil’. A myslím, že jste taky řekl o někom, že ‚dostal paletu’.

Lev Leonidovič se smál.

“To už si člověk neodvykne.”

Rovnost nerovnost, teď už spolu měli mnohem víc společného než před chvílí.

“A byl jste tam dlouho?” vyptával se Kostoglotov klidně dál. Dokonce se narovnal a nevypadal už tak zmořeně.

“Asi tak tři roky. Po vojně mě tam jednoduše šoupli a nebylo úniku.”

Tohle ani nemusel dodávat. Ale dodal to. Tak vida, takové uznávané a ušlechtilé povolání, a slušní lidé přitom považují za nutné omlouvat se za ně! V člověku přece jen kdesi sedí jakýsi spolehlivý indikátor.

“A čím jste tam byl?”

“Náčelníkem zdravotní služby.”

Pane jo! Totéž co madam Dubinská – pán nad životem a smrtí. Až na to, že ta by se neomlouvala. A tenhle odešel.

“Takže jste stihl dokončit medicínu ještě před válkou, že?” zachytával se Kostoglotov lékaře dalšími otázkami jako pichlavý bodlák. Už to vlastně ani nepotřeboval vědět, byl to jenom takový zvyk z etapových věznic: v několika minutách, mezi dvojím zaklepnutím “bufíku” ve dveřích cely, přelétnout život kolemjdoucího. “Takže který vy jste vlastně ročník?”

“Já jsem šel už po osmém semestru, jako volontér,” Lev Leonidovič se zvedl od svého nedopsaného lejstra, došel k Olegovi a se zájmem mu začal prsty přejíždět a prohmatávat jeho šrám. “To je odtamtud?”

“Jo.”

“Pěkně vám to spravili. Pěkně. To vám dělal lékař-mukl?” “Jo.”

“Jméno si nepamatujete? Nebyl to Korjakov?”

“Nevím, bylo to při transportu. A za co seděl ten Korjakov?” Oleg už se zase zachytával za Korjakova, aby se o něm rychle něco dověděl.

“Za to, že jeho otec byl plukovník carské armády.”

Vtom však přišla sestra s japonskýma očima a s bílou korunkou pro Lva Leonidoviče, že má jít na převazovnu. Kostoglotov se opět nahrbil a pomalu se loudal chodbou. Další životopis, i když neúplný. Dokonce dva. Zbytek si může domyslet. Lidé se tam dostávají tolika způsoby… Ne, o to nejde, jde o tohle: ležíš na pokoji, jdeš po chodbě, procházíš se v parčíku a kolem tebe a proti tobě chodí plno lidí a jim ani tobě nenapadne zastavit se a říct: Víš co, otoč klopu! Ano, je to tak, má tam odznak tajného řádu! Byl tam, zažil to, byl při tom, ví! A kolik jich přitom je! Každý však má ústa na zámek. A zvenčí na něm nikdo nic nepozná. Tak hluboko je to zasuté.

No tohle! Dojít až tak daleko, že se mu ženy zdají přítěží! Jak může člověk tak klesnout? To nepochopím.

Ale když se to tak vezme, žádný důvod k radosti vlastně nemám. Lev Leonidovič to zase tak přesvědčivě neříkal, že by se mu muselo věřit.

Z toho by tedy vyplývalo, že všechno je ztraceno.

Všechno…

Kostoglotov se cítil, jako by místo provazu dostal doživotí.

Zůstává naživu, až na to, že neví proč.

Zapomněl, kam měl namířeno, a zůstal bezradně stát na dolní chodbě.

A z jedněch dveří, kousek od něho, vyšel bělostný pláštík v past štíhlý jako vosa – hned ji poznal.

Vega!

Šla sem. Přímou cestou byla od něho pár kroků, musela však obejít dvě lůžka u zdi. Oleg jí však nevykročil vstříc a získal tak jednu, dvě, tři vteřiny na rozmyšlení.

Od oné předvčerejší vizity se tvářila odměřeně, vážně a nevěnovala mu jediný přátelský pohled.

Zpočátku si myslel – jdi do háje, však já ti to oplatím. Co se budu klanět a omlouvat…

Ale bylo mu jí líto. Nechtěl jí ublížit. A sebe taky litoval. Třeba jako teď – to kolem sebe mají jít jako němí?

Provedl snad něco? To ona ho přece obelhala s těmi injekcemi, ona mu chtěla ublížit. Takže on měl teď důvod neodpustit jí.

Došla až k Olegovi, ale nedívala se na něj (neviděla ho), a Oleg proti svému úmyslu jí řekl, jako když ji tiše prosí:

“Věro Korniljevno…”

(Nemožný tón, ale jemu zněl příjemně.)

Až teprve teď zvedla chladné oči a uviděla ho.

(To by tedy rád věděl, proč jí vlastně odpouští.)

“Věro Korniljevno… Nemohla byste mi… zase… dát transfúzi?”

(Takhle se ponižovat! Ale stejně je mu to příjemné.)

“Vždyť jste ji odmítal, ne?” hleděla na něho stále s tou neúprosnou přísností, ale jakási nejistota se jí přece jen zachvěla v očích. V těch milých kávově hnědých očích.

(No dobrá, tak ona ze svého hlediska za nic nemůže. Ale přece nebudou kolem sebe chodit jako cizí.)

“Když mně se to tehdy líbilo. A rád bych si to zopakoval.”

Usmál se. Jeho šrám se přitom ještě víc zaklikatil a zkrátil.

(Teď jí odpustí a teprve pak někdy jí to vyloží.)

Něco se jí přece jen mihlo v očích, jakási lítost.

“Zítra možná přivezou krev.”

Stále se ještě opírala o nějaký neviditelný stolek, ale ten jí snad ujížděl nebo uhýbal pod rukou.

“Hlavně když mi ji budete dávat vy,” upřímně ji požádal Oleg. “Jinak ji nechci.”

Chtěla se z toho vyvléct, nesnažila se slibovat něco dopředu, a tak jen zavrtěla hlavou:

“Až jak to vyjde.”

A šla dál.

Je milá, stejně je milá.

Jenomže – oč mu vlastně jde? Když je odsouzen doživotně, tak oč mu jde?

Oleg bezradně stál na chodbičce a vzpomínal, kam to původně šel.

Aha, už ví, šel navštívit Děmku.

Děmka ležel v malém dvoulůžkovém pokojíku, druhý pacient byl právě propuštěn a nový měl přijít zítra po operaci. Zatím tam tedy byl sám.

Uplynul už týden – a žhavé plameny po uříznuté noze za tu dobu pohasly. Operaci měl za sebou, ale noha stále ještě žila, stále celá bolela jako neodříznutá, a Děmka dokonce cítil každý jednotlivý prst té uříznuté nohy.

Z Olegovy návštěvy měl radost, jako by za ním přišel starší bratr. Vlastně to byli jeho nejbližší – ti lidé z dřívějšího pokoje. Na stolku měl pod ubrouskem ležet něco od zdejších žen, ale jinak za ním zvenku neměl kdo přijít a něco mu přinést.

Ležel na zádech a s ním spočívala na lůžku i noha, to, co z ní zbylo, pahýl stehna, a celý obrovský balík obvazu. Ale hlavou a rukama pohyboval volně.

“Tak tě zdravím, Olegu!” podával si s Olegem ruku. “Posaď se a povídej, co u nás na pokoji.”

Pokoj v horním patře, který musel opustit, to byl celý jeho svět. Tady dole byly i sestřičky jiné, i sanitářky jiné a taky pořádek jiný. Pořád se tady dohadovali, co kdo má nebo nemá dělat.

“No to víš, pořád stejně,” Oleg se díval na propadlý, zubožený Děmkův obličej. Jako když mu hoblíkem vyhloubí rýhy na skráních, objede a zaostří nadoční oblouky, nos i bradu.

“Co kádr, je tam?”

“Je, je.”

“A Vadim?”

“S Vadimem je to špatné. Zlato zatím nesehnali. Bojí se metastáz.”

Děmka nad Vadimem pokrčil čelo, jako by to byl jeho mladší bratr.

” Chudák. “

“Takže poděkuj pánubohu, že ti tu tvou vzali včas.”

“U mě taky ještě můžou být metastázy.”

“Těžko.”

Kdo to mohl vědět, ani lékaři nevěděli, jestli náhodou do těla nepropluly ty zhoubné osamocené buňky a jestli se ve tmě nevylodily. A kde.

“Ozařujou tě?”

“Vozí mě tam na vozejku.”

“Ty už to máš teď jasný, hochu, budeš se pomalu uzdravovat a zvykat si na berli.”

“Co na jednu – na dvě si musím zvyknout.” Už to měl všechno promyšlené ve své osiřelé hlavě. I dřív se mračíval jako dospělý, a což teprve teď.

“Kde ti je budou dělat? Hned tady?”

“Na ortopedii.”

“Platit je doufám nebudeš muset.”

“Napsal jsem si žádost. Kde bych na to vzal?”

Povzdechli si – jako si snadno povzdechnou lidé, co po celá léta neviděli nic veselého.

“Jak chceš příští rok dokončit školu?”

“Asi rupnu – a bude po ptákách.”

“A z čeho budeš živ? U mašiny přece dělat nemůžeš.”

“Slibujou mi invalidní důchod. Jestli podle druhý nebo třetí třídy, to nevím.”

“Třetí je jaká?” Kostoglotov neovládal všechny typy invalidního důchodu, stejně jako neovládal občanské zákony.

“No jaká. Na chleba to bude stačit, na cukr ne.”

Měl to už všechno promyšlené jako dospělý muž. Život mu s tím nádorem pěkně zatopil, ale on se nedal a mířil za svým.

“A pak na univerzitu?”

“Aspoň to zkusím.”

“Na literární?”

“Jo.”

“Poslyš, Děmko, poslechni mě: nedělej to. Opravuj rádia a budeš mít klid, a ještě si vyděláš.”

“Rádia mně můžou bejt ukradený,” Děmka popotáhl nosem. “Já mám rád pravdu.”

“No a? Budeš spravovat rádia a přitom budeš mluvit pravdu, ty hloupej.”

Nedospěli k ničemu. Probrali to i ono, došlo i na Olegovy problémy. To bylo taky u Děmky cosi nedětského, že se zajímal o druhé lidi. Mládí bývá zaujato jen samo sebou. A Oleg vyprávěl Děmkovi jako dospělému, jak na tom je.

“Teda stojí to za enóno,” zahučel Děmka.

“Teď bys se mnou asi neměnil, vid?”

“Čert ví..

Vcelku to vypadalo tak, že Děmka si tu pobude ještě asi půldruhého měsíce, než dobere ozařování a dočká se berlí, takže ho propustí někdy v květnu.

“A kam půjdeš nejdřív?”

“Rovnou do zoologický!” Děmka se rozveselil. O zoologické zahradě se už zmínil Olegovi několikrát. Stávali vedle sebe na schůdkách před klinikou a Děmka vždycky přesně ukázal, že tam za řekou, za hustými stromy je zoologická zahrada. Tolik let čítal o všelijakých zvířatech a poslouchal o nich v rádiu, a nikdy na vlastní oči neviděl lišku nebo medvěda či užovku, natož tygra nebo slona. Tam, kde žil, nebyl ani zvěřinec, ani cirkus, ba ani les. A jeho toužebným přáním bylo chodit za zvířaty a poznávat je; to přání ho provázelo neustále. Jako když si od toho setkání slibuje něco mimořádného. Hned ten den, co sem přijel s bolavou nohou a měl si jít lehnout do nemocnice, vypravil se ze všeho nejdřív do zoo, jenže tam měli zrovna zavřeno. “Poslyš, Olegu, tebe asi brzo propustí, viď?”

Oleg tu seděl shrbený.

“Asi. Krev mi nedrží pohromadě. A je mi pořád zle.”

“A ty se nechystáš do zoo?!” To bylo pro Děmku něco nepředstavitelného a snad by byl ztratil o Olegovi i dobré mínění.

“Ale jo, asi jo.”

“Určitě tam musíš zajít. Prosím tě, zajdi tam! A víš co, pošli mi pak lístek, jo? Co ti to udělá? Víš, jakou já budu mít radost? Napiš mi, co je tam teď za zvířata a co je tam nejzajímavější. A já se to aspoň dozvím o měsíc dřív. Půjdeš tam? A napíšeš mi? Mají tam krokodýly a prej i lvy!”

Oleg mu to slíbil.

Odešel (sám si potřeboval lehnout) a Děmka osaměl v malém pokojíku za zavřenými dveřmi a ještě dlouho nebral do rukou knížku, hleděl do stropu, pak zase z okna, a přemýšlel. Venku sice nemohl nic vidět – na okně byly paprsčité mříže a okno bylo obrácené do slepé uličky ke zdi nemocniční budovy. Na zdi nebyl teď ani pruh světla jako za slunečných dnů, pod mrakem však taky nebylo – byl to takový lehký přísvit z poněkud zamlženého, ale viditelného slunce. Nevýrazný jarní den, nijak horký ani jasný, kdy příroda pilně a tiše pracuje k jaru.

Děmka ležel bez hnutí a dumal o příjemných věcech: jak postupně přestane uříznutou nohu cítit, jak se naučí chodit rychle a šikovně o berlích a jaký to bude krásný den, až ho před Prvním májem pustí: bude docela jako v létě, on bude od rána do večera chodit po zoologické zahradě a pak půjde na svůj vlak; pak bude mít spoustu času a pěkně rychle si probere celou středoškolskou látku a přečte si ještě hromadu knížek, které by měl znát, a nezná. Teď už je definitivní konec s těmi ztracenými večery, kdy kluci chodili tancovat a jemu se taky chtělo jít, a přitom tancovat neuměl. S tím už je konec. Rozsvítí si lampu a bude se učit.

Vtom někdo zaklepal.

“Dále!” řekl Děmka. (To slovo říkal vždycky strašně rád. Ještě nikdy nebydlel tak, aby se k němu muselo klepat.)

Dveře se prudce rozlétly a vpustily Asju.

Vrazila dovnitř, jako když strašně pospíchá, jako když ji někdo honí, jakmile však za sebou dveře zavřela, zůstala stát u veřejí s jednou rukou na klice a druhou si přidržovala župan, aby se jí nerozvíral.

Teď to byla docela jiná Asja než ta, která do nemocnice zaběhla na pár dní na vyšetření a kterou čekaly běžecké tratě zimního stadiónu. Teď to bylo povadlé, pobledlé děvče a její žluté vlasy se sice nemohly tak rychle změnit, ale stejně se jí teď splihle plácaly kolem tváře.

Jen župan měla stejný – ošklivý, bez knoflíků, už vystřídal spoustu majitelek a sepraný byl až hrůza. Teď se k ní ale hodil víc než dřív.

Asja chvíli hleděla na Děmku a udiveně zvedala obočí, jestli je tady správně, jestli nemá běžet dál.

Byla sice jen o rok starší než Děmka, ale takhle ubitá vypadala o mnoho starší, o znalost celého života; teď si tedy byli s Děmkou rovni. Měl z ní radost:

“Asjo! Posaď se… Co je s tebou?”

Za tu dobu si spolu častokrát povídali, i nohu probírali (Asja tvrdě stála na tom, že ji nemá dát), i po operaci za ním dvakrát přišla a přinesla mu jablka a zákusky. Mluvili spolu hned první večer o všem docela otevřeně a postupně čím dál otevřeněji. A ona mu ne hned, ale později přímo řekla, co má za nemoc: bolí ji pravý prs, našli jí v něm nějaké bulky, teď ji ozařují a dávají jí nějaké tabletky.

“Posaď se, Asjo. Sedni si.”

Odlepila se od dveří, a jak mířila k židličce u Děmkovy hlavy, táhla za sebou ruku po zdi, jako by se jí držela nebo ji ohmatávala.

Usedla.

Usedla, ale nedívala se Děmkovi do očí, hleděla stranou, na přikrývku. Nenatočila se přímo k němu a on se taky nemohl otočit.

“Tak co je s tebou?” Teď bylo na něm, aby se choval jako starší. Na vysokých polštářích k ní zvrátil hlavu, jen hlavu, jinak ležel na zádech.

Roztřásl se jí ret a zamžikala víčka.

“Aseňko!” stačil říct Děmka (bylo mu jí strašně líto, jinak by si netroufl oslovit ji tak důvěrně) a ona v tu chvíli padla tváří na jeho polštář, hlavou k jeho hlavě, až ho pramínek jejích vlasů zašimral na uchu.

“Tak co je, Aseňko?” prosil a začal šátrat po přikrývce a hledat její ruku, ale nemohl ji najít, neviděl, kde má ruce.

A ona brečela do polštáře.

“No tak, co je? Řekni mi, co je.”

Přitom už to skoro tušil.

“Uříznou mi ho!”

A plakala a plakala. Potom vždycky jen zanaříkala:

“Jéje, jéje.”

Tak srdcervoucí nářek Děmka snad v životě neslyšel.

“Ale třeba ne,” chlácholil ji. “Třeba ti ho nevezmou.”

Jenže cítil, že tím to její jéje, jéje neuchlácholí. Pořád mu tak srdceryvně plakala do polštáře. Už cítil, jak má vedle své tváře mokro.

Konečně našel její ruku a začal ji hladit.

“Aseňko, třeba to nějak dopadne.”

“Ba né-é-é… Přej v pátek…”

A zase tak dlouze zakvílela, až se Děmkovi sevřelo srdce.

Neviděl její ubrečenou tvář, jen pramínky jejích vlasů mu lezly do očí. Byly tak měkké a tak lechtaly!

Děmka nevěděl, co jí na to má říct. A tak jí jen pevně tiskl ruku, aby přestala. Litoval ji víc než sebe.

“Proč mám teď žít?” volala v pláči. “Proč?!”

Na tuto otázku už Děmka jakžtakž tušil odpověď ze své mlhavé zkušenosti, jenže ji nedokázal přesně vyjádřit. A i kdyby to dokázal, soudě podle Asjina nářku by ji nepřesvědčil nikdo. Její zkušenost jí říkala jedině to, že už teď nemá proč žít.

“Kdo – mě – teď – bu-de – po-tře-bo-vat?!” vzlykala hořce.

A znovu padala do polštáře a Děmka už měl zvlhlý celý obličej.

“Jak to?” domlouval jí a ruku jí svíral čím dál víc. “Přece víš, jak se lidi berou… Mají stejný názory… dobrý povahy…”

“Kterej blbec mě bude milovat pro povahu?!” vylítla na něho rozzuřeně, jako když se kůň vzepne na zadních, i ruku mu vytrhla, a teprve teď spatřil Děmka její mokrou, zrudlou a ubohou tvář, plnou rudých skvrn a zloby. “Kdo mě bude chtít s jedním prsem? No kdo? V sedmnácti letech!” křičela na něho, jako by za všechno mohl on.

A on nevěděl jak ji utišit.

“A jak pudu na pláž?” vykřikla, když jí projela hlavou nová myšlenka. “Na pláž!! Jak se budu koupat?!” Zkroutila se do vývrtky, svezla se od Děmky někam dolů, pryč, tělo jí sjelo k zemi, hlavu si objímala rukama.

Bylo pro ni nesnesitelné představovat si plavky nejrůznější módy, s ramínky nebo bez, v celku nebo dvoudílné, podle dnešní nebo nějaké příští módy, plavky oranžové i světle modré, červené i akvamarínové, jednobarevné i pruhované a všelijak lemované, nevyzkoušené, ale předvedené před zrcadlem – všecko si to představovat, a nikdy si to nekoupit a neobléct! A právě tato stránka jejího života, to, že se už nikdy nebude moci ukázat na pláži, jí teď připadala nejnespravedlivější a nejpotupnější. To byl hlavní důvod, proč už nemělo smysl žít.

A Děmka ze svých vysokých polštářů huhlal cosi naivního a nemístného:

“Víš co, jestli si tě nikdo nevezme… Já sice vím, jak to se mnou teď je… Ale já si tě vždycky rád vezmu, to si pamatuj.”

“Poslyš, Děmko!” Asja teď dostala nějaký nový nápad, takže vstala, otočila se a hleděla na něho vyjeveně, beze slov. “Poslouchej, ty jsi přece poslední, kdo ho může ještě vidět a políbit. Nikdo už ho nikdy nepolíbí. Děmko, aspoň ty ho polib, aspoň ty!”

Rozevřela župan, však už se jí rozvíral sám, a zase s pláčem či nářkem odtáhla volný límec košile – a odtud se jí vyhouplo její odsouzené pravé jablíčko.

Bylo to, jako když se zatřpytí slunce a sestoupí rovnou sem, až se pokoj hned celý rozsvítil a rozzářil. A růžová bradavka – větší, než si Děmka dovedl představit! – před ním vyplula, až přecházel zrak z té růžovosti.

Asja stála skloněna skoro až k jeho hlavě a čekala a pobízela ho:

“No tak líbej, polib ho!”

Na Děmku se vyhrnula zpod košile vůně jejího nabízeného těla a on začal jako telátko vděčně a nadšeně netrpělivými rty prozkoumávat celou tu pružnou a nalitou věc nad sebou, celý ten oblý tvar, jehož houpavou krásu žádný malíř ani sochař nezachytí.

“Budeš si ho pamatovat? Budeš si pamatovat, že tam byl? A jaký byl?”

Asjiny slzy mu padaly na ostříhanou hlavu.

A Asja pořád tak stála a neuhýbala a on se znova vracel k tomu růžovému kopečku a měkce ho žmoulal v ústech tak, jako by to dělalo její příští dítě – ale už to nikdy neudělá. Nikdo sem nepřišel a on mohl olíbat celý ten zázrak nad sebou.

Dnes zázrak, a zítra – do koše.

29

Sotva se Jura vrátil ze služební cesty, přijel za otcem, a hned na celé dvě hodiny. Pavel Nikolajevič si ještě předtím po telefonu vyžádal, ať mu Jura přiveze teplé boty, plášť a klobouk: už mu šel na nervy ten ohavný pokoj s těmi neotesanci na lůžkách, s hloupými debatami, a dvorana už se mu taky zprotivila; přestože se cítil velmi slabý, toužil po čerstvém vzduchu.

Tak to taky udělali. Bolavý krk opatrně zabalili do šálu, zatím ho měl pořád ještě citlivý, když pohnul hlavou, ale už daleko méně. V alejích nemocničního areálu nemohl Rusanova nikdo potkat, stejně by ho v tomto napolo civilním oblečení těžko poznal, takže se mohl klidně procházet. Jura ho vedl pod paží. Pavel Nikolajevič se o něho pěkně opíral a bylo mu příjemné pomaličku šlapat po čistém, suchém asfaltu, a hlavně mu to připomínalo, že se brzy vrátí – nejprve na rekonvalescenci do svého milovaného bytu a potom k aktivní milované práci. Byl už umořený nejen léčbou, ale i otupující nemocniční nečinností, tím, že přestal být potřebným a významným článkem velkého a důležitého soukolí, takže měl pocit, jako když ztratil všechnu svou sílu a všechen svůj význam. Byl by se chtěl co nejdřív vrátit tam, kde ho mají rádi a kde se bez něho nemohou obejít.

V tomto týdnu bylo občas dost zima a někdy i pršelo, ale ode dneška se už zase udělalo teplo. Ve stínu mezi budovami bylo ještě chladno a zem byla vlhká, ale na sluníčku to tak hřálo, že Pavel Nikolajevič na sobě i jarník sotva snesl a postupně si ho po jednom knoflíku rozepínal.

Měl teď mimořádně vhodnou příležitost rozumně si promluvit se synem: dnešní sobota se mu počítala jako poslední den služební cesty, takže neměl naspěch, a Pavel Nikolajevič už teprve ne. Přitom situace se synem byla zanedbaná, ne-li nebezpečná, to otcovské srdce cítilo. I teď, po příjezdu, neměl syn čisté svědomí, stále uhýbal očima a nepodíval se na otce zpříma. Tohle Jura nikdy nedělával, býval to vždycky upřímný chlapec, až teprve za studií si tohle zvykl, a hlavně když měl co dělat s otcem. Ta jeho vyhýbavost či ostych Pavla Nikolaj eviče dráždily, takže někdy už na něho i volával: “Tak zvedni přece tu hlavu!”

Dnes si však umínil, že na něho nebude příkrý, že si s ním promluví mírně. Požádal Juru, aby mu podrobně vyprávěl, jak se vlastně projevil a čím se proslavil jako představitel prokurátorského dohledu v těch dalekých městech na služební cestě.

Jura se sice dal do vyprávění, ale nijak zvlášť se mu do toho nechtělo. Uvedl jeden případ, pak druhý, a přitom pořád uhýbal očima.

“Tak povídej, povídej!”

Usadili se na oschlé lavičce, na sluníčku. Jura měl na sobě koženou bundu, na hlavě teplou pletenou čepici (plstěný klobouk odmítal nosit), na pohled vypadal celkem seriózně a mužně, ale vnitřní nejistota to všechno kazila.

“No a pak tam byl taky ten případ se šoférem,” řekl Jura a hleděl do země.

“S jakým šoférem?”

“Jeden šofér vezl v zimě potraviny do konzumu. Měl před sebou sedmdesát kilometrů a uprostřed cesty ho zastihla vánice. Všude naváto sněhu, kola mu prokluzovala, venku mráz a kolem nikde nikdo. A vánice řádila celý den a noc. Tak to nakonec vzdal, nechal auto autem a šel si hledat nocleh. Ráno se vánice utišila, on se vrátil s traktorem a zjistil, že mu na autě chybí jedna bedna makarónů.”

“A co závozník?”

“Šofér si dělal závozníka sám, prostě nějak to tak vyšlo, že jel sám.”

“To je pěkný pořádek!”

“No jistě.”

“A tak si namastil kapsu.”

“Tati, ta bedna ho přišla pěkně draho!” Jura se na otce nakonec přece jen podíval. V obličeji měl cosi nedobrého, tvrdohlavého. “Vyfasoval za ni pět let. A přitom tam byly bedny s vodkou, a těch se zloděj netkl.”

“Juro, ale nemůžeš přece být tak důvěřivý a naivní. Kdo jiný by to mohl v takové vánici vzít?”

“Třeba jel někdo s koněm, co můžeš vědět? Do rána máš všechny stopy zaváté.”

“I kdyby to neudělal, ale neměl co odcházet. To se dělá – nechat stát erární majetek a jít si pryč?!”

Případ byl jasný, rozsudek průzračně spravedlivý – dali mu dokonce málo – a Pavla Nikolajeviče rozrušilo, že to synovi není jasné a že mu to musí vysvětlovat. Jindy je flegmatický, ale když dokazuje nějakou hloupost, bývá tvrdohlavý jako mezek.

“Tati, prosím tě, jen si to představ: je vánice, deset pod nulou, copak mohl nocovat v kabině? Vždyť by byl zmrzl!”

“Jak to zmrzl? Jaképak zmrzl? A co voják na stráži?”

“Toho po dvou hodinách vystřídají.”

“A co když ne? A co na frontě? Za každého počasí lidi stáli a umírali, ale ze svého místa se nehnuli!” Pavel Nikolajevič ukázal dokonce prstem někam tam, kde stáli a nehnuli se. “Jen si rozvaž, co říkáš! Jak to jednomu promineš, bude to jako lavina a šoféři nám rozkradou kdeco, copak to nechápeš?”

Ne, Jura to nechápal! Podle jeho zarytého mlčení bylo vidět, že to nechápe.

“No dobrá, je to tedy tvůj klukovský názor, je to tvoje mládí, mohl ses třeba tak vyjádřit, ale doufám, že písemně jsi to nikde neuváděl.”

Syn jen pohnul rozpraskanými rty a řekl tiše:

“Napsal jsem… protest. Pozastavil jsem účinnost rozsudku.”

“Pozastavil!? A bude se to projednávat znovu?! Ale-aleale! Je-je-je-je!” Pavel Nikolajevič si rukama zakryl, zaclonil půl obličeje. Toho se právě bál! Jurka všechno pokazil. Sám sebe ničí a otci taky neprospěje. Pavlu Nikolajeviči se až udělalo nanic z bezmocného vzteku, že on jako otec nemá žádnou možnost předat tomu svému nešikovi své životní zkušenosti, všechny své finty.

Vstal. Jura vstal taky a potom šli spolu, Jura se zase snažil podpírat otce pod paží, ale ani obě ruce by Pavlu Nikolajeviči nestačily, aby vtloukl synovi do hlavy, že se dopustil velké chyby.

Nejdřív mu vysvětloval, co je to zákon a zákonnost, jaké jsou to pevné sloupy, jimiž se nesmí lehkomyslně otřásat, zejména když člověk hodlá pracovat v prokuratuře. A hned k tomu dodával, že každá pravda je konkrétní, a proto zákon je sice zákon, ale musí se taky přihlížet ke konkrétní chvíli, ke konkrétní situaci, k tomu, co je v daný moment zapotřebí. A taky se mu zvlášť snažil vštípit, že existuje organické propojení mezi všemi instancemi a všemi větvemi státního aparátu; a proto, když přijede jako republikový zmocněnec do zapadlého okresu, nesmí se nijak vytahovat, naopak, musí citlivě přihlížet k místním podmínkám, a pokud to není nutné, nesmí jít proti místním pracovníkům, kteří tyto podmínky a požadavky znají lépe než on; takže když dali šoférovi pět let, znamená to, že věděli proč.

Vcházeli spolu do stínu budov a zase z nich vycházeli, procházeli rovnými a zahnutými alejemi i podél řeky. Jura poslouchal, dlouho neříkal nic, jen se zeptal:

“Nejsi unavenej, táto? Nechceš si zase sednout?”

Člověk do něj hučí, a všechno je marné. Jediné, co si z případu pamatuje, je, že v kabině bylo deset pod nulou.

Pavel Nikolajevič byl samozřejmě unavený a v kabátě mu bylo pěkně horko, a tak si znovu sedli na lavičku v hustém křoví – husté však byly jen proutky, ale jinak jimi bylo vidět, protože z pupenů teprve vyrážely první lístečky. Slunce pěkně hřálo. Pavel Nikolajevič šel celou procházku bez brýlí, aby si odpočinul obličej i oči. Seděl na sluníčku s přivřenýma očima a mlčel. Dole pod srázem hučela řeka jako někde v horách. Pavel Nikolajevič ji poslouchal, hřál se a přemýšlel, jak je to příjemné vracet se k životu a pevně vědět, že se všechno co nevidět zazelená a on bude i další jaro žít.

Ale musel nějak dokončit řeč s Jurou. Ovládat se, nerozčilovat se, protože tím by ho odradil. A tak když si odpočinul, požádal Juru, aby pokračoval a vyprávěl mu o dalších případech.

Jura při veškeré své zdrženlivosti velmi dobře věděl, za co ho otec bude chválit a za co ne. A tak teď vyprávěl o případu, proti němuž nemohl Pavel Nikolajevič nic mít. Očima však stále uhýbal, neuměl lhát, a otec vytušil, že má v záloze ještě něco.

“Řekni mi všechno, jen mi to pěkně pověz. Já ti přece kromě rozumné rady nemůžu nic dát. A přitom ti přeju jen dobro. Chci, aby ses vyvaroval chyb.”

Jura si vzdychl a vyprávěl další případ. Při své revizi se musel probírat i starými soudními knihami a spisy, některé byly i pět let staré. A tu si všiml, že na mnoha místech, kde měly být nalepeny rublové a třírublové kolky, nic není. Přesněji řečeno zůstaly tam po nich stopy, ale kolky byly pryč.

Kam mohly zmizet? Začal po tom pátrat – a na nových listinách objevil kolky jakoby mírně poškozené, natržené. A tak mu napadlo, že to asi bude mít na svědomí některá ze dvou dívek – Káťa nebo Nina, které měly přístup do všech archívů; lepily na spisy staré kolky místo nových, ale peníze vybrané od klientů si nechávaly.

“No tohle!” Pavel Nikolajevič jen vydechl a spráskl ruce! “Na co všechno ti lidi nepřijdou! Jen když můžou stát okrást. No napadla by tě taková věc?”

Jura však provedl všechna tato zjištění v tichosti, nikomu se o tom nezmínil. Rozhodl se celou věc dotáhnout a zjistit, která z těch dvou dívek to má na svědomí; nejdřív se nějaký čas nápadně dvořil Kátě, potom Nině. S každou zašel do kina a potom k ní domů: u které najde nákladné zařízení, koberce, ta to vzala.

“To je nápad!” Pavel Nikolajevič až tleskl rukama a pousmál se. “Chytře sis to vymyslel! Vypadalo to jako zábava, a tys zatím pracoval. Hlavička!”

Jenže Jura zjistil, že obě dívky žily skromně: jedna bydlela s rodiči, druhá s malou sestrou. Nejenže neměly žádné koberce, ale chybělo jim toho tolik, až se Jura divil, že tak můžou žít. Po úvaze zašel za soudcem a všechno mu vyprávěl, ale zároveň ho požádal, aby jen děvčata pokáral, ale jinak to nerozmazával. Soudce mu velice děkoval, že se rozhodl vyřešit to raději v tichosti, však jemu by zveřejnění taky neprospělo. A tak si oba zavolali nejdřív jednu dívku, potom druhou a několik hodin si je podávali. Přiznaly se obě. Celkem si tím přilepšily za měsíc každá tak okolo stovky.

“To se mělo řádně vyšetřit, jéje, to se mělo dát normálně k soudu,” pln lítosti prohlásil Pavel Nikolajevič, jako by to byl zpackal sám. I když zase podrazit soudce, to nešlo, v tom Jura postupoval takticky. “Přinejmenším to měly ty holky všechno nahradit.”

Jura už teď ke konci mluvil, jako když se mu nechce. Nějak se s tou záležitostí sám nedovedl vyrovnat. Když zašel za soudcem a navrhl mu, aby se to nedávalo k soudu, věděl a cítil, že jedná velkoryse, a byl na své rozhodnutí v duchu pyšný. Představil si, jak budou děvčata ráda, až budou mít za sebou tohle těžké přiznání, jak budou čekat na trest, a on žádný trest nepřijde. A tak jim spolu se soudcem řádně vynadal, chtěl, aby uznaly, že to, co dělaly, je hanebné a nízké, a sám se dal přitom unášet svým přísným hlasem, uváděl jim ze svého třiadvacetiletého života příklady poctivých lidí, které znal a kteří mají všechny podmínky pro to, aby kradli, a přesto nekradou. Zahrnoval je ostrými slovy s vědomím, že tato slova budou pak změkčena odpuštěním. Jenže pak jim odpustili, dívky odešly, ale žádné rozzářené pohledy se v příštích dnech nekonaly, a nejenže dívky nepřišly Jurovi poděkovat za jeho šlechetný čin, ale dělaly, že ho ani nevidí. Byla to pro něho rána a neuměl si to nijak vysvětlit. Že by nechápaly, čemu unikly, to nepřicházelo v úvahu – pracovaly přece u soudu. Nevydržel to, zašel za Ninou a sám se jí zeptal, jestli je ráda. A ona mu řekla, že neví, proč by měla být ráda, že si musí najít jiné zaměstnání, protože tady by z platu nevyšla. A Kátě, která bylo o něco přívětivější, navrhl, aby s ním šla zase do kina, a Káťa mu řekla: “Ba ne, to já bych teď nemohla, já s každým nejdu.”

A tak se s touto hádankou vrátil z úřední cesty a přemýšlel o ní i teď. Nevděk těch děvčat se ho hluboce dotkl. Věděl, že život je složitější, než ho vidí jeho přímočarý a prostoduchý otec, ale teď se ukázalo, že je ještě daleko složitější. Co měl tedy dělat? Nešetřit je? Nebo nic neříkat a dělat, že nic nevidí? K čemu by pak byla celá jeho práce?

Otec se už na nic neptal a Jura byl rád, že nemusí mluvit. Otec však z tohoto dalšího, celkem bezvýznamného případu, který on svou nešikovností zvrtal, dospěl k definitivnímu závěru, že pokud si člověk nepřinese pevný charakter z dětství, už se k němu nikdy nedopracuje. Těžko se mohl zlobit na vlastního syna, ale bylo mu ho moc líto a mrzel se na něj.

Zdá se, že už to s tím seděním přehnali. Pavla Nikolajeviče začaly zábst nohy a byl by si nejraději lehl. Dal se políbit, propustil Juru a šel na pokoj.

Na pokoji mezitím došlo k velké a rušné debatě. Hlavní řečník sice neměl hlas: byl to onen docent filozofie, reprezentativní jako ministr, který u nich na pokoji už jednou na návštěvě byl, mezitím však prodělal operaci krku a tyhle dny přešel z chirurgie do prvního patra na radioterapii. Na krku, na nejnápadnějším místě vpředu, měl zašitou jakousi kovovou věcičku, vypadalo to jako přezka na pionýrském šátku.

Docent byl dobře vychovaný a sympatický a Pavel Nikolajevič se všemožně snažil, aby se ho nedotkl, aby na sobě nedal znát, jak ho dráždí ta přezka v krku. Filozof si na ni teď každou chvíli prstem zatlačil, aby ho bylo aspoň trochu slyšet. Ale mluvil rád, byl na to zvyklý a teď, po operaci, této navrácené možnosti využíval.

Stál nyní uprostřed místnosti a tlumeně, o něco hlasitěji než šeptem vypravoval o nějakém bývalém intendantovi, který si natahal domů celé soupravy nábytku, sochy, vázy a zrcadla – něco si přivezl jako kořist po válce z Evropy, další věci pak skupoval ze starožitnictví, odkud si vzal jednu prodavačku za ženu.

“A přitom je od dvaačtyřiceti let v důchodu. Palice, že by se na ní dalo dříví štípat. Chodí po bytě jako Napoleon, ruku má zastrčenou za okrajem pláště a sekýruje. A myslíte si, že je spokojený s tím, co má? Vůbec ne, žere ho, že v Kislovodsku má jeho bývalý velitel z armády dům o deseti pokojích, vlastního topiče a dvě auta.”

Pavel Nikolaj evič však usoudil, že na tomto vyprávění není nic k smíchu a že je nemístné.

Ani Šulubin se nesmál. Hleděl na všechny, jako když jim vyčítá, že ho nenechají spát.

“Copak o to, k smíchu to je,” ozval se Kostoglotov ze své svěšené pozice, “ale jak…”

“Tuhle, zrovna nedávno, byl v krajských novinách fejeton,” vzpomněl si někdo. “Jeden chlápek si postavil za státní peníze vilu a přišlo se mu na to. A co se stalo? Přiznal svou chybu, odevzdal vilu na mateřskou školku a dostal důtku, ani nešel před soud.”

“Soudruzi, jestli toho litoval, uvědomil si svou vinu a předal dům pro školku, tak proč by se to mělo hnát až do krajnosti?”

“Copak o to, k smíchu to je,” soukal ze sebe dál Kostoglotov, “ale jak to všechno vysvětlíte z filozofické stránky?”

Docent rozhodil jednu ruku, druhou si držel na krku.

“Pozůstatky buržoazního myšlení.”

“Jak to buržoazního?” zavrčel Kostoglotov.

“No a jakého jiného?” nastražil se i Vadim. Dnes měl zrovna náladu na čtení, a tady si vzpomenou s hádkou na celý pokoj.

Kostoglotov se nadzvedl ze své svěšené pozice a přitáhl si přikrývku, aby líp viděl na Vadima a ostatní.

“Já tomu prostě říkám lidská chamtivost, jaképak buržoazní myšlení. I před buržoazií byli chamtivci a po buržoazii budou jakbysmet.”

Rusanov si dosud nelehl. Přes své lůžko Kostoglotova mentorsky poučil:

“Když se na takové případy podíváte trochu blíž, vždycky přijdete na buržoazní původ.”

Kostoglotov zavrtěl hlavou tak prudce, jako když si odplivne:

“Ten váš sociální původ, to je ale úplná pitomost!”

“Jak to, jaká pitomost?!” Rusanov se chytil za bok, píchlo ho tam. Tak drzý výpad nečekal ani od Kostohryze.

“Jak to pitomost?” nechápavě zvedl černé obočí Vadim.

“Takto,” zavrčel Kostoglotov a ještě se o kus nadzvedl, teď už napolo seděl. “Zblbli vám tím hlavu.”

“Zblbli? Víte vůbec, co říkáte?” pronikavě zaječel Rusanov, bůhví kde se v něm vzala ta síla.

“Komu – vám?” Vadim se jen narovnal, ale seděl pořád ještě s knížkou na noze. “My nejsme roboti. My nevěříme hned tak všemu…”

“Kdo vy?” vycenil zuby Kostoglotov. Chomáč vlasů mu padal do čela.

“My! Naše generace.”

“Tak jak to, že jste přistoupili na teorii o sociálním původu? To přece není marxismus, to je rasismus.”

“Co-že?!” Rusanov skoro až zařval.

“Rasismus!” zařval na něj zpátky Kostoglotov.

“Počkat, počkat!” Rusanov až zavrávoral a rukama svolával všechny lidi v pokoji k sobě. “Vy mi to dosvědčíte! Vy mi to dosvědčíte! Tohle je ideologická diverze!!”

Kostoglotov náhle spustil nohy z postele a ukázal Rusanovovi jedno velice neslušné gesto; a hned nato si sprostě ulevil.

“Hovno ideologická diverze! Krucinál, jak s nima člověk v něčem malinko nesouhlasí, hned je to ideologická diverze!”

Rusanov byl hluboce dotčen a uražen touto neurvalou drzostí, tímto sprostým gestem a nadávkou’ vyrazilo mu to dech a upravoval si honem brýle, které se mu svezly na nos.

A Kostoglotov hulákal na celý pokoj i na celou chodbu, až do dveří nakoukla i Zoja:

“Co mi to tady kdákáte jak nějakej zaříkávač: třídní původ, třídní původ? Víte, jak se to říkalo ve dvacátých letech? Ukažte nám své mozoly! A jak to, že vaše ručky jsou tak bílé a buclaté?”

“Já jsem pracoval, já jsem pracoval,” vykřikl Rusanov, ale špatně na svého protivníka viděl, protože mu pořád nešly srovnat brýle.

“Já vím,” odporně hučel Kostoglotov, “já vím, vy jste dokonce na jedné brigádě pomáhal zvedat kládu, jenomže jste se postavil doprostředka! Kdežto já jsem syn malého obchodníčka a celej život makám, jen se podívejte na moje mozoly! A teď jsem teda buržoust? A to mám snad po svým tátovi jiný erytrocyty nebo jiný leukocyty? Proto teda říkám, že váš názor není třídní, ale rasový. Vy jste rasista!” vykřikoval Kostoglotov a mezitím už vyskočil z postele a stál tu v celé své výšce.

Rusanov pln rozhořčení nad tou nespravedlností se jen slabě bránil, Vadim taky cosi rozčileně říkal, ale zůstal ležet, a filozof jen vyčítavě vrtěl svou pěkně tvarovanou velkou hlavou s upraveným účesem – jenže kdepak by bylo slyšet jeho nemocný hlas v tom rámusu!

Filozof se pak prodral až těsně ke Kostoglotovovi, a než ten se mezi řečí nadechl, stačil mu zašeptat:

“A znáte výraz ‚je z proletářského rodu’?”

“I kdyby měl deset proletářských předků, když sám manuálně nepracuje, tak to u mě není proletář,” čertil se Kostoglotov. “U mě to není proletář, ale krkoun. Protože se jenom třese na to, aby měl osobní důchod, to já znám!” A jak viděl, že Rusanov otvírá ústa a chce něco říct, už mu to dával: “Vám že jde o vlast? Vám jde o váš důchod, hlavně o to, abyste ho měl co nejdřív, tak od pětačtyřiceti! Já jsem byl u Voroněže raněnej, a mám starou bélu, na nohách spravovaný holínky, a svou vlast mám rád. Za tyhle dva měsíce nedostanu ani groš nemocenského, a stejně mám svou zem rád!”

Šermoval přitom dlouhýma rukama a natahoval je málem až k Rusanovovi. Byl rozčilený a ponořil se do víru této debaty, jako se mnohokrát účastnil bouřlivých debat v lágru, odkud mu teď naskakovaly do úst věty a argumenty, které kdysi slýchal od lidí, co už možná ani nežijí. V zápalu boje mu to dokonce v hlavě nějak všechno splynulo, takže mu tato těsná uzavřená místnost nabitá lůžky a lidmi připadala najednou jako cela, a proto mu tak snadno vylétaly z úst nadávky a byl ochoten se hned prát.

Rusanovovi došlo, že by mu teď Kostoglotov mohl docela snadno nějakou ubalit, jak je rozzuřený a útočný, a proto se raději stáhl a zmlkl. Jen v očích měl zběsilý vztek.

“Jenomže já žádnej důchod nepotřebuju,” Kostoglotov teď volně dokončoval svůj křiklavý projev. “Já jsem chudej jak kostelní myš a jsem na to hrdej! A za ničím se neženu! A nechci mít velkej plat – na ten já kašluVi

“Tiše, tiše,” napomínal ho filozof. “Socialismus počítá s diferencovaným systémem odměn.”

“Vlezte mi někam s vaším diferencováním!” vykřikoval Kostoglotov. “To se jako mají cestou ke komunismu výhody jedněch zvětšovat na úkor druhých, jo? Takže abysme si mohli bejt všichni rovni, musíme si nejdřív bejt nerovní, že jo? To je ta vaše dialektika, co?”

Křičel, ale při tom křiku ho pobolívalo nad žaludkem, a to mu zase stahovalo hrdlo.

Vadim se několikrát pokoušel zasáhnout, Kostoglotov však pořád přicházel s dalšími a dalšími argumenty a metal jimi jako špalíky gorodků, že před nimi Vadim nestačil uhýbat.

“Olegu!” pokoušel se ho zarazit. “Olegu! To je strašně snadné kritizovat společnost, která se teprve formuje. Uvědomte si přece, že je jí teprve čtyřicet let, ještě ani ne.”

“Však mně taky ještě není čtyřicet!” odbyl ho pěkně rychle Kostoglotov. “A vždycky mně bude míň. To mám snad kvůli tomu celej život mlčet?”

Filozof ho pořád zastavoval rukou, prosil, aby měl slitování s jeho nemocným hrdlem, vyšeptával poučky, jak různě se podílí na společenském produktu ten, kdo myje na klinice podlahu, a ten, kdo řídí celý ústav.

I to by byl Kostoglotov ještě stačil odmrštit nějakým pádným argumentem, jenže vtom se k nim ze svého vzdáleného kouta začal šourat Šulubin, na kterého všichni zapomněli. Toporně šoupal nohama, jak k nim pomalinku docházel ve svém neupraveném, nedbalém oblečení s rozhaleným nemocničním županem, jako když ho někdo uprostřed noci probudí. Překvapil je všechny tím, jak se tu zjevil. Zůstal stát před filozofem, zvedl prst a do ticha se ho zeptal:

“Pamatujete se, co se slibovalo v Dubnových tezích? Že například ředitel krajského ústavu národního zdraví nemá mít vyšší plat než tuhle naše Nelka.”

A Sulubin se zase odšoural k sobě do kouta. “Cha-cha-cha!” radostně se zachechtal Kostoglotov nad nečekanou podporou – Šulubin mu krásně nahrál!

Rusanov si sedl a odvrátil se. Na Kostoglotova se nemohl ani podívat. A toho odporného sýčka z kouta taky neměl od samého začátku rád, ten nedokázal přijít s ničím chytřejším, než srovnávat ředitele krajského ústavu národního zdraví se ženskou, co myje podlahy!

Najednou se všichni rozběhli a Kostoglotov viděl, že nemá s kým debatovat.

Vtom na něho prstem zakýval Vadim, který stále ještě nevstal z postele; posadil si ho k sobě a začal mu tiše domlouvat:

“Vy na to jdete ze špatné stránky, Olegu. Já vám povím, kde děláte chybu: srovnáváte s budoucím ideálem, ale měl byste srovnávat se všemi neřestmi a špínou, které představovalo celé dřívější Rusko před rokem sedmnáct.”

“Tenkrát jsem nebyl na světě, tak jaképak srovnávání,” zívl Kostoglotov.

“To si snadno ověříte. Stačí si přečíst Saltykova-Ščedrina.” Kostoglotov si znovu unaveně zívl. Podráždění, které ho tak prudce vyprovokovalo k této diskusi, ho teď stejně rychle opustilo. Pohybem plic si asi namohl žaludek nebo podráždil nádor, z čehož plyne, že nesmí mluvit příliš hlasitě.

“Vy jste nebyl na vojně, Vadime, viďte?”

“Nebyl, proč?”

“Jak to, že ne?”

“Měli jsme vojenský výcvik při studiu.”

“Jo tak. Vidíte, a já byl na vojně sedm let. Jako četař. Tenkrát se naší armádě říkalo dělnicko-rolnická. Velitel družstva dostával dvacku, velitel čety šest set, představte si. A na frontě dostávali velitelé doplňkový příděl – pečivo, máslo, konzervy, a jedli to tajně, abysme to my neviděli, rozumíte? Protože se styděli. A my jsme jim kryty stavěli dřív než sobě. Zdůrazňuju, že jsem byl četař.”

Vadim se mračil.

“Proč mi to všechno povídáte?”

“Protože je řeč o buržoazním myšlení. Kde je tady jaké buržoazní myšlení? U koho?”

Dnes už toho napovídal až běda, málem na zavření, ale přitom cítil jakousi trpkou úlevu, že vlastně nemá co ztratit.

Znovu hlasitě zívl a šel ke svému lůžku. A ještě jednou si zívl. A ještě.

Že by to bylo únavou? Nebo to souvisí s nemocí? Anebo je to tím, že všechny jejich debaty a dohadovačky, termíny a zlé pohledy mu náhle připadaly jako ubohý štěkot v porovnání s jejich nemocí, s jejich smrtelným ohrožením?

Přitom člověk touží po něčem docela jiném. Po něčem čistém a trvalém.

Jenže kde to najít? To Oleg nevěděl.

Zato dnes dopoledne dostal dopis od Kadminových. Doktor Kadmin mu odpovídal mimo jiné na jeho dotaz, jak vzniklo úsloví “měkké slovo i kost zlomí”. V 15. století bývala v Rusku jakási rukopisná kniha biblických příběhů. A tam je pověst o Kitovrasovi. (Nikolaj Ivanovič všechny tyhle staré knihy znal.) Kitovras byl mocný netvor a žil v daleké pustině; dovedl však chodit jen po přímce. Král Šalomoun si ho pozval k sobě, nepozorovaně ho dal připoutat na řetěz a odvést, aby mu tesal kámen. Jenže Kitovras mohl jít jen po přímce, a když ho vedli Jeruzalémem, museli před ním bourat domy, aby měl volnou cestu. Vtom narazili na domek jedné vdovy. Vdova se dala do pláče a prosila Kitovrase, aby její ubohý domek ušetřil, a nakonec ho přemluvila. Kitovras se začal prohýbat a kroutit, až se kolem domku protáhl, ale zlámal si přitom žebro. A tehdy pravil, že “měkké slovo i kost zlomí, tvrdé slovo hněv přivodí”.

Oleg teď přemítal, co to vlastně bylo za tvory ten Kitovras a ti písaři z 15. století, kolik lidskosti v nich bylo, zatímco my vedle nich vypadáme jako vlci.

Kdopak si dnes nechá zlámat žebro kvůli měkkému slovu?

Tím však dopis Kadminových nezačínal, Oleg ho nahmatal na stolku. Psali:

“Milý Olegu!

Stihlo nás velké neštěstí.

Zabili nám Žuka.

Vesnický sovět si najal dva lovce, aby chodili po vesnici a stříleli psy. A tak chodili a stříleli. Tobíka jsme schovali, ale Žuk se nám vytrhl a začal na ně štěkat. Ten se přece vždycky bál i obyčejného objektivu. Jako by to byl tušil! Střelili ho do oka, upadl na kraji zavodňovacího kanálu, hlavou dolů. Když jsme k němu přišli, ještě sebou cukal, takové velké tělo – a cukal sebou, byl to strašný pohled.

To víte, teď je u nás smutno. A vyčítáme si, že jsme ho neudrželi, že jsme ho nedokázali schovat.

Pochovali jsme ho vzadu v sadě, nedaleko besídky…” Oleg ležel a představoval si Žuka. Ne toho zastřeleného, s krvácejícím okem, s hlavou svěšenou do kanálu – ale jeho dvě pracky a obrovskou dobrou a laskavou hlavu s velkýma ušima, kterýma vždycky zaclonil okýnko Olegovy chalupy, když přišel a chtěl otevřít.

30

Doktor Oreščenkov za sedmdesát pět let života a za toho půlstoletí, co léčil nemocné, si sice nedopomohl k žádnému paláci, ale přízemní domek se zahrádkou si přece jen koupil, a to už ve dvacátých letech. Od těch dob tady bydlel. Domek stál na jedné z tichých ulic, kde byla nejen široká vozovka, ale i široké chodníky, které oddělovaly domy od ulice na dobrých patnáct metrů. Na chodnících už v minulém století vysázeli tlustokmenné stromy, jejichž koruny se přes léto rozklenuly do zeleného loubí, a dole byl každý z nich okopán, vyplet a osazen železnou mřížkou. Za horkých dnů tudy lidé procházeli v příjemném chládku a vedle chodníku, ve stružce obložené kachlíky proudila studená voda ze zavlažovacího kanálu. Tato obloukovitá ulice se táhla kolem nejkvalitnější a nejkrásnější části města a patřila k jejím nejpěknějším ozdobám. (Zato na městském sovětu bručeli, že tyhle přízemní domky zabírají moc místa, že jsou příliš daleko od sebe, že komunikace tu přijdou draho a že by se to mělo zbourat a nastavět tu čtyřpatrové činžáky.)

Autobusová zastávka byla dost daleko od domu doktora Oreščenkova, a doktorka Doncovová šla pěšky. Byl teplý, suchý večer, ještě se nestmívalo, ještě bylo vidět, jak se stromy v nadýchnutém oparu rašících lístků – tu větším, jinde menším – chystají ke spánku a svíce topolů jsou ještě holé. Avšak doktorka Doncovová nehleděla nahoru na stromy, hleděla do země. Celé to letošní jaro bylo pro ni posmutnělé a jaksi nereálné a nikdo nemohl říct, jak na tom bude, až se listí na těchto stromech zazelená, zežloutne a opadá. Ostatně dřív bývala vždycky tak zaměstnaná, že jí ani nepřišlo, aby se zastavila, zvedla hlavu k obloze a přimhouřila oči.

V domku doktora Oreščenkova byly vedle dvířek i hlavní dveře s mosaznou klikou a hrbolkovitou výplní, jako zastara. V takových domech bývají tyhle starodávné dveře většinou zatlučené a musí se chodit dvířky. Tady však nezarostly travou a mechem dva kamenné schůdky k nim a mosazná tabulka s kaligrafickým šikmo vyrytým nápisem “MUDr. D. T. Oreščenkov” se krásně leskla. Ani mistička elektrického zvonku nebyla nijak zašlá.

Doktorka Doncovová stiskla zvonek. Ozvaly se kroky, dveře otevřel sám doktor Oreščenkov v obnošeném, ač kdysi pěkném hnědém obleku a s rozepnutým límečkem košile.

“Á-á, Lidočka,” jen zlehýnka nadzvedl koutky úst, u něho to však znamenalo ten nejširší úsměv. “Už vás čekám, jen pojďte dál, rád vás vidím. Rád a nerad. Vy byste starého doktora nenavštívila, kdybyste neměla vážný důvod. “

Zatelefonovala mu, jestli za ním smí přijít. Byla by mu mohla vyložit celou svou prosbu po telefonu, ale to by bylo nezdvořilé. Teď ho provinile ujišťovala, že by ho navštívila tak jako tak, a on jí mezitím pomáhal z pláště.

“Dovolte, dovolte, já ještě nejsem taková ruina.”

Pověsil jí plášť na kolík dlouhého věšáku z tmavého leštěného dřeva pro mnoho návštěvníků a vedl ji dovnitř po hladce natřené podlaze. Minuli po chodbě nejlepší světlý pokoj v domě, kde stál klavír se zvednutým pulpitem a na něm veselé rozevřené noty – tam bydlela nejstarší Oreščenkovova vnučka; prošli jídelnou, kde stál velký drahý gramofon – okna zacloněná šlahouny vinné révy, zatím ještě suchými, byla obrácena do dvora; nakonec došli až do pracovny obestavěné regály s knihami, se starým masívním psacím stolem, starou pohovkou a pohodlnými křesly.

“Poslyšte, Dormidonte Tichonoviči,” Doncovová se rozhlédla přivřenýma očima po stěnách, “vám těch knih zase nějak přibylo.”

“Ale ne,” Oreščenkov mírně zavrtěl velkou, jakoby z kovu odlitou hlavou. “Pravda, pár jsem si jich přikoupil, a víte od koho?” Zvesela se na ni podíval. “Od Aznačejeva. Šel do důchodu, představte si, že už je mu šedesát. A ten den se ukázalo, že vlastně není žádný rentgenolog, že o medicíně už nechce ani slyšet, protože je především a hlavně včelař, a teď se bude věnovat jedině včelám. To jsou věci, viďte? Když jsem včelař, tak proč ztrácet nejlepší léta? Tak co, kam se posadíte, Lidočko?” vyptával se prošedivělé babičky Doncovové jako nějakého děvčátka. A hned to rozhodl za ni: “Tady v tomhle křesle se vám bude sedět pěkně pohodlně.”

“Ale já vás nemíním dlouho zdržovat, Dormidonte Tichonoviči. Přišla jsem jenom na chvilku,” ještě se zdráhala Doncovová, ale už seděla hluboce zabořená v měkkém křesle a hned cítila jakési uklidnění, dokonce až jistotu, že jedině tady padne teď to nejlepší rozhodnutí. Tíhu neustálé odpovědnosti, tíhu vedoucího postavení i volby, kterou teď musela se svým životem podniknout, to všechno jako když prve sňala z beder a pověsila na věšák v předsíni – a teď z ní všechno definitivně spadlo, když se zabořila do tohoto křesla. A v té chviličce oddechu se zvolna prošla zrakem po doktorově pracovně, kterou ostatně znala, a s údivem si všimla starého mramorového umyvadla v koutě – nebyla to moderní mušle, ale umyvadlo dole se džbánem na vodu – všechno přikryté a vzorně čisté.

Pak se podívala přímo na Oreščenkova, potěšena, že je živ, že je tu s ní a že všechny její obavy převezme na sebe. Pořád zde stál. Stál rovně, ani náznak, že by se hrbil, ramena i držení hlavy měl stále pevné. Vždycky vypadal tak sebejistě, jako by sám absolutně nemohl onemocnět, když léčí druhé. Ze středu brady mu stékal stříbrný pramínek zastřižené bradky. Nebyl dosud plešatý, ani šedivý ještě docela nebyl, vlasy měl sčesané na víceméně rovnou pěšinku, jak na to byl asi zvyklý celá léta. A tvář patřila k těm, jejíž rysy se nepohnou pod náporem citů – zůstávají stále stejné, stále na svém původním místě. Jedině obloukovitě klenuté obočí zaznamenávalo drobnými změnami všechno, co se v něm dělo.

“A teď mi, Lidočko, odpusťte, že si sednu ke stolu. Neberte to nijak oficiálně. Jsem prostě na to místo zvyklý.”

Bodejť by nebyl! Míval tu kdysi pacienty často, skoro každý den, později už méně často, ale i teď sem přicházeli a občas tu seděli dlouho v trýznivém rozhovoru, na němž závisela celá jejich budoucnost. Při zákrutech tohoto rozhovoru někdy mohlo na celý život uvíznout v paměti zelené sukno stolu, orámované tmavohnědým dubovým rámem, nebo starý dřevěný perořízek, poniklovaná lékařská tyčinka (na prohlížení v krku), kalamář s mosazným víčkem nebo silný, temně rudý vystydlý čaj ve sklenici. Doktor seděl u svého stolu, chvílemi vstal a prošel se k umyvadlu nebo ke knihovně, když chtěl pacientovi umožnit, aby si odpočinul od jeho pohledu a rozmyslel se. Přitom však klidné a pozorné oči doktora Oreščenkova nikdy bez potřeby neuhnuly stranou, nezadívaly se na stůl a do papírů, neztrácely ani minutu vyhrazenou pro pacienta nebo návštěvníka. Tyto oči byly hlavním přístrojem, jímž doktor Oreščenkov vnímal pacienty a žáky a předával jim své rozhodnutí a vůli.

Za svůj život byl doktor Oreščenkov mnohokrát pronásledován: v’ roce 1902 si za revoluční činnost poseděl ještě s dalšími studenty asi týden ve vězení; potom měl potíže kvůli tomu, že jeho nebožtík otec byl kněz; pak pro to, že za první světové války byl brigádním lékařem, ale nejen to, nýbrž – jak potvrdili svědci – že ve chvíli, kdy pluk začal v panice ustupovat, skočil na koně, ustupující pluk zastavil a odvedl ho znovu do imperialistické řeže, namířené proti německým dělníkům; ale to nejhorší, za co ho nejvíc pronásledovali a dusili, bylo, že se tvrdohlavě držel svého práva na soukromou lékařskou praxi, i když se všude čím dál přísněji zakazovala jako zdroj podnikatelského obohacování, jako bezpracný zisk, který dennodenně na každém kroku plodí buržoazii. A tak musel na pár let sundat ze dveří tabulku a odmítat všechny pacienty, ať sebevíc prosili a ať jim bylo sebevíc zle – jelikož v sousedství se našli dobrovolní i placení fízlové berní správy a ani sami pacienti nedovedli držet jazyk za zuby – a to už doktoru Oreščenkovovi hrozilo ztrátou zaměstnání, a dokonce i vystěhováním.

A přitom zrovna práva na soukromou praxi si cenil z celé své činnosti nejvíc. Bez té mosazné tabulky na dveřích žil jakoby ilegálně, jako pod cizím jménem. Ze zásady nenapsal a neobhajoval ani kandidátskou, ani doktorskou práci a prohlásil, že taková práce není žádným důkazem úspěšné každodenní léčby, že pacient cítí větší ostych, když je jeho lékař profesor, a za dobu, kterou by člověk strávil psaním této práce, je lepší osvojit si něco z jiného oboru. Jen ve zdejší nemocnici, kde Oreščenkov pracoval třicet let, prošel ambulancí, dětským oddělením, nějaký čas byl na chirurgii i na infekčním, pak na urologii, a dokonce i na očním a teprve po tom všem se stal radiologem a onkologem. Nepatrným, snad jen milimetrovým ohrnutím rtů dal najevo svůj názor na “zasloužilé činitele vědy”. Vyjádřil se v tom smyslu, že jakmile je někdo už za života prohlášen za činitele, a ještě k tomu zasloužilého, je to jeho konec: sláva už brání člověku léčit, tak jako příliš přepychový oděv brání člověku v pohybu. “Zasloužilý činitel” má za sebou suitu, nesmí se nikdy zmýlit, nesmí něco nevědět, nesmí se dokonce ani zamyslet; třeba je někdy přejedený a malátný nebo nestačí tempu a nechce to přiznat – a všichni od něho přitom čekají zázraky.

A tak Oreščenkov po ničem z toho netoužil, přál si jen mít na dveřích mosaznou tabulku a zvonek, kterým by se na něho pacienti dozvonili.

Nakonec to však přece jen dobře dopadlo: Oreščenkov jednou zachránil takřka umírajícího syna jednoho zdejšího vysoce postaveného funkcionáře. A potom zachránil dalšího funkcionáře, zase jiného, ale taky vysoce postaveného. A pak ještě několikrát členy různých významných rodin. A to všechno se stalo tady, v tomto městě, nikam odtud neodjel. Takže ve vlivných kruzích dostal doktor Oreščenkov aureolu slávy a vytvořil se kolem něho nimbus ochrany. Možná že v ryze ruském městě by mu ani tohle nepomohlo, avšak ve shovívavějším městě na východě si dokázali jaksi nevšimnout, že si znovu dal na dveře mosaznou tabulku a znovu občas přijal pacienta. Po válce už nebyl trvale zaměstnán, pracoval však jako konzultant na několika klinikách a docházel na zasedání vědeckých společností. Tak ve svých pětašedesáti letech mohl konečně bez zábran vést takový život, jaký považoval pro lékaře za správný.

“Takže Dormidonte Tichonoviči, přišla jsem vás o něco poprosit: nepřijel byste se podívat na můj zažívací trakt? Přizpůsobím se vašim možnostem. “

Pleť měla šedou, hlas unavený. Oreščenkov na ni upíral pevný pohled. “To víte, že přijdu, i den si dohodneme. Ale přece jen byste mi mohla uvést některé symptomy. A co si o tom sama myslíte.”

“Symptomy vám mohu uvést okamžitě – ale co si o tom sama myslím? Víte, snažím se na to spíš nemyslet. Totiž myslím na to až příliš, v noci teď špatně spím, takže by bylo nejlepší, kdybych o tom nic nevěděla. Vážně. Rozhodněte to sám: když si budu muset jít lehnout na kliniku, tak půjdu, ale vědět nechci nic. Mám-li jíl/ na operaci, raději bych diagnózu ani neznala, abych o tom při operaci moc nedumala – copak tam teď asi tak vyndávají? Rozumíte mi?”

Ať už to bylo tím křeslem nebo ochablými rameny, nevypadala teď jako statná, velká žena. Nějak se zmenšila.

“Copak o to, rozumím vám, Lidočko, ale nesouhlasím s vámi. A proč hned mluvíte o operaci?”

“No, člověk musí počítat se vším…”

“Tak proč jste nepřišla dřív? Jako byste to nevěděla.”

“Vždyť to sám znáte, Dormidonte Tichonoviči,” řekla Doncovová s povzdechem. “Člověk je pořád v jednom kole. Samozřejmě že jsem měla přijít dřív. Ale nijak zvlášť jsem to nezanedbala, nemyslete si.” Už se jí vracela její schopnost rychle a prakticky reagovat. “Stejně je to ale nespravedlivé: proč mě, onkologa, musela postihnout právě onkologická choroba, když je všechny znám, když si dovedu představit všechny průvodní jevy, následky a komplikace?”

“Jakápak nespravedlnost?” jeho hluboký hlas a rytmická řeč působily velmi přesvědčivě. “Naopak, je to nanejvýš spravedlivé. A je to pro lékaře nejspolehlivější zkouška, když onemocní chorobou, na kterou je specialista.”

(Jaképak spravedlivé? A jakápak spolehlivá zkouška? Takhle by neuvažoval, kdyby onemocněl sám!)

“Pamatujete se na sestru Paňu Fjodorovovou? Jak říkávala: Bože, já už jsem zas tak nevrlá na ty pacienty. Potřebovala bych si jít na chvilku lehnout do nemocnice.”

“Nikdy jsem si nemyslela, žfe mě to tak vezme,” Doncovová zakřupala sevřenými prsty rukou.

A přesto byla v těchto chvílích méně zničená než celý poslední čas.

“Tak co vlastně na sobě pozorujete?”

Začala vyprávět – zprvu v celkových obrysech, on však chtěl vědět všechno dopodrobna.

“Ale Dormidonte Tichonoviči, já vás přece nechci připravit o sobotní večer. Stejně si mě asi přijdete zrentgenovat, ne?”

“Copak vy nevíte, že já jsem kacíř? A že jsem pracoval už dvacet let předtím, než se začalo rentgenovat? A jaké jsme dělali diagnózy, Lidočko! Přitom to bylo docela prosté: nezanedbali jsme jediný příznak, brali jsme je všechny v úvahu, jak se postupně objevovaly. Člověk sice nehledá diagnózu pro každý symptom, ale snaží se stanovit ji tak, aby do ní pojal všechny symptomy naráz, teprve pak je to ono, teprve pak jsme ji trefili správně! S rentgenem je to jako s expozimetrem nebo s hodinkami: když je máte u sebe, úplně se odnaučíte určovat expozici podle oka a čas podle citu. A když je nemáte, rychle do toho zase přijdete. Lékaři to měli těžší, ale pro pacienty to bylo snazší, měli méně vyšetřování.”

Doncovová tedy začala vyprávět podrobněji – rozlišovala a shrnovala příznaky a dávala si pozor, aby nevynechala žádnou podrobnost, která by mohla směřovat k těžké diagnóze. (Přestože by ji byla nejraději vynechala a slyšela: Nic vážného to není, Lidočko, žádné strachy.) Uvedla i složení krve, bylo mizerné, i sedimentaci měla zvýšenou. Vyslechl ji bez přerušování a pak jí ještě položil nějaké otázky. Čhvílemi přikyvoval, jako že je to naprosto jasné, nic to neznamená, to má každý, ale “nic vážného to není” přesto neřekl. Doncovové napadlo, že nejspíš už stanovil diagnózu a že by se ho měla hned teď, rovnou zeptat a nečekat až na rentgen. Jenže zeptat se tak zničehonic a hned teď se něco dovědět, ať už to bude správné nebo ne, rovnou teď se to dovědět – z toho měla velký strach. Nutně to potřebovala nějak odložit, zmírnit o několik dnů čekání.

Tak přátelsky si vždycky povídali, když se potkávali na vědeckých konferencích. Ale teď přišla a přiznala se k nemoci – jako ke zločinu – a struna rovnosti mezi nimi okamžitě praskla. Ne, nešlo o rovnost – rovnost mezi učitelem a žákem to nikdy ani být nemohla, horší však bylo, že se svým přiznáním vyloučila z urozeného stavu lékařského a přešla do poddanského a závislého stavu pacientů. Oreščenkov ji sice nevyzval, že ji hned teď vyšetří. Stále s ní rozmlouval jako s návštěvnicí. Zdálo se, že jí nabízí, aby zůstala v obou stavech zároveň, ona však byla příliš zdrcena a nedovedla se už chovat jako dřív.

“Ostatně i Věročka Gangartová je už dnes takový diagnostik, že bych se jí mohla plně svěřit,” stále oním rychlopalným způsobem, jemuž přivykla v nabitém pracovním dnu, vystřelovala věty Doncovová, “ale jelikož jste tady vy, Dormidonte Tichonoviči, řekla jsem si…”

“To by bylo pěkné, kdybych si neudělal čas na své žáky,” doktor Oreščenkov se na ni stále tak upřeně díval. Teď na něho Doncovová špatně viděla, ale už před dvěma roky si všimla, že v jeho upřeném pohledu trvale prosvítá jakási rezignace. Objevila se tam po smrti jeho ženy.

“No a co když budete muset vysadit? Nahradí vás Věročka?”

(Vysadit! Jemněji už se snad ani nemohl vyjádřit. Jenže to znamená… to znamená, že se nedá říct, že to nic není?)

“Ano. Vypracovala se a může docela dobře vést oddělení sama.”

Oreščenkov na to pokýval hlavou a chytil se za pramínek bradky:

“Vypracovala se, to jistě, ale co vdávat, nebude se vdávat?”

Doncovová zavrtěla hlavou.

“S mou vnučkou je to zrovna tak.” Oreščenkov zničehonic ztlumil hlas až do šepotu. “Ne a ne si někoho najít. To je zvláštní. “

Jeho zalomené obočí nepatrným pohybem naznačilo znepokojení.

Sám trval na tom, že se nic nebude odkládat a že si Doncovovou prohlédne hned v pondělí.

(Proč ten spěch?)

Nastala nejspíš ona odmlka, kdy je nejlepší vstát, poděkovat a rozloučit se. A Doncovová vstala. Oreščenkov však trval na tom, že s ním musí vypít šálek čaje.

“Ale to ne, nemám vůbec chuť,” ujišťovala ho Ludmila Afanasjevna.

“Zato já mám. A teď je zrovna můj čas.”

Pomalu ji přetahoval z kategorie trestuhodně nemocných do kategorie beznadějně zdravých.

“A vaši mladí jsou doma?”

“Mladým” bylo právě tolik jako Ludmile Afanasjevně.

“Ne. Ani vnučka tu není. Jsem sám.”

“Takže mě budete ještě obskakovat? To tedy ne!”

“Ale jaképak obskakování. Tady je plná termoska. A všelijaké ty sušenky a talířky z příborníku můžete vzít vy, když chcete.”

Přešli do jídelny a popíjeli čaj na růžku čtvercového dubového stolu, na němž by mohl klidně tancovat i slon, ale žádnými dveřmi by se pak asi neprotlačil ven. Nástěnné hodiny, které už taky něco pamatovaly, ukazovaly dobu, která ještě nebyla nijak pokročilá.

Doktor Oreščenkov začal mluvit o vnučce, svém miláčkovi. Nedávno dokončila konzervatoř, hraje skvěle na klavír, je to inteligentní děvče, což je mezi hudebníky dost velká vzácnost, a navíc je hezká. Ukázal jí i vnuččinu novou fotografii, ale všechno to říkal rezervovaně, neměl v úmyslu zaujmout vnučkou veškerou pozornost Ludmily Afanasjevny. Ona by stejně veškerou pozornost nemohla věnovat ničemu, protože její pozornost se rozbila na kusy a nedala se nijak slepit. Bylo to zvláštní sedět tady a klidně popíjet čaj s člověkem, který už má představu, jak velké nebezpečí jí asi hrozí, který už možná předvídá i další průběh její nemoci, a přitom o to slovem nezavadí, jen jí přisunuje talířek s pečivem.

Měla teď příležitost říct něco o sobě, ale nechtělo se jí mluvit o rozvedené dceři, to byla příliš bolavá záležitost, ale o synovi. V osmé třídě syn náhle prohlásil, že dospěl k názoru, že nemá absolutně smysl, aby dál studoval. A otec ani matka nemohli proti tomu najít žádné argumenty, on prostě žádné neuznával. “Potřebuješ poznat kulturu!” “A proč?” “Protože kultura je moc důležitá.” “Nejdůležitější je vesele žít.” “Ale bez vzdělání se nemůžeš ničím stát.” “Já se taky nechci ničím stát.” “Takže chceš být obyčejný nádeník?” “Ne, dřít se nebudu.” “A z čeho budeš živ?” “Něco seženu vždycky. Musí se to umět.” Stýkal se s jakousi podezřelou partou. A Ludmila Afanasjevna si dělala starosti.

Doktor Oreščenkov vypadal, jako by celou tu historii ani neposlouchal, ale jako by ji byl už dávno slyšel.

“My jsme vlastně přišli ještě o jednoho výchovného činitele, který měl na mládež vliv, a důležitého,” řekl. “O rodinného doktora. Čtrnáctiletá děvčata a šestnáctiletí chlapci přece potřebují mluvit s lékařem. Ale ne ve školních lavicích, kde je čtyřicet lidí pohromadě (a stydí se tam mluvit), ani ve školní lékařské ordinaci, kde má lékař na každého z nich tři minuty. Musí to být stejný pan doktor, který jim od dětství prohlížel krček a který u nich doma sedával u čaje. Co když se dnes tento nezaujatý strejda, ten hodný a přísný pán, na kterého neplatí žádné finty ani prosby jako na rodiče, zavře s děvčetem nebo s chlapcem v ordinaci? A co když s nimi zavede nenápadně jakýsi zvláštní rozhovor, který se ti mladí stydí vést, ale přitom je to ohromně zajímá, a vlastně se ani nemusí na nic vyptávat, protože doktor to nějak vystihne a na všechno nejdůležitější a nejtěžší odpoví sám? A třeba je pozve k takové rozmluvě znova. Ten je přece bude varovat před chybami a falešnými vzněty, upozorní je, čím by mohli ublížit svému tělu, a nejen to, jeho přičiněním se pro ně i celý obraz světa vyčistí a projasní. Jakmile budou pochopeni v tom, co je znepokojuje nejvíc, v tom, kde mají největší problémy, už jim nebude připadat, že je ani v tom ostatním vůbec nikdo nechápe. A od toho okamžiku začnou mít větší pochopení i pro různé jiné argumenty rodičů.”

Oreščenkov mluvil zvučným, příjemným hlasem, stáří se na něm dosud nijak nepodepsalo, a hleděl na Doncovovou jasnýma očima, které svou živostí ještě dotvrzovaly to, co říkal. Doncovová si však uvědomila, že ji velmi rychle opouští onen blažený pocit uklidnění, který jí prve dodal sílu, když seděla v křesle doktorovy pracovny, a že se jí v prsou pomalu rozlévá teskný pocit něčeho nečistého, něčeho ztraceného, nebo dokonce ztráceného právě nyní, kdy poslouchá rozvážnou doktorovu řeč, a že by měla vstát, odejít, utéct – i když vlastně nevěděla kam, proč a nač.

“Máte pravdu,” přisvědčila, “sexuální výchova je u nás zanedbaná.”

Oreščenkov si všiml těkavého zmatku a netrpělivé roztržitosti na tváři Doncovové, ale kvůli tomu, že měla v pondělí zajít na rentgen, nepotřebovala – když nechtěla nic vědět – probírat teď v sobotu večer znova a znova všechny příznaky, potřebovala se od toho spíš odpoutat, popovídat si.

“Zkrátka rodinný lékař je v životě strašně důležitá osoba, a přitom ho dokonale zlikvidovali. Najít si lékaře je samo o sobě něco tak intimního jako najít si muže nebo ženu. Najít si dobrou ženu je dokonce snadnější než najít dnes dobrého lékaře!”

Ludmila Afanasjevna pokrčila čelo.

“Máte sice pravdu, ale kolik byste prosím vás potřeboval takových rodinných doktorů? To přece v našem systému bezplatného národního pojištění nemůže fungovat.”

“Národního možná, ale jakéhopak bezplatného?” Oreščenkov dál hudl svou.

“Bezplatné léčení je přece naše hlavní vymoženost.”

“A vy si vážně myslíte, že je to taková vymoženost? Co to znamená to bezplatné léčení? Lékaře neplatí pacient, lékař je placen ze státního rozpočtu, takže nepřímo zase pacienty. Léčení tedy není bezplatné, ale je víceméně anonymní. Dnes člověk ani neví, kolik by zaplatil za takovou vlídnou návštěvu: všude se plní plán, všude jsou pracovní normy, další, další! Jenže pro co si lidé chodí? Pro potvrzení, pro neschopenku, pro osvobození od něčeho – a lékař to musí prokouknout. Pacient a lékař stojí proti sobě jako nepřátelé, a to má být medicína?”

A jí se zatím ze všech stran tlačily do hlavy příznaky a stavěly se do té nejhorší řady…

“Nechci tím říct, že by všechna léčba měla být placená. Ale základní léčba určitě. Až teprve když je jasné, že pacient si musí jít lehnout do nemocnice a k přístrojům, tam je na místě bezplatná léčba. Přitom se podívejte třeba na vaši kliniku: proč tam dva chirurgové operují a tři na ně koukají? Samozřejmě, plat jim běží, tak co by se starali? Kdyby je ale platili pacienti, žádný by k nim nechodil, to by měl váš Halmuhamedov nahnáno! Nebo Pantěchinová! Ať už tak nebo tak, Lidočko, lékař musí být závislý na tom, jakým dojmem na pacienta zapůsobí. Na své popularitě.”

“Chraň nás pánbůh před takovou závislostí! To mám být závislá i na nějaké pavlačové drbně?”

“A proč myslíte, že je lepší být závislý na primáři? A dostávat peníze z pokladny jako nějaký ouřada, proč vám to připadá poctivější?”

“A těch dotěrů co je, ti by člověka utejrali svými teoretickými otázkami, na ty jim má člověk odpovídat?”

“Ano, na všechny musí odpovědět,” klidně přikývl Oreščenkov.

“Ale kde na to vzít čas?” rozhorlila se a zareagovala živě Doncovová. Jemu se to povídá, když se tu prochází v pantoflích po pokoji. “Dovedete si představit, jaké dnes máme na klinikách tempo? To už vy neznáte!”

Oreščenkov viděl, že by měl přestat, na unavené a pomrkávající Ludmile Afanasjevně poznal, že tahle odpoutávací taktika jí nijak neprospěla. Vtom se ještě ke všemu otevřely dveře z verandy a vešel – vešlo něco jako pes, ale bylo to tak velké, teplé a neuvěřitelné, že to vypadalo spíš jako člověk kráčející z nějakého důvodu po čtyřech. Ludmila Afanasjevna se skoro až lekla, že ji kousne, ale on vypadal tak rozumně a měl smutné oči jako člověk, že se ho ani leknout nemohla.

Kráčel pokojem měkce, skoro zamyšleně, jako když netuší, že by se tu nad jeho příchodem mohl někdo pozastavit. Jen jedenkrát, patrně na pozdrav, zvedl bílý chundelatý ocas, mávl jím ve vzduchu a zase ho svěsil. Až na převislé černé uši byl celý rezavě bílý a tyto dvě barvy se ve složitém vzoru střídaly v jeho srsti: na záda jako by mu někdo položil bílou čabraku, boky měl ostře rezavé a zadek dokonce oranžový jako pomeranč. Došel až k Ludmile Afanasjevně a očichal jí kolena, ale udělal to všechno nanejvýš decentně. A nesedl si poblíž stolu na svůj pomerančový zadek, jak by se dalo čekat od každého psa, a neprojevil ani sebemenší zájem o jídlo nahoře na stolní desce, která byla jen o málo výš než jeho hlava, zůstal jen tak na čtyřech tlapách stát a hleděl kulatýma sytě hnědýma očiskama nad stůl s transcendentním odříkáním.

“Co je to za rasu, prosím vás?” podivila se Ludmila Afanasjevna a poprvé ten večer úplně zapomněla na sebe a na svou bolest.

“Bernardýn,” doktor Oreščenkov hleděl povzbudivě na psa. “Všechno by to s ním šlo, jen ty uši má moc dlouhé, padají mu až do misky.”

Ludmila Afanasjevna si psa nadšeně prohlížela. Jenže kam s takovým psem v městském provozu, ten se jistě ani nesmí vozit v dopravních prostředcích. Tak jako sněžný muž mohl žít jedině v Himálaji, tak takovýhle pes potřeboval žít v přízemním domě se zahradou.

Doktor Oreščenkov ukrojil kousek pirohu a podával ho psovi – nehodil mu ho však, jak se taková věc z útrpnosti nebo pro zábavu hází různým jiným psům, prostě mu piroh nabídl jako rovný rovnému a pes si piroh pomalu vzal z dlaně-talířku snad jen tak ze zdvořilosti, ani ne z hladu.

A tak příchod tohoto klidného, zamyšleného psa Ludmilu Afanasjevnu osvěžil a povzbudil, a když pak vstala od stolu, uvažovala, že to s ní ještě není tak zlé, i kdyby měla jít na operaci, a tak ani příliš neposlouchala Dormidonta Tichonoviče, až pak si vzpomněla:

“Bože, jsem já to hlava! Přijdu se svou bolístkou, a ani se nezeptám, co vaše zdraví, jak vy se cítíte.”

Stál proti ní vzpřímený, až robustní, s očima, které dosud neslzely, s ušima, které ještě dobře slyšely – a nikdo by neuvěřil, že je o pětadvacet let starší než ona.

“Zatím to jde. Prostě jsem si řekl, že nebudu před smrtí stonat. Vezmu to zkrátka naostro.”

Vyprovodil ji, vrátil se do jídelny a klesl do houpacího křesla, do černého křesla z ohýbaného dřeva se žlutým vyplétáním, léty ošoupaným. Tímto dosednutím se křeslo maličko rozhoupalo, ale jakmile se samo zastavilo, už ho nerozhoupával. V této zvláštní zakloněné pozici, v uvolnění, které v houpacím křesle cítíme, se zastavil a dlouho se nehýbal.

Teď už často potřeboval takhle odpočívat. A tak jako jeho tělo vyžadovalo tuto obnovu sil, stejně tak vyžadoval jeho duch, zejména po smrti ženy, toto tiché zahloubání, kdy ho nerušily žádné vnější zvuky, žádný hovor ani všední úvahy, kdy se dokonce odpoutal ode všeho, co souviselo s jeho profesí lékaře. Jeho duch jako když si žádá koupel, očistnou lázeň.

V takových chvílích mu připadalo, že veškerý smysl života, jeho vlastního života v dlouhé minulosti a krátké budoucnosti, i života jeho zesnulé ženy, jeho mladičké vnučky a vůbec všech lidí není v jejich hlavní činnosti, kterou se neustále zabývají, které věnují veškerý svůj zájem a jíž jsou lidem známi. Že smysl života je v tom, jak dalece se jim podařilo zachovat v sobě nezkalený, živoucí, nepokřivený obraz věčnosti, jenž je ponořen v každém z nás.

Jako stříbrný měsíc v klidném rybníce.

31

Cítil, jak v něm vzniklo a trvá jakési vnitřní napětí, nepřinášelo mu však únavu, ale radost. A cítil dokonce docela přesně, kde, na kterém místě se to usídlilo – bylo to vpředu na prsou, pod prsní kostí. Tam ho to mírně rozpínalo, jako když ho někdo nafukuje nahřátým vzduchem; příjemně to pobolívalo, a snad to i znělo, ale nebyly to pozemské zvuky, nebyly to zvuky, které vnímá lidské ucho.

Tohle bylo něco jiného než to, co ho v minulých týdnech táhlo po večerech za Zojou; tamto necítil na prsou.

Nosil to napětí v sobě, střežil je a neustále mu naslouchal. Teď teprve si vzpomněl, že to znal kdysi v mládí, ale potom na to nadobro zapomněl. Co je to za cit? Do jaké míry je trvalý a neklamný? A závisí jen na ženě, která ho vyvolala? Nebo je v tom i záhada, plynoucí z toho, že žena dosud nebyla tvá, že jste si nebyli blízcí – a potom to přejde?

Ostatně výraz být si blízcí neměl teď pro něho smysl.

Nebo přece jen měl? Ten pocit na prsou, to už byla jediná jeho naděje, a proto si ho tak střežil. Stal se hlavní náplní, hlavním půvabem jeho života. Divil se, jak se to mohlo stát: přítomnost Vegy dělala celý život na klinice zajímavý a barevný. Jen proto to zde bylo k životu, že je pojilo to něžné přátelství, i když se viděli jen málokdy a Oleg ji některý den jen zahlédl. Tuhle mu zase dávala krev. A zase si spolu tak hezky popovídali, i když tentokrát ne tak volně, a navíc u toho byla sestra.

Tolik se odtud chtěl dostat a teď, když se schylovalo k jeho propuštění, mu to někdy přišlo i líto. V Uš-Těreku už Vegu nebude vídat. Ale co pak?

Dnes je neděle, a tak není naděje, že by ji mohl spatřit. A přitom je teplý den, slunko svítí, vzduch se ani nepohne a krásně se ohřívá, vyhřívá – a Oleg se vydal na procházku po dvoře, a jak tak dýchal, jak roztával v tom krásně hustém teple, pokoušel se představit si, jak asi ona tráví neděli, co asi dělá.

Pohyboval se teď malátně, ne jako dřív; už nerázoval pevným krokem po vytčené dráze, už nedělal prudký obrat na jejím konci. Šel ochable, opatrně; na chvilku si vždycky sedl na nějakou lavičku, a když na ní nikdo jiný neseděl, třeba se i trochu natáhl.

Dnes zrovna tak, v nezapnutém županu přehozeném přes ramena se loudal celý shrbený, každou chvíli se zastavil a díval se na stromy. Už byly napůl zelené, některé sotva vyrážely, duby se ještě vůbec nezelenaly. Všechno bylo tak pěkné!

Už se hodně zelenala tráva, tiše, nenápadně vylézala ze země a tu a tam už byla tak velká, že by ji člověk mohl pokládat za loňskou, kdyby nebyla tak zelená.

V jednom krátkém otevřeném stromořadí zahlédl Oleg Šulubina, jak se vyhřívá na slunci. Seděl na bídné uzounké lavičce bez opěradla, seděl na hýždích, napjaté ruce zaklesnuté v prstech svíral mezi koleny. A jak tu seděl s hlavou skloněnou na osamělé lavičce, vypadal v ostrém světle a stínu jako socha ztracence.

Oleg by si byl docela rád k Šulubinovi přisedl: vlastně si ještě ani jednou neudělal čas, aby s ním ztratil kus poctivé řeči, ačkoli o to stál, protože z lágru věděl, že ti, co nejmíň mluví, mají zrovna co povídat. A pak se ho taky Šulubin na pokoji zastal a Oleg si to dobře pamatoval a připsal mu to k dobru.

Přesto se nakonec rozhodl, že půjde dál, protože z lágru taky věděl a uznával, že každý člověk má právo na samotu. A o tu nechtěl Šulubina připravit.

Přecházel kolem něho, ale šel pomalu, holínkami rozhrnoval drobný štěrk a byl by se dal docela rád zastavit. Šulubin zahlédl holínky a vyjel po nich pohledem nahoru. Byl to netečný pohled, který jako by jen konstatoval – já vím, my ležíme na jednom pokoji. A teprve když Oleg udělal další dva kroky, Šulubin polotázavě navrhl:

“Nesednete si?”

Ani on neměl na nohou obyčejné nemocniční trepky, ale vysoké papuče, ve kterých si mohl dovolit tyhle procházky a posedávání venku. A taky byl bez čepice – na hlavě měl tu a tam chomáček šedivých vlasů.

Oleg se vrátil, usedl, jako by mu bylo docela jedno, jestli půjde dál nebo si sedne, ostatně sedět je přece jen lepší.

Mohl začít z kteréhokoli konce a položit Šulubinovi hned klíčovou otázku, a podle odpovědi by měl o něm okamžitě jasno. Ale místo toho se jen zeptal:

“Tak co, Alexeji Filippyči, pozítří, viďte?”

Zbytečná otázka – věděl stejně jako všichni na pokoji, že Šulubin má jít pozítří na operaci. Ale šlo především o toho “Alexeje Filippyče”, protože tak na pokoji nemluvného Šulubina ještě nikdo neoslovil. A navíc to bylo řečeno tónem, jakým spolu mluví staří veteráni.

“Naposled se ohřát na sluníčku,” přikývl Šulubin.

“Ale jaképak naposled,” namítl Kostoglotov.

Jak tak ze strany mrkl po Šulubinovi, napadlo mu však, že je to možná přece jen naposled. Šulubinovi ubývalo sil, skoro nejedl, ačkoli měl chuť: držel se zpátky, aby si ušetřil bolesti. Kostoglotov už znal Šulubinovu diagnózu a teď se jen zeptal:

“Tak jste se rozhodl? Udělají vám asi vývod na boku, viďte?”

Šulubin stáhl rty, jako když chce mlasknout, a znovu přikývl.

Chvíli mlčeli.

“Vidíte, je tolik druhů rakoviny,” pravil Šulubin s pohledem upřeným před sebe, “a já musím mít zrovna ten nejhorší. Teď nebudu mít ani s kým promluvit, ani se s kým poradit.”

“Nic si z toho nedělejte, já jsem na tom zrovna tak.”

“Ba ne, já to mám horší, určitě. U mně je to všechno tak strašně ponižující, nechutné. Jestli vůbec zůstanu živ – a to je velká otázka –, bude každému nepříjemné vedle mě stát, natož si sednout jako vy teď. Každý se ode mě bude držet na dva kroky. A když už se vedle mě někdo postaví, budu zase pořád myslet na to, jak mu asi je, že mě asi v duchu proklíná. Takže už si s lidmi vlastně nepobudu.”

Kostoglotov se zamyslel – tichounce si přitom pohvizdoval či spíš jen tak roztržitě protahoval vzduch mezi zuby.

“Ono je vůbec těžké určit, kdo je na tom hůř. Ještě těžší než odhadnout, kdo je úspěšnější. Vlastní bídu člověk jaksi víc cítí. Já bych o sobě například mohl tvrdit, že jsem prožil tak mizerný život jako málokdo. Ale jak můžu vědět, jestli vy jste to neměl ještě horší? Jak to můžu tvrdit, když to nevím?”

“Taky to netvrďte, protože byste se spletl.” A Šulubin otočil hlavu a zblízka se podíval na Olega nápadně výraznýma kulatýma očima s krvavými skvrnkami v bělmu. “Nejtěžší život nemívají ti, kdo umírají na moři nebo se vrtají v zemi a hledají v poušti vodu. Nejtěžší život mívá ten, kdo se každý den uhodí hlavou o veřej, protože je moc nízko… Jestli jsem dobře rozuměl, byl jste nejdřív na frontě a pak jste seděl, ne?”

“Navíc jsem se nedostal na vysokou, důstojníkem mě taky neudělali a teď sedím navěky ve vyhnanství.” Oleg to všechno vypočítával zamyšleně, bez roztrpčení. “No a pak mám taky rakovinu.”

“Copak o to, v tom jsme si kvit. A pokud jde o ostatní, mladíku…”

“Jděte, prosím vás, jakýpak mladík. Tahle hlava už něco viděla a kůži už mám taky pěkně zvalchovanou.”

“A pokud jde o to ostatní, řeknu vám jedno: vy jste aspoň nemusel tolik lhát, víte? A hrbit hřbet – toho si važte! Vás zavírali, a nás honili na schůze odhlasovat jim to. Vás popravovali, a nás nutili ve stoje tleskat, když se vyhlašovaly tresty smrti. Ale co tleskat, nutili nás žádat, abyste byli popraveni. Pamatujete se, jak se v novinách psalo: ‚Sovětský lid se zvedl jako jeden muž, když se dozvěděl o bezpříkladně podlých zločinech…’ Jako jeden muž – dovedete si to představit? My jsme přece každý jiný, a najednou vstaneme jako jeden muž! A když se plácalo, to se musely ruce zvedat pěkně vysoko, aby to viděli i ti okolo, i ti v předsednictvu. To víte, komupak by se nechtělo žít! A ten, kdo se vás zastal, kdo měl nějaké námitky – kdepak tomu je dnes konec! Znal jsem jednoho, ten se jednou zdržel hlasování; ne že by byl proti, jen se zdržel, když se hlasovalo pro zastřelení členů Průmyslové strany. ‚Ať to vysvětlí!’ křičeli na něho. ‚Ať nám to vysvětlí!’ Vstal, jazyk přilepený na patro, a řekl: ,Myslím, že ve dvanáctém roce revoluce bychom mohli najít jiné prostředky jak jim překazit…’ Pěknej lump! Ještě bude při nich! Agent je to! Druhý den ráno už měl předvolání k fízlům. A dostal doživotí.”

Šulubin udělal zase ten svůj strašný spirálovitý pohyb krkem a kruhový pohyb hlavou. Seděl na lavičce zaříznuté do hýždí a vypadal jako velká slepice, která se ne a ne usadit na hřadě.

Kostoglotov se snažil nedat se jeho řečmi uchlácholit:

“Víte, Alexeji Filippyči, to záleží na tom, jakou kartu si vytáhnete. Vy na našem místě byste byli stejní mučedníci a my na vašem stejní kejvalové. Jenomže ti, co trpěli a žrali se uvnitř, ti věděli, oč jde, jako třeba vy. Ti to pochopili brzo. Kdežto těm, co tomu věřili, těm bylo lehko. Mají sice na rukou krev, ale jako by ji neměli, protože nevědomost hříchu nečiní.”

Šulubin sjel sžíravým pohledem po Olegovi:

“A kdo myslíte, že tomu věřil?”

“Třeba já. Až do finské války.”

“Kolik jich bylo, těch, co věřili a ničemu nerozuměli? Kluky, jako jste byl vy, nemůžu počítat. Ale nikdy vám neuznám, že všichni ti prachobyčejní lidé byli najednou z ničeho nic padlí na hlavu. To tedy ne! Byly doby, kdy si pán mohl kázat mužikům, jak chtěl, a mužici se jen tiše šklíbili do vousů – pán to dobře viděl a správce po nich zahlížel až běda. Pak se museli jít poklonit a šli všichni jako jeden muž. Ale to přece neznamená, že pánovi věřili! Co by to muselo být za lidi, aby mu věřili?” Šulubin se začínal čím dál více rozčilovat. Jeho tvář byla z těch, které se mění, posouvají, znetvořují při silném hnutí mysli, jediný rys v ní nezůstal klidný. “Najednou byli ze všech profesorů, ze všech inženýrů záškodníci, a lidi tomu budou věřit? Z nejlepších velitelů z občanské války jsou přes noc němečtí a japonští špióni, a lidi tomu mají věřit? Nebo tomu, že celá Leninova garda jsou zavilí renegáti a všichni jeho nejbližší přátelé a známí jsou nepřátelé lidu? Pak zas milióny ruských vojáků zradí vlast – tomu se má taky věřit? A že vybíjejí celé národy, od starých lidí až po nemluvňata – a lidi budou pořád věřit? Kdo myslíte, že jsou ti lidi – hlupáci? Copak se může celý národ skládat jen z hlupáků? Račte prominout! Lidi jsou chytří, jenomže se jim chce žít. A u velkých národů platí zákon: všechno prožít a všechno přežít. Až se nad hrobem každého z nás zeptají dějiny, co jsme byli zač, pak nezbude než vybrat si podle Puškina:

Jak hnusný je náš věk!…

A ve všech jeho pohromách je člověk tyran, zrádce nebo vězeň!”

Oleg se zachvěl. Neznal ty verše, jen cítil, že se z nich dere ona nezvratná jistota, kdy autor a pravda jedno jsou.

Ale Šulubin mu pohrozil ukazovákem.

“Vidíte, že o hlupákovi není v básni ani zmínka. A Puškin přece věděl, že hlupáci na světě jsou. Ba ne, máme na vybranou jen ty tři možnosti. Že jsem neseděl, to vím, a že jsem nebyl tyran, to vím taky, takže…” Šulubin se usmál a rozkašlal se, “takže..

A v záchvatu kašle se pohupoval dopředu dozadu.

“Tak co, pořád si ještě myslíte, že tenhle život byl lehčí než váš? Celý život jsem se bál, teď už bych s tím rád přestal.”

I Kostoglotov seděl přepadlý na úzké lavičce jako chocholouš na větvi a kolébal se dopředu dozadu.

Šikmo před nimi se na zemi ostře rýsovaly jejich černé stíny.

“Ba ne, Alexeji Filippyči, vidíte to příliš zjednodušeně. A soudíte moc přísně. Podle mě jsou zrádci ti, kteří psali udání a vystupovali jako svědci. I těch jsou milióny. Na dva na tři zavřené jeden práskač, ne? A máte jich hned pár miliónů. Ale počítat kdekoho mezi zrádce, to se mi zdá trochu moc. Však on to Puškin taky přehnal. Když se stromy za bouřky lámou a tráva se jen ohýbá, nebudeme přece říkat, že tráva zradila stromy. Každý máme jen jeden život. Sám jste říkal, že přežít je zákon národa.”

Šulubin stáhl tvář, svraštil ji tak, že ústa mu v ní napolo zmizela a oči se docela ztratily. Měl velké kulaté oči a teď jako by nebyly, zůstala po nich jen slepá svraskalá kůže.

A pak zase tvář roztáhl. Objevila se v ní znovu tabáková duhovka lemovaná zčervenalým bělmem, ale oči teď hleděly jako omyté:

“Když myslíte, je to tedy zušlechtěná stádnost. Strach zůstat sám, mimo kolektiv. Nic nového pod sluncem. Francis Bacon přišel už v šestnáctém století s učením o idolech. Říkal, že lidé nechtějí žít jen podle čisté zkušenosti, že je jim lehčeji, když si ji zaneřádí předsudky. A právě tyto předsudky, to jsou ty idoly neboli iluze. Idoly rodu, jak jim Bacon říkal. Idoly jeskyně…”

Při těchto slovech se Olegovi vybavila skutečná jeskyně s ohništěm uprostřed, plná kouře, divoši si na ohni pečou maso a kdesi vzadu stojí sotva viditelný modravý bůžek.

“Idoly divadla. Kde je ten idol? Ve vestibulu? Na oponě? To jistě ne, ale jak se sluší a patří na náměstí před divadlem, uprostřed parku. “

“A co jsou to ty idoly divadla?”

“Idoly divadla jsou názory nějakých autorit, kterých se člověk rád dovolává při výkladu toho, co sám nezažil.”

“Jéje, a jak často!”

“Někdy to dokonce sám zažil, jenže slepá víra je pohodlnější.”

“Takové taky znám.”

“Idoly divadla znamenají mimo to nepřiměřený souhlas s vědeckými argumenty. Zkrátka a dobře jsou to dobrovolně přijímané bludy druhých.”

“Výborně!” Olegovi se to ohromně líbilo. “Dobrovolně přijímané bludy druhých! To je ono!”

“A nakonec idoly trhu.”

To si dovedl představit ze všeho nejsnáz: jarmark, kde se tlačí a hemží plno lidí, a nad tím vším se tyčí alabastrový bůžek.

“Idoly trhu jsou bludy, které vznikají ze vzájemného soužití a svazků mezi lidmi. Omyly, které člověka spoutávají proto, že se zavedlo užívání určitých formulí, které znásilňují rozum. Třeba: nepřítel lidu, zrádce, cizí element – a všichni se od něho odtáhnou.”

Každý svůj výkřik Šulubin nervózně zdůrazňoval, zvedal jednu nebo druhou ruku – a zase to vypadalo, jako když se nešikovně pokouší vzlétnout pták, kterému někdo přistřihl křídla.

Do zad jim začínalo pražit nezvykle horké jarní slunce. Holé větve dosud nedávaly stín – sotva na nich vyrážela jarní zeleň. Obloha mezi bílými chumáči plujících obláčků byla stále ještě modrá, ještě ji nerozpálilo jižní slunce. Šulubin však nic neviděl a jen třásl prstem nad hlavou:

“A nade všemi idoly visí z nebe mračna strachu. Znáte to přece, jak se někdy navečer z čista jasna objeví nízko na nebi černošedé tuhé mraky, najednou se setmí, zamračí se na celý svět a člověk honem zatouží schovat se pod střechu a sedět u ohně mezi svými. Žil jsem pětadvacet let pod takovým nebem a dnes jsem tady jen díky tomu, že jsem celý ten čas hrbil hřbet a mlčel. Pětadvacet let jsem mlčel, možná osmadvacet, však si to spočítejte. Jednou kvůli ženě, potom kvůli dětem, pak zas abych si zachránil své hříšné tělo. Žena mi umřela, mé tělo je dnes pytel svinstva a díru mi budou dělat na boku. A z dětí mi vyrostli tak necitliví a hrubí lidé, že je to k neuvěření. Teď mi dcera začala z ničeho nic psát, už mi poslala třetí dopis, ale sem ne, domů, třetí dopis za poslední dva roky, a jestlipak víte proč? Protože jí stranická organizace uložila normalizovat vztahy s otcem, chápete? A od syna nežádali ani to.”

Šulubin, rozježený, huňaté obočí nasupené, se otočil k Olegovi – ach, vždyť je to vlastně bláznivý mlynář z Dargomyžského Rusalky! “Jakýpak mlynář? Já jsem havran!”

“Vždyť já už vlastně ani nevím, jestli jsem měl děti. Třeba se mi to jen zdá, že jsem je měl. Prosím vás, copak je člověk kus dřeva? Tomu to může být jedno, jestli leží samo nebo na hromadě mezi jinými kusy dřeva. A žiju tak, že kdyby mě klepla mrtvice a já padl na zem a umřel, budu tam ležet kolik dní, než mě sousedi najdou. A představte si, slyšíte,” sevřel Olegovi rameno, jako by se bál, že ho Oleg neuslyší, “já mám pořád ještě strach, já si pořád dávám pozor! To, co jsem se opovážil říct na pokoji, to bych ve Ferganě nikdy nevypustil z úst. A v práci už teprve ne. A to, co vám říkám teď, říkám jedině proto, že už jsem jednou nohou na operačním stole. Být s námi někdo třetí, to bych takhle nemluvil. Aspoň vidíte, kam až mě dostali. A to mám vysokou zemědělskou, vysokou politickou, přednášel jsem na vysoké škole několik oborů – to všechno ještě v Moskvě. No a pak to začalo. Ze zemědělské vyletěl nejdřív Muralov a pak začali vyhazovat profesory po desítkách. Řeklo se: musíte se distancovat, tak jsem se distancoval. Určité procento lidí se přece jen udrželo, já byl mezi nimi. Dal jsem se na čistou biologii, našel jsem si tiché místečko, ale pak začala čistka i tam, a jaká! Vymetli katedry všech biologických fakult. Co mi zbývalo? Jedině nechat přednášek. Dobrá, nechal jsem jich. Sel jsem dělat asistenta, souhlasil jsem se vším.”

Takový nemluva, na pokoji ani slovo, a jak se rozpovídal! A že mu to jde, jako by ani nic jiného nedělal, než řečnil.

“Vyřazovaly se učebnice velkých vědců, měnily se osnovy – budiž, souhlasím, budeme učit podle nových. Navrhli nám přepracovat anatomii, mikrobiologii a nervové choroby podle učení nevzdělaného agronoma a podle sadařské praxe. Bravo, já si to taky myslím, jsem pro! Ba ne, musíte nám ještě uvolnit asistentské místo – prosím, nemám námitky, budu dělat metodika. Ne, taková oběť, to nejde, metodikem taky být nemůžete – jak myslíte, prosím, budu dělat knihovníka. Knihovníka až v Kokandu! Kolikrát jsem ustoupil! Zato jsem živ a moje děti vystudovaly. Pak začali knihovníkům doručovat tajné seznamy s příkazem: odstranit knihy o pavědě genetice. Odstranit všechny knihy těch a těch osob. Na to si taky máme zvyknout? Ale copak jsem před pětadvaceti lety z katedry sám neprohlašoval, že teorie relativity je kontrarevoluční tmářství? A tak jsem udělal seznam a dal jsem ho podepsat nejdřív předsedovi strany, potom kádrovákovi, a už to jelo, šup s tím do kamen! Genetika, levá estetika, etika, kybernetika, aritmetika!”

A ještě se tomu směje, šílený havran!

“Nač pálit knihy na ulicích, zbytečně to dramatizovat? My to vyřídíme pěkně v koutečku, šoupneme to do kamen a ještě se přitom ohřejeme. Tak vidíte, kam až mě dostali, až k těm kamnům. Ale zato jsem udržel rodinku. A moje dcera je dnes redaktorkou okresních novin a píše lyrické veršíčky:

Ne, já ustupovat nebudu,

o odpuštění neprosím.

Když už se rvát, tedy se rvát.

A otec? S tím dveře vyrazím!”

Nemocniční župan na něm visel jako ochablá křídla.

“Jo, jo,” co jiného na to mohl Kostoglotov říct. “Souhlasím, že jste to neměli lehčí.”

“Pravdaže ne.” Šulubin se trochu vydýchal, sedl si pohodlněji a pokračoval klidnějším hlasem: “Vysvětlete mi, prosím vás, co je to za záhadu tyhle střídavé vlny v dějinách. Stejný národ, a netrvá deset let a poklesne v něm veškerá společenská energie; impulsy odvahy dostanou opačné znaménko a jsou z nich impulsy zbabělosti. Podívejte se, já jsem bolševik od sedmnáctého roku. V Tambově jsem rozháněl esersko-menševičkou dumu, a to jsme neměli nic než dva prsty a pusu na pískání. Byl jsem v občanské válce a tam se taky nikdo neohlíží, jestli si zachrání život. Byli jsme dokonce šťastní, že ho můžeme položit za světovou revoluci. Co se to s námi stalo? Jak jsme mohli tak podlehnout? A čemu víc – strachu, nebo idolům trhu a idolům divadla? Prosím, dejme tomu, že jsem nula, bezvýznamný človíček, ale co Naděžda Konstantinovna Krupská? Ta to nechápala, neviděla? Co to pro nás mohlo znamenat, kdyby byla jedinkrát promluvila, i kdyby ji to bylo stálo život! A možná že bychom se všichni změnili, všichni se vzepřeli, a dál by to nešlo. A co Ordžonikidze? Takový člověk! Na toho neplatila ani šlisselburská pevnost, ani nucené práce – co ho tolik drželo, že ani jednou jedinkrát nepromluvil nahlas proti Stalinovi? Ale oni raději záhadně zemřeli nebo si vzali život – ale je tohle odvaha, to mi vysvětlete?”

“Já vám, Alexeji Filippyči? Já vám? To vysvětlete vy mně!”

Šulubin si vzdychl a pokusil se změnit polohu na lavičce. Ale bolelo to tak i tak.

“Víte, co mě teď zajímá? Vy jste se narodil už po revoluci, viďte? A léta jste seděl. Povězte mi – přestal jste věřit v socialismus, nebo ne?”

Kostoglotov se neurčitě usmál.

Šulubin si uvolnil jednu ruku, kterou se přidržoval lavičky, byla to slabá ruka nemocného člověka, a ochable ji položil Olegovi na rameno.

“Mladý muži, to by byla veliká chyba! Já vím, že jste hodně zkusil, ale z těch zlých let nesmíte vyvozovat, že vším je vinen socialismus. Totiž můžete si myslet, co chcete, ale kapitalismus je už stejně dějinami odsouzen k zániku.”

“Tam u nás… tam se zase říkalo, že soukromé podnikání má hodně do sebe. Že se při něm jaksi líp žije, vždycky je všechno k mání a člověk ví, kde co dostane.”

“Poslyšte, takhle uvažuje maloměšťák! Soukromé podnikání je velmi pružné, to je pravda, ale je dobré jen do určitých mezí. Pusťte ho trochu z ruky, a uvidíte, jak vám z lidí začnou růst nenažranci, chamtivci, kteří nevědí co chtít. Kapitalismus byl eticky odsouzen dřív než ekonomicky. Mnohem dřív.”

“Jenomže to máte tak,” Oleg pokrčil čelo, “chamtivce a nenažrance, ty znám i od nás. A nejsou to žádní registrovaní živnostníci.”

“Správně!” Šulubinova ruka na Olegově rameni byla čím dál těžší. “Jenže otázka zní jinak: socialismus, ale jaký? Vzali jsme to z jedné vody na čisto, mysleli jsme si: stačí, když se změní způsob výroby, a lidi už se potom taky změní. Čerta starého, vůbec se nezměnili. Člověk je biologický typ, ten se mění celá tisíciletí.”

“Tak jakýpak socialismus?”

“Já vám povím jaký. Nevíte? Někdo říká demokratický, ale to je moc povrchní, to se netýká podstaty socialismu, jenom jeho úvodní formy, způsobu státního zřízení. To je jenom takové prohlášení, že nebudou lítat hlavy, ale neříká to nic o tom, na čem se ten socialismus bude stavět. Na přebytku zboží se přece taky stavět nedá, protože když se lidi budou chovat jako zvěř, rozdupou i to zboží. A mluvit v jednom kuse o nenávisti – copak to je socialismus? Společnost se nedá budovat na nenávisti. A kdo celá léta hořel nenávistí, ten přece nedokáže jednoho krásného dne říct: konec, ode dneška už jen miluju. Ne, tomu už to zůstane, jen teď bude nenávidět někoho, kdo je víc po ruce. Neznáte náhodou tyhle Herwegovy verše:

Wir haben lang genug geliebt… “

Oleg pokračoval:

“Wir wollen endlich hassen!

Jakpak bych je neznal! Vždyť jsme se je učili ve škole.”

“Pravda, já zapomněl. Ale to je přece strašné. Učili jste se je ve škole, ačkoli tam vás měli učit pravý opak:

Wir haben lang genug gehasst, wir wollen endlich lieben!

Máme už dost té vaší nenávisti, chceme konečně milovat! – tak by měl vypadat socialismus.”

“Aha, křesťanský, ne?” domýšlel se Oleg.

“Křesťanský – to je příliš zjednodušené. Existují strany, které si tak říkají, fungují v některých zemích, co se zbavily Hitlera a Mussoliniho, ale neumím si představit, z koho a s kým chtějí takový socialismus budovat. Když se Tolstoj koncem minulého století rozhodl prakticky zavádět do života křesťanství, bylo to tehdy dost nesnesitelné a jeho učení nemělo s tehdejší skutečností žádný kontakt. Řekl bych, že právě pro nás, pro Rusko, kde si tolik potrpíme na pokání, zpovědi a vzpoury, kde máme Dostojevského, Tolstého a Kropotkina, že tady je na místě jedině socialismus mravní A to je naprosto reálné.”

Kostoglotov se mračil:

“Ale jak tomu mám rozumět, ‚mravní socialismus’? Co si pod tím představit?”

“To snad není tak těžké.” Šulubin znovu ožil, teď už však neměl onen poplašený výraz šíleného havrana. Teď v něm byl spíš zájem o věc, byl by zřejmě velmi rád Kostoglotova přesvědčil. Mluvil důrazně, jako když přednáší: “Dát světu společnost, kde by všechny vztahy, všechny zásady a zákony byly založeny na mravnosti a jedině na ní Všechny úvahy o tom, jak vychovávat děti, k čemu se připravovat, jak zaměřit práci dospělých, čím naplnit jejich volný čas – to všechno by vycházelo jen z požadavků mravnosti. Vědecké bádání by se podnikalo jen takové, které by neodporovalo mravnosti, především mravnímu postoji badatelů samých. Stejně tak v zahraniční politice. A právě tak by to bylo s kteroukoli hranicí: nemyslet na to, jak nás ten či onen krok obohatí nebo posílí nebo zvýší náš prestiž, ale jedině do jaké míry bude mravný.”

“Pochybuju, že tohle je možné. Leda tak za dvě stě let. Ale počkat,” zamračeně uvažoval Kostoglotov. “Něco mi v tom nehraje. Jak to vlastně bude s materiální základnou? Ekonomika by jako měla být jaksi dřív?”

“Dřív? To záleží na tom. Vladimír Solovjev například ukazuje dosti přesvědčivě, že ekonomiku je možné a nutné budovat na základě mravnosti.”

“Vážně? Nejdřív mravnost a pak teprve ekonomiku?” udiveně zíral Kostoglotov.

“Ano. Vidím, že jste z Vladimíra Solovjova nečetl ani řádku, viďte? A to jste Rus?”

Kostoglotov jen vyšpulil rty.

“Aspoň jméno jste slyšel, ne?”

“V base.”

“A z Kropotkina jste něco četl? Aspoň Pospolitost – vzájemnou pomoc?”

Kostoglotov zase jen vyšpulil rty.

“Vlastně proč ho číst, že, když nemá pravdu. A co Michajlovského? Ale jistě, ten už přece taky neplatí, a kromě toho je vyřazen z knihoven a zakázán.”

“Prosím vás, kdy jsem měl číst? A co jsem měl číst dřív?” rozčilil se Kostoglotov. “Celý život se hrbím nad prací, a nic jiného neslyším než Četl jsi tohle? Četl jsi tohle? Na vojně od rána do večera s lopatou, v lágru nanovo, a teď ve vyhnanství pro změnu zas s motykou, no. Kdy jsem měl teda číst?”

Ale Šulubinova tvář s velkýma očima a huňatým obočím už rozechvěle svítila, jako když za něčím pospíchá:

“Tak poslouchejte, co je to ten mravní socialismus. Jeho smyslem je, aby člověk nesměřoval ke štěstí, protože štěstí je taky jen idol trhu, ale aby směřoval k vzájemnému porozumění. Šťastné je i zvíře, když rve kořist, ale vzájemné porozumění k sobě mohou mít jedině lidé. A to je ta nejvyšší meta, které mohou lidé dosáhnout.”

“Ba ne, štěstí mi neberte,” živě zaprotestoval Oleg. “Štěstí mi nechte, aspoň těch pár měsíců před smrtí mi ho nechte. K čemu by jinak byl život?”

“Štěstí je jenom fikce,” trval na svém Šulubin už z posledních sil. Byl bledý jako stěna. “Vychovával jsem děti a byl jsem šťastný. Vidíte, a děti mě tak zranily, že se z toho nikdy nevzpamatuju. A kvůli tomuto štěstí jsem pálil v kamnech knížky, které říkaly pravdu. Pokud jde o ‚štěstí budoucích pokolení’, na to už vůbec nevěřím. Kdo může vědět, v čem bude jejich štěstí? Mluvil někdy někdo s tím budoucím pokolením? A může někdo odhadnout, které idoly budou oni uctívat? Představy o štěstí se v historii příliš měnily, než abychom si mohli troufat připravovat je napřed. I když třeba budeme šlapat po bochnících bílého chleba a topit se v mléku a strdí, nikde tím není řečeno, že přitom budeme šťastni. A na druhé straně – můžeme se navzájem dělit o krajíček chleba a být přitom šťastni už dnes. Budeme-li mít starost jen o ‚štěstí’ a o rozmnožování, stane se, že jen nesmyslně zalidníme zemi a vytvoříme hrůznou společnost… ale je mi nějak špatně… musím si jít lehnout.”

Oleg si ani nevšiml, že z Šulubinovy tváře mezitím zmizela všechna krev a že jeho zmučená tvář je teď mrtvolně bledá. “Pojďte, Alexeji Filippyči, pojďte, vezmu vás pod paží.” Šulubin se jen s námahou zvedl ze svého místa. Pomalu se vydali na cestu. Šli lehounkým jarním vzduchem, ale oba už příliš podléhali zemské tíži a jejich kosti, jejich maso dosud nerozpadlé, jejich oblečení i obuv, ba i proud slunečních paprsků, který na ně dopadal – to všechno je tížilo a tlačilo k zemi.

Šli mlčky, byli unaveni.

Teprve až u schodů před jejich pavilónem, už ve stínu budovy, zvedl Šulubin hlavu, a jak tak stál opřen o Olega, zahleděl se na topoly, na cípek veselého nebe a řekl:

“Aspoň kdybych neumřel pod tím nožem. Mám z toho strach… Takový kus života má člověk za sebou, za nic to nestálo, a stejně se mu nechce umřít.”

Vešli do dvorany, do zkaženého, zatuchlého vzduchu. Stupínek za stupínkem zdolávali velké schodiště.

Oleg se zeptal:

“Poslyšte, a o tomhle všem jste přemýšlel celých těch pětadvacet let, co jste se hrbil a rezignoval?”

“Ano, hrbil jsem se a přemýšlel,” bezvýrazně, ochable odpovídal Šulubin. “Strkal jsem knížky do kamen a přemýšlel. Snad jsem si za všechno své utrpení i za svou zradu zasloužil trochu si přemýšlet po svém, nemyslíte?”

32

Doktorka Doncovová přece jen netušila, že to, co tak dobře znala, co tak dokonale po všech stránkách ovládala, by se k ní mohlo natočit tak novou a cizí tváří. Třicet let už se zabývala nemocemi druhých lidí, dobrých dvacet let sedala u rentgenu, vyšetřovala pacienty v kabině i na snímcích, četla v jejich úpěnlivě žadonících očích, porovnávala snímky s rozbory, s knihami, psala články, diskutovala s kolegy, diskutovala s pacienty, a tím nabývala vlastních pevných zkušeností, dopracovávala se k vlastnímu hledisku a dospívala k čím dál ucelenější medicínské teorii. Byla tu etiologie a patogeneze, symptomy a diagnóza, krevní oběh a léčba, profylaxe a prognóza, a naproti tomu odpor, pochybnosti a strachy pacientů, a i když to byly pochopitelné lidské slabosti a vyvolávaly lékařův soucit, při zvažování metod nevážily nic, v logických čtvercích neměly místo.

Až dosud byla všechna lidská těla uspořádána úplně stejně a byla popsána v jediném anatomickém atlasu. Stejná byla i fyziologie životních procesů a fyziologie smyslových vjemů. Všechno, co bylo normální a co bylo odchylkou od normálu, se rozumně vysvětlovalo v odborných knihách.

A najednou v několika dnech její vlastní tělo vypadlo z tohoto velkého uceleného systému, narazilo na tvrdou zem a ukázalo se, že je to jen bezmocný žok plný orgánů, z nichž každý může kdykoli onemocnět a spustit křik.

V několika dnech se všechno obrátilo naruby, a ačkoli se to stejně jako dřív skládalo z důvěrně známých prvků, bylo to teď náhle neznámé a hrozné.

Když byl její syn ještě malý, prohlíželi si spolu obrázky: ty nejjednodušší domácí předměty jako čajník, lžička, židle nebyly k poznání, když byly nakresleny z nezvyklých úhlů.

Stejně k nepoznání jí teď připadal průběh její vlastní choroby a její nové místo v léčebném procesu. Teď už nebyla ona v léčbě tou rozumnou usměrňující silou, teď byla poletujícím chmýřím bez vlastní vůle. První zpráva o nemoci ji rozmáčkla jako žábu. První přivykání nemoci bylo nesnesitelné: její svět byl vzhůru nohama, celý pořádek světových událostí bral za své. Ještě neumřela, a už musela opustit muže i syna, dceru i vnuka, ba i práci, i když zrovna tato její práce bude teď s rachotem převálcovávat právě ji. Musela se v jednom dni vzdát všeho, co tvořilo její život, a pak se jako pobledlý stín ¦> ještě nějaký čas soužit, než se konečně dozví, umře-li už teď, nebo se ještě vrátí do života.

Život jí sice žádnou zvláštní krásu, radost ani sváteční chvíle nepřinášel – jen samou práci a starosti, a ona přesto teprve teď viděla, jaký to byl krásný život a jak by se nejraději dala do breku, když se s ním má teď rozloučit.

Celá neděle už nebyla nedělí, ale přípravou vnitřností k zítřejšímu rentgenu.

V pondělí ve čtvrt na deset podle domluvy Dormidont Tichonovič Oreščenkov s Věrou Gangartovou a s jednou z ordinářek zhasli v rentgenové ordinaci světlo a začali se adaptovat na tmu. Doktorka Doncovová se svlékla a zašla za rentgenový štít. Jak si brala od sanitářky první sklenici baryového vápna, nešikovně jí ho trochu vyplesklo na zem: její ruka, která právě tady tolikrát v gumových rukavicích pevně promačkávala břicha – se třásla.

A všechno, co tak dobře znala, teď prováděli s ní: prohmatávali ji, promačkávali, natáčeli si ji všelijak, musela zvedat ruce, zhluboka dýchat. Hned nato ji i se stojanem položili a dělali snímky z různých stran. Pak se muselo čekat, až se kontrastní látka posune zažívacím traktem dál, rentgen však nemohl po tu dobu zahálet, a tak ordinářka si sem zatím volala další své pacienty. A Ludmila Afanasjevna si k ní dokonce přisedla, že jí pomůže, ale těžko se soustřeďovala, takže její pomoc vyšla naprázdno. Znovu nastal čas, aby se postavila za štít, vypila baryum a lehla si ke snímkování.

Až na to, že prohlídka neprobíhala v obvyklém pracovním tichu s krátkými povely; doktor Oreščenkov si neustále utahoval ze svých mladých pomocnic nebo z Ludmily Afanasjevny i ze sebe, pak vzpomínal, jak ho jako mladého studenta vyvedli pro nepřístojné chování z divadla, z MCHATu, tenkrát to bylo nové divadlo – na premiéře Vlády tmy Akim tak poctivě smrkal a rozvazoval si onuce, že Dormidont s kamarádem začali pískat. A od těch dob se pokaždé v tom divadle bojí, že ho tam poznají a zase ho vyvedou. Všichni se snažili mluvit co nejvíc, aby jim pauzy mezi mlčenlivým prohlížením nepřipadaly tak mučivé. Doncovová však dobře slyšela, jak se Gangartová do řeči musí nutit, jak má vyschlo v krku, vždyť ji tak dobře znala!

Ale přece si to sama přála! Když si pak utírala ústa od baryové kaše, znovu prohlásila:

“Ne, pacient nemusí všechno vědět. Vždycky jsem si to myslela a myslím si to stále. Až budete chtít výsledky vyhodnocovat, odejdu z místnosti.”

Přistoupili na to a Ludmila Afanasjevna vyšla ven, snažila se najít si práci buď s laboranty nebo na anamnézách, bylo tam práce plno, ale žádnou dnes nedokázala řádně zvládnout. Potom ji zase zavolali a ona se vracela s bušícím srdcem, s nadějí, že ji radostně přivítají, že ji Věročka Gangartová s ulehčením obejme a bude jí blahopřát; jenže nic takového se nestalo, ale znova ji vyšetřovali, znova si ji natáčeli a prohlíželi.

Ludmila Afanasjevna se každému takovému pokynu podřídila, nemohla o něm však nepřemýšlet a nepokoušet se nějak si ho vysvětlit.

“Podle vaší metodiky přece vidím, co u mě hledáte,” neudržela se nakonec.

Pochopila totiž, že se obávají, že nádor není přímo na žaludku ani na výstupu ze žaludku, ale na vstupu, což je nejtěžší případ, jelikož se musí při operaci částečně otevřít hrudní koš.

“Ale Lidočko,” hučel ve tmě Oreščenkov, “vy přece po nás chcete, abychom to diagnostikovali už teď, takže jakápak vaše metodika. Jestli chcete, počkáme tři měsíce, a pak vám to povíme rychleji, ne?”

“To ne, to vám pěkně děkuju!”

Ani velký, hlavní rentgenový snímek, který přišel až ke konci pracovní doby, nechtěla Doncovová vidět. Seděla na židli pod silnou stropní lampou jako hromádka neštěstí, bez těch svých energických mužských pohybů, a čekala na závěrečná Oreščenkovova slova – na slova, na ortel, ne na diagnózu.

“Takže… takže, vážená kolegyně,” zvolna a vlídně promluvil nakonec Oreščenkov, “názory kapacit se rozcházejí.”

Jeho oči pod špičatým obočím se přitom dlouze zahleděly do její zmatené tváře. Zdálo by se, že od rázné a neústupné Doncovové se dala čekat větší statečnost v této zkoušce. Její náhlá ochablost byla jen dalším potvrzením Oreščenkovova názoru, že dnešní člověk si připadá bezmocný tváří v tvář smrti, že na ni není nijak vyzbrojen.

“A kdo si myslí to horší?” pokusila se o úsměv Doncovová.

(Přála si, aby to nebyl on!)

Oreščenkov jen mírně rozhodil rukama:

“To horší si myslí vaše schovanky. Aspoň vidíte, jak jste si je vychovala. Kdežto já o vás mám přece jen lepší mínění.” V koutcích se mu objevil drobný, ale velmi dobrosrdečný záhyb. Gangartová seděla bledá, jako kdyby ona čekala na svůj ortel.

“Tak děkuju,” Doncovové se trochu ulevilo. “A… co tedy?”

Kolikrát po tomto úlevném vydechnutí čekali nemocní ortel od ní a pokaždé tento ortel vycházel z rozumu, z cifer, byl to logicky pochopitelný a křížově ověřený závěr. Jenže teď ví, co strachu se ještě tajilo za tímto úlevným vydechnutím.

“No to víte, Lidočko,” duněl vedle ní uklidňující Oreščenkovův hlas. “Svět je samá nespravedlnost. Kdybyste nebyla naše, předali bychom vás teď s alternativní diagnózou chirurgům a ti by si tam nějaký ten ždibek uřízli a po cestě by ještě něco odstřihli. To je přece taková banda, ti si vždycky musí vzít z břišní dutiny nějaký suvenýr. Ždibek by tam vyřízli a bylo by hned jasné, kdo z nás má pravdu. Jenomže vy jste naše. A v Moskvě, v radiologickém ústavu je naše Lenočka, i Serjoža je tam. Takže jsme se dohodli, že byste měla jet tam. Co říkáte? Oni si přečtou, co my jim napíšeme, a pak si vás prohlídnou sami. A tím získáme další názor. A když se to bude muset řezat, ať to raděj řežou tam, bude to lepší. Tam je vůbec všechno lepší, ne?”

(Řekl: “Když se to bude muset řezat.” Chtěl tím říct, že se to třeba ani nebude muset řezat?… Nebo ne, že by… To by ovšem bylo zlé…)

“Chcete tím říct, že operace by byla tak složitá, že byste se ji neodvážil provést tady?”

“Ale to ne, to rozhodně ne!” zamračeně ji okřikl Oreščenkov. “Nehledejte za mými slovy nic víc než to, co jsem řekl. Zkrátka chceme vás tam poslat tak říkajíc po známosti. A když mi nevěříte, tak si tamhle,” kývl hlavou směrem ke stolu, “vemte snímky a prohlédněte si je sama.”

No ano, bylo to tak jednoduché! Stačilo natáhnout ruku a mohla si to zkontrolovat sama.

“Ne, ne,” Doncovová nechtěla se snímky nic mít.

Takže bylo rozhodnuto. Promluvili s primářem. Doncovová si zajela na republikové ministerstvo zdravotnictví. Tam to taky šlo nějak ráz naráz, hned jí to povolili a dali jí i doporučení. A najednou se ukázalo, že ji vlastně už nic nedrží ve městě, kde pětadvacet let pracovala.

Dobře věděla, proč se nikomu nesvěřila se svou bolestí: stačí to říct jedinému člověku a v tu chvíli se dá lavina do pohybu a na tobě už nebude nic záviset. Všechny dlouholeté životní vztahy, až dosud tak pevné a věčné, se den ode dne, ba hodinu od hodiny trhaly a praskaly.

Až dosud zcela nenahraditelná na klinice i doma, a najednou už ji začali nahrazovat.

Jsme tak připoutáni k zemi, a přitom se na ní vůbec nedokážeme udržet!

Takže jaképak dlouhé odklady. Hned ve středu šla na svou poslední vizitu po pokojích s Gangartovou, které předávala vedení na oddělení radioterapie.

S vizitou začaly ráno a trvala skoro až do oběda. Doncovová sice velmi spoléhala na Věročku Gangartovou a Gangartová znala všechny pacienty na lůžkovém oddělení stejně dobře jako ona – když však teď procházela kolem lůžek pacientů s vědomím, že se k nim vrátí nejdřív za měsíc, ale možná taky vůbec ne, poprvé za ty dny se poněkud uklidnila, poněkud vzchopila. Měla už zase zájem a schopnost uvažovat. Jaksi naráz se od ní odlouplo dopolední přání, že rychle oddělení předá, rychle si obstará poslední potřebné papíry a hned pojede domů chystat se. Byla zvyklá zařizovat si vždycky všechno sama podle svého, že ani dnes nedokázala od jediného pacienta odejít, aniž si pro něj udělala aspoň na měsíc dopředu prognózu: jak bude nemoc probíhat, co dalšího se bude muset v léčbě podniknout, jaké nečekané zásahy se možná budou muset udělat. Chodila od pokoje k pokoji skoro jako dřív, skoro – a byly to první hodiny úlevy po skrumáži starostí posledních dnů.

Zvykla si na to, co ji potkalo.

A zároveň tu chodila, jako by byla zbavena práv lékaře, jako diskvalifikovaná za jakýsi neodpustitelný čin, o němž naštěstí pacienti dosud nevěděli. Poslouchala je, předpisovala léky, udílela pokyny, hleděla na pacienty zdánlivě moudrým pohledem, a přitom jí stékal po zádech pot, že už nemá právo soudit život a smrt druhých, že za pár dní bude stejně bezmocně a otupěle ležet na nemocničním lůžku ona, bez zájmu o to, jak vypadá – a bude čekat, co řeknou starší a zkušení. A bude se bát bolesti. A možná ji bude i mrzet, že si šla lehnout zrovna na tuhle kliniku. A třeba je bude i podezřívat, že ji nesprávně léčí. Za největší štěstí bude pokládat docela obyčejné právo nenosit nemocniční pyžamo a moci jít večer domů.

Tohle všechno jí táhlo hlavou a přitom jí to bránilo uvažovat s obvyklou přesností.

I Gangartová měla pramalou radost z břemene, po němž rozhodně netoužila za takovou cenu. Vlastně za žádnou cenu.

“Máma” nebylo pro Věru prázdné slovo. Dala Ludmile Afanasjevně nejtěžší diagnózu, domnívala se, že ji čeká vysilující operace a že ji taky nemusí vydržet, když má tak podlomené zdraví chronickou nemocí z ozáření. Chodila dnes vedle ní a v duchu si říkala, že je to možná naposled – a ona že bude ještě léta chodit mezi těmito lůžky a pokaždé si bude lítostivě vzpomínat na tu, která z ní udělala lékařku.

A nenápadně si utírala prstem slzičky.

Přitom měla naopak zrovna dnes naprosto přesně věci předvídat a nezapomenout na žádnou důležitou otázku, protože celá tato padesátka životů bude na ní poprvé naprosto závislá a ona se už nebude mít koho zeptat.

A tak se celého půl dne táhla vizita, ochromovaná strachem a roztržitostí. Nejprve prošly ženské oddělení. Pak vzaly všechny pacienty nouzově umístěné v horní dvoraně a na chodbě. Zdržely se samozřejmě u Sibgatova.

Co všechno už bylo vynaloženo na tohoto tichého Tatara! A výsledkem bylo jen pár dalších měsíců života, ubohého živoření v neosvětleném a nevětraném koutě dvorany. Křížová kost už Sibgatova neudržela, musel se vzadu podpírat oběma silnýma rukama, aby mohl jít ve vertikální poloze; veškerá procházka, kterou si mohl dovolit, byla, že se přesunul do sousedního pokoje a tam si poseděl a vyslechl, o čem se povídá; veškerý vzduch byl ten, co se sem dostal ze vzdáleného horního okýnka; veškeré nebe byl strop.

Ale i za tento ubohý život, který tvořily jen léčebné procedury, hašteření sanitám, erární jídlo a hra v domino – i za tento život se zejícím bolákem v kříži svítila při každé vizitě z jeho utrápených očí vděčnost.

A Doncovové napadlo, že odhodí-li svůj vlastní metr a vezme si metr Sibgatovův, může být vlastně šťastná.

Sibgatov už se někde doslechl, že doktorka Doncovová je tu dnes poslední den.

Dívali se na sebe mlčky, beze slov, zničení, ale věrní spojenci, dřív než je karabáč vítěze rozežene do různých končin.

Vidíš, Šarafe, pravily oči Doncovové, udělala jsem, co jsem mohla. Ale jsem raněná a padám i já.

Já vím, máti, odpovídaly oci Tatarovy. Ani ta, co mě přivedla na svět, neudělala pro mě víc. Jenže zachránit tě nemůžu.

S Achmadžanem to dopadlo skvěle, u něho nebyla nemoc zanedbaná, všechno se provedlo přesně podle teorie a taky se to přesně podle teorie osvědčilo. Spočítali, kolik ozáření dostal, a Ludmila Afanasjevna mu oznámila:

“Půjdeš domů, Achmadžane.”

Skoda, že to neřekla dopoledne, mohl dát vědět vrchní sestře a byli by mu stačili přinést jeho oblečení ze skladu. Ale Achmadžan se stejně i teď – už docela bez berlí – rozběhl dolů za Mitou. Teď by tu nevydržel ani jediný večer navíc – a dnes ho čekali kamarádi ve starém městě.

I Vadim věděl, že Doncovová předává oddělení a odjíždí do Moskvy. Stalo se totiž tohle: včera navečer přišly dva telegramy od mámy, jemu a doktorce Doncovové. Stálo v nich, že koloidní zlato je odesíláno na jejich kliniku. Vadim hned odkulhal dolů, doktorka Doncovová byla na ministerstvu zdravotnictví, ale Gangartová už telegram četla, blahopřála mu a hned ho seznámila s Ellou Rafailovnou, jejich radioložkou, která měla převzít jeho léčbu, jakmile zlato dorazí na radiologii. Vtom přišla i zničená Doncovová, taky si telegram přečetla a snažila se vykouzlit na své nešťastné tváři povzbudivý výraz.

Včera se Vadim bouřlivě radoval, nemohl ani usnout, ale dnes k ránu se mu to rozleželo: kdy vlastně to zlato dojde? Kdyby ho byli dali mámě do rukou, mohlo tady být už dnes ráno. A co když to bude trvat tři dny nebo týden? Touto otázkou taky přivítal obě lékařky, když k němu docházely.

“V nejbližších dnech tu samozřejmě bude,” řekla mu na to Doncovová.

(Věděla však, jak to s těmi dny může být. Znala případ, kdy moskevský ústav posílal nějaký preparát na rjazaňskou kliniku, ale slečinka se spletla a na průvodku napsala “kazaňská”, a na ministerstvu – u nás to bez ministerstva prostě nejde – to přečetli jako “kazašská” a poslali to do Alma-Aty.)

Co s člověkem dokáže udělat radostná zpráva! Vadimovy černé oči, poslední dobou tak zachmuřené, teď jiskřily nadějí, jeho mírně odulé rty s koutky už nenapravitelně pokleslými se znovu vyrovnaly a omládly a celý Vadim – oholený, čisťounký, upravený, zdvořilý – zářil jako oslavenec od rána zahrnovaný dárky.

Jak mohl za těch posledních čtrnáct dní tak klesnout na mysli, tak povolit ve své vůli? Vždyť vůle je jeho záchrana, vůle je všechno! Teď má tedy naspěch. Teď hlavně aby zlato urazilo ty tři tisíce kilometrů rychleji, než metastázy popolezou svých třicet centimetrů! A pak mu zlato vyčistí rozkrok a zaštítí ostatní tělo. A nohu – nohu by snad mohl i obětovat. Anebo co když – která věda nám nakonec může úplně zakázat víru? – co když radioaktivní zlato popoleze i zpátky a vyléčí mu i nohu?

Bylo by to přece spravedlivé a rozumné, aby právě on zůstal naživu! Kdežto uvažovat o tom, že se smíří se smrtí, že dovolí černému panterovi, aby ho zadávil, bylo hloupé, ponižující, nedůstojné. Jeho talent ho přesvědčoval, že to přežije, ano, přežije! Půl noci nespal radostným vzrušením – představoval si, co se teď asi děje s olověnou schránkou, ve které mu vezou zlato: jestli je v nákladním vagónu, nebo ho vezou na letiště, nebo už je v letadle? Vzlétal pohledem nahoru, sledoval ty tři tisíce kilometrů v tmavém nočním prostoru a popoháněl, popoháněl tu schránku, a dokonce by přivolal na pomoc i anděly, kdyby nějací byli.

Teď při vizitě podezíravě sledoval, co s ním budou lékařky dělat. Nic zlého si nepovídaly, dokonce se snažily nedat na sobě nic znát, ale prohmatávaly ho. Prohmatávaly sice nejen játra, ale i jiná místa, a dávaly si navzájem jakési bezvýznamné rady. Vadim sledoval, jestli mu neprohmatávají játra víc než všechno ostatní..

(Viděly jeho upřený, nastražený pohled, a tak probíraly v prstech docela zbytečně dokonce i slezinu, avšak pravým cílem jejich zkušených prstů bylo zjistit, jsou-li nějaké změny na játrech.)

V žádném případě by se jim nepodařilo rychle přejít kolem Rusanova, který vždycky čekal na svůj zvláštní příděl pozornosti. Poslední dobou se jeho vztah ke zdejším lékařům velmi zlepšil: nebyli to sice žádní zasloužilí lékaři ani žádní docenti, ale vyléčili ho, to je fakt. Nádor na krku se mu teď jen tak plácal sem tam, byl plochý a o hodně menší. Ono to jistě od samého začátku nebylo tak strašné, jak to dělali.

“Víte co, soudružky,” prohlásil teď Rusanov. “Řeknu vám, že už mě ty injekce strašně unavují. Už jsem jich dostal přes dvacet, snad by to mohlo stačit, ne? Nebo že bych je dobral doma, nešlo by to?”

S krví na tom byl opravdu moc zle, přestože dostal čtyřikrát transfúzi. Byl celý žlutý, tvář měl ztrhanou a vrásčitou, dokonce i ťubetějka na hlavě jako by mu teď byla velká.

“Ale jinak vám děkuju, soudružko doktorko. Musím říct, že jsem neměl pravdu, když jsem sem přišel,” poctivě přiznal Rusanov Doncovové. Rád přiznával své chyby. “Vyléčila jste mě a za to vám děkuj u.”

Doncovová neurčitě přikývla. Ne ze skromnosti nebo z rozpaků, spíš proto, že nevěděl, co říká. Netušil, že může čekat další nádory, které se mu udělají na mnoha jiných žlázách. A na rychlosti tohoto procesu záviselo, bude-li za rok vůbec ještě živ.

Ostatně stejně jako ona.

Prohmatávala ho spolu s Gangartovou v podpaždí a nad klíčními kostmi. Rusanov se až ošíval, tak silně tlačily.

“Ale tam přece nic není!” ujišťoval je. Teď už mu bylo jasné, že ho tou nemocí jen strašily. Jenže on se tak snadno nedá, proto ji tak lehce zdolal. A na tuto svou pevnost, kterou v sobě objevil, byl obzvlášť pyšný.

“Tím líp. Ale musíte si dát sám na sebe velký pozor, soudruhu Rusanove,” domlouvala mu Doncovová. “Dáme vám ještě jednu nebo dvě injekce a asi vás propustíme. Ale budete chodit na kontrolu každý měsíc. I dřív, pokud byste někde něco sám objevil.”

Rozveselený Rusanov věděl ovšem ze své služební zkušenosti, že tyhle povinné prohlídky bývají jen formální záležitostí, že si ho jen odfajfkují, aby ho mohli podchytit statisticky. A hned šel zavolat domů a podělit se o svou radost.

Přišla řada na Kostoglotova. Čekal na ně se smíšenými pocity: ony ho přece jaksi zachránily, ale na druhé straně ho zase zmrzačily. Med byl v soudku smíchán s dehtem rovným dílem, takže se nehodil ani k jídlu, ani k promazání kol.

Kdykoli k němu přišla doktorka Gangartová sama, byla to pro něho Vega, a i kdyby se ho byla vyptávala z povinnosti lékařky nevímjak, i kdyby mu byla předpisovala nevímco, on se na ni díval a byl šťastný. Nějak jí za poslední týden úplně odpustil to zmrzačení, které tak vytrvale působila jeho tělu. Začal jí přiznávat jisté právo na své tělo, a to mu dělalo dobře. A když při vizitě přišla až k němu, vždycky měl chuť pohladit jí její malé ruce nebo se o ně otřít ústy jako pes.

Jenže teď k němu přišly obě, teď to byly lékařky spoutané svými instrukcemi a Oleg se nedokázal zbavit pocitu nepochopení a urážky.

“Tak jak se vede?” zeptala se Doncovová a přisedla si k němu na lůžko.

Vega stála za ní a docela maličko se na něho usmívala. Znovu se jí vrátila chuť, nebo dokonce potřeba pokaždé se na něho aspoň trochu pousmát, kdykoli ho potkala. Dnes se však usmívala jako přes nějakou clonu.

“Za moc to nestojí,” unaveně odvětil Kostoglotov a zvedal přitom hlavu ze svěšené polohy na polštář. “Navíc mě začalo při nešikovných pohybech nějak tlačit tuhle… v mezihrudí. Zkrátka mám pocit, že jste to s tím léčením přehnali. Prosím, abyste s tím skončili.”

Neřekl to dopáleně jako dřív, mluvil mdle, jako když se ho to ani netýká, jako když je to příliš jasné, než aby se toho musel dožadovat.

Doncovová však na to nijak nereagovala, i ona byla unavená:

“Je to na vás, jak chcete. Léčba ale není dosud skončená.”

Začala si prohlížet jeho kůži na okrajích ozařovaného místa. Kůže si už asi říkala o to, aby se přestalo. Povrchová reakce se mohla ještě zhoršit, než ozařování skončí.

“Už nemá ozáření dvakrát denně, viďte?” zeptala se Doncovová.

“Jen jednou,” odpověděla jí Gangartová.

(Říkala taková obyčejná slova: “jen jednou”, a přitom maličko povytahovala štíhlé hrdlo, takže to vypadalo, jako když vyslovuje něco něžného, co by mělo člověka dojmout!)

Podivné živé nitky se o ni jako dlouhé ženské vlasy zachytily a spojily ji s tímto pacientem. A jen ona cítila bolest, když se tyto nitky napínaly a trhaly, jeho to nebolelo a kolem to nikdo neviděl. Ten den, co uslyšela o nočních scénách se Zojou, jí bylo, jako když jí někdo vytrhne celý chumáč vlasů. Možná že by bylo lepší to nějak ukončit. Tímto prudkým trhnutím jí připomněli zákon, že muži nechtějí ženy stejně staré, že chtějí mladší. Neměla zapomínat, že její čas je pryč.

Jenže pak jí začal tak nápadně nadbíhat, tak soustředěně ji poslouchal, tak pěkně s ní rozprávěl a díval se na ni.

A nitky-vlásky se zase pomalu, po jedné oddělovaly a znova ji omotávaly.

Co to bylo za nitky? Cosi nevysvětlitelného, iracionálního. Co nevidět bude muset odjet – a bude pak pevně připoután k místu pobytu. Jezdit sem bude jen tehdy, když mu bude hodně zle, když ho sem požene strach ze smrti. A čím bude zdravější, tím sem bude přijíždět méně, až už pak nebude jezdit vůbec.

“Kolik tu vlastně dostal sinestrolu?” vyptávala se Doncovová.

“Víc než dost,” nepřívětivě předešel Gangartovou Kostoglotov a otupěle se na doktorku podíval. “Stačí to na celý život.”

Jindy by mu Doncovová takovou neomalenost neprominula, byl by to od ní pěkně slízl. Teď už se na to nezmohla, dokončovala vizitu s vypětím všech sil. Mimo svou funkci, teď když už se s ní loučila, mu vlastně musela dát za pravdu. Jistě, byla to barbarská léčba.

“Dám vám jednu radu,” pravila smířlivě a tak, aby to ostatní pacienti neslyšeli. “Nehoňte se za rodinným štěstím. Ještě dlouho budete muset žít bez plnohodnotné rodiny.”

Gangartová sklopila zrak.

“Protože, a to si pamatujte – váš případ byl velmi zanedbaný. Přišel jste k nám pozdě.”

Kostoglotov věděl, že je to s ním špatné, ale když to tak naplno od Doncovové slyšel, zůstal na ni civět.

“Hm, tak je to,” zamručel. Našel si však útěšnou myšlenku: “Tak jo. Ostatně si myslím, že to za mě stejně rozhodnou ti nahoře.”

“Věro Korniljevno, budete dál pokračovat s tezanem a pentaxylem. Ale jinak mu budeme muset dát chvíli oddech. Uděláme to takhle: předepíšeme vám na tři měsíce dopředu sinestrol, v lékárnách ho teď mají, takže si ho koupíte a budete se léčit doma, ale určitě! Jestli nemáte nikoho, kdo by vám píchal injekce, budete brát lék v tabletách.”

Kostoglotov jí užuž chtěl připomenout, za prvé, že žádné doma nemá, za druhé, že nemá peníze, a za třetí, že není tak hloupý, aby si chystal pomalou sebevraždu.

Doncovová však byla šedozelená, a tak si to rozmyslel a neřekl nic.

Tím vizita skončila.

Přiběhl Achmadžan: všechno už má zařízeno, už mu šli pro oblečení. Dneska večer si dají s kámošem do nosu! A všechny papíry a lejstra mu dají zítra. Byl tak rozčilený, mluvil tak rychle a hlasitě jako ještě nikdy předtím. Pohyboval se naprosto bezpečně a jistě, jako by se tu s nimi ty dva měsíce ani neléčil. Pod hustým černým ježkem, pod obočím černým jako uhel mu svítily oči opilým leskem a po zádech mu běhal opojný pocit života venku, života teď. Přiběhl, že se sbalí, ale nechal toho a utíkal požádat, aby mu vydali oběd společně s přízemím.

Kostoglotova mezitím zavolali na rentgen. Čekal tam, pak ležel pod přístrojem, pak si ještě vyšel před vchod podívat se, co že je venku tak ponuro.

Po celé obloze běžely shluky šedých mračen a za nimi se pomalu táhl úplně fialový mrak, který sliboval pořádný liják. Bylo však velmi teplo, a tak z toho asi bude jen pěkný jarní déšť.

Na procházku to nebylo, a tak se zase vrátil na pokoj. Už na chodbě slyšel Achmadžana, jak hlasitě a pobouřeně vykládá:

“Žrádla dostávají, nelžu, víc jak vojáci! O nic míň. Přiděla mají kilo dvacet. Já jim dát hovno. A vy myslet, že pracujou? My je přivedem na plac a oni hned utéct, poschovávat se a chrápat celej den.”

Kostoglotov tiše vstoupil a zůstal stát ve dveřích. Nad lůžkem, z něhož už bylo sundáno povlečení, stál Achmadžan s připraveným uzlíkem, šermoval rukou, blýskal bílými zuby a sebejistě dopovídával svoje poslední vyprávění na pokoji.

Ale pokoj už byl teď docela jiný – už tu nebyl ani Federau, ani filozof, ani Šulubin. Oleg nikdy neslyšel, že by před nimi Achmadžan vedl takovéhle řeči.

“A to ani nic nestavějí?” zeptal se tiše Achmadžana. “Chceš říct, že v zóně se jako nic nestaví?”

“Ale to jo,” Achmadžan byl mírně vyveden z konceptu. “Jenomže jak!”

“Tak proč jim to nepředvedete?” řekl Kostoglotov ještě tišeji, jako když ztrácí hlas.

“Naše práce flinta, jejich práce lopata,” zvesela na to namítl Achmadžan.

Oleg hleděl do tváře svému spolupacientovi, jako když ho vidí poprvé, vlastně ne, spíš jako když ho viděl celá léta v dlouhém kožichu a se samopalem. Vrchol jeho znalostí bylo domino, přitom to byl upřímný, přímočarý chlapík.

Když se desítky let nesmí říkat, jak to doopravdy je, lidem se to v hlavě všechno nenapravitelně zašmodrchá a nakonec je snazší dorozumět se s Marťanem než s vlastním spoluobčanem.

“Jak si to vlastně představuješ, člověče?” dotíral na Achmadžana Kostoglotov. “Dát těm lidem hovno, jo? Doufám, že to byl vtip.”

“Žádnej vtip! Copak to jsou lidi? To nejsou lidi!” přesvědčeně opakoval rozpálený Achmadžan.

Doufal, že přesvědčí i Kostoglotova, aby mu věřil jako ostatní posluchači. Věděl sice, že Oleg je vyhnanec, ale že byl v lágrech, to nevěděl.

Kostoglotov mrkl po lůžku Rusanova, nechápal, proč ten se k Achmadžanovi nepřidá, ale Rusanov náhodou na pokoji nebyl.

“Vidíš, a já jsem myslel, žes přišel z armády. A tys zatím sloužil v týhletý armádě,” pokračoval Kostoglotov. “Takže tvůj šéf byl Berija!”

“Já žádnou Beriju neznám!” rozzlobil se a zrudl Achmadžan. “Koho tam navrchu dají, to není můj věc. Já dával přísahu a sloužil. Tebe donutit, ty taky sloužit…”

33

Ten den lilo jako z konve. Lilo i celou noc a ještě k tomu fičelo a vítr byl čím dál studenější, takže k ránu na čtvrtek už padal déšť se sněhem a všichni, kdo na klinice předpovídali jaro a uvolňovali utěsněná okna, mezi nimi i Kostoglotov, zmlkli. Od čtvrtka odpoledne však byl se sněhem konec, i pršet náhle přestalo, vítr taky utichl – a všude zavládlo pošmourno, zima a mrtvý klid.

A večer při západu pak tenkou zlatou škvírou prorazil svítivý západní okraj oblohy.

V pátek dopoledne, kdy odcházel domů Rusanov, se rozklenulo nebe čisté, bez jediného mráčku, a dokonce i ranní slunce už dokázalo vysoušet velké louže na asfaltu a příčné hlinité cestičky přes záhony.

To už všichni cítili, že nastává to pravé a neodvolatelné jaro. A tak prořezávali papírové lepicí pásky na oknech, tloukli do zatuhlých okenních klik, otvírali okna, a suchý tmel, kterým byla okna na zimu zakytována, padal na zem, aby uklízečky měly co zametat.

Rusanov si nedal při příchodu své věci do skladu, nic erárního nevyfasoval, takže mohl být propuštěn z nemocnice kdykoli. Z domova si pro něho přijeli ráno, hned po snídani.

Ale kdo přijel! Auto řídil Lavrik, který si teprve včera dodělal řidičák! A včera taky začaly školní prázdniny – s mejdany pro Lavrika a s prodlouženou večerkou pro Majku, takže oba mladší sourozenci byli teď v sedmém nebi. Přijeli jen oni dva a Kapitolina Matvejevna. Lavrik si vymohl, že potom smí povozit kamarády, a proto musel předvést, že dokáže auto dobře řídit i bez Jurky.

Jenže jako ve filmu promítaném od konce dopadlo všechno obráceně, ale jak legračně! Pavel Nikolajevič zašel do kamrlíku vrchní sestry v pyžamu a vyšel ven v šedých šatech. Veselý Lavrik, pěkný svižný chlapec v novém tmavomodrém obleku, který už působil docela dospěle, nebýt toho, že se ve dvoraně začal o něco tahat s Majkou, neustále pyšně otáčel kolem prstu řemínek s klíčkem od auta.

“Máš všecko vypnuté?” ptala se Majka.

“Mám.”

“A okna máš zavřený?”

“Jdi si to zkontrolovat.”

Majka už utíkala, až se jí tmavé kudrnaté vlásky třepetaly, a vrátila se se slovy:

“Dobrý.” Ale vzápětí se jakoby polekaně zeptala znovu: “A zamkls kufr?”

“Tak si to jdi zkontrolovat.”

A Majka zase odběhla.

Dole ve dvoraně si teď všichni nosili ve skleničkách žlutou tekutinu do laboratoře. Seděli tu zase ti umoření lidé bez výrazu, někteří čekali, až se uvolní místo, někteří dokonce leželi bezmocně roztažení na lavičce. Pavel Nikolajevič však na to všechno hleděl až nějak blahovolně: on se přece projevil jako statečný muž, který všechny vnější okolnosti zdolal.

Lavrik nesl tátův kufr. Kapa v jarníku meruňkové barvy zdobeném mnoha velkými knoflíky, s měděnou hřívou vlasů, omládlá samou radostí, kývla na odchodnou vrchní sestře a vykročila zavěšena do manžela. Z druhé strany se do něho zavěsila Majka.

“Podívej se přece na ten její čepeček! No tak se podívej, to je ten novej, proužkovanej.”

“Pašo! Pašo!” zavolal někdo vzadu.

Otočili se.

Z chodby chirurgie vycházel Čalyj. Šel zvesela, vypadal skvěle, ani už nebyl žlutý. Jediné, čím připomínal pacienta, bylo nemocniční pyžamo a trepky.

Pavel Nikolajevič mu vesele stiskl ruku a řekl:

“Tady ti, Kápo, představuju hrdinu nemocniční fronty. Uřízli mu žaludek, a ori se jenom usmívá.”

Když Čalyj podával Kapitolině Matvejevně ruku, srazil paty jako štramák a hlavu naklonil ke straně – částečně z úcty, částečně z koketérie.

“Tak co ten telefónek, Pašo? Nech mi svý čísílko,” nedal pokoj Čalyj.

Pavel Nikolajevič dělal, že se ve dveřích omeškal a že ho ani neslyšel. Je to sic fajn chlapík, ale patří přece jen k jinému okruhu lidí, má jiné názory a možná že by nebylo příliš rozumné udržovat s ním styky. Rusanov proto uvažoval, jak by se z toho co nejslušněji vyvlékl.

Vyšli před budovu a Čalyj měl v mžiku moskvič omrknutý – Lavrik s ním už mezitím předjel ke vchodu. Zhodnotil ho pohledem, nezeptal se však: “To je tvůj auťák?”, ale hned:

“Kolik má najeto?”

“Necelých patnáct tisíc.”

“A co že má tak sjetý gumy?”

“Kdopak ví… Znáš lidi, co ti prodají.”

“A nechceš sehnat nový?”

“Ty bys je sehnal?! Maxime!”

“No aby ne! Maličkost! Napiš si i můj telefon. Piš!” píchal Rusanova prstem do prsou. “Jak mě odtaď propustějí, do tejdne je máš, spolehni se.”

A tak Pavel Nikolajevič si ani nemusel nic vymýšlet. Vytrhl ze zápisníku lístek a napsal Maximovi svůj telefon do práce i domů.

“A je to! Zavolám!” loučil se Maxim.

Majka skočila na přední sedadlo a rodiče si sedli dozadu.

“Ahoj, mládeži!” zavolal na oba sourozence Maxim na rozloučenou.

Bouchla dvířka.

“Život je náš!” volal Maxim a zdravil rukou se zaťatou pěstí.

“No? Co teď udělám?” zkoušel Lavrik Majku. “Otočím klíčkem?”

“Ne! Nejdřív zkontroluješ, jestli tam nemáš rychlost,” vypálila Majka.

Rozjeli se, tu a tam ještě rozstřikovali louže, za ortopedií odbočili za roh a tam narazili na vyčouhlého pacienta v šedém županu a v holinách, jak jde pomalu, procházkou, zrovna prostředkem asfaltované cesty.

“Jenom na něho pořádně zatrub,” stačil honem říct Pavel Nikolaj evič.

Lavrik krátce a hlasitě zatroubil. Čahoun prudce uhnul a otočil se. Lavrik přidal plyn a projel deset centimetrů od něj.

“Říkal jsem mu Kostohryz. Kdybyste věděli, co je to za protivu a závistivce. Však tys ho viděla. Kápo.”

“Čemu se divíš, Pavlíku,” povzdychla si Kapa. “Kde je štěstí, tam je i závist. Když chceš být šťastný, musíš se závistivci počítat.”

“Třídní nepřítel,” mručel Rusanov. “Být to jinde..

“Žes to neřek dřív, moh jsem ho namísto houkání přejet,” smál se Lavrik a na okamžik k nim otočil hlavu.

“Neotáčej se,” polekala se Kapitolina Matvejevna.

Měla pravdu, auto na moment vybočilo z dráhy.

“Neotáčej se!” opakovala Majka s hlasitým smíchem. “A já můžu, mami?” a točila hlavou dozadu hned zleva, hned zprava.

“A žádný děvčata vozit nebudeš, abys věděl!”

Když vyjížděli z nemocničního areálu, stáhla Kapa okenní sklo, a jak vyhazovala nějakou maličkost, řekla:

“Hlavně když se nebudeme muset vracet do téhle strašné nemocnice. Neotáčejte se nikdo!”

Kostoglotov za nimi mezitím vyslal sérii šťavnatých nadávek.

Zároveň však dospěl k závěru, že dobře dělají a on že si taky požádá, ať ho zítra propustí. Teď uprostřed dne to nemá cenu, teď propouštějí plno lidí, už by nic nestačil.

A na zítra mu to slíbili.

Vybíralo se to na slunečný, přívětivý den. Všechno se prohřívalo a vysychalo. V Uš-Tereku už asi taky obdělávají zahrádky a čistí vodní kanály.

Procházel se a snil. No není to štěstí? Mrzlo, až praštělo, když sem odjížděl umřít, a teď se vrátí v nejkrásnějším jaru – a třeba si ještě obdělá svou zahrádku. Je to taková radost, když člověk něco nastrká do země a pak se dívá, jak to leze ven.

Jenže všude na zahrádkách bývají dva. A on bude sám.

Chodil, chodil a nakonec si řekl, že zajde za vrchní sestrou. Ta doba, kdy ho Mita odbyla slovy, že na klinice není místo, byla dávno pryč. Mezitím už se dosti skamarádili.

Mita seděla ve svém kamrlíku pod schodištěm; okna tam nebyla, musela si svítit – po návratu zvenku tu bylo k nevydržení pro plíce i pro oči – a z hromádky na hromádku překládala nějaké statistické karty.

Kostoglotov se sehnul, protáhl se sníženými dveřmi a řekl:

“Mito, mám k vám prosbičku. Velkou prosbičku.”

Mita zvedla dlouhou, tvrdě řezanou tvář. S takovouhle nepodařenou tváří už přišla na svět a nikdo tu tvář až dodnes, do její čtyřicítky, nezatoužil políbit, pohladit, a tak všechna laskavost, která ji mohla zkrášlit, se vlastně nikdy ani neprojevila. Z Mity se stala tažná kobyla.

“Jakou?”

“Zítra mě budou propouštět.”

“To vám ze srdce přeju.” Byla dobrosrdečná tahle Mita, to jen na první pohled vypadala tak nepřístupně.

“Což o to, jenomže já potřebuju za jeden den zařídit ve městě spoustu věcí a večer musím odjet. A oblečení přinášejí ze skladu moc pozdě. Nešlo by to udělat tak, Mitočko, že byste mi ty moje věcičky přinesla už dnes, někam je šoupla a já bych se mohl brzo ráno pře vléct a jít?”

“Nesmí se to,” povzdychla si Mita. “Kdyby se to Nizamutdin dozvěděl…”

“Nic se nedozví. Já vím, že se to nemá, jenomže, Mitočko, ono se toho nemá!”

“A co když vás zejtra nepropustějí?”

“Doktorka Gangartová mi to slíbila na sto procent.” “Měla bych se to přece jen dozvědět od ní.”

“Dobře, já za ní hned zajdu.”

“Poslyšte, víte, co je nového?”

“Ne. Copak?”

“Že prej nás ke konci roku pustěji. Pořád se o tom povídá.” Její nehezký obličej vypadal hned vlídněji, sotvaže přešla na tohle téma.

“Jenže koho nás? Vás?”

Šlo totiž o zvláštní přesídlence, příslušníky jiných národů. “Nejspíš asi nás i vás. Nevěříte?” s obavami čekala, co na to řekne.

Oleg se podrbal na temeni hlavy, svraštil tvář, jedno oko zavřel docela:

“No, možné to je. Zkrátka není to vyloučené. Jenže co už já jsem těchhle zaručených zpráv zažil – dodnes mi z nich ještě brní uši.”

“Ale teď prej už je to načisto jistý.” Tolik tomu chtěla věřit, nemohl jí to přece brát.

Oleg si přehrnul dolní ret přes horní a zamyslel se. Jistě, něco bylo ve vzduchu. Nejvyšší soud padl. Jde to však příliš pomalu, nic víc se za měsíc nestalo a člověku už se zase nechtělo ničemu věřit. Dějiny jsou příliš pomalé pro náš život, pro naše srdce.

“No dej Bůh,” řekl víc pro ni než pro sebe. “A co byste pak dělala? Odjela?”

“Já nevím,” hlesla tiše Mita a prsty s velkými nehty roztáhla po otravných, odrbaných kartách.

“Vy jste přece někde od Salska, viďte?”

“Ano.”

“A copak tam je líp?”

“Je tam svo-bo-da,” zašeptala.

Ale spíš jen doufala, že v rodném kraji se třeba ještě vdá. Oleg potom šel hledat doktorku Gangartovou. Chvíli trvalo, než ji zastihl – nejdřív byla ještě u rentgenu, potom u chirurgů. Konéěně ji zahlédl, jak jde s Lvem Leonidovičem po chodbě, a snažil se je dohonit.

“Věro Korniljevno, mohla byste mi věnovat chvilinku?”

Bylo mu příjemné, když s ní mohl mluvit, říkat jí něco, co bylo určeno jen jí, a taky si všiml, že když mluví s ní, má úplně jiný hlas, než když mluví s jinými lidmi.

Otočila se. Byla něčím zaujata a setrvačností se to odrazilo na její nakloněné postavě, na pohybu rukou, na ustarané tváři. Ona, která byla ke každému tak pozorná, zůstala však ihned stát.

“Prosím.”

Jménem ho však neoslovila. Teď to nikdy nedělala, jméno uváděla jen před lékařem nebo před sestrou. Mezi čtyřma očima nikdy.

“Věro Korniljevno, mám k vám velkou prosbu. Nemohla byste říct sestře Mitě, že mě zítra určitě propustíte?”

“A proč?”

“Moc bych to potřeboval. Víte, já musím ještě zítra večer odjet, takže..

“Dobře. Ljovo, jdi napřed. Přijdu hned.”

Lev Leonidovič pokračoval klátivou chůzí v cestě, nahrbený, s rukama vraženýma do předních kapes pláště, s tkaničkami na zádech napjatými. A Věra Korniljevna řekla Olegovi:

“Pojďme ke mně.”

A vykročila před ním. Vznosná. Lehce skloubená.

Zavedla ho k rentgenům, kde se jednou tak dlouho dohadoval s Doncovovou. Usedla ke stejnému špatně ohoblovanému stolu a jeho vyzvala, aby si k němu taky přisedl. On však zůstal stát.

Nikdo jiný v místnosti nebyl. Slunce sem pronikalo jako šikmý zlatý sloup plný tančících zrnek prachu, a navíc se odráželo na niklovaných částech přístrojů. Bylo zde tolik světla, až bolely oči, ale bylo tu veselo.

“A co když vás zítra nestačím propustit? To víte, musím vám ještě napsat epikrízu.”

Nedovedl rozeznat, jestli s ním mluví stroze služebně nebo si ho trošku dobírá.

“Epi – co?”

“Epikrízu. Souhrnný výsledek celé léčby. Dokud není hotový, nemůžu vás propustit.”

Kolik práce bylo navaleno na tato malá ramínka! Všude ji čekali, všude ji volali a do toho všeho ji ještě vyrušil on a ona teď má o něm psát epikrízu.

Ona však seděla a svítila. Nejen sama, nejen svým přívětivým, laskavým zjevem – odražené, jasné světlo oblévalo celou její postavičku v rozptýlených vějířích.

“Co to, že chcete hned odjet?”

“Ne že bych chtěl, docela rád bych zůstal. Ale nemám kde přespat. Leda na nádraží, a to už se mi nechce.”

“No jo, když vy do hotelu nemůžete,” pokyvovala hlavou. A zamračila se: “Škoda, ta ošetřovatelka, co u ní vždycky pacienti bydleli, už u nás nepracuje. Jak bychom to udělali…?” uvažovala hezky dlouho, chvilku si kousala horní ret dolní řádkou zubů a kreslila přitom na papíře jakýsi klikyhák. “No víte… vlastně… mohl byste docela dobře zůstat u mě.”

Cože? Co to řekla? Slyšel dobře? Třeba to ještě zopakuje, ne?

Tváře jí nápadně zrůžověly. A stále se ještě vyhýbala tomu podívat se na něho zpříma. Ale mluvila prostě, jako by to bylo úplně normální, že pacient půjde přenocovat ke své lékařce:

“Zrovna zítra mám takový mimořádný den: ráno budu na klinice jen dvě hodiny, pak budu celý den doma a k večeru zase odejdu. Bude mi docela vyhovovat, když přespím u známých.”

A podívala se na něho. Ve tváři byla zardělá, oči však měla jasné, nevinné. Pochopil ji správně? Je vůbec hoden toho, co mu bylo nabídnuto?

Oleg to prostě nedovedl pochopit. Copak se to dá pochopit, když žena řekne něco takového? Může to znamenat strašně moc, ale taky skoro nic. On však takhle neuvažoval, ani to nešlo: upírala na něho svůj čistý pohled a čekala.

“Dě-ku-ju,” vypravil ze sebe. “To by bylo jistě skvělé.” Docela zapomněl, jak ho před sto lety, kdysi v dětství, učili, co je to chovat se galantně a odpovídat zdvořile. “To by bylo moc fajn. Ale jak to od vás můžu přijmout? Nemám to svědomí.”

“Jen buďte klidný,” s přesvědčivým úsměvem řekla Vega. “A když budete potřebovat dva tři dny, něco zase vymyslíme. Vám se přece nechce odjet z města, viďte?”

“To je pravda, nechce… No jo, jenže to byste mi pak to propouštěcí potvrzení musela datovat až na pozítří, a ne na zítra. Jinak by mě velitelství popotahovalo, proč neodjíždím. Aby mě zas nezavřeli.”

“No dobře, dobře, nějak to sfoukneme. Takže Mitě říct dnes, propustit zítra a na potvrzení napsat pozítří, ano? Vy jste ale komplikovaný člověk!”

Tahle komplikovanost ji však nijak neděsila, její oči se smály.

“Já že jsem komplikovaný, Věro Korniljevno? Systém je komplikovaný! Já i to potvrzení potřebuju ve dvou exemplářích, a ne jako ostatní v jednom.”

“Proč?”

“Jeden si nechá velitelství jako doklad, že mě sem pustili, a druhý budu mít já.”

(Ale na velitelství jim ho možná ani nedá, bude křičet, že má jen jeden – ať má něco do zásoby, ne? Ať to má černé na bílém, když už tolik zkusil.)

“A třetí pro nádražní pokladnu.” Napsala na lístek několik slov. “Tady máte mou adresu. Mám vám vysvětlit, jak to najdete?”

“Však já to najdu, Věro Korniljevno.”

(Ne, myslí to vážně? Doopravdy ho zve?)

“A…” přiložila k adrese ještě několik už popsaných podlouhlých lístků. “Tohle jsou ty recepty, o kterých mluvila doktorka Doncovová. Je jich několik stejných, abyste si to mohl vyzvedávat na různých místech.”

Ty recepty. Ty!

Řekla to jakoby nic. Jen tak, jako malý dodatek k adrese. Dva měsíce ho léčila, a přitom s ním ani jednou nedokázala o tom pohovořit.

Asi jí v tom bránil její takt.

Už vstala. Už šla ke dveřím.

Čekala ji práce. Čekal ji Ljova.

A náhle ji spatřil v rozptýlených vějířích světla, které naplnilo celou místnost – byla tak bělounká a lehounká, přeštípnutá v pase, a on ji spatřil až dnes jako tehdy poprvé – tak přátelskou a plnou pochopení – a tolik ji potřeboval! Až dnes tak jako poprvé!

Najednou mu bylo veselo, docela se uvolnil. Zeptal se:

“Věro Korniljevno, proč vy jste se vlastně na mě tak dlouho hněvala?”

Stála tam ve světelném rámu a dívala se na něho s úsměvem, který měl v sobě něco moudrého:

“Copak vy jste nic neprovedl?”

“Ne.”

“Nic?”

“Nic!”

“Jen si vzpomeňte.”

“Já si na nic nevzpomínám. Tak mi to aspoň naznačte.”

“Musím už jít.”

Klíč měla v ruce. Potřebovala zamknout. A odejít.

A přitom s ní bylo tak dobře, že by s ní stál třeba celý den.

Odcházela po chodbě, maličká, a on stál a díval se za ní.

A pak šel hned zase na procházku. Jaro se probouzelo, nemohl se ho dost nasytit. Chodil bez cíle dvě hodiny a stále jen do sebe nasával vzduch a teplo. Najednou mu bylo líto, že musí opustit tento park, kde byl’jako v zajetí. Bylo mu líto, že už neuvidí, až rozkvetou japonské sakury, až se rozvinou první pozdní lístky dubu.

Dnes mu nějak ani nebylo špatně od žaludku, ani necítil slabost. Dostal ohromnou chuť porýpat se teď trochu v hlíně. Po něčem toužil, někam ho to táhlo, a přitom nevěděl kam. Všiml si, že mu palec sám od sebe začal jezdit po ukazováku, jak si říkal o cigaretu. Ne, ne, ať tě ani nenapadne! Nechals toho, tak co.

Když úž měl procházení dost, zašel za Mitou. Mita byla skvělá: Olegovu tašku už vyzvedla a schovala v koupelně, a klíč od koupelny buc^e mít stará ošetřovatelka, co drží od večera náhradní službu. Ale ke konci pracovní doby musí zajít na ambulanci vyzvednout si všechny papíry.

Zdá se, že s jeho odchodem z nemocnice už je to definitivní.

Vyšel nahoru po schodech – už skoro naposled.

A tam se srazil se Zojou.

“Tak jakpak se máme, Olegu?” zeptala se nenuceně.

Bylo to zvláštní’, jak docela upřímně a přirozeně přešla na tento prostý tón. Jako by mezi nimi nikdy nic nebylo: ani laskavá oslovení, ani tanec na hudbu z Tuláka, ani kyslíkový vak.

A snad měla pravdu. Nač si to pořád připomínat, nač si to pamatovat a urážet se?

Jednoho krásného večera, kdy měla službu, si šel lehnout, místo aby se točil kolem ní. A ona jednoho krásného večera přišla za ním s injekční stříkačkou, on se otočil a dovolil jí, aby mu píchla injekci. A to, co mezi nimi narůstalo a bylo tak tuhé a napjaté jako kyslíkový vak, který spolu nedávno nesli, se pomalu začalo vytrácet, až se proměnilo v nic. Zbyl z toho jen přátelský pozdrav:

“Tak jakpak se máme, Olegu?”

Opřel se o židli rovnýma, dlouhýma rukama, chomáč černých pačesů mu spadl do čela:

“Leukocytů dva osm, rentgen už druhý den nemám, zítra mě propouštěj í.”

“Už zítra?” krásně zlaté řasy jí vylétly nahoru: “Tak šťastnou cestu! Gratuluju!”

“Jen jestli máte k čemu.”

“Vy nevděčníku!” zavrtěla hlavou. “Jen si vzpomeňte, jak jste na tom byl první den, když jste sem přišel a ležel jste dole na chodbě. Myslel jste si tenkrát, že budete živ ještě za týden?”

Taky pravda.

Ba ne, je to báječná holka tahle Zojka: veselá, pracovitá, upřímná, co na srdci, to na jazyku. Nebýt toho trapného pocitu, že jeden druhého obelhali; kdyby mohli začít od začátku, co by jim bránilo, aby se skamarádili?

“Tak vidíte,” usmál se.

O vyšívací bavlnce už nepadlo ani slovo.

A je to. Čtyřikrát v týdnu tady bude mít noční službu. Bude šprtat z učebnic a někdy i vyšívat. A tam, ve městě, bude s někým postávat po tanci ve stínu.

Nemůže jí přece mít za zlé, že je jí třiadvacet a že je zdravá až po poslední buňku, poslední krvinku.

“Tak hodně štěstí!” řekl jí a myslel to docela upřímně.

A už odcházel. Vtom na něho Zoja zase tak přirozeně a prostě zavolala.

“Haló, Olegu!”

Otočil se.

“Vy asi nemáte kde přenocovat, viďte? Zapište si mou adresu.”

(Cože? Ona taky?)

Oleg se na ni nechápavě díval. Nešlo mu to nijak na rozum.

“Je to po ruce, hned u stanice tramvaje. Bydlíme s babičkou, ale máme dva pokojíky.”

“Moc vám děkuju,” rozpačitě si od ní bral kousek papírku. “Ale asi ne… Až jak to dopadne.”

“No co kdyby?” usmívala se.

Zkrátka v tajze se snad člověk líp vyzná než v ženách.

Poodešel dalších pár kroků a uviděl Sibgatova, jak usouženě leží na zádech na tvrdé podložce ve svém zatuchlém koutku. Dokonce i dnes, kdy slunce už tak krásně svítilo, dopadal sem jen jeho slabounký odlesk.

A Sibgatov hleděl do stropu, pořád jen do stropu.

Za ty dva měsíce už vypadal jako boží umučení.

Kostoglotov si k němu přisedl na kraj podložky.

“Šarafe, pořád dokola se povídá, že všichni vyhnanci budou propuštěni. Národnostní i administrativní.”

Šaraf otočil po Olegovi jen oči. A jako by nevnímal nic jiného než zvuk jeho hlasm

“Slyšíš? Pustí vás i nás. Říká se to.”

Ale Šaraf nic.

“Nevěříš? Pojedeš domů.”

Sibgatov pomalu vrátil pohled ke svému stropu. A potom apaticky rozlepil rty:

“Pro mě už je pozdě.”

Oleg mu položil svou ruku na jeho – měl ji ležet na prsou jako nebožtík.

Kolem nich hbitě přeběhla na pokoj Nella:

“Nezůstaly vám tam nějaký talířky?” A pak se ohlédla: “Hej, ty, čupřino, co to, že neobědváš? Potřebuju vrátit talíř, tak šup, šup!”

No tohle! Kostoglotov zapomněl jít k obědu, a dokonce to ani nezaznamenal. To to dopracoval! Jen jedno mu nebylo jasné:

“A co ty se o to staráš?”

“Jak to? Já přeci teď roznáším jídlo,” sdělovala pyšně Nella. “Nevidíš, jakej mám čistej plášť?”

Oleg vstal, že půjde zbaštit svůj poslední nemocniční oběd. Rentgen jako lísavý, neviditelný a tichý host v něm vypálil všechnu chuť k jídlu. Ale podle vězeňského řádu nesměl nechat nic v ešusu.

“Tak šup, šup, dělej, dělej,” komandovala ho Nella. Nejenže měla bílý plášť, měla i vlasy nějak jinak natočené. “Teda jaká ty jsi teď fešanda!” divil se Kostoglotov.

“No a ne! Nejsem přeci blbá, budu se tu plahočit po zemi za tři sta padesát rublů. A ani se pořádně nenajím.”

34

Tak jako se starý člověk, který přežil své vrstevníky, někdy asi ocitá ve skličujícím prázdnu a říká si: “Nejvyšší čas, abych šel taky”, tak i Kostoglotov byl toho večera na pokoji celý nesvůj, třebaže všechna lůžka byla plná a pořád tu byli lidé a znova kladli stejné otázky jako ti před nimi: Je to rakovina, nebo ne? Můžou to tady vyléčit, nebo ne? A co na to jinak pomáhá?

Pozdě odpoledne odešel jako poslední Vadim: přivezli zlato a jeho přestěhovali na radiologický pokoj.

A tak Olegovi nezbývalo než brát jedno lůžko po druhém a vzpomínat, kdo na něm ležel od samého začátku a kolik z těch pacientů zemřelo. Vycházelo mu, že jich vlastně ani nebylo tolik.

V pokoji bylo dusno a venku tak teplo, že Kostoglotov si před spaním pootevřel okno. Přes parapet na něho proudil jarní vzduch. Jarní ruch sem doléhal i z malých dvorků starých domečků, nalepených z opačné strany ke zdem nemocničního areálu. Život na těchto dvorcích nebyl sice přes cihlovou zeď vidět, teď však bylo dobře slyšet, jak tam bouchají dveře, pokřikují děti nebo pořvává opilec, pak se zase ozval huhňavý hlas z gramofonu, a když už bylo hodně po večerce, dolehl sem silný ženský alt, který si chvílemi až srdceryvně a pak zase s gustem táhle prozpěvoval:

A horní-íka mlá-ádičké-ého dó-ó bytú-ú si pří-ívedlá-á.

Všechny písně byly o tomtéž. Všichni lidé mysleli na totéž. Ale Oleg potřeboval myslet na něco jiného.

A zrovna dnes, když má ráno časně vstávat a potřebuje načerpat sílu, ne a ne usnout. Hlavou mu táhlo všechno možné: nedokončené debaty s Rusanovem, nedořečené diskuse se Šulubinem, a taky Vadimovi zůstal dlužen nějaké argumenty; pak si vzpomněl na hlavu zabitého Žuka; a na dychtivé tváře Kadminových ve světle petrolejky, až jim bude líčit tu spoustu městských dojmů a oni mu zase budou vyprávět novinky z vesnice a taky o tom, jaké vyslechli za tu dobu hudební pořady – a jejich rozplesklá chaloupka jim bude připadat jako střed vesmíru. Pak si vzpomněl, jak roztržitě a povýšeně se vždycky tváří Inna Štremová, tu se teď ani neodváží oslovit; a potom zase bádal nad tím, že ho pozvaly na noc dvě ženy, to už mu vůbec nešlo do hlavy: jak tomu vlastně má rozumět?

V onom ledovém světě, který formoval a poznamenal Olegovu duši, neexistoval jev, neexistoval pojem “nevypočítavá dobrota”. A Oleg na něco takového prostě zapomněl. Takže teď si ta pozvání vysvětloval vším možným, jen ne obyčejnou dobrotou.

Co tím myslely? A jak se k tomu má postavit? Nevěděl.

Převracel se z boku na bok a žmoulal mezi prsty neviditelnou cigaretu.

Nakonec vstal a šel se pomalu projít.

V přítmí dvorany, hned u dveří, seděl ve svém lavórku na zemi Sibgatov; teď už nebojoval o svou křížovou kost s trpělivou nadějí jako dřív, teď už na něm bylo vidět, že propadl beznaději.

A u stolku sloužící sestry se skláněla u lampy zády k Sibgatovovi pomenší žena v bílém plášti. Nebyla to však žádná ze sester – dnes měl službu Turgun a ten už teď asi v zasedačce spal. Byla to ta zvláštní brýlatá sanitářka Jelizaveta Anatoljevna, ta s tím vybraným chováním. Stačila už všechnu večerní práci udělat a teď seděla a četla.

Za ty dva měsíce, co si tu Oleg pobyl, prolezla tahle svědomitá sanitářka s inteligentní tváří nejednou pod jejich lůžky, když vytírala podlahy, zatímco oni, pacienti, leželi nahoře; přestavovala tam kdesi dole i Kostoglotovovy utajované holínky a ani jednou mu za ně nevyhubovala; kromě toho utírala hadrem i nástěnné panely, vynášela plivátka a čistila je, až se blýskala, a roznášela pacientům lahvičky se štítky; a všechno těžké, nepříjemné nebo nečisté, co nesměla brát do rukou sestra, přinášela a odnášela ona.

Čím trpělivěji však pracovala, tím méně si jí tady všímali. Však už bylo před dvěma tisíci lety řečeno, že mít oči neznamená ještě vidět.

Jenže těžký život zvyšuje schopnost vidět. A taky na klinice byli lidé, kteří se navzájem identifikovali okamžitě. I když se od ostatních nelišili ani nárameníky, ani uniformou, ba ani páskou na rukávě, přesto se navzájem snadno poznali: jako by měli na čele nějaký svítící znak anebo nějaké stigma na dlaních a na nártech. (Ve skutečnosti měli spoustu poznávacích znamení: nějaké utroušené slovíčko, tón, sevření rtů mezi slovy, úsměv, když jsou ostatní vážní, vážná tvář, když se ostatní smějí.) Tak jako Uzbekové nebo Karakalpakové snadno poznali na klinice své lidi, stejně tak se poznali i ti, na které třeba jen jednou padl stín ostnatého drátu.

Takže Kostoglotov a Jelizaveta Anatoljevna se už dávno poznali, už dlouho se s porozuměním vzájemně zdravili. Jen ještě nikdy neměli příležitost promluvit si spolu.

Teď tedy Oleg zašel k jejímu stolku a pěkně přitom plácal trepkami, aby ji nepolekal.

“Dobrý večer, Jelizaveto Anatoljevno!”

Četla bez brýlí. Otočila k němu hlavu – už jen ten obrat se něčím nepojmenovatelným lišil od jejího vždy pohotového obratu, když ji někdo volal služebně.

“Dobrý večer,” usmála se s veškerou důstojností starší dámy, která pod pevnou střechou vítá dobrého hosta.

Chvíli se na sebe přívětivě dívali.

Mělo tím být řečeno, že jsou vždycky připraveni jeden druhému pomoci.

Ale že si pomoci nemohou.

Oleg komicky natočil rozcuchanou hlavu, aby lépe viděl na knihu.

“Zase francouzská? Co je to za knížku?”

Podivná sanitářka odpověděla s měkkou výslovností “1”:

“Claude Farrěre.”

“A kde berete všechny ty francouzské knihy?”

“Ve městě je přece cizojazyčná knihovna. A taky si je půjčuju od jedné staré paní.”

Kostoglotov zahlížel na knihu jako pes na strašáka v poli:

“A proč pořád jen francouzské?”

Vějířky vrásek kolem očí a rtů svědčily o jejím věku, ztrápenosti a inteligenci.

“Nebolí to tolik,” odpověděla. Mluvila stále tiše, vyslovovala měkce.

“A proč se bát bolesti?” namítl Oleg.

Těžko se mu stálo. Všimla si toho a přisunula mu židli.

“U nás v Rusku se už nějakých – kolik? – snad dvě stě let horuje pro Paříž. Paříž! Paříž! Až z toho člověku zaléhá v uších,” bručel Kostoglotov. “Každou ulici, každou hospůdku bychom podle nich měli znát. Jenže mně se jako naschvál zrovna do Paříže nechce.”

“Nechce?” zasmála se a on po ní. “To radši pod dozor, ne?”

Smáli se oba stejně: jen jako by začali a hned přestali.

“Ne, je to pravda,” brblal Kostoglotov. “Oni si jenom tak lehce konverzujou, ale potřebovali by pořádně dostat do těla, aby museli máknout, dřít s prázdným žaludkem.”

“To je nespravedlivé. Oni už mají tu dřinu za sebou. Takže si to zaslouží.”

“No, je to možné. Třeba to říkám jen ze závisti. Ale stejně mám chuť trochu jim zvednout mandle.”

Kostoglotov se na židli kolébal napravo nalevo, jako by ho jeho přílišná výška obtěžovala. A pak se bez jakéhokoli přechodu docela přirozeně zeptal rovnou:

“Vy jste seděla za manžela? Nebo sama za sebe?”

A ona mu stejně přímo a hned odpověděla, jako by se jí ptal na práci:

“Celá rodina seděla. Těžko říct, kdo za koho.”

“A teď jste tu všichni pohromadě?”

“Bohužel ne. Dcera ve vyhnanství zemřela. Přestěhovali jsme se sem po válce. A odtud vzali manžela do druhého okruhu, do lágru.”

“A teď jste sama?”

“Se synkem. Osmiletým.”

Oleg se díval na její obličej, který se ani nezachvěl bolem.

No co, probírali přece život.

“Do druhého okruhu šel v devětačtyřicátém?”

“Ano.”

“To je normální. A do kterého tábora?”

“Stanice Tajšet.”

Oleg znovu přikývl:

“Jasné. Jezerní tábory. Může být až někde u Leny, ale poštu má do Tajšetu.”

“Vy jste tam taky byl??” teď už se neovládla, plna naděje.

“Nebyl, ale vím to. Ostatně je přemisťujou.”

“Duzarskij!?? Nepotkal jste ho? Nikde?”

Přece jen doufala. Co když ho potkal a teď jí o něm poví…

Duzarskij?… Oleg zklamaně mlaskl: ne, nepotkal. Všechny člověk potkat nemůže.

“Dva dopisy za rok,” posteskla si.

Oleg přikývl. Úplně normální.

“Loni došel jen jeden. V květnu. Od té doby nic.”

A už se třásla na jediné nitce, na jediném vlákénku. Žena.

“To nic neznamená,” ujišťoval ji Kostoglotov. “Když jdou od každého dva dopisy za rok – víte, kolik je to tisíc? A cenzoři jsou líní. Ve Spasském lágru šel kamnář, taky mukl, v létě kontrolovat kamna a u cenzorů našel v kamnech dvě stovky neodeslaných dopisů. Zapomněli je spálit.”

Tak mírně jí to vysvětloval a ona už si přece musela dávno na všechno zvyknout – a stejně se na něho teď dívala celá vyplašená.

Je člověk opravdu tak uzpůsobený, že se nikdy neodnaučí žasnout?

“Takže váš chlapec se narodil ve vyhnanství?”

Přikývla.

“A teď to všechno táhnete jen ze svého platu? To vás ani nevezmou někde na lepší práci? Všude vás odmítají? A bydlíte v nějaké díře, viďte?”

Jako by se vyptával, ale v jeho otázkách žádný otazník nebyl. Všechno bylo jasné i tak, až z toho pocítil trpkost v ústech.

Na pěkně tlusté nevázané knížečce elegantního malého formátu, tištěné na nezvyklém papíře s mírně roztřepeným okrajem, jak knížku kdosi kdysi dávno rozřezával, měla Jelizaveta Anatoljevna ležet své malé ruce, zedřené od praní, od mytí podlah, od horké vody, a navíc plné modřin a škrábanců.

“Copak o to, že je to díra,” řekla. “Horší je, že chlapec je inteligentní a na všechno se vyptává, a já nevím, jak ho vychovávat. Mám mu říct celou pravdu? Unese ji? Vždyť ani dospělí ji někdy neunesou. Nebo jim poláme žebra. Anebo mu mám pravdu zatajit, učit ho, aby se přizpůsobil? Je to správné? Co by na to řekl otec? A pak – podaří se mi to vůbec? Chlapec přece vidí, co se děje kolem.”

“Povězte mu celou pravdu,” Oleg pevně vmáčkl dlaň do stolního skla. Řekl to, jako by už sám byl vychoval desítky takových chlapců – a dobře.

Hřbety rukou si podepřela hlavu na spáncích pod šátkem a znepokojeně hleděla na Olega. Dotkl se citlivého místa.

“Je to strašně těžké vychovávat syna bez otce. K výchově přece člověk potřebuje trvalou životní oporu, kompas, a kde ho vzít? Takže se věčně potácíte sem tam…”

Oleg mlčel. I dřív už takové řeči slyšel, ale nemohl je pochopit.

“Proto čtu staré francouzské romány, ale to jen při noční službě. Nevím, jestli se tam zatajují nějaké důležitější věci, jestli život venku byl tenkrát taky tak tvrdý – a tak to klidně čtu.”

“Jako narkózu?”

“Spíš jako dobrodiní,” zavrtěla hlavou bílé jeptišky. “Tady neznám žádné knihy, které by mě neprovokovaly. Jedny považují čtenáře za hlupáka, druhé sice nelžou a autoři jsou na to patřičně hrdí, ale hlubokomyslně bádají o tom, po které polní cestě jel veliký básník v roce tisíc osm set tom a tom a o které dámě se zmiňuje na té a té stránce. Jistě jim to dalo spoustu práce, než to zjistili, ale je to absolutně bez nebezpečí. Zvolili si šťastný osud. Až na to, že živí, kteří trpí dnes, je nezajímají.”

Zamlada se jí asi říkalo Lilly. To tehdy ještě netušila, jak hlubokou rýhu od brýlí bude mít na nose. Dívenka koketovala, chichotala se a smála, k jejímu životu patřil šeřík i krajky, i básně symbolistů – a žádná cikánka jí nikdy nehádala z ruky, že skončí jako sanitářka někde v Asii.

“Všechny literární tragédie jsou mi k smíchu ve srovnání s tím, co prožíváme my,” trvala na svém Jelizaveta Anatoljevna. “Aida aspoň smí sejít ke svému drahému a zemřít s ním. A my se o něm nesmíme ani dovědět! I kdybych jela do jezerního lágru…”

“Nejezděte tam. Bude to zbytečné.”

“Děti píšou ve školách písemné práce o nešťastném, tragickém a nevímjak zničeném životě Anny Kareninové. Ale copak Anna byla nešťastná? Zvolila si vášnivou lásku a zaplatila za ni – to je přece štěstí! Byl to svobodný, hrdý člověk. Ale když vám do domu, kde jste se narodil a od malička žil, vrazí v mírových dobách lidé ve vojenských pláštích a čepicích a poručí celé rodině, aby do čtyřiadvaceti hodin opustila dům a město jen s tím, co si stačí slabýma rukama odnést..

Všechno, co tyto oči mohly vyplakat, už dávno vyplakaly. A snad jen při posledním prokletí ještě dokázaly vykřesat suchý intenzívní plamínek.

“A vy otevřete dveře dokořán a zvete chodce z ulice, aby si od vás třeba něco odkoupili, ale ti vám hodí jen pár grošů na chleba. Zato vás vyčmuchají kšeftsmani, kteří vědí všechno na světě, jen to ne, že i na ně jednou dojde – a ti se nestydí dát vám za klavír po vaší matce setinu jeho ceny –, a vaše dcerka s mašlí ve vlasech si k němu ještě naposledy sedne a zahraje Mozarta, ale rozpláče se a uteče – proč si já po tom všem mám číst Annu Kareninovou? Snad mi tohleto stačí, ne? Kde se o nás dočtu, o nás? Až za sto let?”

Přestože teď už skoro křičela, její mnohaletý trénink ve strachu ji neprozradil, protože to vlastně ani nebyl opravdový křik. Neslyšel ji nikdo jiný než Kostoglotov.

A možná ještě Sibgatov z lavórku.

Její vyprávění nebylo nijak zvlášť konkrétní, ale Oleg si z něho ledacos odvodil.

“To mluvíte o Leningradu? V pětatřicátém?”

“Poznal jste to?”

“V které ulici jste bydleli?”

“Ve Furštadtské,” s lítostí, ale trochu i s radostí sdělovala Jelizaveta Anatoljevna. “A vy?”

“Na Zacharjevské. Hned vedle.”

“Ano. A kolik vám tenkrát bylo?”

“Čtrnáct.”

“A to se na to nepamatujete?”

“Moc ne.”

“Nepamatujete se? Bylo to jako po zemětřesení – byty dokořán, lidi chodili dovnitř, něco si vzali a zase odešli, nikdo se na nic neptal. Vystěhovali takhle čtvrtinu města. A vy se na to nepamatujete?”

“Ale pamatuju. Horší je, že mi to nepřipadalo tak důležité.

Ve škole nám vysvětlili, proč se to musí udělat a k čemu je to dobré.”

Stárnoucí sanitářka pokývala hlavou nahoru dolů, jako kobylka, když ji škrtí uzda:

“O blokádě se toho napovídá! I básně se o tom píšou. To se smí. A před blokádou jako by nebylo nic.”

Je to pravda. Tady v lavórku se nahříval Sibgatov, tady na tom místě seděla Zoja a tady Oleg a povídali si zrovna u tohoto stolku, u této lampy – o blokádě, o čem jiném?

Před blokádou se přece v tom městě nic nestalo.

Oleg si vzdychl, podepřel si hlavu rukou a utrápeně hleděl na Jelizavetu Anatoljevnu.

“Je to hanba,” pravil tiše. “Jak to, že jsme klidní, dokud to nestihne nás a naše nejbližší? Jak to, že jsou lidé takoví?”

A taky mu teď bylo hanba, že mu celý obzor zaclonila jeho vlastní trýznivá otázka, co vlastně žena potřebuje od muže nejvíc. Jako by byl v tom jediném soustředěn celý smysl života. Jako by bez toho nebylo v jeho vlasti jiné trápení ani štěstí.

Styděl se za to, ale přitom byl teď mnohem klidnější. Příliv cizího neštěstí jako když z něho smývá jeho vlastní.

“A pár let předtím,” vzpomínala Jelizaveta Anatoljevna, “vysídlovali z Leningradu šlechtu. Takových sto tisíc jich určitě bylo – a co my, zaznamenali jsme to vůbec? A kdo tam vlastně z té šlechty už zbyl, jen staří bezmocní lidé z těch nejnižších šlechtických vrstev. Věděli jsme to, dívali jsme se na to, a nic – nám přece nikdo nic nedělal.”

“A co klavíry, kupovali je?”

“Snad. Jistěže kupovali.”

Teprve teď si Oleg uvědomil, že té ženě ještě není ani padesát. A podle tváře by ji člověk odhadoval na stařenku. Pod bílým trojcípým šátkem jí spadával do čela hladký pramínek vlasů odolávající natáčení.

“No a vás vystěhovali kdy? A za co? Jak se tomu říkalo?”

“Za copak asi? Jako sociální záškodníky. Nebo sociálně nebezpečné živly. Bez soudu, podle tajných článků, aby to bylo pohodlné.”

“Váš muž byl kdo?”

“Nikdo. Flétnista z filharmonie. Když se napil, rád si podebatoval.”

Oleg si vzpomněl na svou nebožku matku – taky tak brzo zestárla a taky byla taková přepečlivá a inteligentní a tak bezmocná bez muže.

Kdyby žili v jednom městě, mohl by být této ženě nějak nápomocný. Třeba při výchově syna.

Jenže oni byli jako brouci, každý připíchnutý do zvláštní krabičky a každý měl vyhrazenou tu svou.

“Jedni naši známí,” rozpovídala se teď už bez zábran ta dobrá duše, co tak dlouho mlčela, “měli dvě dospělé děti, syna a dceru, oba byli zapálení komsomolci. A najednou měla být celá rodina vysídlena. Děti přiběhly na okresní výbor Komsomolu a žádaly o pomoc. A bylo jim řečeno: “Pomůžeme. Tady máte papír a pište: ‚Žádám, abych od dnešního dne nebyl považován za syna, dceru těch a těch, zříkám se jich jako sociálně škodlivých živlů a slibuji, že s nimi napříště přeruším veškeré styky.

Oleg se nahrbil, kostnatá ramena mu ostře povylezla nahoru a hlava poklesla dolů.

“A hodně jich to podepsalo?”

“Ano. Ale tenhle bratr a sestra řekli, že si to rozmyslí. Přišli domů, komsomolské legitimace hodili do kamen a začali se chystat do vyhnanství.”

Pohnul se Sibgatov. Chytil se lůžka a zvedal se z lavórku.

Sanitářka pod ním rychle vzala lavórek a odnášela ho.

Oleg taky vstal, a než se šel uložit k spánku, zamířil jako obvykle pomalu po schodech dolů.

Na dolní chodbě procházel kolem dveří, za nimiž ležel Děmka, potom tam s ním byl jeden pooperační, ale ten v pondělí zemřel a místo něho tam po operaci dali Šulubina.

Dveře bývaly jindy pevně zavřené, ale teď byly pootevřené a v pokoji bylo tma. Ozývalo se odtud jen těžké chrčení. A nikde žádná sestra: buď byly u jiných pacientů nebo spaly.

Oleg pootevřel dveře a protáhl se dovnitř.

Děmka spal. To Šulubin tak sténal a chrčel.

Oleg vešel dovnitř. Pootevřenými dveřmi sem padalo trochu světla z chodby.

“Alexeji Filippyči!”

Chrčení přestalo.

“Alexeji Filippyči, je vám špatně?”

“Co?” ozvalo se taky tak chrčivě.

“Je vám špatně? Mám vám něco dát?… Mám rozsvítit?..

“Kdo je to?” vylekaný vzdech a kašel, a nový sténavý záchvat, protože kašel působil bolest.

“Kostoglotov. Oleg.” Stál až u něho, sklonil se a pomalu už rozeznával na polštáři velkou Šulubinovu hlavu. “Co vám mám dát? Mám zavolat sestru? “

“Ni-ic,” vydechl Šulubin.

Už nekašlal ani nesténal. Oleg už ho v přítmí rozeznával čím dál líp, dokonce i kroužky vlasů na polštáři.

“Celý neumřu,” zašeptal Šulubin. “Neumřu celý.”

Zřejmě blouznil.

Kostoglotov nahmatal horkou ruku na přikrývce a zlehka ji stiskl.

“Alexeji Filippyči, budete žít! Držte se, Alexeji Filippyči!”

“Střípeček, že?… Střípeček?” šeptal si dál nemocný.

Až teď Olegovi došlo, že Šulubin neblouzní, že dokonce Olega poznal a že mu připomíná jejich poslední rozmluvu před operací. Tehdy řekl: “Někdy ale tak jasně cítím, že to, co je ve mně, nejsem celý já. Že existuje něco nezničitelného, něco úžasně vznešeného. Jakýsi střípeček Světového Ducha. Nezdá se vám?”

35

Časně ráno, kdy všichni ještě spali, Oleg tiše vstal, ustlal postel podle předpisu – se čtverým zahrnutím kapny – a po špičkách vyšel v těžkých holínkách z pokoje.

U stolu sloužící sestry seděl Turgun, vlasatou černou hlavu měl položenou na propletených rukách přes otevřenou učebnici a spal.

Stará ošetřovatelka z dolního patra odemkla Olegovi koupelnu, on se tam převlékl, ale jeho oblečení mu po těch dvou měsících už připadalo jaksi nezvyklé: stařičké armádní kalhoty rozšířené jakoby do rajtek, polovlněná vojenská halena přes kalhoty a vojenský plášť. To všechno si v lágrech poleželo léta ve skladištích, takže to bylo Zachovalé, nijak zvlášť obnošené. Jen zimní čepici měl civilní, tu si koupil až v Uš-Těreku a byla mu moc malá, tlačila ho. Vypadalo to na teplý den. Oleg si řekl, že čepici si ani nebude brát, vypadal v ní stejně jako učiněné strašidlo. A řemenem si neopásal plášť, ale halenu pod pláštěm, takže navenek vypadal jako nějaký propuštěnec nebo voják, který utekl ze stráže. Čepici strčil do rance s mastnými fleky, s dírou propálenou od ohně, se zalátanou dírou od střepiny; tento frontový ranec přinesla Olegovi do vězení teta – prosil ji o něj, nechtěl do lágru brát nic pěkného.

Ale i takové oblečení mu po nemocničním úboru dodávalo důstojnější vzhled, lepší náladu a jakoby i zdraví.

Spěchal, aby už byl venku, aby ho něco nezadrželo. Ošetřovatelka vyndala tyčku zasunutou do držadel venkovních dveří a pustila ho ven.

Vyšel na schůdky před budovu a zůstal stát. Nadechl se jitřního vzduchu – byl to mladý vzduch, ještě ničím nerozbitý, nezkalený. Rozhlédl se – před ním ležel mladý zelenající se svět. Zvedl hlavu – nad ním byla růžová obloha, jak kdesi vycházelo slunce. Zvedl hlavu ještě výš – vřetena řasových oblak pečlivě cizelovaných staletími se táhla přes celou oblohu – jen na několik minut, než se rozplynou, jen pro pár lidí se zakloněnou hlavou, možná jen pro Olega Kostoglotova v celém městě.

A vzorováním, krajkovím, peříčky a pěnou těchto oblak půvabně proplouval dobře viditelný, jiskřivý člunek ubývajícího měsíce.

Bylo to jitro stvoření! Svět se tvořil znovu jen proto, aby se vrátil k Olegovi se slovy: Jdi a žij!

Jen měsíc čistý jako zrcadlo nebyl mladý, nebyla to luna, co svítí zamilovaným.

S tváří blaženou, s úsměvem určeným jen obloze a stromům kráčel Oleg touto radostí časného jara, časného jitra, radostí, která se přelévá i do starých a nemocných; procházel známými alejemi sám – jediný, koho potkal, byl starý metař.

Otočil se k pavilónu onkologie. Za dlouhými pometly jehlancovitých topolů prosvítala vysoká budova ze světle šedých cihel – jedna cihla pěkně vedle druhé – nijak nezestárlá za svých sedmdesát let.

Oleg se cestou loučil i se stromy v areálu nemocnice. Na javorech už visely hrozny jehněd. I první květy už tu byly – bílé květy divoké slivoně, kterým však listí dodávalo nádech do zelena.

Zato meruňka tu nebyla ani jediná. A už prý kvete, říkali. Musí se po ní podívat na starém městě.

První jitro stvoření – kdo by byl v takovou chvíli schopen postupovat uvážlivě? Oproti všem původním předsevzetím se Oleg zničehonic rozhodl, že hned teď, časně ráno, se rozjede do starého města a podívá se, jak tam kvetou meruňky.

Prošel zakázanými vraty a spatřil poloprázdné prostranství s tramvajovou smyčkou; odtud sem přišel v lednu umřít, promoklý a zkrušený beznadějí.

Čím se vlastně lišil tento východ z nemocniční brány od -východu z vrat vězení?

V lednu, když se dobýval do nemocnice, šly mu tyhle skřípající, poskakující a nacpané tramvaje na nervy. A teď, když seděl u volného okna, mu bylo i drnčení tramvaje příjemné. Jet tramvají patřilo taky k životu, ke svobodě.

Tramvaj pomalu ujížděla po mostě přes řeku. Tam dole se nakláněly slabounké jívy, jejich šlahouny splývaly až k žlutohnědé bystré vodě a už se důvěřivě zelenaly.

I stromy podél chodníků se už mírně zelenaly, ale jen tolik, aby nezakryly domy – přízemní zděné domy solidně vybudované solidními lidmi. Oleg na ně hleděl se závistí: to se to žije těm šťastným lidičkám v takových domech! Pak následovaly podivuhodné čtvrti se širokánskými chodníky a širokánskými bulváry. Jenomže kterépak město se nebude člověku líbit, když se na ně bude dívat za růžového časného jitra.

Postupně se čtvrti měnily: už to nebyly široké bulváry, obě strany ulice se přiblížily k sobě a kolem Olega se teď míhaly domy narychlo postavené, u těch už nešlo o krásu a pevnost, ty už se stavěly nejspíš před válkou. A tady si Oleg přečetl název ulice, který mu připadal známý.

No ano, v téhle ulici přece bydlí Zoja!

Vyndal zápisníček z hrubého papíru a našel si v něm číslo domu. Znovu se zadíval z okna, a když tramvaj trochu zpomalila, uviděl i ten dům: patrový, každé okno jiné, vrata snad trvale dokořán, snad definitivně vylomená, na dvoře nějaké další stavby.

Tady někde to je. Může vystoupit.

Není pravda, že nemá v tomto městě přístřeší. Je pozván sem a pozvala ho mladá dívka.

Seděl dál a až s potěšením vnímal drcání a rychlost tramvaje. Pořád ještě byla poloprázdná. Proti Olegovi si sedl starý Uzbek v brýlích, vypadal spíš jako nějaký starověký učenec. Ale když dostal od průvodčí jízdenku, stočil ji do trubičky a strčil si ji do ucha. Jel dál a z ucha mu trčela růžová papírová rulička. Toto jednoduché chování při vjezdu do starého města Olega povzbudilo.

Ulice se stále zužovaly, teď tu bylo natěsnáno plno malých domků nalepených jeden vedle druhého, potom z nich zmizela i okna a pak už se táhly jen vysoké hliněné zídky, a pokud se za nimi tu a tam ukázal dům, byl sem obrácen jen plnými hladkými zády omazanými jílem. V zídkách bylo občas vidět vrátka nebo nízké tunýlky, projít se dalo jen v předklonu. Ze stupátka tramvaje na chodník to bylo skok a chodníky teď byly na krok úzké. I ulice se pod tramvají třásly.

Toto asi bylo to staré město, kam měl namířeno. Jenomže na holých ulicích tu nerostly žádné stromy, natož kvetoucí meruňky!

Už to nemohl déle odkládat. Vystoupil.

Teď mohl pozorovat vlastně totéž, jenže v pomalém pěším tempu. Tramvaj teď nedrnčela, takže bylo slyšet – bylo slyšet jakési železné poklepávání. Za chvíli spatřil Oleg Uzbeka v černobílé ťubetějce, v černém prošívaném vaťáku a s růžovým šálem kolem pasu. Seděl na bobku uprostřed ulice a na tramvajové koleji jednokolejné linky si kladívkem naklepával zaoblený okraj motyky.

Olega to tak dojalo, že docela zůstal stát: no vida, atomový věk! I tady je – přesně jako v Uš-Těreku – kov v hospodářství tak vzácný, že se nenašlo lepší místo než na kolejnici! Oleg byl zvědavý, jestli to Uzbek stihne do příští tramvaje. Uzbek však nijak nepospíchal, pečlivě motyku naklepával, a když zdola zaduněla příští tramvaj, ustoupil o půl kroku a znovu si dřepl.

Oleg hleděl na trpělivá Uzbekova záda, na jeho růžový šál kolem pasu (který do sebe pojal všechnu růžovost oblohy teď už světle modré). S tímto Uzbekem sice nedovedl prohodit ani dvě slova v jeho jazyce, ale vnímal ho jako pracujícího bratra.

Vyklepávat motyku za jarního jitra – není to kus navráceného života?

Dobré je to.

Šel pomalu a jen se divil, kde tu mají okna. Byl by se rád podíval za zídky, dovnitř. Ale vrátka byla všude přivřená a nehodilo se, aby tam chodil. Až náhle zjistil, že jedním malým tunýlkem prosvítá světlo. Sehnul se a zavlhlou uličkou prošel na dvůr.

Dvůr se ještě neprobudil, ale snadno se poznalo, že se tu odbývá všechen život. Pod stromem stála napevno lavička a stůl, a všude se povalovaly docela moderní dětské hračky. Vodovodní hydrant přiváděl životodárnou vláhu až sem, stály zde i necky, a všechna okna kolem dokola – ukázalo se, že je jich v domě spousta – všechna hleděla sem, na dvůr. Kdežto na ulici žádné.

Oleg vyšel zpátky na ulici a po chvilce zašel stejným tunýlkem na jiný dvůr. Vypadalo to tam stejně, navíc tam byla mladá Uzbečka ve světle fialovém přehozu, s tenkými černými copy až pod pás, která se tam zabavovala s dětmi. Olega sice viděla, ale nevšímala si ho. A tak odešel.

Všechno tu bylo docela jiné než v Rusku. V ruských vesnicích a městečkách jsou všechna okna parádních světnic obrácená do ulice a mezi květinami a za záclonkami mají pozorovatelnu hospodyně, aby zjistily, kdo nový jde po ulici, kdo ke komu zašel a proč. Oleg však rázem pochopil a přijal orientální způsob: já nechci vědět, jak ty žiješ, a ty ke mně taky nenakukuj!

Co lepšího si mohl vybrat někdejší vězeň po letech v lágru, kde byl pořád všem na očích, pořád ho prohmatávali, prohlíželi a špehovali?

Líbilo se mu na starém městě čím dál víc.

Už předtím si všiml v proluce mezi domy jedné liduprázdné čajovny s ospalým vedoucím. Teď narazil na další, ta byla na balkóně, nad ulicí. Vyšel nahoru – sedělo tam už několik mužů v ťubetějkách – jedna byla z kobercové látky, druhá tmavočervená a třetí tmavomodrá – a děda v bílém turbanu s barevnou výšivkou. Jen žena žádná. Vzpomněl si, že vlastně ani dřív v žádné čajovně neviděl ženy. Nikde nevisela tabulka, že tam ženy mají vstup zakázán, ale nikdo je tam taky nezval.

Oleg se zamyslel. Všechno bylo pro něho nové v tomto prvním dnu nového života, do všeho musel teprve pronikat. Chtějí snad muži tím, že se scházejí jen mezi sebou, dát najevo, že svůj hlavní život žijí bez žen?

Sedl si u zábradlí. Mohl odtud dobře pozorovat ulici. Už pomalu nastával ranní ruch, ale nikde nebylo vidět městský shon. Lidé šli volným krokem a ti v čajovně už vůbec nikam nepospíchali.

Dalo se to brát i tak, že četař Kostoglotov, vězeň Kostoglotov si odsloužil a odbyl to, co po něm chtěli lidé, přetrpěl to, co po něm chtěla nemoc – a v lednu zemřel. A dnes vyšel z kliniky na slabých nejistých nohách nějaký nový Kostoglotov, “muší váha, vosí pas”, jak se říkávalo v lágru, jenže toho už nečekal celý, plnohodnotný život, jen jakýsi jeho přívažek; kdysi v lágru taky dostávali přívažek chleba připíchnutý k hlavnímu přídělu dřevěnou špejlí, jako když k tomu přídělu patří a nepatří – prostě byl zvlášť.

Dnes tedy začínal žít tento malý, dodatečný, druhotný život a chtěl, aby se nepodobal hlavnímu životu, který prožil. Chtěl, aby se už nemýlil.

A přesto se zmýlil hned, když si vybíral čaj: neměl si vymýšlet, měl si vzít obyčejný černý čaj, který měl vyzkoušený. Kdežto on si z exotiky vzal zelený kok-čaj a zjistil, že nemá žádnou sílu ani nepovzbuzuje, i chuť že má jaksi nečajovou, takže kousíčky čajových lístků, které se mu dostávaly do piály, se mu ani nechtělo polykat a vyplivoval je.

Mezitím už se úplně rozednilo, už vycházelo slunce. Oleg by byl docela rád něco pojedl, v této čajovně však nic k snědku neměli – jen ten dvojí druh horkého čaje, ještě k tomu bez cukru.

Nevstal však, nešel shánět jídlo – podřídil se zdejšímu mile poklidnému způsobu života a zůstal sedět dál, jen si jinak natočil židli. A tu spatřil z balkónu čajovny nad sousedním zakrytým dvorem něco jako průsvitnou růžovou pampelišku, jenže asi tak šest metrů v průměru – vznášející se, nadýchnutou růžovou kouli. Něco tak velkého a růžového v životě neviděl.

Že by to byla ta zdejší meruňka??

Řekl si, že je to odměna za to, že nepospíchal. Nikdy se zkrátka nemá hnát dál, dokud se nepodívá kolem sebe.

Došel až těsně k zábradlí a odtud, shora se dlouho díval na ten pórovitý růžový zázrak.

Obdarovával se jím ke dni stvoření.

Tak jako v severních domech stává v pokoji vánoční strom se svíčkami, tak na tomto dvorku, obehnaném hliněnou zídkou a otevřeném jen k nebi, kde se žilo jako v pokoji, stála jako jediný strom kvetoucí meruňka; pod ní se batolily děti a nějaká žena v černém šátku se zelenými květy tam něco okopávala.

Oleg si prohlížel strom. Růžovost – to byl celkový dojem. Na meruňce byla tmavočervená poupata jako svíce, a když se pak kvítky rozevřely, měly barvu nejdřív růžovou a potom už jen bílou jako jabloň nebo třešeň. Celkově to však vypadalo jako něco nevýslovně jemně růžového a Oleg se snažil pojmout celou tu růžovost do očí, aby si na ni mohl dlouho vzpomínat a vyprávět o ní Kadminovým.

Toužil po zázraku a zázrak se konal.

Ještě mnoho různých radostí ho dnes čekalo ve světě, který se právě zrodil.

A člunek měsíce už dávno nebylo vidět.

Oleg sešel po schůdkách na ulici. Do prostovlasé hlavy mu začínalo prát slunce. Potřeboval si koupit půl kila tmavého chleba, kus ho nasucho sežvýkat a rozjet se do centra. Jestli to bylo tím civilním oblekem, že se cítil tak dobře – žaludek ho nezlobil a chůze mu taky nedělala potíže.

Zahlédl Stánek, vklíněný za výstupek hliněné zídky, takže nenarušoval linii ulice. Plachta nad ním byla zvednutá jako kšilt čepice a podepřená po stranách dvěma vzpěrami. Zpod plachty vycházel bělavý kouř. Oleg musel hodně sklonit hlavu, když se chtěl dostat pod plachtu a tam shrbeně chvilku postát.

Přes celý pult se táhlo dlouhé železné ohřívadlo. Na jednom místě byl žhavý oheň, všechno ostatní pokrývala vrstva bílého popela. Kolmo přes ohřívadlo leželo nad ohněm patnáct dlouhých hliníkových tyček s ostrými špičkami a na ně byly napíchány kousky masa.

Oleg se dovtípil: to je přece šašlyk! – další objev nově stvořeného světa, šašlyk, o kterém se toho tolik navyprávělo ve vězení, když se slovně vařilo. Oleg ho však za celých čtyřiatřicet let života nikdy na vlastní oči neviděl: na Kavkaze ani v restauracích nikdy nebyl a před válkou v závodních jídelnách mívali leda sekanou v zelných listech a kaši z krupek.

Takže šašlyk!

Jak nádherně to voní, když se vůně kouře smísí s vůní masa! Maso na tyčkách vůbec nebylo po krajích zčernalé, ani tmavohnědé nebylo, mělo jemně růžovošedou barvu, když už bylo měkké. Stánkař s kulatým tlustým obličejem beze spěchu jedny tyčky otáčel a druhé přesouval z ohně nad popel.

“Po čem jsou?” zeptal se Kostoglotov.

“Tři,” odpověděl stánkař ospale.

Oleg tomu nerozuměl: co tři? Tri kopějky bylo příliš málo, tři ruble zase příliš mnoho. Nebo že by byly tři tyčky za rubl? Tahle trapná nevědomost ho provázela na každém kroku od té doby, co vyšel z lágru: vůbec se nemohl vyznat v cenách.

“Kolik za tři ruble?” chtěl se z toho nějak dostat.

Stánkař byl líný odpovědět, chytil jednu tyčku za konec, zamával jí Olegovi jako děcku před nosem a dal ji zase zpátky péct.

Jednu tyčku za tři ruble?! Oleg zavrtěl hlavou. Bylo to jako ze světa jiných veličin. On musel vyjít s pěti rubly na den. A přitom by byl šašlyk tak rád okusil! Okukoval každý kousíček masa a očima si vybíral tyčku. Na každé bylo něco lákavého.

O kousek dál čekali tři šoféři, náklaďáky měli stát hned tady na ulici. Pak ještě přišla nějaká žena, ale stánkař jí řekl něco uzbecky a ona nespokojeně odešla. A stánkař pak začal pokládat všechny tyčky na jeden talíř, nabral do hrsti nakrájenou cibuli a všechno to posypal a nakonec to ještě postříkal něčím z lahvičky. Oleg teprve teď pochopil, že si to všechno berou ti tři šoféři, každý po pěti tyčkách!

To byly zase ty dvojí ceny a dvojí mzdy, kterým Oleg nerozuměl a které vládly všude, jenže Oleg si nedovedl to horní poschodí ani představit, natož se tam dostat. Tihle šoféři teď dlabali svačinku každý za patnáct rublů, a přitom to možná opravdu byla jen svačinka, a ne snídaně. Mzda na takový život vystačit nemohla, ostatně ti, kdo žili jen ze mzdy, si ani šašlyk nekupovali.

“Končím,” řekl stánkař Olegovi.

“Jak to? Už nic nemáte?” zeptal se Oleg nanejvýš roztrpčeně. Že se tak dlouho rozmýšlel! Co když to byla jeho první a poslední příležitost?

“Dnes nic nepřivezli.” Stánkař po sobě uklízel a vypadal, že chce spustit plachtu.

A tak se Oleg obrátil na šoféry a pěkně je poprosil:

“Kamarádi, přenechte mi jeden kousek, buďte tak hodní!”

Jeden ze šoférů, mládeneček s lněnými vlasy opálený jako ašant, souhlasně přikývl:

“Na, tu máš.”

Šoféři ještě neměli zaplaceno a zelenou bankovku, kterou Oleg vyndal z kapsy zašpendlené zavíracím špendlíkem, stánkař ani nevzal do ruky, jen ji smetl rovnou z pultu do šuplíku, jako smetal na zem drobty a odpadky.

Tyčka už teď byla Olegova. Nechal ležet vojenský ranec na zaprášené zemi, vzal do obou rukou hliníkovou tyčku, spočítal si kousky masa – bylo jich pět a šestý poloviční – a začal je ukusovat, ale ne celé najednou, jedl je pomalu, se zaujetím, jako když pes požírá svůj díl, který si odnesl do bezpečného kouta; uvažoval přitom, jak snadno se vyvolají lidské chutě a jak těžko se pak nasycují. Kolik let byl pro něho nejvyšším darem země krajíc černého chleba. Zrovna se chystal, že si ho půjde koupit k snídani, ale stačilo, aby mu zavoněl bělavý kouř z pečeného masa a aby mu dali okusovat tuhle tyčku – a hned chlebem pyšně pohrdl.

Šoféři už spořádali každý svých pět porcí, nastartovali a odjeli – a Oleg pořád ještě ocucával tu svou. Vychutnával rty a jazykem každý kousek – zkoušel, jak to jemné masíčko pouští šťávu, jak voní, jak dokonale je propečené a nikde nepřipálené, kolik je v každém tom kousku ještě skryto, ještě nezničeno původní přitažlivosti. A čím víc dumal nad tímto šašlykem, čím víc si ho vychutnával, tím chladněji dospíval s konečnou platností k závěru, že k Zoje jít nesmí. Teď ho tramvaj poveze kolem, ale on nevystoupí. To si nad šašlykem definitivně ujasnil.

Tramvaj ho zase pomalu vezla toutéž cestou zpátky, do centra, teď byla ovšem plná lidí. Oleg poznal Zojinu zastávku a přejel ještě další dvě. Nevěděl, která by pro něho byla lepší. Vtom oknem vagónu zahlédl, jak venku nějaká žena prodává noviny, a chtěl se na ni podívat – vždyť pouliční kameloty neviděl od dětství (naposledy tenkrát, když se zastřelil Majakovskij, to kluci běhali po ulicích se zvláštním vydáním). Ale tady to bylá starší ruská žena, a žádná čiperka, trvalo jí hezkou chvíli, než vrátila nazpět, a přesto měla tenhle dobrý nápad; z každé další tramvaje si vždycky pár lidí noviny koupilo. Oleg chvíli stál a sledoval ji, jak jí to jde.

“A co milice, neprohání vás?” zeptal se.

“Těm než to dojde!” spolkla výtku kamelotka.

Sám se neviděl, zapomněl, jak vypadá. Kdyby na něj upřel oko milicionář, legitimoval by ho spíš než kamelotku.

Pouliční elektrické hodiny ukazovaly teprve devět, ale bylo už takové horko, že si Oleg postupně rozepínal horní háčky vojenského pláště. Šel pomalu, nechal se předbíhat a strkat, šel po slunné straně kolem náměstí, mhouřil oči a usmíval se na slunce.

Tolik radostí ho ještě dnes čeká!

Vlastně už nepočítal, že se tohoto slunce, tohoto jara dožije. A třebaže se nikdo kolem něho neradoval z jeho návratu do života, nikdo o něm vlastně ani nevěděl – slunce to přece jen vědělo a Oleg se na ně za to usmíval. I kdyby žádné další jaro už nikdy nebylo, i kdyby toto bylo poslední – dostal je přece navíc! A za to díky.

Nikdo z chodců kolem neměl z Olega radost, jen on měl radost ze všech. Byl rád, že se mezi ně vrátil. Že se vrátil ke všemu, co bylo na ulicích. Nic mu nemohlo připadat nezajímavé, špatné nebo ošklivé v jeho nově stvořeném světě. Ani celé měsíce, celá léta života se nemohla vyrovnat jedinému, dnešnímu, vrcholnému dni.

Tady prodávají zmrzlinu v papírových kelímcích! Oleg už se ani nepamatoval, kdy tyhle kelímky naposledy viděl. Jen si leťte, další penízky, leťte si! Oleg si hodil propálený, prostřílený ranec na záda, obě ruce měl teď volné, dřevěnou tyčinkou odlupoval chladivé vrstvičky zmrzliny a pomalu kráčel dál.

Vtom narazil na výklad s fotografiemi, a ve stínu. Opřel se o železné zábradlíčko a nadlouho tu uvízl, aby si prohlédl ten vymydlený život a vylepšené tvářinky, které byly vystavené ve výkladu, hlavně ovšem tváře dívek, však jich tam taky bylo nejvíc. Každá si na sebe vzala to nejlepší, co měla, pak jí fotograf natáčel hlavu a desetkrát přestavoval světlo, potom udělal několik snímků a vybral z nich ten nejlepší, vyretušoval ho, pak z deseti takových dívek vybírali po jedné – a ty se pak daly do výlohy; to všechno Oleg věděl, a přesto mu bylo příjemné dívat se na ně a věřit, že takových dívek je plný svět. Za všechna ztracená léta, za všechna léta, kterých se nedožije, i za všechno, oč teď přišel, se beze studu díval a díval a nemohl se vynadívat.

Dojedl zmrzlinu a chtěl vyhodit kelímek, ale kelímek byl tak čisťounký a hlaďounký, že si představil, jak se z něj bude po cestě dobře pít, a strčil ho do rance. I dřevěnou tyčku si schoval, taky se může hodit.

Potom narazil na lékárnu. Lékárna je taky moc zajímavé zařízení. Hned vešel dovnitř – obdélníky čistých pultů jeden za druhým by si byl prohlížel celý den. Věci, které tu byly vystavené, byly tak zvláštní, pro lágrové oko po celých deset let v tamtom světě nevídané, a i když Oleg některé z nich kdysi, ještě na svobodě, viděl, dělalo mu teď potíže pojmenovat je nebo si vzpomenout, k čemu jsou. Jako nějaký divoch si teď uctivě prohlížel niklované, skleněné a umělohmotné nádobky. Byly tam vyrovnané i byliny v balíčcích s vysvětlivkami o jejich účinku. Bylinám Oleg moc věřil – ale kde je ta jeho bylina, kde?… A pak následovaly vitríny s tabletami, a co tu bylo nových názvů, nikdy v životě je neslyšel. Zkrátka už jen tato jediná lékárna otvírala před Olegem celý vesmír poznatků a úvah. S povzdechem si vitríny obešel a nakonec se jen zeptal z pověření Kadminových, mají-li teploměr do vody, sodu a hypermangan. Teploměr neměli, sodu taky ne, hypermangan měli, ale musel jít nejdřív zaplatit k pokladně tři kopějky.

Pak se postavil do fronty na léky na recept a stál tam asi dvacet minut, ale to už si musel sundat ranec ze zad, těžko se mu dýchalo. Přece jen trochu váhal, má-li si lék brát. Položil do okýnka jeden ze tří stejných receptů, které mu včera dala Vega. Doufal, že nebudou lék mít a bude po problému. Jenže lék měli. Spočítali to v okýnku a napsali mu účtenku na padesát osm rublů a nějaké kopějky.

Oleg se tomu až zasmál a s ulehčením odešel. Že ho na každém kroku v životě pronásleduje cifra “osmapadesát”, tomu se už ani nedivil. Ale že by měl vysolit za tři recepty sto sedmdesát čtyři ruble, to už bylo trochu moc. Za ty peníze mohl být celý měsíc živ. Chtěl hned na místě recepty roztrhat a hodit do plivátka, ale pak ho napadlo, že by se na ně Vega mohla zeptat, a schoval si je.

Ani se mu nechtělo odcházet od těch zrcadlových ploch lékárny. Ale den se rozehříval a zval ho, a byl to den jeho radostí.

Tolik radostí ho dnes ještě čeká!

Nepospíchal. Pomalu přecházel od výlohy k výloze a jako pichlavý lopuch se zachycoval o každý výstupek. Věděl, že ho na každém kroku čeká překvapení.

A skutečně, ocitl se u pošty, kde měli v okně reklamu: Použijte fototelegrafu. To je úžasné! O čem se před deseti lety psalo ve fantastických románech, se teď už běžně propaguje! Oleg zašel dovnitř. Visel tam seznam asi třiceti měst, kam se mohly fototelegramy posílat. Oleg ho začal pročítat a uvažoval, komu a kam by takový telegram poslal. Jenže v žádném z těchto velkoměst, rozsetých po šestině zeměkoule, nemohl přijít na jediného člověka, kterému by udělal radost svým písmem.

Přesto – aby to lépe prozkoumal – přistoupil k okénku a požádal o blanket a o poučení, jak velká mají písmena být.

“Zrovna se to pokazilo. Nefunguje to,” odpověděla žena.

Tak vida, nefunguje to. No co, vem to čert. Aspoň se cítí jako doma. A je klid.

Šel dál, pročítal plakáty. Byl tady cirkus a několik biografů. V každém něco hráli – byla i denní představení, ale na to nemohl utrácet den, který mu byl darován, aby se rozhlédl po vesmíru. To se ví, kdyby měl možnost nějaký čas ve městě pobýt, to by si mohl do cirkusu zajít: stejně se cítí jako dítě, jako když se právě narodil.

Teď už byl čas, už by se snad hodilo jít za Vegou.

Pokud tam vůbec půjde…

Ale jak by tam mohl nejít? Vega je přece přítelkyně. A zvala ho upřímně. S rozpaky. Je to jediný blízký člověk na celém světě – jak by k ní tedy mohl nejít?

V skrytu duše se mu vlastně nechtělo nic jiného než jít za ní. Nechat město městem a jít za ní.

Něco ho však zdržovalo, odrazovalo: třeba je ještě brzy, ne? Třeba se ještě nevrátila nebo se teprve upravuje.’

Až později…

Na každé křižovatce se zastavoval a rozmýšlel, kam jít, aby neudělal chybu. Nikoho se na nic neptal a ulice si vybíral, jak se mu zachtělo.

Tak nakonec přišel až k vinnému sklípku; neprodávali tam víno v lahvích, měli ho přímo v sudech – bylo tam šero, trochu vlhko a byl tam zvláštní nakyslý pach. Prostě starý sklípek, hospůdka. Víno nalévali ze sudů rovnou do sklenic. A sklenice laciného vína stála dva ruble. Po šašlyku to byla doopravdy láce. Kostoglotov vytáhl z hlubokánské kapsy další desetirublovku, že si ji rozmění.

Víno nemělo žádnou zvláštní chuť, zesláblá hlava se však Olegovi začala točit, ještě než měl dopito. A když potom vyšel na vzduch a pokračoval v cestě, připadal mu život ještě lehčí než dřív, i když k němu byl milostivý už od rána. Cítil se tak lehce a příjemně, až se mu zdálo, že ho nic nemůže rozladit. Protože všechno špatné, co může život přinést, už má za sebou, a všechno ostatní už bude lepší.

Dnes ho ještě čeká spousta radostí.

Kdyby teď narazil na další vinný sklípek, asi by si dal ještě jednu sklenici.

Jenže na žádný sklípek nenarazil.

Místo toho se celý chodník zaplnil hustým zástupem lidí, takže chodci museli scházet na vozovku. Oleg v první chvíli usoudil, že se na ulici muselo něco stát. Ale ne, všichni stáli obráceni tváří k širokých schodům a k velkým dveřím a čekali. Kostoglotov zaklonil hlavu a přečetl si nápis: Obchodní dům. Teď už mu bylo všechno jasné: zřejmě dostanou něco důležitého. Jenže co? Zeptal se jednoho muže, pak nějaké ženy a ještě další ženy, ale všichni jen krčili rameny a nikdo mu kloudně neodpověděl. Jen to se dozvěděl, že budou co nevidět otevírat. Budiž, je to osud. Vmáčkl se do fronty.

Za pár minut otevřeli dva muži široké dveře dokořán a s ustrašeným výrazem se snažili čelit tlaku první řady – ale uskočili stranou jako před kopyty kavalérie. Čekající muži a ženy, v prvních řadách sami mladí, se rozběhli takovým tryskem do dveří a dál po rovných schodech do prvního patra, jakým by dokázali z budovy utíkat jedině při požáru. Namačkali se tam i ostatní z fronty a každý podle svého věku a sil běžel nahoru po schodech. Malá část lidí se rozplynula v přízemí, hlavní ale proudila do prvního patra. V tomto útočícím přívalu se nedalo jít nahoru volně, takže i rozcuchaný pačesáč Oleg s rancem přes rameno se dal do běhu (v tlačenici mu nadávali do “vojáků”).

Nahoře se pak proud ihned rozdělil do tří různých stran a každý se opatrně stáčel po klouzavé parketové podlaze. Oleg měl jen okamžik na vybranou. Ale jaképak vybírání, když nevěděl, co kde prodávají. A tak se přidal nazdařbůh k těm, co vypadali, že vědí, pro co utíkají.

A ocitl se v narůstající frontě před oddělením pleteného zboží. Prodavačky ve světle modrých pracovních pláštích si tu však chodily jakoby nic, jako by ani žádnou tlačenici neviděly a jako by je čekal jen obyčejný, nezajímavý den.

Když se Oleg vydýchal, zjistil, že mají dostat buď dámské svetříky nebo zimní svetry. Tiše zasakroval a šel pryč.

Ty druhé dva proudy už teď nemohl najít. Pohyb šel už do všech stran a u všech pultů stáli lidé. U jednoho se jich tlačilo víc, a Oleg se tedy zastavil tady. Čekali laciné hluboké talíře. Právě je vybalovali z beden. To je ono! V Uš-Těreku hluboké talíře k dostání nejsou, Kadminovi jedí ze starých nakřáplých. Přivézt tak do Uš-Těreku tucet těchhle talířů, to by bylo! Jenže by z nich byly střepy, než by je dovezl.

Potom už se Oleg toulal dvěma patry obchodního domu jen tak, nazdařbůh. Prohlédl si oddělení fotoaparátů. Přístrojů, jaké se před válkou vůbec nedaly sehnat, a veškerého jejich příslušenství byly teď plné regály, jen mít dost peněz. To byl taky jeden z Olegových nesplněných dětských snů – naučit se fotografovat.

Moc se mu líbily pánské baloňáky. Po válce si chtěl něco takového koupit, připadalo mu, že v takovém plášti muž báječně vypadá. Jenže teď by za něj musel vysolit tři sta padesát rublů, celý měsíční plat. A tak šel dál.

Nikde nic nekoupil, ale náladu měl asi takovou, jako když má fůru peněz, a přitom nic nepotřebuje. A taky z něho vesele vyprchávalo víno.

Zastavil se u pultu, kde prodávali nylonové košile. Slovo “nylon” Oleg znal: jakmile ženské v Uš-Těreku tohle slovo zaslechly, už se hnaly do obchoďáku. Oleg si košile prohlédl, promnul mezi prsty a líbily se mu. A jednu – zelenou s bílým proužkem – si v duchu vybral. (Až na to, že stála šedesát rublů, takže si ji koupit nemohl.)

Zatímco stál nad košilemi a rozmýšlel se, přišel sem muž v elegantním kabátě, ale nezastavil se u těchto nylonových košil, šel k hedvábným a zdvořile se prodavačky zeptal:

“Prosím vás, máte tuhle v čísle padesát s límečkem devětatřicet?”

Olegem to trhlo. Nejen trhlo, ale jako když mu někdo přejede po obou bocích naráz dvěma pilníky. Divoce se ohlédl a podíval se po tomto čistě vyholeném, nikde nepořezaném muži v pěkném plstěném klobouku a v bílé košili s vázankou, podíval se po něm tak, jako když od něj právě dostal facku a teď měl jeden z nich letět ze schodů.

Jak to?? Lidé mrzli v zákopech, byli shazováni do hromadných hrobů, zakopáváni do mělkých jam v polární zmrzlotě, posíláni poprvé, podruhé i potřetí do lágru, s krumpáčem se dřeli, aby si vydělali na záplatovaný vafák – a tahle fajnovka si pamatuje nejen číslo své košile, ale i číslo límečku?!

To číslo límečku Olega dorazilo. Ve snu by ho nenapadlo, že límeček může mít zvláštní číslo. Potlačil v sobě zraněný sten a šel od košil pryč. Ještě i číslo límečku! K čemu je takový přepjatý život? Proč se do něho má vracet? Když si má pamatovat číslo límečku, musí přece něco zapomenout! Něco mnohem důležitějšího!

To číslo límečku ho prostě vzalo…

V oddělení s průmyslovým zbožím si vzpomněl, že Jelena Alexandrovna Kadminová toužila po lehké napařovací žehličce, i když o ni Olega nežádala. Oleg sice doufal, že ji jako obvykle nebudou mít a že jeho svědomí i zádům se uleví. Jenže prodavačka před něj takovou žehličku postavila.

“A prosím vás, je to ten vylehčený typ?” Kostoglotov nedůvěřivě potěžkával žehličku v ruce.

“Přece vám nebudu lhát,” ušklíbla se prodavačka. Hleděla na svět vůbec nějak metafyzicky, jako když je zahleděna někam do dálav a jako když před ní neprocházejí skuteční kupující, ale jen jejich bezbarvé stíny.

“To nemyslím, ale můžete se třeba splést,” namítl Oleg.

Prodavačka se proti své vůli vrátila do našeho pomíjivého života a zřejmě s nadlidským úsilím vzala do ruky jinou žehličku a postavila ji před Olega. Byla tím tak vysílena, že už k tomu ani nemohla dodat nějaké vysvětlení. A znovu se vznesla do svých výšin.

Koneckonců, porovnáním lze dospět k pravdě. Žehlička byla skutečně o kilo lehčí. Nezbývalo než ji koupit.

Prodavačka zcela vysílená přemístěním žehličky mu teď ještě musela unavenými prsty vypsat účtenku a navíc slábnoucími rty vydechnout “u kontroly” (u jaké kontroly? Koho to budou kontrolovat? Oleg už to všechno zapomněl. Bylo to tak těžké vracet se do tohoto světa!) – a teď snad ještě bude to děvče muset na vlastních nohou někam popojít a odvléct tu vylehčenou žehličku ke kontrole, ne? Oleg měl pocit hlubokého provinění, že vyrušil to stvoření z jeho zasněných úvah.

Když pak uložil žehličku do rance, hned to pocítil v zádech. A taky už mu bylo vedro v dlouhém plášti a potřeboval se co nejrychleji dostat ven.

Vtom se zahlédl v obrovském zrcadle na zdi. Nehodilo se sice pro muže, aby se zhlížel v zrcadle, ale tak velké zrcadlo nebylo v celém Uš-Těreku. A v takovém zrcadle se neviděl nejmíň deset let. Takže se vykašlal na to, co si o něm kdo pomyslí, a okoukl se nejdřív z dálky, pak blíž a pak ještě blíž.

Předpokládal, že vypadá jako voják, ale byl to omyl. Ten dlouhý plášť a vysoké holiny jen vzdáleně připomínaly vojenskou výstroj. A když k tomu přidal, jak chodí nahrbeně a že už ani nedokáže chodit rovně, musel uznat, že bez čapky a bez řemenu vypadá spis jako zběhlý vězeň než jako voják nebo jako venkovský chasník, který přijel do města něco koupit a prodat. Jenomže to by musel vypadat trochu podnikavěji, a on zatím vypadal jako utrápený zpustlý trhán.

Že se do toho zrcadla díval! Předtím si myslel, že vypadá jako náramný frajer a dobyvatel, na muže kolem sebe shlížel spatra a na ženy jako partner na partnerku, kdežto teď, když měl ještě k tomu na zádech ten hrozný ranec, co už dávno nevypadal jako ranec vojáka, ale spíš jako žebrácká mošna, teď se klidně mohl postavit na ulici a natáhnout ruku – a lidi by mu do ní dávali almužničku.

A přitom přece má jít ze Vegou… Jak za ní může jít, když takhle vypadá?

Popošel o kousek dál až k oddělení galanterie nebo suvenýrů, zkrátka prodávali tam všelijaká dámská cingrlátka.

Tady mezi štěbetajícími ženami, které si něco zkoušely, přebíraly a odkládaly, zůstal tenhle polo voj ák-položebrák se šrámem na tváři stát a tupě zíral.

Prodavačka se ušklíbla – copak asi hodlá kupovat své vesnické milé? – a hlídala si ho, aby něco neštípl.

Ale on si o nic neříkal, nic do rukou nebral, jen stál a tupě zíral.

Toto oddělení, kde se blýskala sklíčka, kameny, kovy i umělá hmota, vyvstalo před jeho býčím skloněným čelem jako závora pomazaná fosforem. Tuto závoru však nedokázalo jeho čelo prorazit.

Ale pochopil. Pochopil, jak je krásné koupit ženě nějakou pěknou věc a připnout jí ji na prsa nebo zavěsit kolem krku. Až dosud to nevěděl, nepamatoval se na to a ani nemohl. Od této chvíle už jasně věděl, že nemůže za Vegou přijít bez dárku.

A přitom jí nemohl dát jen tak ledacos, to by se neodvážil. Jenže na drahé věci nemělo smysl se ani dívat. A co věděl o laciných? Třeba tyhle levné brože nebo tahle vzorovaná cingrlátka na spínacích špendlících, anebo tahle šestiúhlá věcička se spoůs’tou blýskavých sklíček, ta je přece pěkná, ne?

Ale co když je to úplně banální, pouťová záležitost? Žena, která má vkus, se třeba bude stydět vzít takovou věc vůbec na sebe. A co když se to už nenosí, co když to vyšlo z módy? Jak má vědět, co se nosí a co ne?

A potom, jak to udělat – přijít na noc a nabídnout s mrazením v zádech a s ruměncem ve tváři nějakou brožku?

Pochybnosti jedna za druhou ho srážely jako kuželkové koule.

Teď teprve jaksepatří pochopil celou složitost tohoto světa, kde musí člověk znát dámskou módu, musí umět vybírat pro ženy dárky, musí slušně vypadat před zrcadlem a pamatovat si číslo límečku… A Vega v tomto světě žije a všechno to ví a je jí v tom dobře.

Nevěděl si rady, nemohl se rozhodnout. Chce-li za ní jít, má už nejvyšší čas.

Jenže on nemohl jít. Najednou se mu nechtělo. Bál se.

Postavil se mezi ně – obchodní dům.

Z této prokleté modlárny, kam před chvílí vbíhal jako nedočkavý kluk poslušný idolů trhu, se vypotácel naprosto zničený a tak vyčerpaný, jako by tu nakoupil za tisíce rublů, jako by si v každém oddělení něco zkoušel a pak mu to zabalili a on teď nesl na shrbených zádech horu kufrů a balíků.

A přitom nese jen žehličku.

Padla na něj únava, měl pocit, že už spoustu hodin nakupuje zbytečnosti – kam se podělo to čisté, růžové jitro, které mu slibovalo úplně nový, krásný život? Kam se poděla řasová oblaka s jemným vzorováním? A potápějící se člunek měsíce?

Kde to vlastně rozměnil svou celistvou ranní duši? V obchodním domě. A předtím ji propil s vínem. A ještě předtím ji projedl se šašlykem.

Přitom se měl jít podívat na kvetoucí meruňku a hned potom se rozjet za Vegou…

Olegovi se teď zprotivily nejen všechny výlohy a firemní štíty, zprotivila se mu i strkanice na ulici v houstnoucím roji ustaraných i veselých lidí. Zatoužil lehnout si někde ve stínu u řeky a ležet tam tak dlouho, až by se zase očistil. Tadý ve městě mohl jít leda ještě do zoologické zahrady, jak ho o to prosil Děmka.

Svět zvířat byl Olegovi jaksi srozumitelnější. Vnímal ho víc na své úrovni.

Bylo mu tak bídně taky proto, že se v dlouhém plášti potil, ale nechtěl se s ním tahat v ruce. Začal se vyptávat, jak se dostane do zoologické zahrady. Jeho kroky pak vedly širokými, solidními ulicemi, kde vládlo ticho, chodníky byly z kamenných ploten, ulice lemovaly rozložité stromy. Žádné obchody, žádné fotografie, divadla ani vinné sklípky – nic takového tu nebylo. I řinčení tramvají bylo slyšet jen zpovzdáli. Tady byl dobrý, tichý den plný slunce, které hřálo i přes větvoví stromů. Děvčátka na chodnících skákala panáky, na zahrádkách hospodyňky něco sázely nebo podpíraly tyčkami popínavé rostliny.

U brány do zoologické zahrady se tlačilo plno dětí – byly prázdniny a tak krásný den!

Sotva Oleg vešel do zoo, první, koho uviděl, byl kozorožec. V jeho kleci byl skalní výstupek s prudkým srázem, pod ním byla strž. A přesně tam, předníma nohama zapřenýma rovnou nad strží, nehnuté a hrdě stál kozorožec na štíhlých pevných nohách, s podivuhodnými rohy: byly dlouhé, zahnuté a jakoby smotané závit po závitu z kostěné stuhy. Bradu měl holou, zato hřívu tak bohatou, že mu splývala po obou stranách až ke kolenům jako vlasy rusalčiny. Přitom však budil takový respekt, že to nepůsobilo ani zženštile, ani směšně.

Ti, kdo čekali u klece, už se asi rozloučili s představou, že se dočkají nějakého pohybu jeho kopýtek pevně zapřených do hladké skály. Dlouho už tady stál bez pohybu jako socha, jako pokračování této skály; a než zafoukal větřík a jeho dlouhá hříva se zavlnila, nedalo se dokázat, že je živ, že to není jen atrapa.

Oleg tu postál pět minut a teprve potom pln obdivu odešel: kozorožec se za tu dobu ani nehnul! S takovým charakterem se dá život vydržet.

Oleg potom přešel k začátku druhé aleje a u jedné klece zahlédl nějaký rozruch, hlavně děti se tam tlačily. Něco tam uvnitř divoce pobíhalo, ale pořád a pořád na jednom místě. A pak se ukázalo, že tam v kole běhá veverka. Jako v tom přísloví. Jenže tam si to člověk nedovede dobře představit, kdežto tady to bylo in natura. Veverka měla v kleci i kmen stromu, nahoře se rozkládaly jeho větve – ale kromě toho bylo u stromu lstivě zavěšeno i kolo: buben obrácený k divákovi, uvnitř loukotě byly kolem dokola připevněny příčky, čímž celá loukoť vypadala jako nekonečné, uzavřené schodiště. A veverka zřejmě nechala strom stromem, vykašlala se na šplhání po větvích až kamsi do výšky, a z nějakého důvodu byla v kole, ačkoli ji tam nikdo neposílal ani nelákal na něco dobrého – přilákala ji jen falešná představa domnělé činnosti, domnělého pohybu. Začala pravděpodobně trošku poskakovat po příčkách-schůdkách, jen tak ze zvědavosti, to ještě nevěděla, jak nemilosrdně ji to může přitáhnout (poprvé to nevěděla, a potom už to tisíckrát poznala, a stejně!). Ale teď už se to všechno bláznivě točilo! Celé vřetenovité tělíčko zrzavé veverky i její našedle zrzavý ocásek vířily v oblouku v šíleném tempu, příčky v kole se míhaly, až splývaly, veverka se vydávala ze všech sil, div jí srdce námahou nepuklo, ale nemohla se dostat předními tlapkami ani o stupínek výš.

I ti, kdo tady stáli už dřív, viděli veverku pořád běžet, a Oleg zde postál několik minut a bylo to pořád totéž. V kleci nebylo vnější síly, která by mohla kolo zastavit a veverku zachránit, a ona sama neměla tolik rozumu, aby pochopila, že musí vyskočit, že je to marné. Ne! Jediné, co mohlo celou situaci vyřešit, byla veverčina smrt. A na tu Oleg čekat nechtěl. Šel dál.

A tak zdejší zoologická zahrada vítala hned u vchodu zleva i zprava své malé i velké návštěvníky dvěma mnohoznačnými příklady, dvěma možnými přístupy k životu.

Oleg prošel kolem bažanta stříbrného, bažanta zlatého, bažanta s červeným a modrým peřím. Pokochal se nádhernou tyrkysovou barvou paví šíje a jeho rozevřeným metrovým ocasem s růžovým a zlatým třepením. Po bezbarvém vyhnanství a bezbarvé nemocnici se oko nemohlo barev nasytit.

Tady už nebylo horko: zoologická zahrada měla dost volného prostoru a stromy zde dávaly první stín. Oleg se cítil čím dál líp; prošel kolem celé ptačí farmy – kolem andaluských slepic, kolem toulouských a cholmogorských husí, vystoupal na kopec, kde měli jeřáby, jestřáby i supy hnědé, a konečně na skále zastíněné klecí jako stanem, vysoko nad celou zoologickou zahradou žili supi bělohlaví, kteří mohli být považováni i za orly, nebýt nápisu na tabulce. Umístili je, jak nejvýš mohli, jenže klec nad skalou byla už nízká, takže se ti velcí, zamlklí ptáci trápili, roztahovali křídla, tloukli jimi, ale vzlétnout neměli kam.

Oleg se na ně díval, jak se trápí, a sám až pohnul lopatkami, jak se napřimoval. (Nebo že by ho už tlačila do zad žehlička?)

V duchu však stále něco komentoval. Na kleci byl třeba nápis: “Bílé sovy těžce snášejí zajetí.” A jeho komentář: No vida, vědí to, a přesto je zavírají!

Co by to muselo být za zrůdu, aby dobře snášela zajetí!

Jiný nápis: “Dikobraz vede noční způsob života.” To známe: v půl desáté večer si tě předvolají a ve čtyři ráno tě pustí.

Nebo: “Jezevec žije v hlubokých, složitých norách.” Zrovna jako my! Budiž mu čest a sláva tomu jezevci, však co mu taky zbývá? I hlavu má pruhovanou jako ten mukl.

Takhle zvráceně zde Oleg všechno vnímal, snad sem ani neměl chodit a do obchodního domu taky ne.

Den ubíhal a slíbené radosti se jaksi nedostavovaly.

Potom došel k medvědům. Černý medvěd s bílou kravatou stál a strkal nos mezi železné pruty klece. Pak najednou povyskočil a zavěsil se předními tlapami za mříže. To na krku nebyla bílá kravata, spíš kněžský řetěz s křížem na prsou. Nadskočil a zůstal viset. Jak jinak mohl dát najevo své zoufalství?

Ve vedlejší prostoře seděla jeho medvědice s medvídětem.

A v další se trápil hnědý medvěd. Celý čas neklidně přešlapoval, byl by chtěl chodit sem a tam, jenže v kleci nebylo k hnutí, ani by se v ní neotočil.

Podle medvědího měřítka to byl spíš jen box.

Pro děti to byla podívaná, říkaly si mezi sebou: “Víš co, hodíme mu tam kamení a on si bude myslet, že jsou to bonbóny.”

Oleg si nevšiml, že i jeho zahrnují děti do této podívané. Okukovaly ho, jako by byl další zvíře – on se ovšem neviděl. Alej se teď skláněla dolů k řece – a tady měli lední medvědy, ti tu byli aspoň po dvou. Do klece se k nim sbíhaly vodní příkopy a vytvářely ledovou vodní nádrž, a do ní si medvědi každých pár minut skočili a osvěžili se, a pak zase vylezli na cementovou terasu, vyždímali si tlapami vodu z mordy a do nekonečna chodili a chodili sem tam po okraji terasy nad vodou. Jakpak asi musí být těmto polárním medvědům v létě, když je tu čtyřicet stupňů? Asi jako nám za polárním kruhem.

Nejkomplikovanější u těchto zvířat v zajetí bylo, že kdyby se byl Oleg postavil na jejich stranu a kdyby měl dejme tomu i dost sil, stejně by nemohl vypáčit jejich klece a vysvobodit je. Protože zvířata už ztratila spolu s rodnými místy i smysl pro rozumnou svobodu. A osvobodit je tak naráz by znamenalo spíš jim ublížit.

Takto nesmyslně uvažoval Kostoglotov. Jeho mozek přemýšlel, jako když ho obrátí naruby, a nedokázal už nic vnímat prostě a nezaujatě. Ať se teď setkal s čímkoli v životě, za vším hned viděl šedý přízrak a podzemní hřmění.

Prošel kolem smutného jelena, pro kterého muselo být obzvlášť zlé, že se nemůže volně proběhnout, prošel kolem posvátného indického zebu a zlatého zajíce aguti a začal zase stoupat – teď k opicím.

Kolem klecí pobíhali děti i dospělí a krmili opice. Kostoglotov je přešel bez úsměvu. Neučesané, všechny jakoby ostříhané strojkem, tak smutně se na svých palandičkách věnovaly těm nejprostším radostem a starostem a tak mu připomínaly mnoho dřívějších známých, že dokonce některé z nich poznával – dodnes asi ještě někde sedí.

A jeden osamělý, zádumčivý šimpanz s naběhlýma očima, který držel spuštěné ruce mezi koleny, připomněl Olegovi Šulubina – ten taky sedával v téhle póze.

Takový světlý, horký den – a Šulubin v něm na svém lůžku zápasí o život.

Kostoglotov nepředpokládal, že by v této opičí řadě našel něco zajímavého, takže jí procházel rychle, a kde to šlo, zkracoval si cestu; vtom spatřil na jedné kleci daleko před sebou jakési oznámení a u něho pár lidí.

Šel tam. Klec byla prázdná, na obyčejné tabulce bylo napsáno: Macaca Rhesus. A na oznámení, sepsaném narychlo a připíchnutém ke dřevu, se říkalo:

“Opička, která tady bývala, v důsledku nepochopitelné krutosti jednoho z návštěvníků oslepla. Ten zlý člověk jí hodil do očí hrst tabáku.”

Olegem to otřáslo. Až dosud se tu procházel s nadřazeným úsměvem vševěda, a teď náhle se mu chtělo zakřičet, zařvat na celé zoo, jako kdyby jemu někdo nasypal do očí tabák.

Proč to udělal? Jen tak – ale proč? Je to přece hloupé – tak proč to udělal?

Oznámení nejvíc dojímalo dětskou prostotou, s níž bylo napsáno. O tom neznámém člověku, kterému se podařilo beztrestně odejít, se nepravilo, že je nehumánní. Ani že je to agent amerického imperialismu. Pravilo se o něm jen, že je zlý. A co na tom nejvíc zaráželo – proč je tak zlý. Děti, nebuďte zlé, až vyrostete! Děti, neubližujte bezbranným!

Lidé si už oznámení přečetli, a teď tu stáli – velcí i malí – a hleděli do prázdné klece.

Oleg táhl dál svůj propálený, umaštěný a prostřílený ranec se žehličkou, teď do království plazů, hadů a dravců.

Ještěři leželi na písku jako šupinaté kameny nahrnuté jeden k druhému. O jaký pohyb přišli oni na svobodě?

Ležel zde obrovský ocelově šedý čínský aligátor s plochou hubou a s tlapami obrácenými jakoby ven. Měl na tabulce napsáno, že za horkých dnů někdy nežere maso.

Co když mu tento rozumný svět zoologické zahrady s hotovým jídlem docela vyhovuje?

Jedna tlustá mrtvá větev na stromě byla ve skutečnosti mohutná krajta. Vůbec se nehýbala, jen její ostrý jazýček se kmital.

Pod skleněným poklopem se kroutila jedovatá zmije rohatá.

Kromě ní tu bylo ještě pár obyčejných hadů.

Na ty se ani neměl chuť dívat. V duchu pořád viděl tvář osleplého makaka.

Teď začínala alej dravců. Byli nádherní, bohatou srst měli vybarvenou každý jinak – rys i levhart, popelavě hnědá puma i ryšavý jaguár s černými skvrnami. Byli to vězňové, trpěli nesvobodou, pro Olega to však byli zloději. Přece jen se na světě dá jasně určit, kdo je vinen. Tady je například napsáno, že jaguár sežere za měsíc sto čtyřicet kilogramů masa!

Ne, něco takového si ani nedovede představit. Sto čtyřicet kilo čistého růžového masa! A do lágru ho nepřivezou nikdy, tam přivezou jen flaksy a vnitřnosti, po kile na partu.

Pak si ale vzpomněl na některé vozky, co eskortovali vězně, jak okrádali své koně, jak jim ujídali oves, aby sami přežili.

O kousek dál uviděl pana tygra. Ve vousech, ano, ve vousech se soustřeďoval jeho dravčí výraz! A oči byly žluté… Olegovi se až zatočila hlava – stál a nenávistně hleděl na tygra.

Jeden starý politický, který býval za dřívějších dob v turuchanském vyhnanství a za nových dob se sešel v lágru s Olegem, ho přesvědčoval, že tygr má oči žluté, ne sametově černé.

Oleg nehnuté stál před tygrovou klecí a nenávistně se na něho díval.

Jak to jen tak, proč jen tak?

Udělalo se mu nanic. Už tady nechtěl být. Chtěl odtud pryč. Nešel už ani ke lvům a začal hledat cestu ven.

Kolem se mihla zebra, Oleg o ni jen zavadil pohledem a šel.

Až najednou! – zůstal stát před…

Před zázrakem duchovna po drtivé krvelačnosti: antilopa nilgau – světle hnědá, na štíhlých lehkých nohách, s nastraženou hlavičkou, ale nijak nevylekaná stála blízko za drátěnou sítí a hleděla na Olega velkýma, důvěřivýma a milýma očima, ano, milýma!

Ne, byla to taková podoba, že se to nedalo vydržet. Nespustila z něho mile vyčítavý pohled, jako když se ho ptá: “Proč vlastně nejdeš? Už půl dne uplynulo, a ty nejdeš.” Bylo to jako mámení, jako stěhování duší, protože ona tady zřejmě stála a čekala na něho. A sotva přišel, hned se ho začala vyptávat vyčítavýma, ale i odpouštějícíma očima: “Nepřijdeš? Ty opravdu nepřijdeš? A já jsem tě čekala..

No ano, proč tam vlastně nejde?! Proč tam nejde!

Oleg se probral a rychle zamířil k východu.

Ještě ji může zastihnout!

36

Teď na ni nedokázal myslet ani s nedočkavostí, ani se vztekem – teď mu dělalo radost pomyšlení, že půjde za ní a lehne si jí k nohám jako pes, jako zbitý, nešťastný pes. Lehne si na zem a bude jí dýchat na nohy jako pes. To by pokládal za největší štěstí, jaké si teď dovedl představit.

Jenomže tuto dobromyslnou zvířecí prostotu – přijít a klidně si lehnout k jejím nohám – si ovšem nemohl dovolit. Bude muset říkat nějaké zdvořilé omluvy a ona bude taky říkat zdvořilé omluvy, protože tak si to lidé za tisíciletí složitě navykli.

Doteď ještě v duchu viděl, jak se jí včera po tvářích rozléval ruměnec, když řekla: “Víte, mohl byste docela dobře přespat u mě.” Tento ruměnec teď musel nějak odvrátit, zarazit, předejít mu smíchem, nemohl ji přece nechat, aby se znovu takhle zastyděla, a proto teď musel vymýšlet první věty, patřičně zdvořilé a patřičně humorné, které by zvládly tu zvláštní situaci, že přišel za svou lékařkou, za mladou osamělou ženou a z nějakého důvodu u ní zůstane na noc. Přitom vůbec neměl chuť vymýšlet si nějaké fráze, chtělo se mu zůstat stát ve dveřích a dívat se na ni. A rozhodně ji hned oslovit jako Vegu: “Vego, tak jsem tady.”

Stejně to bude nevýslovné štěstí, až s ní bude v obyčejném bytě, a ne v nemocničním pokoji nebo v ordinaci a až si s ní bude povídat. Jistě se dopustí chyb a řekne plno nevhodných slov, vždyť už docela odvykl od života lidského rodu, ale očima jí snad přece dokáže říct: Slituj se nade mnou. Prosím tě, slituj se, je mi bez tebe tak bídně!

Jak jen mohl ztratit tolik času? Jak to, že nešel za Vegou hned, že už tam dávno není? Přidal rychle do kroku, už neváhal, bál se jen jediné věci – aby mu neodešla. Za toho půl dne, co se toulal po městě, už se zorientoval a věděl, kam má jít. A šel.

Když jsou si navzájem sympatičtí, když je jim spolu dobře a když si tak hezky povídají, a až se někdy odváží vzít ji za ruce nebo kolem ramen a něžně se jí podívat zblízka do očí – copak to je málo? A je tu ještě mnoho dalšího – copak to je málo?

Samozřejmě, se Zojou by to bylo málo. Ale s Vegou? S antilopou nilgau?

Vždyť sotva si představil, že by vzal její ruce do svých, hned se mu začaly v prsou napínat jakési tětivy a hned vzrušeně prožíval, jaké to bude.

Nebo že by to bylo přece jen málo?

Jak se blížil k jejímu domu, jeho vzrušení se stupňovalo. Teď už měl doopravdy strach. Ale byl to šťastný strach, ochromující radost. Už jen z tohoto svého strachu byl teď šťastný.

Šel a všímal si jen názvů ulic – obchody, výklady, tramvaje, ani lidi nevnímal, až náhle na rohu ulice se v davu ocitl před starou ženou, která tam stála a prodávala kytičky drobných fialových kvítků.

Nikde, ani v těch nejvzdálenějších zákoutích jeho poničené, přebudované a přizpůsobené paměti se nezachoval jediný náznak vzpomínky, že se mají ženě přinést květiny. To nadobro a zgruntu zapomněl, jako když to na světě vůbec neexistuje. Klidně kráčel se svým utahaným, záplatovaným a naditým rancem a žádné pochybnosti nerozkolísaly jeho krok.

A vtom spatřil jakési květiny a ty květiny se z nějakého důvodu komusi prodávaly. Jeho čelo se nakrčilo a zapadlá vzpomínka mu pomalu vyplouvala nahoru jako utopenec z kalné vody. Ano, ano, v tom dávném, neskutečném světě jeho mládí bývalo zvykem dávat ženám květiny!

“Co je to za květiny?” zeptal se nesměle květinářky.

“Fialky přece!” řekla dotčeně. “Rubl za kytičku.”

Fialky… Tohle že jsou ty poetické fialky?… Zdálo se mu, že dřív vypadaly jinak. Měly jakoby slabší a delší stopečky a kvítky byly zvonkovitější. Ale spíš to asi zapomněl. Anebo je to nějaký místní druh. Zkrátka žádné jiné tu k mání nebyly. Teď, když si to vybavil, už rozhodně nemohl bez kytičky přijít; a taky se zastyděl, že by byl docela klidně šel bez ní.

No, ale kolik jich má vlastně koupit? Jeden svazeček? Nějak málo, ne? Dva? To taky vypadá dost uboze. Tak tři? Nebo čtyři? To je zase moc drahé. Kdesi v hlavě mu zaklapala lágrová počítačka – snad by se dvě kytičky daly usmlouvat na půldruhého ruble nebo pět kytiček za čtyři ruble – ale on jako když ten zřetelný klapot ani neslyší. Vyndal dva ruble a beze slova zaplatil.

A vzal si dvě kytičky. Voněly. Ale taky ne tak, jak by měly vonět fialky jeho mládí.

Když k nim takhle voněl, to je mohl držet v ruce, ale jinak to vypadalo směšně – demobilizovaný nemocný voják bez čepice, s rancem v ruce – a fialky. Nevěděl, co s nimi, nakonec vtáhl ruku do rukávu a fialky schoval.

Za chvíli už stál před domem, kde bydlela Vega.

Musí projít přes dvůr, říkala. Vešel do dvora, pak se dal nalevo.

(V prsou měl hotové vlnobití!)

Dům měl dlouhou společnou verandu s cementovou podlahou, nezasklenou, ale zastřešenou, se šikmým proutěným mřížovím pod zábradlím. Přes zábradlí byly vyhozeny na vyvětrání přikrývky, matrace a polštáře, mezi sloupky viselo na šňůrách prádlo.

Tohle všechno nešlo nějak dohromady s představou, že tady bydlí Vega. Najednou aby se k ní člověk zrovna prodíral. Konečně, ona za to nemůže. Až tamhle, o kousek dál, za všemi těmi rozvěšenými věcmi, jsou asi její dveře a za těmi dveřmi její svět.

Protáhl se pod prostěradly a došel ke dveřím. Dveře jako dveře. Světle hnědý nátěr, místy oprýskaný. Zelená schránka na dopisy.

Vytáhl fialky z rukávu a upravil si vlasy. Byl vzrušený a měl z toho radost. Jak asi Vega vypadá bez bílého pláště, v domácím prostředí?

Ne, to nebylo jen těch pár domovních bloků, kolem kterých sem došlapal od zoologické zahrady ve svých těžkých holinách – to byly dlouhé cesty celou zemí, kterou šel dvakrát sedm let – a teprve teď konečně došel jako demobilizovaný k těmto dveřím, kde na něho celých těch čtrnáct let mlčky čekala žena.

Kloubem prostředníku se zlehka dotkl dveří.

Ještě ani jaksepatří nezaklepal – a dveře se pomalu otevíraly (Že by ho byla zahlédla dřív? Oknem?), až se otevřely docela, a odtud, přímo proti Olegovi, vyrazila ostře červená motorka, nápadně velká v úzkých dveřích, a s ní otlemený mladík s rozpláclým, jakoby rozklepnutým nosem. Ani se nezeptal, co tu Oleg hledá a ke komu jde – jen strkal motorku ven – nebyl zvyklý dávat někomu přednost, a Oleg tedy ustoupil stranou.

Zmátlo ho to a nevěděl honem, co to může být za mládence u osamělé Vegy a proč jde zrovna od ní. Ale vždyť přece nemohl zapomenout, i když už to bylo tolik let, že spousta lidí žije v komunálních bytech! Ostatně proč by si to měl pamatovat. Z lágrového baráku se život na svobodě jeví jako naprostý protipól života v baráku, rozhodně ne jako život v komunálním bytě. Vždyť dokonce i v Uš-Těreku měl kdekdo samostatný byt a lidé ani nevěděli, co to komunální byt je.

“Prosím vás,” oslovil Oleg mladíka. Ten však mezitím prostrkal motorku pod rozvěšeným prostěradlem a už ji pomalu spouštěl po schodech dolů, až každý schůdek pod koly lehce zaduněl.

Dveře přitom nechal otevřené.

Oleg nerozhodně postoupil dovnitř. V temné hloubce chodby bylo teď vidět další a další dveře – které jsou vlastně její? V šeru se objevila žena, ani nerozsvítila a hned se nevrle zeptala:

“Koho hledáte?”

“Věru Korniljevnu,” nesměle pravil Kostoglotov a sám ani nepoznával svůj hlas.

“Není doma,” řekla žena, ačkoli ani nevzala za kliku a nepřesvědčila se, jen takhle nevlídně a ostře vyštěkla a šla rovnou proti Kostoglotovovi, až musel ucouvnout.

“Zkuste – zaklepat,” Kostoglotov se už mezitím vzpamatoval.

Byl celý zjihlý, jak čekal, že uvidí Vegu, jinak by na štěkot sousedky taky dokázal vyštěknout. “Má dnes volno.”

“To vím. Není doma. Byla tu a šla pryč.” Žena s nízkým čelem a vysedlými lícními kostmi si ho bedlivě prohlížela.

Teď už viděla i fialky. Už bylo pozdě je schovávat.

Nebýt těch fialek v ruce, byl by se cítil jako člověk – mohl jít zaklepat sám, mohl s tou ženou mluvit volně, zeptat se jí, jak dlouho už je Vega pryč a kdy se asi tak vrátí, mohl jí tu nechat lístek. (Co když mu taky nějaký nechala?)

Jenže fialky z něho dělaly něco jako prosebníka, dárce, zamilovaného hlupáčka.

A tak ustoupil na verandu pod náporem té štěkající ženské.

Ale ta ho dál vytlačovala z jeho předsunuté pozice a přitom ho ostře sledovala. Všimla si, že má něco divného v ranci, a dávala pozor, aby ten obejda něco neštípl i tady.

Dole na dvoře začala bezohledně vystřelovat třaskavé dávky motorka bez tlumiče, hned ale zase škytla, znovu vystřelila a zase škytla.

Oleg se neměl k odchodu.

Žena se na něho podrážděně dívala.

Jak to, že tu Vega není, když to slíbila? Ona tě ale čekala dřív a teď někam odešla. Takové neštěstí! Ne smůla nebo chyba, neštěstí je to. Ruku s fialkami vtáhl do rukávu jako uťatou.

“Nevíte, jestli se vrátí, nebo už odešla do práce?”

“O-de-šla,” sekala slabiky žena.

To sice nebyla žádná odpověď, ale jemu bylo trapné stát tady před ní a čekat.

Motorka pořád prskala, plivala, střílela – a zase ztichla.

Na zábradlí ležely těžké polštáře, matrace a přikrývky v obálkových kapnách. Někdo si je tu vyložil na sluníčko, aby proschly.

“Takže budete čekat nebo co?”

I tyhle objemné hradby z lůžkovin bránily Olegovi nějak se rozhodnout.

A žena si ho prohlížela od hlavy k patě a nenechala ho přemýšlet.

A ta zatracená motorka mu rozdírala mozek na cucky – a ne a ne naskočit.

Vycouval od polštářových hradeb a ustoupil dolů a zpátky, odkud přišel – zavržený.

Nebýt těch polštářů – s jedním vmáčklým rohem, dvěma svislými jako kozí cecky a s jedním trčícím jako obelisk – nebýt navíc těchto polštářů, byl by na něco přišel, nějak se rozhodl. Nemohl přece tak zničehonic odejít. Vega se určitě ještě vrátí. A brzy. A bude taky litovat. Bude litovat!

V polštářích, matracích a přikrývkách s obálkovými kapnami, v prostěradlových praporech na šňůrách byla však jedna nerfiěnná, staletími ověřená zkušenost, a on teď neměl sílu ji popírat. Ani na to neměl právo.

Právě teď. Právě on.

Na dřevě, na prknech může spát osamělý muž, pokud mu srdce plane vírou nebo ctižádostí. Na holém kavalci spí taky vězeň, jenže ten nemá na vybranou. I vězeňkyně, násilím od něj odtržená.

Ale tam, kde se žena a muž domluví, že budou žít spolu, tam tyto napěchované měkké mordy polštářů očekávají své. Vědí, co a jak.

Oleg proto pomalu ustoupil od nepřístupné pevnosti, kterou nedokázal zdolat, a s granátem žehličky na zádech a s useknutou rukou se pomalu vlekl za vrata – polštářové hradby mu radostně střílely kulomety do zad.

Ta zatracená motorka pořád ne a ne naskočit.

Za vraty už nebylo její střílení tolik slyšet a Oleg zůstal stát, že ještě chvilku počká.

Ještě nebylo všechno ztraceno, ještě se mohl Vegy dočkat. Jestli se vrátí, musí tudy projít. Usmějí se na sebe a radostně si řeknou: “Dobrý den… Představte si… To vám byla legrace…”

Oleg pak vyndá z rukávu pomačkané, sežmoulané a napolo zvadlé fialky.

Možná se jí dočká a znovu zabočí na dvůr, ale pak přece budou muset znovu projít kolem těch napěchovaných, sebejistých hradeb!

A ty jim nedovolí projít kolem ve dvou.

I Vega, ta lehkonohá múza s kávově hnědýma očima, tak vzdálená pozemskému prachu – i ona jednoho dne vynese na tuto verandu své nadýchané, něžné, nádherné lůžkoviny, svou postel.

Pták nežije bez hnízda, žena nežije bez postele.

Budiž třikrát sláva, třikrát chvála nepomíjivé posteli, jenže co ty si počneš s těmi osmi povinnými hodinami v noci?

S usínáním?

S probouzením?

Purpurová motorka se konečně vyřítila ven; cestou ještě po Kostoglotovovi střílela a mladík s rozpláclým nosem se rozhlížel po ulici jako vítěz.

Kdežto Kostoglotov odcházel jako poražený.

Vytáhl z rukávu fialky. Měly už namále, ale ještě se daly někomu věnovat.

Proti němu šly dvě uzbecké pionýrky s černými cůpky, spletenými pevněji než elektrické šňůry. Podal jim kytičky – každou v jedné ruce:

“Tu máte, děvčátka.”

Překvapeně se na sebe podívaly a něco si uzbecky špitly. Pochopily, že není opilý ani je nechce obtěžovat. Ale co když třeba pochopily, že ten strejda voják jim ty kytičky dává proto, že ho potkalo neštěstí?

Nejdřív si ji vzala jedna a kývla hlavou, potom druhá a taky kývla.

A rychle pokračovaly v cestě zavěšeny do sebe a něco si živě povídaly.

Teď musel znovu probrat otázku, kde bude nocovat.

V hotelech to nejde.

K Zoje jít nemůže.

U Vegy to taky nejde.

Vlastně jde, jde to. Ona bude ráda. A nikdy na sobě nedá nic znát.

Ale on si to zapověděl, takže to jednoduše nejde.

Bez Vegy mu toto krásné, bohaté, miliónové město připadalo jako jeho těžký ranec na zádech. Až se divil, že se mu ještě dnes dopoledne mohlo tak líbit a že toužil, aby se tu mohl zdržet déle.

A taky se divil, z čeho se vlastně dnes dopoledne tak radoval. Ani to, že se vyléčil, mu teď nepřipadalo jako nějaký zvláštní dar.

Ještě ani nepřešel celý blok domů a už cítil, že má hlad a že si odřel nohy a taky že je celý unavený a ten nedoražený nádor že se mu vevnitř převaluje. Měl teď jediné přání – co nejrychleji odjet.

Jenže návrat do Uš-Těreku, kam se teď mohl klidně rozjet, ho vlastně už taky nelákal. Uvědomil si, že tam se bude ještě víc užírat steskem.

Zkrátka nedovedl si teď představit nic, co by ho mohlo rozveselit.

Jedině kdyby se vrátil za Vegou.

Kdyby jí padl k nohám se slovy: “Nevyháněj mě, nech mě u sebe! Já přece za nic nemůžu.”

No a to právě nešlo, to si zapověděl.

Podíval se po slunci. Bylo už po poledni. Hlavně aby nebylo víc jak dvě. Musel se nějak rozhodnout.

Zahlédl na tramvaji totéž číslo, které ho vezlo k velitelství. Rozhlédl se, kde má poblíž zastávku.

Tramvaj ho vlekla po úzkých kamenných ulicích a v zatáčkách tak strašně skřípala, jako když je sama nemocná. Oleg se držel za kožené držadlo, nakláněl se z okna a okukoval okolí. Ale nikde tu nebyla žádná zeleň, žádné bulváry, jen dlažba a olezlé domy. Mihl se kolem nich plakát letního kina pod širým nebem. Jindy by ho zajímalo, jak to celé vypadá, ale teď už jeho zájem o všelijaké novoty nějak pohasl…

Je hrdá, že vydržela čtrnáct let samoty. Ale neví, co je to být třeba jen půl roku spolu – a nebýt spolu…

Svou stanici poznal a vystoupil. Teď musel jít asi půldruhého kilometru pěšky širokou ulicí jednotvárného továrenského typu, která byla rozpálená a nebyl v ní jediný strom. Po její dlažbě neustále rachotila na obě strany řada náklaďáků a traktorů a chodník se táhl kolem dlouhé kamenné zdi, potom přeťal tovární vlečku, pak haldu drobného uhlí, pak procházel kolem proluky, kde bylo několik výkopových jam, pak šel znova přes koleje, tam byla znovu zeď a konečně přišly přízemní dřevěné baráky, ty, co se v papírech označují jako “dočasná občanská výstavba” a stojí pak deset, dvacet, a někdy i třicet let. Teď sice nebylo takové bláto jako v lednu, za deště, když Kostoglotov hledal toto velitelství poprvé. Ale stejně neměla cesta konce a člověku se nechtělo věřit, že ta ulice je v tomtéž městě, kde jsou okružní bulváry, kde rostou obrovské staré duby, vysokánské topoly a zázračně růžové meruňky…

I kdyby sama sebe přesvědčovala sebevíc, že to tak má být, že je to tak správné a dobré, o to hysteričtěji to pak propukne…

Kdopak asi měl ten nápad umístit takhle tajemně na periférii velitelství, které mělo v moci osudy všech vyhnanců ve městě? Konečně ho našel mezi baráky, špinavými průchody, rozbitými okny zatlučenými překližkou, mezi nekonečnými šňůrami prádla – konečně je tady.

Vybavil si odpornou tvář zdejšího velitele, který ani v pracovní době nebyl ve službě, jak ho tady přijal, a honem teď na chodbě velitelského baráku zpomalil krok a snažil se tvářit sebevědomě a uzavřeně. Nikdy se na dozorce neusmíval, i když se oni usmívali na něho. Považoval za svou povinnost dát jim najevo, že si všechno pamatuje.

Zaklepal a vstoupil. První místnost byla neosvětlená a úplně holá a prázdná: jen dvě dlouhé viklavé lavice bez opěradel a za zábradlíčkem stůl, kde se asi konal dvakrát do měsíce tajný obřad – hlášení místních vyhnanců.

Teď tady nikdo nebyl, ale další dveře s tabulkou Velitel byly dokořán. Oleg došel až mezi veřeje a přísně se zeptal:

“Smím?”

“Prosím, prosím,” srdečně ho zval vlídný hlas.

Co to? Takový tón Oleg jaktěživ na NKVD neslyšel. Vešel dovnitř. V celé prosluněné místnosti byl jen velitel, seděl za svým stolem. Nebyl to však ten dřívější záhadný hlupák s hlubokomyslným výrazem, teď tady seděl Armén s vlídnou, dokonce až inteligentní tváří, žádný náfuka, a neměl na sobě uniformu, ale pěkný civilní oblek, který se ani nehodil do této barákové kolonie. Hleděl na Olega tak zvesela, jako by měl na starosti přidělování divadelních vstupenek a byl rád, že Oleg přišel se správnou objednávkou.

Po životě v lágru neměl Oleg důvod mít Armény ve zvláštní lásce: nebývalo jich tam mnoho a žárlivě o sebe navzájem pečovali, vždycky zastávali nejlepší místa ve skladu, u výdeje chleba, a dokonce u výdeje tuků. Spravedlivě vzato nemohl jim to mít za zlé. Oni si lágry ani Sibiř nevymysleli, proč by si tedy navzájem nepomáhali, nevěnovali se obchodu, proč by se měli dřít s krumpáčem?

Takže když teď spatřil za erárním stolem tohoto veselého Arména a viděl, jak pěkně se k němu chová, vděčně pomyslel na neformálnost a činorodost Arménů.

Řekl, jak se jmenuje a že se tu na přechodnou dobu hlásil, a velitel ochotně a lehce vstal, přestože byl pěkně při těle, přistoupil ke skříni a začal se probírat v kartách. Přitom si pořád něco povídal, jako když chce Olega rozptýlit – snad jen nějaké citoslovce, pak dokonce četl i jména z karet, což měl podle instrukcí přísně zakázáno:

“Tá-á-ák… Podíváme se… Kalifotidi… Konstantinidi… Ale posaďte se, prosím vás… Kulajev… Karanurijev… Jéje, tady se nám odrbal růžek… Kazymagomajev… Kostoglotov!” A zase úplně proti všem předpisům NKVD se na celé jméno nezeptal Olega, ale řekl je sám: “Oleg Filimonovič?”

“Ano.”

“Tá-á-ák… Léčil jste se na onkologické klinice od třiadvacátého ledna.” A zvedl od karty živé lidské oči: “No a jak? Je vám líp?”

Oleg náhle cítil až dojetí, dokonce ho mírně zaškrábalo v krku. Jak málo člověk potřebuje: stačí posadit za tyhle ošklivé stoly lidi, kteří se i lidsky chovají, a život je najednou docela jiný. A sám už teď taky odpověděl přirozeně, ne tak upjatě:

“Jak bych vám to řekl… Na jednu stranu je mi líp, na druhou hůř.” (Hůř? Člověk je tak nevděčný tvor! Mohlo snad být něco horšího než ležet na podlaze kliniky a umírat?) “Ale celkově je to lepší.”

“Hlavní věc,” zaradoval se velitel. “Ale proč si nesednete, prosím vás?”

Příděl divadelních vstupenek si přece jen vyžádal chvíli času. Potřebovalo to nějaké razítko, inkoustem se muselo zapsat datum, pak se to muselo taky zapsat do tlusté knihy a pak ještě něco vypsat z jiné knihy. To všechno Armén zvesela a zlehka provedl, vyndal Olegovo potvrzení na povolený výjezd, a když už mu ho pak podával a významně se na něho podíval, řekl docela neúředně a tiše:

“Nic si z toho nedělejte. Už brzo to všechno skončí.”

“Co jako?” řekl udiveně Oleg.

“Jak to co? Tahle hlášení, vyhnanství, ve-li-te-lé!” usmíval se bezstarostně Armén. (Měl patrně v záloze nějakou příjemnější prácičku.)

“Co? Už jsou… nějaké pokyny?” pokoušel se Oleg rychle z něho něco dostat.

“Pokyny zatím ne,” řekl velitel s povzdechem, “ale nějaké náznaky už jsou. Věřte mi, dočkáte se. Jen se držte, snažte se být zdravý – ještě uděláte díru do světa!”

Oleg se ironicky usmál:

“Nedávno jsem z díry vyšel.”

“Čím jste v civilu?”

“Ničím.”

“Jste ženatý?”

“Ne.”

“To buďte rád,” řekl přesvědčeně velitel. “Vyhnanci se pak většinou rozvedou a jsou z toho jen tahanice. A vás až pustí, vrátíte se domů a oženíte se.”

Oženíte se…

“No když je to tak – děkuju vám,” Oleg vstal.

Velitel mu na rozloučenou pokynul hlavou, ale ruku mu přece jen nepodal.

Oleg pak procházel zpátky dvěma místnostmi a uvažoval: jak to, že se ten velitel takhle chová? Je takový od přírody, anebo má dobrý nos? Nebo teď dávají do těchhle funkcí takové lidi záměrně? Byl by to moc potřeboval vědět, ale vracet se přece nemůže.

A zase šel kolem baráků a pak přes koleje a kolem haldy uhlí a potom tou dlouhou tovární ulicí, ale teď už šel s chutí, rychle, rázně, za chvíli mu bylo horko, že si sundal i plášť, a postupně se v něm rozlévalo a rozstřikovalo ono vědro radosti, které do něho vchrstl velitel. Teprve postupně mu to všechno docházelo.

Postupně proto, že ho odnaučili věřit lidem, co seděli za těmito stoly. Jak si mohl nepamatovat, jaké lži v poválečných letech šířily tyhle úřední osoby, tihle kapitáni a majoři, o tom, že se připravuje rozsáhlá amnestie pro politické? A ti jim věřili! “Sám kapitán mi to řekl!” A zatím jen přišel rozkaz, že je třeba skleslé lidi trochu povzbudit, aby plnili normu, aby měli aspoň nějaký cíl, pro který se budou snažit žít.

S tím Arménem to ale spíš vypadalo, že má až příliš dobré informace, jaké ani neodpovídají jeho funkci. Ostatně vždyť Oleg sám to podle některých náznaků v novinách přece čekal, ne?

Můj ty bože, už aby to bylo! Už je přece nejvyšší čas. Člověk umře, když je prorostlý rakovinou – jak tedy může žít země, prorostlá lágry a vyhnanstvím?

Náhle se zase cítil šťasten. Koneckonců neumřel, a třeba si zanedlouho bude moci koupit jízdenku do Leningradu. Do Leningradu! Je to možné, že by si ještě někdy sáhl na sloup v Isakijevském chrámě?

Ale copak sloup! Tím se přece všechno změní i s Vegou! To je něco úžasného. Jestli to tak doopravdy bude… jestli je to fakt – tak už by to přece nebyla fantazie! To už by mohl žít tady, a s ní!

Žít s Vegou?! Žít! A společně! Srdce se mu div nerozskočilo při té představě.

Jakou by měla radost, kdyby za ní teď zajel a všechno jí to vyprávěl! A proč by jí to vlastně nevyprávěl? Proč by za ní nezajel? Komu jinému na světě by to měl vyprávět, když ne jí? Koho jiného ještě zajímá jeho svoboda?

Právě došel na stanici tramvaje. Teď se musel rozhodnout, kam pojede – jestli na nádraží, nebo za Vegou. To by si musel pospíšit, protože jinak mu odejde. Slunce už bylo dosti nízko.

Už byl zase rozčilený. A zase ho to táhlo za ní. Všechny argumenty, které si pracně sesbíral cestou na velitelství, teď přestaly platit.

Proč má před ní utíkat, jako by se něčím provinil, poskvrnil? “Ona přece musela dobře vědět, co dělá, když ho léčila, ne?

A ona mlčela, odcházela stranou, když se s ní dohadoval, když ji prosil, aby léčbu zastavila.

Proč by za ní tedy nejel? Copak se nad to nemohou povznést, překonat to? Nejsou snad lidé? Vega to přece dokáže, Vega to určitě dokáže!

A už se prodíral do tramvaje. Těch lidí, co bylo na stanici, a všichni se cpali rovnou do téhle tramvaje. Všichni musí jet zrovna touhle linkou. Oleg měl v jedné ruce kabát, v druhé ranec, neměl se ani čím chytit držadla – a dav lidí ho stiskl, sevřel a vmáčkl nejdřív na plošinu a pak do vagónu.

Stáli tam namačkaní jako slanečci. Oleg měl před sebou dvě dívky, nejspíš studentky, světlovlásku a černovlásku; byly tak blízko, že musely cítit, jak dýchá. Roztažené ruce měl nalepené na ně, takže ani nemohl zaplatit rozzlobené průvodčí, nemohl vůbec rukama hnout. Levou s pláštěm jako by držel kolem ramen černovlásku a k plavovlásce ho to přitisklo celým tělem; cítil ji od kolen až k bradě a ona ho taky musela cítit. Největší vášeň by je nemohla spojit víc než tenhle dav. Její uši, krk, prstýnky vlasů měl tak blízko, že už to víc ani nešlo-. Přes své stařičké vojenské sukno vnímal její teplo, její měkkost, její mládí. Černovláska jí pořád něco vyprávěla o škole, ale ona přestala odpovídat.

V Uš-Těreku žádné tramvaje nebyly. Takhle bývali namačkaní snad jen v antonech. Jenže tam zase většinou nejezdili pohromadě se ženami. Takže teď to pro něho bylo něco úplně nového, co za celá desetiletí nepoznal, neprozkoumal.

Ale nevnímal to jako štěstí. Spíš jako neštěstí. V tom zvláštním pocitu byl práh, který nemohl překročit, ani kdyby sebevíc chtěl.

Přece ho na to ale upozorňovali: že zůstane libido. A nic víc.

Tak projeli asi dvě stanice. Potom se to maličko uvolnilo, zezadu se na něho už tolik netlačili, už by se byl mohl trošinku odtáhnout. Ale on to neudělal, nedokázal to, neměl dost vůle, aby se připravil o tato blažená muka. Teď, v tuto chvíli si nepřál nic víc, než ještě, ještě chvíli tak zůstat. Kdyby tak tramvaj jela až na staré město! Jezdil by tou řinčící tramvají jako blázen třeba až do noci, vypravil by se s ní třeba i kolem světa! Neměl vůli odtrhnout se první, prodlužoval to štěstí, nejvyšší štěstí, jehož byl nyní hoden, a vděčně si vrýval do paměti prstýnky vlásků na krku (ačkoli její obličej pořád ještě neviděl).

Pak se od něho plavovláska odlepila a postoupila dopředu.

A Oleg pomalu narovnával zesláblá pokrčená kolena a přitom mu docházelo, že si za Vegou jede – pro trápení a lež.

Jede za ní a chce od ní víc než sám od sebe.

Tehdy se spolu tak vznešeně shodli, že duchovní vztah má větší cenu než jakýkoli jiný. Vybudovali ze svých rukou tento vysoký most, jenže on už vidí, že mu jeho ruce ochabují. Jede ji optimisticky o něčem přesvědčovat, a přitom si zmučeně myslí něco jiného. A až ona odejde a on zůstane v jejím pokoji sám, bude skučet nad jejím oblečením, nad každou maličkostí.

Ne, musí být moudřejší. Musí jet na nádraží.

Netlačil se dopředu kolem obou studentek, prodral se na plošinu a za vydatného nadávání cestujících seskočil.

I u téhle stanice prodával kdosi fialky…

Slunce už zapadalo. Oleg si oblékl kabát a jel na nádraží. V téhle tramvaji už nebyl takový nával.

Zato před nádražím bylo plno národa a Olegovi chvíli trvalo, než dostal správnou odpověď a než našel halu – vypadala jako tržnice –, kde se prodávaly jízdenky na dálkové vlaky.

Byly tu čtyři pokladny a u každé stálo tak sto padesát až dvě stě lidí. A to si ještě někteří odskočili.

Tenhle obrázek mnohadenních nádražních front Oleg okamžitě poznal, jako by je vídal dnes a denně. Svět se tolik změnil – je jiná móda, jiné manýry, i mládež je už dnes jiná, ale tady se nezměnilo vůbec nic. Pamatoval se, že takhle to vypadalo v šestačtyřicátém, ale zrovna tak to bylo v devětatřicátém, stejně jako ve čtyřicátém a v třiatřicátém taky. Tenkrát ještě pamatoval výklady plné potravin, jako to bývalo za NEPu, ale volné nádražní pokladny si ani představit neuměl: tuhle těžkou lopotu s odjezdem neznali jen ti, kdo měli zvláštní knížečky nebo zvláštní potvrzení.

Oleg teď takové potvrzení měl, i když nemělo žádnou zvláštní váhu, ale hodilo se.

Bylo dusno, pot z něho lil, ale on si vyndal z rance těsnou kožešinovou čepici a narazil si ji na hlavu jako na vytahovací kopyto. Ranec si zahákl za jedno rameno, zatvářil se? že ještě neuplynulo ani čtrnáct dní, co ležel na operačním stole pod nožem Lva Leonidoviče – a v této vyčerpané podobě se s pohasínajícím zrakem vlekl mezi frontami blíž k okénku.

Byli tam i jiní takoví zájemci, ale nelezli k pokladně a neprali se, protože tam stál milicionář.

Tady přede všemi vyndal Oleg třaslavýma rukama potvrzení ze šikmé kapsy pod šosem a důvěřivě je podal soudruhu milicionáři.

Milicionář – uzbecký frajírek s knírkem – vypadal jako mladý generál; potvrzení si s důležitou tváří přečetl a těm, co stáli v čele fronty, oznámil:

“Tohohle zařadíme. Je po operaci.”

A ukázal Olegovi, že se má postavit jako třetí.

Oleg umučeným zrakem pohlédl na nové sousedy ve frontě, ale ani se nepokoušel zařadit, jen se postavil zboku a stál s hlavou skloněnou. Do řady ho pak přistrčil až jeden tlustý starší Uzbek pod bronzovým krytem hnědé sametové čepice s širokým okrajem, která vypadala jako mísa.

Stát u pokladny tak blízko bylo docela veselé: bylo vidět pokladní na ruce, jak posunuje ven jízdenky, bylo vidět umolousané peníze, které cestující předtím vyndal z tajné kapsy nebo ze šitého pásu a pak je křečovitě svíral v ruce, bylo slyšet nesmělé prosby cestujícího a neoblomné odpovědi pokladní – zkrátka věci se docela slušně hýbaly kupředu.

Konečně přišla řada na Olega; naklonil se k okýnku se slovy:

“Prosil bych třetí třídu do Chan-Tau.”

“Kam?” nerozuměla pokladní.

“Do Chan-Tau.”

“To nějak neznám,” pokrčila rameny a už listovala v obrovském seznamu železničních stanic.

“A co že si bereš třetí třídu, chlapče?” politovala ho žena vzadu. “Když jsi po operaci. Co když se ti potrhají stehy, až polezeš navrch? Měl sis vzít místenku.”

“Nemám peníze,” povzdychl si Oleg.

Byla to pravda.

“Žádná taková stanice neexistuje,” volala pokladní a už zabouchávala seznam. “Vemte si lístek jinam.”

“Ale jak to, že neexistuje?” slabě se usmál Oleg. “Je v provozu už rok, přece jsem z ní sem přijel. Kdybych to byl věděl, schoval jsem si jízdenku.”

“To nevím. Když není v seznamu, tak neexistuje.”

“Ale vlaky tam zastavuj ou!” až příliš prudce na operovaného člověka namítl Oleg. “Je tam přeci pokladna!”

“Když nechcete, co vám dávám, ustupte. Další!”

“Správně, ať nezdržuje,” souhlasně hučeli za ním. “Ber, co ti dávají. Po operaci, a eště si vymejšlí.”

Pane, teď kdyby si to tak Oleg mohl s nimi rozdat! Ten by to tady roztočil a dal by si k tomu zavolat i náčelníka stanice a náčelníka přepravní služby. A s jakým gustem by je pak sjezdil a dokázal jim, že pravdu má on – třeba tu malou, ubohou, ale přece jen pravdu! Aspoň v obhájení té malé pravdy se cítit jako svobodný člověk!

Jenže existoval železný zákon nabídky a poptávky, železný zákon plánované přepravy. Ta dobrá žena za ním, co ho přemlouvala, aby si vzal místenku, už mu kolem lokte prostrkávala své peníze. A milicionář, který ho před chvilkou zařadil do fronty, už natahoval ruku, že ho odvede stranou.

“Z jedné stanice to mám pak ještě třicet kilometrů, z druhé sedmdesát,” stěžoval si ještě Oleg do okýnka, ale to už byly stesky zeleného frajera, jak se říkalo v lágru. A tak musel honem souhlasit: “Tak dobře, do stanice Ču.”

Tuhle stanici pokladní znala zpaměti, znala i cenu jízdenky, jízdenku taky ještě měla, takže se mohl jen radovat. Oleg pak ustoupil pár kroků a hned si zkontroloval proti světlu, má-li správně štípnuto, dále si zkontroloval číslo vagónu, cenu i vrácené peníze – a pomalu odcházel.

Jak se vzdaloval od těch, co ho znali jako operovaného, postupně se narovnával, pak si sundal i ubohou čapku a strčil ji zpátky do rance. Do odjezdu vlaku mu zbývaly ještě dvě hodiny – a bylo mu docela příjemné, že je může strávit s jízdenkou v kapse. Teď si mohl dát do nosu: koupit si zmrzlinu, kterou v Uš-Těreku už nedostane, napít se kvasu, ten tam taky nebude. A koupit si na cestu chleba, ten nejčernější, a nezapomenout na cukr. Trpělivě si nalít plnou sklenici horké vody (výborná věc mít s sebou vlastní vodu!). Ale slanečka si nebrat ani za nic! Jé, oč je to příjemnější než jet s vězeňským transportem! Nebudou tě filcovat při nastupování, nepovezou tě antonem, neposadí tě na zem, až vás bude obstupovat eskorta, nebudou tě dva dny trápit žízní. A jestli se ti nakonec podaří zabrat si polici na zavazadla a tam se nádherně natáhnout – ta přece není pro dva ani pro tři, ale pro jednoho! A pak ležet a ani necítit, že tě nádor bolí. Tomu se říká štěstí. A on je šťastný člověk. Na co si může stěžovat?

Navíc ten velitel ještě něco povídal o amnestii…

Takže přišlo dlouho očekávané štěstí života, konečně přišlo – ale Oleg ho nějak nepoznával.

Koneckonců existuje přece ještě Ljova a tykají si. A ještě někdo další. A pokud ne, má spoustu možností. Lidé někdy vpadnou do tvého života jako bomba.

Když dnes ráno spatřil měsíc, to ještě věřil. Jenže měsíce ubývalo…

Teď se potřeboval dostat na nástupiště a dostat se tam o hodně dřív, než se bude do vlaku nastupovat: jakmile bude přistavena jejich prázdná souprava, musí si vyhlídnout svůj vagón, běžet k němu a postavit se do fronty. Šel se podívat na jízdní řád. Byl tam vlak na druhou stranu, pětasedmdesátka, do toho už se mělo začít nastupovat teď. Honem ze sebe udělal udýchaného, rychle se protlačoval před vchodem a každého se vyptával; nakonec se zeptal i železničáře, co kontroloval vstup na nástupiště (mezi prsty nechal vyčuhovat jízdenku):

“Na pětasedmdesátku – už? Už se může?”

Byl tak vyděšený, aby vlak nezmeškal, že mu kontrolor ani jízdenku neprohlížel, jen ho vzal za ztěžklý, nafouklý ranec a šoupl ho dovnitř.

Na nástupišti se pak Oleg klidně procházel, pak se zastavil, shodil si ranec na kamenný výstupek a vzpomínal na jiný takový legrační případ. Bylo to ve Stalingradě, v devětatřicátém, Olegovy poslední svobodné dny: bylo už po smlouvě s Ribbentropem, ale ještě před Molotovovým projevem a před vyhláškou o mobilizaci devatenáctiletých. To léto sjížděli s kamarádem na kánoi Volhu, ve Stalingradě loď prodali, zpátky museli vlakem – začínala jim škola. Z lodi jim zůstala spousta věcí, sotva to unesli, a kamarád si v jakémsi vesnickém konzumu koupil ještě ke všemu reproduktor – v Leningradě tou dobou nebyly k mání. Byla to strašně velká věc a nemělo to futrál a kamarád se bál, aby se tomu při nastupování něco nestalo. Přišli na stalingradské nádraží a v tu ránu se octli na konci mohutné fronty, která se táhla přes celou halu, zabarikádovanou dřevěnými kufry, ranci a truhlicemi, takže dostat se do vlaku včas bylo vyloučeno a chlapcům hrozilo, že si dva dny a dvě noci nelehnou. Přitom vstup na nástupiště byl tvrdě hlídaný. Oleg najednou dostal spásný nápad: “Musíš nějak dotáhnout všechny věci do vagónu, i když budeš třeba poslední, jo?” Pak vzal reproduktor a svižným krokem došel ke služebnímu uzamčenému vchodu. Přes sklo důležitě zamával na strážnou reproduktorem, ta mu odemkla a Oleg jí řekl: “Ještě tam dám tenhle a hotovo.” Strážná přikývla s pochopením, jako by sem byl celý den nenosil nic jiného než reproduktory. Přistavili vlak, Oleg do něho naskočil jako první a zabral dvě zavazadlové police.

Šestnáct let – a nic se nezměnilo.

Oleg přecházel po nástupišti a sledoval další takové chytráky, jako byl sám: taky se sem dostali podfukem a čekali tu se svými věcmi. Bylo jich poměrně dost, přesto však bylo na nástupišti daleko volněji než v nádražní hale nebo v okolních parčících. Klidně se tu procházeli i ti z pětasedmdesátky, svobodní lidé pěkně oblečení, kteří měli číslovaná místa a nikdo jim je nemohl obsadit. Byly tady ženy s kyticemi, muži s lahvemi piva, někteří se navzájem fotografovali – zvláštní, nedostupný, až nepochopitelný život. V teplém jarním večeru připomínalo to dlouhé nástupiště pod stříškou cosi jižního z dětských let – snad Minerální Vody.

Vtom si Oleg všiml, že na nástupiště přijíždí pošta, a že dokonce rovnou na peróně stojí čtyřboký stolek, u kterého se dá vstoje psát.

Píchlo ho u srdce. Přece se to patří. A raději teď, dokud je to všechno nerozbité a nerozmazané.

Vecpal se s rancem dovnitř, koupil si obálku, ne, dvě obálky a dva dopisní papíry a ještě koresponďák, a zase se vysoukal na perón. Ranec s žehličkou a s chleby si postavil mezi nohy, zaujal pevnou pozici za šikmým stolkem a začal tím nejjednodušším – lístkem Děmkovi:

“Ahoj, Děmko!

Tak Ti oznamuju, že jsem byl v zoo. A řeknu Ti, stojí to za to. V životě jsem nic takového neviděl. Určitě si tam zajdi. Jsou tam lední medvědi, představ si! A taky krokodýli, tygři a lvi. Nech si na prohlídku celý den, dají se tam koupit i pirožky. A nevynechej kozoroha! Pěkně si u něho postůj – a přemýšlej. A jestli tam taky uvidíš antilopu nilgau, zamysli se i nad ní. Je tam spousta opic, nasměješ se. Jenom jedna chybí: makak. Nějaký zlý člověk jí nasypal do očí tabák, jen tak, pro nic za nic. A ona oslepla.

Za chvilku mi jede vlak, pospíchám.

Brzo se uzdrav – a drž se! Spoléhám na Tebe.

Alexeji Filippyčovi přeju všechno nejlepší. Doufám, že i on se uzdraví.

Tisknu Ti ruku!

Oleg.”

Psalo se mu lehce, jen od držátka byl zmazaný a pero bylo rozlezlé a rozskřípané, trhalo papír, zarývalo se do něho jako rýč a v kalamáři byly nějaké cucky, takže při vší péči vypadal dopis na pohled strašně. Zněl:

“Včelko Zojenko!

Jsem Vám vděčný, že jste mi dovolila dotknout se rty – opravdového života. Bez těch několika večerů bych si připadal o mnoho okradený.

Byla jste rozumnější než já – a já teď aspoň můžu odjet bez výčitek svědomí. Zvala jste mě k sobě, ale já jsem k Vám nezašel. Děkuju Vám. Řekl jsem si, ať to raději mezi námi zůstane tak, jak to bylo, nekažme si to. Navždy budu vděčně vzpomínat na všechno Vaše.

Upřímně a poctivě Vám přeju co nejšťastnější manželství!

Oleg.”

Zrovna jako když byl v base: ty dny, co se psaly žádosti, jim taky dávali takový hnůj v kalamáři, i pero bylo takové, papír byl menší než koresponďák a inkoust se rozpíjel a prorážel do rubu. Jen si piš, komu chceš a o čem chceš.

Oleg si dopis přečetl, složil, dal do obálky a chtěl ji zalepit (z dětství se pamatoval na jednu detektivku, kde všechno začalo popletenými obálkami) – jenže nebylo čím! Jen tmavší odstín v jednom místě obálky snad naznačoval, že tam kdysi bývalo lepidlo.

Oleg si tedy otřel relativně nejslušnější ze tří per a zamyslel se nad posledním dopisem. Až dosud stál pevně, dokonce se usmíval. Ale teď začínal ztrácet rovnováhu. Byl si jist, že napíše “Věro Korniljevno”, a zatím napsal:

“Milá Vego!

(Celý čas jsem měl chuť Vám tak říkat, dovolte mi to aspoň teď.)

Smím Vám psát úplně otevřeně, tak, jak jsme spolu nahlas nikdy nemluvili, ale v duchu možná ano? Přece když lékařka nabídne někomu svůj pokoj a nocleh, pak to asi není jen pacient, že?

Šel jsem za Vámi dnes několikrát. Poprvé jsem došel.

Cestou jsem byl tak rozrušený, jako by mi bylo šestnáct, to už se snad ke mně ani nehodí při mém životopise. Byl jsem rozrušený, rozpačitý, měl jsem radost i strach. Když život člověka tolik let otlouká, pak teprve pochopí: tuhle mi posílá sám pánbůh.

Jenže, Vego, kdybych Vás byl zastihl, mohlo mezi námi začít něco nepravdivého, něco násilně naplánovaného. Když jsem potom chodil městem, došlo mi, že je to vlastně dobře, že jsem Vás nezastihl. Všechno, čím jste se trápila až dosud Vy a čím jsem se trápil i já, to všechno se přinejmenším dá pojmenovat, dá se to přiznat. Ale to, co by začalo mezi námi dvěma, s tím bychom se nemohli přiznat nikomu! Vy, já a mezi námi to – jakýsi šedý, nedomrlý, ale stále rostoucí had.

Jsem starší než Vy, ani ne tak věkem jako životními zkušenostmi. Takže mi věřte: máte pravdu, ve všem, ve všem máte pravdu, ať jde o Vaši minulost či o Vaši přítomnost, jen budoucnost neumíte odhadnout. Nemusíte se mnou souhlasit, ale já Vám předpovídám, že ještě než doplujete do lhostejného stáří, budete blahořečit dni, kdy se naše cesty rozdělily. (Tím vůbec nemám na mýslí moje vyhnanství – už se dokonce povídá, že brzy skončí.) Půlku života jste podřízla jako jehňátko, ušetřte tu druhou.

Teď, když stejně odjíždím (a jestli mi vyhnanství skončí, nebudu už chodit na kontroly a na další léčbu k Vám, takže se loučíme), musím se Vám s něčím svěřit: i tenkrát, když jsme mluvili o tom nejduchovnějším, i já jsem to myslel poctivě a věřil v to, ale stejně jsem stále a stále toužil, abych Vás mohl vzít do náruče a líbat!

Řekněte mi, kdo se v tom má vyznat.

I teď Vás – bez dovolení – líbám.”

S druhou obálkou to bylo totéž: tmavší proužek, který vůbec nelepil. Oleg si už dlouho myslel, že to stejně není náhoda, že je to proto, aby to měla cenzura lehčí.

A za jeho zády – no ne! všechna jeho prozíravost a mazanost je na nic! – přijížděla souprava a lidé se k ní sbíhali.

Popadl ranec, chytil obálky a vmáčkl se na poštu:

“Kde je lepidlo? Prosím vás, kde tu máte lepidlo? Lepidlo!”

“Pořád nám ho odnášejí,” hlasitě mu vysvětlovala slečna.

Podívala se na něho a nerozhodně mu podávala lahvičku: “Zalepte si to tady přede mnou. Nikam s tím nechoďte.”

V černém hustém lepidle byl malý školní štěteček, dávno zarostlý zaschlými kousíčky lepidla. Nedal se pořádně ani vzít do ruky a mazalo se s ním tak, že se celým držátkem jezdilo jako pilou po šikmém okraji obálky. Přebytečné lepidlo se pak muselo smáznout prstem, obálku zalepit a nakonec ještě prstem setřít zbytek lepidla, co se vytlačil.

A lidé mezitím utíkali k vlaku.

Teď honem: lepidlo vrátit slečně, ranec vzít do ruky (měl ho celý čas mezi nohama, aby mu ho někdo neštípl), dopisy hodit do schránky a hurá na vlak!

Tvářil se, že málem dodělává, že mele z posledního, a jak pane umí běžet!

Vzal to rovnou ke svému vagónu, přes cestu těm, které právě pustili hlavním vchodem, a oni těžké věci stahovali z perónu na koleje a pak je zase rvali na další perón – a když tam doběhl, byl asi tak dvacátý nebo možná třicátý s těmi, co si odskočili a zase přiběhnou. Na druhé lehátko už se nedostane, nevadí, má moc dlouhé nohy. Zavazadlovou polici by ještě mohl urvat.

Všichni vezli jakési stejné koše a kbelíky – že by už vezli první zeleninu? Nejedou oni zrovna do Karagandy, jak o tom vyprávěl Čalyj, napravovat výpadky v zásobování?

Starý šedovlasý průvodčí křičel, aby se postavili podél vlaku a necpali se, že bude místo pro všechny. Tahle poslední slova však už neříkal tak přesvědčeně a zástup za Olegem rostl. Vzápětí si Oleg všiml pohybu, kterého se obával – pokusů prodrat se co nejvíc dopředu. První se o to pokusil jakýsi potrhlý komediant, kterého možná nezkušený člověk mohl považovat za psychopata, a třeba by řekl, ať si jde bez fronty. Oleg však v tomto psychopatovi okamžitě poznal lágrového fialku, byl to jejich normální zastrašovací styl. Za tímhle křiklounem se hned tiše cpali další: když on může, proč my ne?

Samozřejmě že i Oleg by se teď mohl začít cpát a měl by svou polici jistou, ale už se mu to za minulá léta všechno tak zprotivilo, byl by chtěl, aby všechno šlo poctivě a slušně, tak jak si to představoval starý průvodčí.

Ten totiž pořád nechtěl křiklouna pustit a chlap už do něho strkal a z úst mu volně plynuly ty nejhorší nadávky, jako když říká ta nejobyčejnější slova. Ve frontě už se ozývalo solidární hučení:

“Tak ať jde, když je nemocnej!”

V tu chvíli Oleg vyrazil, několika dlouhými kroky došel až k potrhlému křiklounovi a zařval mu rovnou do ucha, bubínek nebubínek:

“Hé-é-éj! Já jsem taky odtacfl”

Chlap sebou trhl a začal si honem třít ucho:

“Odkaď?”

Oleg věděl, že je slabý a nemůže se rvát, že už se jen tak tak drží na nohou, ale pro jistotu si nechal obě dlouhé ruce volné, kdežto chlap měl v jedné ruce koš. Oleg se nad ním naklonil a teď mu naopak docela tiše zaskandoval:

“Odtaď, co jich devětadevadesát pláče a jenom jedinej si skáče. “

Lidé ve frontě nepochopili, čím Oleg poděsa vyléčil, ale viděli, jak se zklidnil, zamrkal a pak tomu dlouhánovi ve vojenském plášti řekl:

“Však já nic neříkám, já nic nenamítám, sedni si třeba ty.”

Oleg však zůstal stát vedle poděsa a průvodčího. V nejhorším může lézt do vlaku i odtud. Hlavně že ti další, co začali předbíhat, se vrátili na místa.

“No prosím,” řekl vyčítavě poděs. “Tak holt počkáme.”

Přicházeli lidé s koši a kbelíky, přikrytými pytlovinou, pod níž se občas dala zahlédnout velká růžovofialová ředkvička. Dva ze tří cestujících měli jízdenku do Karagandy. Tak vida, pro koho Oleg uspořádal frontu. Ale nastupovali i normální cestující, třeba tahle docela slušná žena v tmavomodrém sáčku. Jakmile nastoupil Oleg, hned za ním odhodlaně vešel i poděs.

Oleg rychle přecházel vagónem a vtom si všiml dosti dlouhé zavazadlové police, která byla ještě skoro prázdná.

“Tak, tenhle košíček přendáme,” prohlásil.

“Kampak? A proč?” plašil se nějaký chromý, ale jinak statný chlápek.

“Pro slepičí kvoč,” pravil na to Kostoglotov už shora. “Lidi si nemají kam lehnout.”

Na polici se uvelebil rychle: z rance vyndal žehličku a ranec si zatím vsunul pod hlavu, plášť si svlékl a rozložil pod sebe, i vojenskou blůzu si shodil – tady nahoře si mohl dovolit ledacos. A lehl si, aby trochu vychladl. Nohy v holínkách čtyřiačtyřicítkách mu visely nad uličkou až do půl holení, ale v té výšce nikomu nevadily.

Dole se také uvelebovali, vydýchávali a seznamovali.

Ten chromý chlápek měl hned plno řečí a vykládal, že dřív býval veterinárním felčarem.

“A co žes toho nechal?” divili se.

“Ale dej mi pokoj, než abych chodil za každou ovci na kobereček a vysvětloval, proč chcípla, to budu radši jako invalida vozit zeleninu. “

“To se ví,” řekla žena v tmavomodrém sáčku. “To za Beriji se sbíralo kvůlivá zelenině anebo ovoci. Teďky se sbírá jenom kvůlivá průmyslovýmu zboží. “

Slunce už bylo asi hodně nízko, a navíc ho zaclánělo nádraží. Dole v kupé bylo ještě jakžtakž vidět, ale tady nahoře už bylo šero. Lidé, co měli místenky a první třídu, se pořád ještě procházeli po nástupišti, kdežto tady už cestující seděli na zabraném místě a rovnali si věci. Oleg se krásně natáhl. Je mu blaze! Jet dva dny a dvě noci s pokrčenýma nohama jako v trestaneckém vagóně, to by bylo tuze zlé. Pro devatenáct lidí je takovéhle kupé příliš malé. A pro třiadvacet ještě menší.

Jiní se toho nedožili. On se dožil. A na rakovinu taky neumřel. I z toho vyhnanství se už teď vyklubává jako z vaječné skořápky.

Vzpomněl si, jak mu velitel radil, aby se oženil. Teď mu bude radit každý.

Dobře se mu leží. Dobře.

Teprve když sebou vlak hnul a začal se pomalu rozjíždět, vzalo ho něco za srdce nebo za duši, zkrátka píchlo ho na hlavním místě na prsou a táhlo zpátky k tomu, co tu zanechával. A tak se otočil, převalil se břichem na plášť a zabořil obličej do neforemného rance s bochníky chleba.

Vlak ujížděl a Kostoglotovovy holínky se klimbaly nad chodbičkou špičkami dolů jako mrtvé.