KRISTINA SPRINGEROVÁ

Přeložila Dana Stuchlá

Copyright © 2009 by Kristina Springer

All rights reserved

Translation © Dana Stuchlá, 2012

ISBN 978-80-7447-151-3

Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

Pro Athense,

můj první espressologický úspěch.

1

Velké extra silné latte s odtučněným mlékem

Typický kafe pro nafoukanýho pitomce trpícího nedostatkem sexu. Očekávej, že mu z pusy vypadnou samý pitomosti. Jakžtakž ucházející tělo, sneslo by trochu víc cvičení. Děsnej šatník. Teatrálně zírá na ženskou s umělýma prsama, která vchází dovnitř. Asi si ublíží, jak se kroutí, aby na ni…

„Promiňte,” ozve se zákazník a přistoupí k pultu. Rychle přestávám zapisovat a zastrčím zápisník do police pod kávovarem.

„Omlouvám se. Jaké máte přání?” pronesu tím nejochotnějším tónem baristky v Coffee Joe.

„Jane?” čte z mojí jmenovky a myslí si, jak je hrozně osobní a milý, když mi říká jménem. „Dal bych si velké extra silné latte s odtučněným mlékem.” Usmívám se pro sebe. Bože, já jsem tak dobrá. Dostávám se do stadia, kdy u většiny zákazníků uhodnu od pohledu, co si objednají. Popadnu velký bílý papírový kelímek, do kolonky Mléko vepíšu OTČ, do kolonky Káva vepíšu EXTRA a postavím kelímek na lesklý stříbrný stolek, aby mohla Sára, druhá baristka, která dnes chystá kávy, začít. Namarkuju objednávku na pokladnu a vzhlédnu.

„Čtyři dolary osmdesát pět centů,” oznámím s hraným úsměvem.

„Mám pětidolarovku,” on nato. „Drobné si nechte.” Ty jo! To mi teda opravdu pomůže zaplatit školný.

„Děkuji, pane. Káva bude za okamžik.” Muž zamíří k pultu, kde se vyzvedávají objednávky, a postaví se tak, aby mohl zase sledovat ženu s umělýma prsama. Sára vychrstne do připraveného kelímku první dávku espressa.

„Co si to pořád zapisuješ?” zašeptá. Vrhnu na ni pohled a položím si ukazováček na rty, abych naznačila, že jí to hnedka povím, jen co zákazník odejde od pultu. Sára na espresso nalije čerstvě ohřáté mléko a připlácne vrstvu pěny.

„Velké extra silné latte s odtučněným mlékem,” zavolá, třebaže muž stojí půl metru od ní. Prostě to tak musíme dělat. Firemní pravidla. Muž krátce odtrhne pohled od prsaté ženské, podívá se na Sáru a popadne kávu. Uvědomujou si vůbec tihle chlápci, jak vypadají? Odplíží se od pultu, uvelebí se v jednom velkém pohodlném modrém sametovém křesle a dál zírá. Ježíš, určitě tu ženskou donutí, aby vstala a odešla. Za pár vteřin to taky udělá a on na ni ještě mrkne.

„Tak co si to píšeš?” zeptá se Sára znovu.

„Nic důležitýho. Jen takový poznámky. Dalo by se říct, že provádím jakýsi průzkum.”

„A co zkoumáš?”

„No lidi. Prostě lidi,” vysvětluju. „O nic nejde, na mou duši. Jen mě to prostě baví.” „To máš do školy nebo co?”

No... to ne. Člověk by musel nejdřív do školy chodit, aby dostal zadání, ne? Jsem v posledním ročníku Lincolnské střední a mám hotové všechny hlavní předměty. Takže tenhle semestr mám takový odlehčený rozvrh - keramika, studovna, praktická ekonomika a vedení domácnosti. Tedy kromě dvou kurzů na kredity na vysokou, které probíhají na Anthony Carter College odpoledne. Ale tam jsem poslední dobou taky nebyla - jo, mám to ulejváctví spravedlivě rozložený. Už jsem si podala přihlášku na svou VV (vysněnou vejšku) a právě čekám zprávu o přijetí. Takže NEPO-TŘEBUJU chodit do školy. Kdežto pracovat POTŘE-BUJU. Bez vyhlídky na stipendium nebo na dotace od mámy a táty si budu muset příští rok sama zaplatit školné. A to je další věc: máma a táta nevědí, že se ulejvám. A doufejme, klepu na dřevo, to ani nezjistí. Oba se teď soustředí hlavně na svou kariéru a věří mi, že se chovám správně, a já se taky chovám. Převážně. Ale docela se mi hodí, že umím od pátý třídy napodobit mámin podpis na omluvenkách.

„Ne, to není do školy,” odpovídám a záměrně Sáře neprozradím, že jsem ve skutečnosti ve škole minulý týden moc nepobyla. „Jak jsem říkala, prostě si to jen tak zapisuju.”

„No, tak ať tě Derek nenačapá,” nadhodí Sára. Rozhlédnu se kolem, ale nikde Dereka nevidím.

Ne že bych našeho manažera neměla ráda nebo tak něco - jen prostě, pořád kvůli něčemu vyšiluje. „Jakou má dneska náladu - je naštvaný, extra naštvaný nebo superextra naštvaný?”

Sára se zasměje. „Řekla bych extra.”

„No skvěle. Má konkrétní důvod?” ptám se.

„Zase kvůli Toddovi,” odpoví Sára a obrací oči v sloup. Todd Stone je manažer v Coffee Joe dva bloky od nás. Je to hezoun a Derekův přímý konkurent. Toddova pobočka má ustavičně vyšší zisk než naše, což Dereka prostě ničí. A vybíjí si to na nás.

„Kde vlastně je?” divím se, že nás ještě nekontroluje.

„V šatně, nadává kvůli něčemu Em - nejsem si jistá kvůli čemu,” prozradí mi Sára.

„Aha. Em už je tady? Myslela jsem, že začíná nejdřív v půl pátý.” Hned se rozzářím. Em, zkrácenina Emily, je moje nejlepší kamarádka od šestý třídy, kdy jsem si fakt hlasitě prdla v holčičí sprše. Zrovna se tam malovaly dvě oblíbený holky a povídaly: „Fuj... teda. kdo to tady je?” A já blbá odpověděla: „No. Jane Turnerová.” Začaly se hystericky chechtat a já myslela, že na místě umřu. Em právě byla taky ve sprchách, myla si ruce a řekla jim: „Aspoň je to jen dočasný - vy dvě smrdíte pořád.” Holky vydaly takový ten nevěřícný výkřik Coo?, jako že nemůžou uvěřit, že jim něco takovýho řekla, a odešly z koupelny. Vykoukla jsem mezerou u dvířek sprchy a Em se na mě v zrcadle usmála. Od tý chvíle jsme nerozlučný kamarádky (třebaže jsem byla až do konce školního roku známá jako „smradlavá Jane”).

„To jo,” potvrdí mi Sára. „Derek jí nejspíš řek, aby přišla dřív, že s ní chce mluvit. Tvářila se docela vyděšeně.”

„Vyděšeně? Pochybuju,” namítám. Em nic nevyděsí, přísahám. Je to ta nejotrlejší holka, co znám. Ale teď se trochu bojím já. NEMŮŽOU ji propustit. To, že s ní každý den pracuju, je jedna z výhod tohohle džobu. A ještě kafe zdarma.

„Je tam jen chvilku,” pokračuje Sára. „Zajímá mě, o čem se asi tak baví.”

„Určitě o ničem strašným,” ujišťuju spíš sebe než Sáru.

„Nejspíš máš pravdu. No, je tady nějakej klid.” V koutě sedí chlápek něco kolem čtyřiceti, čte knížku Jamese Pattersona a popíjí moka s bílou čokoládou.

A u jednoho stolku pravděpodobně studentka píše něco na laptopu a upíjí ledové karamelové macchiato. „Nebude ti vadit, když si udělám pauzičku?” Sára vytáhne mobil a jde ke dveřím.

„Jasně.” Stoupnu si ke dřezu a dám se do mytí nádobí, které tam je naskládané. Když se otočím, abych si vzala jeden velký podnos od sušenek, uvidím ji. Holku, která zaujímá první místo na mým seznamu „Lidí, co už fakt doufám nikdy neuvidím!”. Do háje. Coffee Joe je na každým rohu, proč MUSÍ přijít zrovna SEM? Skleněné dveře se rozletí a mě do tváře udeří studený listopadový vítr.

Tak jo, klídek. Přemýšlej. Kam se schováš? Za vitrínu s kávou? Tam není dost místa. Mám si přetáhnout tu svou modrou zástěru přes hlavu? Hnus, v kapse jsou zbytky kafe. Bože, jde přímo ke mně. Prostě se nahrbím, jako kdybych vytírala podlahu, a obslouží ji Sára. Schoulím se na zemi jako při protipožárním cvičení a čekám.

A do háje. Sára šla ven, že jo?

„Ehm.  dobrý den?”

Fuj. Je pozdě, vidí mě. Melissa Příšerná Stillwellová. Jinak známá jako Melisska Fajnovka. No, pravda, takhle jí říkám jen já. A samozřejmě jen za jejími zády, ale to sem nepatří. Je tady a mně se s ní tak moc nechce bavit. Vyrvu si pořádný pramen svých vlnitých hnědých vlasů ze skřipce, kterým je mám stáhnutý, a rozcuchám si je přes čelo a oči v domnění, že mě nepozná. Tak. To by šlo. Možná mi to takhle i sluší.

„Omlouvám se,” vysoukám ze sebe a narovnám se. „Co si budete přát?”

„Podívám se,” odvětí Melissa a poodstoupí, aby viděla na nabídku nad mojí hlavou. A já si až teď všimnu, že má s sebou doprovod. Stejnou holku, co se kolem ní ve škole pořád točila i vloni. Je mnohem menší a ne tak hezká - vedle úžasné Melissy Stillwellové je téměř neviditelná. „Co myslíš, Gin?”

Ginny Davisová vzhlédne k nabídce a pokrčí rameny. „Třeba frappé?”

„To ne,” odmítá Melissa rázně. „Tenhle týden držím dietu, nemůžu si dát sladké.”

Ginny si povzdechne.

Malé odtučněné latte, pomyslím si a čekám s rukou připravenou nad pokladnou.

„Dobře, dáme si malé odtučněné latte,” rozhodne se Melissa.

Ha! Zase zásah do černého.

„Promiňte, je na tom něco směšného?” Melissa na mě pronikavě kouká s pozvednutým obočím a založenýma rukama, připravená k boji.

Jejda. Copak jsem to ha řekla nahlas?

„Samozřejmě že ne,” uklidňuju ji. „Jen si odkašlávám. Takže dvě malá odtučněná latte?”

„Jo, to bude bezva.” Melissa přikyvuje a jedním světle růžovým nehtem ke mně cvrnkne platinovou kreditku. A právě tehdy propukne Ginny v mohutný smích. V jejích očích vidím prozření. Sakra, sakra, sakra! Melissa na Ginny tázavě kouká. „Čemu se směješ?” zeptá se jí. Já se přesouvám ke kávovaru, popadnu dva malé bílé kelímky s tím slavným logem Coffee Joe a označím na nich objednanou kávu. Prostě se dej do práce, ani se na ně nekoukni. Vrhám kradmý pohled a vidím, jak Ginny něco šeptá Melisse do ucha. Melissa se podívá mým směrem a zašklebí se. „Jsi to ty, Bratránkova randilka?” zeptá se.

Melissa Stillwellová mi znechutila celý třetí ročník tím, že mi dala přezdívku „Bratránkova randilka”. V létě, poté co Melissa odmaturovala, jsem se z toho pomalu vzpamatovávala a myslela jsem, že už ji nikdy neuvidím. Stalo se to na školním plese. Nikdy předtím jsem na školním plese nebyla a máma mě pořád přemlouvala, abych tentokrát šla. „Budeš toho litovat, jestli tam nepůjdeš,” tvrdila. „Budeš si prohlížet školní ročenky a přát si, abys měla i takové vzpomínky.” Přesně tak. Přát si takový vzpomínky by bylo mnohem zábavnější než jednu takovou opravdu mít.

Nikdy mi to s klukama moc nešlo, a tak mi mamka navrhla, ať s sebou vezmu svýho supersexy bratránka Nathana. Samozřejmě jsem nejdřív nechtěla (vždyť to je... nechutný, jít s bratrancem!), ale přesvědčila mě, že se to nikdo nedozví, a Nathan byl tak děsně hezký a oblíbený, že bych si tím pořádně vylepšila reputaci. Po pár týdnech dohadování jsem nakonec souhlasila.

Začalo to dobře. Můj doprovod udělal na všechny dojem. Jenže pak ten sobeckej pitomec Nathan nedodržel dohodu. Šla jsem na záchod, a když jsem se vrátila, viděla jsem, jak to Nathan zkouší na Melissu u automatu na pití. Rozběhla jsem se k němu, zavěsila se do něj a pokoušela se ho od ní odtrhnout, ale ani se nehnul. Melissa se ho zeptala: „Ty s ní chodíš?” Načež Nathan odpověděl: „Ani náhodou, jen jsem prokázal laskavost mámě. Je to moje sestřenice.” A bylo to. Melissa mě přejmenovala na „Bratránkovu randilku” a dala si záležet, aby se všichni přítomní dozvěděli, že tu jsem s bratrancem. Bylo to PONIŽUJÍCÍ. Nathan odešel s Melissou a já si musela zajistit odvoz.

Přezdívka se naneštěstí ujala. Brzy mi tak říkali i lidi, který jsem v životě ani nezahlídla. Mamka mě ujišťovala: „Neboj. To se přežene. Příští týden postihne nějaká katastrofa někoho jiného a na tebe všichni zapomenou.” No možná. Jenže já jsem nechtěně vytočila Melissu o týden později a můj osud byl zpečetěn. Chodily jsme spolu na španělštinu a mě učitel vyzval, abych Melissu požádala španělsky o pero. Nějak jsem to zmotala a nakonec jsem jí řekla, že je prase. Celá třída se smála a já věděla, že je to můj konec. Dávejte si bacha, ať nenaštvete hezký lidi.

„JSI to ty, že jo?” ptá se Melissa znova.

Podávám jí zpátky kreditku. „Nevím, o čem mluvíte.”

„Ale jdi, ty jsi ta holka, co si na školní večírek vloni pozvala toho nadrženýho bratránka. Jak že se jmenoval?” Vrhne pohled na Ginny. „Ethan nebo tak nějak, že jo? Měla jsem s ním rande. Líbal děsně.” Znechuceně při té vzpomínce ohrnuje nos. Snažím se soustředit na přípravu dvou latte. Kde jsou Sára a Em? Nemohla by jedna z nich udělat Melisse to pitomý kafe? Civím přímo před sebe na kávovar a napouštím první dávku. Cítím, jak se mi do očí derou slzy. NEBREČ! Obě dívky popojdou k pultu, aby se mi mohly vysmívat z lepšího místa.

„Tak ty jsi Jane Turnerová, že jo?” pokračuje Melissa. „Ještě pořád randíš s příbuznými, Jane?” Obě se dají do smíchu.

Popadnu smetanu místo mléka a naleju ji do nerezové konvičky, v níž pěníme mléko. Jen počkej, uvidíme, kdo se bude smát, až si příště stoupneš na váhu.

„Ale vážně, bez legrace. Co to tu vyvádíš, Jane? Jsi v posledním ročníku, že jo? Nebo jsi odešla ze školy, abys mohla dělat kavárnici?”

„Jsem baristka,” skoro šeptám.

„Promiň, co že jsi?”

„Baristka,” zopakuju hlasitěji, „žádná kavárnice.” Melissa a Ginny se rozesmějou ještě hlasitěji. A v té chvíli se objeví Emily.

„Co je tady k smíchu?” ptá se a okamžitě obě holky pozná.

„Jane.” prská Melissa. „Ta je. prostě směšná.” „No, zdá se, že vaše káva je hotová,” upozorní Em stroze.

„Jasně, jasně, klídek.” Melissa zabodne naštvaný pohled do Em a pak se otočí ke mně. „Zřejmě se uvidíme častěji, Jane. Ginny a já chodíme na Art Institut tady v ulici. Je to špičková škola.”

„Já vím.” Snažím se nedat nic najevo, přitom to na mě udělalo fakt dojem. Čekám, že z téhle školy se mi ozvou. Tam jsem chtěla studovat, co si pamatuju, ještě dávno předtím, než všechny ty televizní přehlídky a reality show módu zpopularizovaly pro kohokoli. A Melissa je na mojí VV. Dělá se mi zle.

„Na jakou školu jsi říkala, že chceš jít ty?” položí Melissa otázku.

„Neříkala jsem nic. Pěkný den,” odpovím. Popadnu hadr a začnu utírat zadní pult. Slyším, jak se obě dívky hihňají při odchodu. Vytáhnu si zápisník a rychle si napíšu:

Malé odtučněné latte

Mrcha.

„Co to mělo být?” vyzvídá Em, jakmile jsou obě pryč. „A co to máš s vlasama?”

„Aha.” Sepnu si je zase skřipcem, tentokrát pečlivě. „To bylo maskování. Ne že by zabralo. A Melissa s Ginny - nevím, o co jim šlo. Zřejmě si dost neužily vloni, jak mě mučily, tak si řekly, že mě budou pronásledovat celej život.”

„Neměla by sis ty jejich kecy nechat líbit.”

„Já vím. Zapomeň na ně. Co se dělo u Dereka? Nemáš nějaký průšvih, že ne?”

„Průšvih? Jak tě to napadlo?”

„Sára říkala, žes vypadala vystrašeně.”

Em se zasměje. „Kdepak vystrašeně. Naštvaně. Nesnáším, když musím přijít dřív. Zvlášť, když za to nedostanu zaplaceno. Taky jsem se chtěla ještě učit.” Em dělá všechno strašně pečlivě. Příští rok chce chodit na přípravné kurzy na práva a bere svoje průměrné hodnocení vážně. Vytáhnu krabici s víčky na šlehačku, abych doplnila zásoby.

„A co teda Derek chtěl?”

„No tomu nebudeš věřit. Chce, abych byla jeho zástupkyní! Jako bych já snad měla na něco takového čas!” Em to pronese takovým pohoršeným tónem, který pochytila z filmu Deník Bridget Jonesové.

„Vážně? To je paráda.” Přemýšlím, proč to nenabídl mně. Já mám času dost. Nehledě na to, že tu pracuju delší dobu než Em.

„No ale já jsem to odmítla,” prozradí mi Em. „Dva dolary za hodinu navíc mi nestojí za ty trable.”

Vyšší plat? Ten by se mi hodil. „Hele, zvládneš to tu minutku?”

„Jasně. Kam běžíš?”

„Promluvit si s Derekem,” odpovím a mrknu na ni. Je čas přejít od slov k činům.

2

„Tak dámy, přestaňte žvanit a poslouchejte,” spustí Derek, když přichází k pultu. Čím dál milejší, to je celý on. Sára i Em se na něj nasupeně zadívají, ruce založené na prsou. Derekovi je tak pětatřicet, bývalý adept soutěže American Rock Star (vážně... zkoušel to, a neuspěl) s oholenou hlavou, rukama potetovanýma až k ramenům a počínajícím pivním břichem. „Rád bych vám představil svou novou zástupkyni.” Udělám krok vpřed a předvedu pózu. Tadá!

„Páni, Jane! To je super!” zaječí Sára.

„Naprosto!” přidá se Em. Jsem moc ráda, že na mě není kvůli tomu místu naštvaná.

„No jo, no jo, někdo to dělat musí,” prohlásí Derek.

„Tvoje důvěra v moje schopnosti je dost chladná,” namítám a poplácám ho po zádech. Probodne mě pohledem jak dýkou a zamíří do kanceláře. No uznávám, to poplácání asi bylo příliš. To, že jsme oba ve vedení podniku, neznamená, že bychom se měli dotýkat. Jakmile je Derek z doslechu, dáme se všechny do smíchu.

„Opravdu je to skvělý, Jane. Jsem ráda, žes to vzala,” ujišťuje mě Em a obejme mě.

Už jsem se zmínila, že to je moje nejlepší kamarádka?

„Co oslavujeme?” K pultu přichází Gavin, můj nejoblíbenější pravidelný zákazník.

„Ahoj Gavine! Právě jsem byla korunována na zástupkyni vedoucího,” pochlubím se.

„To je skvělý!” Nakloní se přes pult a taky mě obejme. Dneska se mi ale dostává přízně. „Gratuluju!”

„Obsloužím Gavina,” oznamuju Em a Sáře. „Jako obvykle?” Gavin sem chodí skoro každý den a pokaždé si objednává totéž, střední ledové vanilkové latte.

Gavin přikývne a už mi podává tři dolary a osmdesát devět centů v hotovosti. Já označím kelímek, posunu ho k Sáře a opřu se lokty o pult.

„Tak co je nového?” ptám se Gavina.

„Nic zvláštního,” odpoví a krátce zaváhá. „No to není tak úplně pravda. Anne a já jsme se včera rozešli.”

„Cože? To je mi líto. Jak ti je?”

„Jakžtakž. Vlastně jsem s tím srovnanej. Náš vztah prostě dospěl přirozeně ke konci. Stejně jsem moc mladej, abych se vázal, že jo?” Směje se.

„Jasně! Správný přístup, Gavine. Jsem ráda, že se tím nenecháš srazit na kolena.”

„Střední ledové vanilkové latte,” zařve sotva metr od nás Sára.

„To je pro mě,” řekne Gavin, vezme si kávu a zasune do ní brčko. „Nashle zítra.” Upije a míří ke dveřím.

„Tak zatím!” Usměju se. „Slyšely jste to?” Jdu k holkám, které začaly doplňovat sušenky a kávový koláč na podnosy ve skleněných vitrínách.

„Jo, smůla,” přitaká Em. „Je to hodnej kluk.”

„To jo,” souhlasím s ní a utírám mokrým bílým hadrem pult, kde se vyzvedávají objednávky. „Musíme mu někoho najít.” V duchu probírám všechny bezva holky, co znám.

Malé bezkofeinové oříškové sójové latte bez cukru

Nápoj pro ctižádostivou bohatou paničku, matku v domácnosti, super ženu cvičící jógu, jejíž manžílek řídí nějaký impérium, zatímco ona učí miminko latinu pomocí nízkotučných pšeničných preclíků ve tvaru písmenek. Je v kondici, má styl, na zádech vláčí značkovou tašku na plínky za tři sta dolarů a na břiše v drahým nosítku netečný čtyřměsíční dítě. Je extra chytrá, nejspíš má nějaký titul, ale vzdala se úspěšný kariéry, aby se mohla soustředit na výchovu vyvoleného malého nového Einsteina, který už nyní projevuje značnou šikovnost ve způsobu, jak svírá své plastové kartičky s obrázky.

„Dva dolary devadesát pět centů,” oznamuje Sára zákaznici, přitom označí objednávku na kelímek a posune ho ke mně. „Myslíš, že si můžeš aspoň na chvilku přestat zapisovat do notesu, abys připravila tuhle kávu?”

„Jdu na to,” vyhrknu a hodím zápisník zase pod pult. Naleju do kelímku jedno bezkofeinové espresso, přidám tři dávky oříškového sirupu bez cukru a začínám pěnit sójové mléko.

„Malé bezkofeinové oříškové sójové latte bez cukru,” vyvolám, zároveň podávám nápoj té ženě a přidám ještě očekávané cukrování na miminko.

„Tak povíš mi teda, co si to zapisuješ?” ptá se Sára.

„Je to pracovní,” odpovím. „Souvisí to s mýma povinnostma jako zástupkyně vedoucího. Derek jen nechtěl, abych o tom mluvila.” Tak jo, lžu, jako když tiskne, ale Sára to nemusí vědět. Jak jí mám vysvětlit, co dělám? Podle mě to nejde. Před třemi měsíci jsem se jednou fakt nudila v práci a začala jsem si čmárat do zápisníku. Přišla ženská a objednala si velké karamelové frappé a mě prostě nějak trklo, že je přesně ten typ na takový kafe. Neobléká se právě podle současný módy, spíš tak trochu hastroš, nemá zřejmě ani tušení, že existuje posilovna, neřeší těch pět set kalorií. Prostě kdybych ji viděla někde jinde, na ulici, poznala bych, co ráda pije. Takové pravidlo „Jste to, co pijete”. A tak si od tý doby sepisuju, co si kdo objednává - všechny typy lidí. Mladí, staří, hubení, tlustí, úředníci, dělníci. Je to takový můj projekt.

„Aha!” vydechne Sára a já spatřím výraz uznání na její tváři. Bože, já jsem ale hnusná. Vrhnu pohled na Em a ta se zatváří, jaká že jsem mrcha. Prosklené dveře se otevřou a nás zase ovane ledový vzduch.

„Hele, hned jsem zpátky,” vyhrknu. „Musím si vzít svetr.” Běžím do šatny a popadnu svou vestu s kapucí lemovanou falešnou kožešinou. Sice se úplně nehodí k firemnímu úboru, ale je mi zima. Vrátím se zpátky a vidím, jak se Sára baví s malou (tak metr šedesát?) štíhlou hnědovláskou něco přes dvacet. Je moc hezká. Elegantní, přirozená. Upravená - z kalhot jí nečouhají tanga, ani jiné příšernosti. Že by střední cappuccino? Uháním ke kávovaru a ptám se Sáry: „Co to bude?”

„Tohle je moje kamarádka Simone. Dá si střední dry cappuccino.”

Ajaj, byla jsem blízko! Chce jen víc napěněného mléka. Začnu pěnit. Tak kamarádka, jo? Aha... co se tak hodí ke střednímu dry cappuccinu? Třeba střední ledové vanilkové latte? Usměju se a v duchu kuju plány.

„Ahoj holky!” Do kavárny vcházejí dvě moje dobré kamarádky ze základky, Ava a Katie. Teď obě chodí na soukromou střední školu. „Končíme,” volám na Em, která už si sbírá svoje věci. Ava je blázen do divadla a hraje hlavní roli v amatérském představení muzikálu Mame. Je nejen naprosto skvělá, ale taky umí zpívat mnohem líp než kdokoli jiný, koho znám. Katie chce být jednou astronautka a už si plánuje, že příští rok v létě půjde na praxi do NASA. Je hrozně moc chytrá.

„Žádný spěch,” mírní nás Ava. „Můžu si dát ještě zelený čaj?”

„Jasně.” Napustím do kelímku horkou vodou a vhodím sáček s čajem. „Chceš taky něco, Katie?”

Katie zavrtí hlavou. „Nee, jsem v pohodě. Vlastně jsem se těšila, že uvidím ty studenty, co o nich pořád mluvíš, Jane.”

No jo, kluci ze studentskýho klubu, Will, Grant a Adam - naprosto úžasní. Takoví devatenáctiletí řečtí bohové, kteří studujou na Illinoiské univerzitě v Chicagu a skoro každý večer po škole se tady zastaví.

Em se usmívá. „Mluvíš o Janeiných fanoušcích? Dneska nepřišli. Asi mají rande.”

„To tedy ne!” protestuju. „Nebo aspoň doufám, že Will rande nemá. Je to můj budoucí manžel.” Všechny holky se dají do smíchu.

„Proč to jsou její fanoušci?” vyzvídá Ava.

„Protože chtějí, aby jim kafe připravovala jen ona,” vysvětluje Em. „Nejspíš jim do toho něco přidává, jestli víte, co tím myslím.”

„Dej pokoj!” okřikuju ji a směju se. „Ani nechci vědět, co tím naznačuješ. Kromě toho, co tak asi můžu sypat do espressa s ledem?” Adam a Grant si pokaždé objednávají trojité espresso s ledem, a Will dokonce superextra silný espresso taky s ledem. Bože, je tak báječný. Navléknu si hnědou semišovou bundu, vezmu zápisník a přehodím si tašku v barvě kávy za týdenní plat přes rameno.

„No já nevím,” nedá se Em, „ale musí mít nějaký důvod, proč vždycky chtějí, abys je obsluhovala ty.”

„Nemohlo by to být prostě proto, že jsem skvělá?” nadhodím s co nejvážnější tváří.

„Ach tak. no jistě,” Em na to. „Tvůj firemní úbor je vážně neodolatelný.” A všechny se zase smějeme.

„Tak jo, tak jo, můžeme?” ptám se.

„Jo, pohněte,” přidá se Katie a všechny zamíříme ven do tmy a naskládáme se do jejího maličkýho červenýho Fordu Focus, který proti předpisům zaparkovala u kraje silnice. „Jedeme rovnou k Jen?” Nastartuje a zařadí se na Wabash Avenue. Jen je Katiina kamarádka ze střední, která teď studuje na Kolumbijské univerzitě. Rodiče jí pronajali byt, aby nemusela živořit na koleji.

„Ne. Můžeme se nejdřív zastavit u Em? Chceme se převlíknout,” vysvětluju. Nechci se na večírku objevit v bílým roláku a černých kalhotách.

„Jasně,” přikyvuje Katie a namíří si to k šest bloků vzdálenému bytu. Když tam dojedeme, vyskakujeme s Em z auta a slibujeme, že jsme za chvilku zpátky. Vyběhneme dvoje schody a zamíříme hned do jejího pokoje. Díkybohu, Emina mamka je dnes večer někde pryč, a tak se nedostane k tomu, aby hodnotila náš výběr oblečení. Okamžitě se začnu přehrabávat Eminým šatníkem a hledám něco šmrncovního na sebe. Navíc k tomu, že jsme nejlepší kamarádky, jsme skoro stejně vysoké (já měřím 167 centimetrů, Em 169) a nosíme stejnou velikost. Neustále navzájem podnikáme nájezdy na šatník té druhé.

Levou rukou sahám na růžový svetr z umělého kašmíru, zatímco pravou vyťukávám číslo na mobilu. Máma mě zabije, jestli se jí neozvu.

„Haló?”

„Mami, ahoj.”

„Ahoj zlatíčko... už jedeš domů?” ptá se mamka.

„Ještě ne. Jsem u Em.” Vytahuju ze skříně stříbrný svetr s větším kulatým výstřihem, přidržuju si ho pod bradou a otočím se k Em. Ta zavrtí hlavou.

„Jak ses dnes měla?” vyzvídá máma a já v pozadí slyším klepání. Očividně u telefonátu píše na počítači.

„Skvěle, vážně. Derek ze mě udělal svou zástupkyni.”

„To je fantastické, miláčku! Ale nebude ti to zasahovat do školy, že ne?”

O tom pochybuju. „Jasně že ne. A mami, nebude vadit, když dnes půjdu s Em, Katie a Avou k Jen?” Nelžu. Půjdeme k Jen. Společně s padesáti jejíma nejlepšíma kamarádama a kamarádkama.

„Dobře, Jane, ale buď doma před půlnocí.”

T v ”

„Jasně.”

„A nech si zapnutý telefon.”

„No jo.”

„Mám tě ráda.” „Já tebe taky, ahoj.”

„V pohodě?” zeptá se Em, když zavěsím.

„Jo.” Obracím zase pozornost k její skříni.

„Hele, to bylo vtipný, cos napovídala Sáře o tom zápisníku.” Em si všimne zápisníku, který jsem pohodila na postel, když se souká do nových skinny džín a na zádech na posteli si zapíná knoflík.

Směju se. „Ta holka je tak vlezlá. Už mi šlo to její vyptávání na nervy.” Vybírám si černé legíny a černobíle pruhovanou sukni a přidržuju si to před sebou u zrcadla.

„A jakpak, doktore Freude, pokračuje vaše studium lidského kávového chování?” Em si už dřív přečetla moje poznámky a myslí si, že jsou zábavné. A taky přesné, pochopitelně.

„Nevím. Je to zábavný a taky zajímavý. Můžu toho o lidech tolik říct, podle toho, co pijou. Dneska večer jsem vlastně dostala jeden nápad.”

„Vážně? A o co jde?”

„No to záleží na tom, jak ochotný budou zkoumaný objekty.”

„Bože, rychle mě uklidni, že já nejsem jeden z nich,”

dožaduje se Em naléhavě, zarazí se a zadívá se na mě, než si zase začne malovat pravé oko tmavě hnědou konturovací tužkou.

„Ta tvoje stará nudná střední horká čokoláda?” prohlásím. „Kdepak. Kromě toho, ty už kluka máš.” Em chodí od prvního ročníku na střední s naprosto spolehlivým Jasonem Jonesem. Přísahám, že se jednou vezmou.

„No, dneska večer tady není, ne?” namítá Em. „A občas si dám kávovou horkou čokoládu, jasný?”

„Když to říkáš.”

„Ale teď vážně. Co s tím má společnýho, jestli mám kluka?”

„No,” začnu, protože si nejsem jistá, jak se přesně vyjádřit. „Pamatuješ si, jak jsem ti dneska říkala o Gavinovi, že mu musíme někoho najít?”

„Jo...” přitaká Em a sedí hned vedle mě na posteli.

Nalistuju v zápisníku záznam střední ledové vanilkové latte. „Mrkni.” Em si rychle přečte moje poznámky.

Střední ledové vanilkové latte

Chytrý, sladký, jemný. Občas mluví moc tiše, ale přitom se nechová jak nějaký kus hadru. Loajální a důvěryhodný. Dobrý kamarád. Ucházející vzhled i postava.

„No a?” diví se Em.

„Vydrž.” Listuju zase zápisníkem. „Teď si přečti tohle.”

Střední dry cappuccino

Chytrá a přirozená. V dobré kondici, hezká. Trochu vystrašená, mluví potichu, ale pravděpodobně energická, kdyby na to přišlo. Dobrá kamarádka.

„No dobře... a co z toho plyne?” Em je úplně mimo.

„Copak to nevidíš? Dokonale se k sobě hodí!” ječím.

„Ty kafe? Co s nima chceš provádět?”

„Ne kafe,” opáčím rozhořčeně, „Ti dva. Ti, co pijou tahle dvě kafe, se k sobě DOKONALE hodí.”

„Fakt? To si myslíš?”

Přikyvuju. „A chystám se to dokázat. Dám je dohromady.”

„Koho?” nechápe zase Em.

Povzdechnu si a obracím oči v sloup. „Gavina a Simone!”

„Simone?”

„Jo, tu Sářinu kámošku.”

„Aha...” Na Emině tváři se rozlije úsměv. „Už to trochu chápu. Taková malá kávová seznamka, že jo?

„Malá espressologická poradna,” opravím ji a usměju se.

Jsme u Jen a klepeme na dveře. Nikdo nás neslyší, protože muzika jede na plný obrátky, a tak prostě jdeme dovnitř. Byt je narvaný, převážně studenty z Kolumbijské, které neznám. Katie a Ava téměř okamžitě mizejí v davu, já a Em zůstáváme stát. Někdo mi strčí do ruky studenou láhev piva. Fuj. Pivo je odporný. Vzhlédnu.

„Dík,” říkám tomu pěknýmu blonďatýmu klukovi, co se na mě usmívá. Připadá mi povědomý.

„Není zač. Ty jsi Jane, že jo?” ptá se.

„Jo,” odpovím. „My se známe?”

„Jsem Cam. Cameron White. Sedávám za tebou na angličtině. Pravda, už jsem tě pár týdnů neviděl.” Aha... už si vzpomínám. Chodí se mnou na angličtinu.

„No jo,” vydechnu. „Jak to jde?”

„Nestěžuju si. Je to vlastně dost lehký. Tenhle semestr máme napsat jen čtyři eseje. Vrátíš se ještě do školy?”

„Jo, jasně. určitě. Jen toho mám teď hodně. Támhle je moje kámoška. Ještě se uvidíme.” Proplétám se davem pryč, odkládám neotevřenou láhev na kraj stolu a vtom vrazím do Simone.

„Ahoj,” pozdravím. „Zrovna před chvilkou jsem o tobě mluvila. To je senza, že tě vidím.” Dívá se na mě jako na šílence. „Vzpomínáš si na mě?” ptám se. „Setkaly jsme se dneska vpodvečer. v Coffee Joe.” Pořád na mě kouká, jako bych se ji chystala odvléct někam do temný uličky a rozkrájet do polívky. Stáhnu si tmavě hnědý vlasy dozadu a zatočím si je v týle. „A teď si mě představ v modrý zástěře a s konvicí s napěněným mlíkem v ruce.” Po tváři se jí mihne výraz poznání a úsměv.

„Aha, no jo, dělalas mi kafe. Bylo dobrý. Díky.”

„Jasně. Jsem ráda, že ti chutnalo. Ale poslouchej, chodíš teď s někým?” Zase se na mě zadívá divně. „Ne kvůli mně, samozřejmě!” dodám rychle. „Já jen že vím o jednom DOKONALÝM klukovi přesně pro tebe.” Oddechne si.

„Ach tak, jenže já na takový rande naslepo obyčejně nechodím.” spustí.

„Ani bys nemusela. Jen vás představím. Přijď do Coffee Joe, až budu v práci,” nabízím a rychle si v duchu prolétnu, kdy mám směnu. „V pondělí odpoledne kolem šestý. Jmenuje se Gavin a je skvělej. Chodí k nám na kafe tou dobou každý den. Můžeš si ho nejdřív okouknout a rozhodnout se. A já vás pak jako náhodou seznámím. Přísahám, že se vy dva k sobě FAKT hodíte,” opakuju.

„Tak jo. Proč ne. Na kafe můžu přijít, že jo?”

„Super!” Jsem nadšená, že se uskuteční první zkouška espressologický poradny. „Tak zatím.” Usměju se a jdu najít Em.

3

„Škola je tak náročná.” Em se opře lokty o dřevěný stolek a mne si oči hřbety rukou. Sedíme vedle záchodů v Coffee Joe, než nám začne směna. Z Eminy černé boty z nepravé kůže trčí asi třícentimetrový kus nitě, což mě přivádí k šílenství. Musím ji donutit, aby přestala kupovat boty v supermarketu, a odvést ji do pořádného obchodu. „Až do tří do rána jsem dělala úkol na literaturu.”

„Vím, o čem mluvíš. Taky jsem unavená,” přitakám, zívnu a protáhnu si ruce nad hlavou. Já jsem ovšem znavená spíš z toho, jak jsem včera do noci sledovala najednou všechny díly seriálu All My Children za minulý týden.

„Co ty?” zeptá se Em. Co já? Dobrá otázka.

„Zrovna jsem telefonovala s mámou, která se mě ptala na totéž,” zkouším odvést řeč.

„A cos jí řekla?” trvá na svém Em.

Kurňa. Nezabralo to. „Hm... dobře. Myslím.”

„Co se děje? Deptaj tě ty kurzy chemie na univerzitě? Slyšela jsem, že jsou těžký.”

„To ani ne.” Těžko mě můžou deptat, když tam nechodím, že jo? Em se na mě tázavě podívá a opře si hlavu o pravou dlaň.

„Proč vlastně poslední dobou o škole nemluvíš?” Zkoumavě mě pozoruje. Tohle nesnáším.

„Neděje se nic zajímavýho,” zalžu a pokouším se o nevinný výraz. Em přimhouří oči a ukazováčkem se drbe na bradě. „To ty přece máš samý zajímavý předměty. Vždyť víš, jak nudný mám já rozvrh,” dodám ještě. Mám vyučování v jiný části školy než Em, takže i když tam půjdu, sotva se potkáme.

„Vážně? Nic zajímavýho? A co na hodinách probíráte?” Pořád na mě kouká. Ach jo. Ten pohled je neúprosný - vzdávám to.

„Co?” nadhodím a chvilku se ošívám. „Tak jo, tak jo! Už pár týdnů do školy nechodím. Spokojená?”

„Cože?” vyjekne přehnaně důrazně. „Proč nechodíš do školy?”

„Protože je tam nuda!” ječím. „Na co mi asi bude vědět, jak se dělá sýrový suflé? A na keramiku jsem úplně levá. Dokonce ani babička nechce moje výrobky. Fakt. Nic z toho mi k ničemu nebude, až budu navrhovat róby na červený koberec.”

„Stejně nemůžeš vynechávat vyučování. Vyhodí tě.”

„Zatím mi to prochází.”

„Přesně, slovo zatím je klíčové,” důrazně pronese Em a zamračí se. „A co ty kurzy na univerzitě kvůli kreditům?”

„Tam se mi taky nelíbí.”

„Proč ne?”

„Protože. takhle jsem si to nepředstavovala. Chci studovat módní návrhářství a ne blbou angličtinu nebo chemii. A ty lidi tam jsou divný. Chodí tam ti, co by normální vejšku nezvládli, nebo staříci, co se vracejí do školy. Prostě se mi to nelíbí,” vysvětluju trucovitě.

„A co budeš dělat? Prostě tam nebudeš chodit? Musíš.”

„Proč jako?”

Em si povzdechne a mně je jasné, že je na obzoru přednáška. „Jane, ty si sice myslíš, že poslední ročník můžeš vypustit, jenže to nejde. Co když na Art Institute budou chtít vidět tvoje známky za tenhle rok? Co pak budeš dělat?”

„To nehrozí. Nebo jo?”

„Klidně. Fakt to chceš riskovat?” položí mi otázku. Hm. Obě chvilku mlčíme. „Prostě se snaž. Půjdeš zítra do školy?”

„Dobrá, tak jo. Nemůžeme už mluvit o něčem jiným?”

„Jedině když slíbíš, že zítra půjdeš do školy,” opáčí.

„Bože, ty si jak máma, slibuju, slibuju! Jéžíš!” slíbím otráveně.

„Bezva, už toho nechám.” Tváří se vítězoslavně. „Kolik nám ještě zbývá času?”

„Asi pět minut,” odpovím a poťukávám střídavě levým ukazováčkem a prostředníčkem do stolku. „A už jsem ti říkala, co se dneska bude dít?” vyhrknu náhle vesele.

„Ne, co?”

„Přijde ta Sářina kamarádka Simone. Chystám se ji seznámit s Gavinem. On to samozřejmě neví, takže si držím palce, aby to dobře dopadlo.”

„Tak to taky doufám.” Na tváři se jí zvolna rozlije úsměv. Dívá se ke dveřím.

„Co je?” divím se a otočím se, abych viděla, na co nebo koho zírá. Do kavárny vcházejí moji studentíci s Willem v čele.

„Ahoj!” volám. „Dneska tu jste brzy. Dejte mi minutku, hned jdu na to.” Vběhnu do šatny, odhodím kabelku a kabát, uvážu si zástěru a přesně za patnáct vteřin jsem zase venku. Daisy, moje plus minus třicetiletá spolupracovnice, coura v přespříliš upnutých šatech, flirtuje s mými hochy a já mám tisíc chutí srolovat noviny a majznout ji do nosu. Ty mrcho! Daisy! „Já to vezmu, Dais. Můžeš jít,” vyzvu ji. Otevře pusu, aby protestovala, a já předvedu velmi zdařile zvednuté obočí, jímž chci naznačit: jsem zástupkyně vedoucího, udělej, co říkám. A ono to zabírá! Moc je tak opojná. Daisy beze slova odchází. „Tak, hoši, jako obvykle?” Zaujmu místo u pokladny.

„Přesně tak,” potvrdí Will s úchvatným úsměvem. Bože, je tak hezký. Všichni tři vypadají skvěle, ale on je prostě úžasný. Má na sobě tmavě modrou košili s rozhalenkou, džíny vyšisovaný tak dokonale, že už je takhle musel rozhodně koupit, a tmavě hnědý tenisky. Volně střižené hnědé manšestrové sako bezvadně sedí na jeho široké hrudi a ramenou.

„Tak co, jdete na schůzku klubu?” vyptávám se koketním tónem. Aspoň tedy doufám, že je to koketní tón.

„Dneska ne,” odpoví a jeho dokonalé rovné zuby se zablesknou. „Jdeme na zásnubní večírek jednoho člena klubu z posledního ročníku v restauraci pár bloků odtud.”

„To bude zábava!” oceňuju. Nachystám espressa a rozlévám je do připravených kelímků.

„No snad.” Will pokrčí rameny a zamrká na mě svýma nádhernýma temně modrýma očima. „Větší zábava by byla, kdybys tam byla taky.” Cože? Uklidni se, srdce moje, které se chystáš vyskočit mi z hrudi! Opravdu mě zve na rande? Nebo je prostě jen roztomilý?

„Ach. no. to.” koktám. Hezký kluk se mnou flirtuje a já ze sebe udělám debila. Musím zase získat kontrolu nad situací. Nevědí, že nejsem tak skvělá, jak se zdám. Mysli, Jane, mysli. Musíš odpovědět něco inteligentního. „Tak to se budeš muset obejít beze mě - já dnes budu celý večer chystat espressa,” odtuším. To není špatný, ne? Nic úžasnýho, ale ani naprostá pitomost. Zaslechnu hihňání za vitrínou s plyšovými medvídky za patnáct dolarů. Em se mi směje, že ze sebe dělám blbce. V duchu si udělám poznámku: musíš ji pak zabít. Ostatní kluci se na mě teď taky usmívají. Jak má člověk myslet tváří v tvář takové roztomilosti!

„Tak někdy příště,” navrhuje Will, bere si kávu a podává Adamovi a Grantovi jejich nápoje.

„Jasně,” přitakám s úsměvem a sleduju, jak vycházejí ze dveří a mizí mezi davy na chodníku.

Do háje, zase jsem je zapomněla zkasírovat.

„Proč pořád koukáš na hodinky?” diví se Em, když procházíme kavárnou a otíráme stolky. Na to, že je šest večer, se obchody moc nehýbou.

„Čekám, až se ukáže Simone. Doufám, že necouvne. Slíbila, že dneska kolem šestý přijde, abych ji mohla jako náhodou seznámit s Gavinem.”

„Řekla bych, že budeš potřebovat plán B. Gavin už jde,” upozorní mě Em. Otočím se ke dveřím a vidím, jak Gavin vchází. Dneska mu to v otrhaných džínách a rezavě oranžovém svetru přes tričko sluší víc než obvykle. Nedbalé tmavě blond kudrliny mu dokonale rámujou obličej. Na Chicago vypadá trochu moc ležérně, ale nějak to k němu sedí.

„Ahoj Gavine!” rozzářím se. „Doufala jsem, že dneska přijdeš.”

„Vážně?” Taky se usměje.

„Jo. Vydržíš chvíli? Chci s tebou mluvit.”

„Jasně, chceš se posadit?”

„Jo, dej mi vteřinku, donesu ti kávu.”

Gavin dojde k jednomu stolku na vzdáleném konci kavárny a posadí se.

Začnu připravovat jeho ledové vanilkové latte a vedle mě se zjeví Em. „O čem s ním chceš mluvit?”

„Nemám tušení. Ale musím ho nějak zadržet a uvidíme, jestli se objeví Simone,” plánuju. Hlasitěji pak zvolám: „Ještě chviličku, Gavine, musím zaběhnout dozadu pro vanilkový sirup.” Tím bych mohla získat trochu času.

„Dobře, počkám,” odpoví Gavin.

Vejdu do skladu, abych jako hledala vanilkový sirup, a vrazím do Dereka. „Ahoj, jak se vede?”

„Výborně,” odpoví zjevně naštvaný Derek. „Poslyš, zastavil jsem se jen na chvilku, mám rande. Než dneska odejdeš, musíš udělat inventuru a poslat fax s objednávkou na příští týden. Tady je seznam.” Strčí mi do ruky kupu lejster. A jéje. „Viděla jsi, jak to dělám, že jo?”

„Jasně,” ujišťuju ho. „Několikrát.” Opravdu jsem ho viděla? No.  nevím. Ale nemůže to být tak těžký.

„Dobrá, takže to bez potíží zvládneš,” oddechne si a smete neviditelné smítko z pravé nohavice džín.

„V pohodě,” potvrdím. „Tak hezký rande.” Ušklíbne se a míří ke dveřím. Bože, zajímá mě, kterou chudinku holku oblbnul, aby s ním šla na rande?

Tak, tohle zdržení snad stačí. Je načase vrátit se ke Gavinovi. Jdu zase do kavárny s novou láhví vanilkového sirupu. A mám kliku! Simone je tady.

„Ahoj Simone!” vítám ji hlasitě, aby mě Gavin slyšel. „To je TAK skvělý, že tě vidím!”

„Ahoj,” pozdraví váhavě a zase se na mě podívá jak na blázna.

„Dáš si střední dry cappuccino, že jo?”

„Jo.” Nechápavě na mě kouká. „Jak to, že si to pamatuješ?”

„Železná paměť,” pochlubím se a ťukám si přitom na spánek. „Gavine,” volám a otáčím se jeho směrem. „Už ti dělám tu kávu. Promiň, že to tak trvá, ale to kvůli tomu sirupu.” Simone se podívá na Gavina a já v jejích očích zahlédnu uznalý výraz.

„Je OPRAVDU hezkej,” zašeptá, když mi podává peníze.

„A roztomilej,” dodávám. „Vydrž, představím vás.” Rychle dokončím Gavinovu kávu a zaječím: „Střední ledové vanilkové latte.”

„To je přece moje,” pronese s úsměvem a přichází k pultu.

„Firemní pravidla říkají, že musím vyvolat každý nápoj, než jej zákazníkovi předám,” vysvětluju a Simone i Gavin se rozesmějou. „Gavine, tohle je moje kamarádka Simone. Simone, tohle je Gavin.” Zazubí se na sebe.

„Ahoj,” pozdraví Gavin.

„Ahoj, jak se vede?” zeptá se Simone.

„No, dost mizerně,” vložím se a oni se na mě oba podívají. „Omlouvám se.” Chabě se usměju. „Teď mi zase došly kelímky na střední kafe. Musím pro ně zaběhnout. Hned jsem tady.” Em se zadívá na stoh kelímků za pultem a uculuje se.

„Pomůžu ti.” Jde za mnou. „Tak kelímky, jo?” posmívá se, jakmile jsme ve skladu.

„Jo, jo,” potvrdím, otevřu dveře u skříňky a vytáhnu balík kelímků. „A rozhodně potřebuju, abys mi je pomohla odnést.”

„To mi došlo!” Směje se. „Já je vezmu za jeden konec a ty za druhej.” Asi minutku počkáme a potom zamíříme zpátky. Simone a Gavin se stále usmívají.

Všimnu si, že Simone něco napíše na ubrousek z hnědýho recyklovanýho papíru a podává ho Gavinovi. Přihodím pár kelímků na stoh za pultem a připravím Simone kávu. „Střední dry cappu...” začnu vyřvávat a Simone se dá do smíchu.

„Tady,” zarazí mě, vezme si kelímek a otočí se ke Gavinovi. „Tak brzy na slyšenou.”

„Jasně.” Dívá se za ní ke dveřím.

„Něco mi uniklo?” položím nevinnou otázku.

„Tenhle víkend se sejdeme,” prozradí mi. „A o čem jsi to se mnou chtěla mluvit?” No jo, říkala jsem, že s ním chci mluvit, že jo? Rychle něco vymysli.

„No víš, jen jsem chtěla vědět, jak se ti vede po tom rozchodu s Anne, ale vypadá to, že to zvládáš skvěle!”

„Jo, je to dobrý. Díky za zeptání,” potvrdí a vřele se na mě usmívá.

„Tak brzy na viděnou,” rozloučím se a Gavin vyjde do chladného večerního vzduchu. Otočím se k Em, která teď stojí vedle mě za pultem. „Udělala jsem, co se dalo. Teď je to na nich.”

Em se zachichotá a začne otírat kávovar.

4

V úterý odpoledne kráčím rychle po Wabash Avenue do práce a jsem na sebe hrdá. Dneska jsem zase šla do školy a vydržela tam celé dopolední vyučování a k tomu ještě dvě hodiny odpoledne, dělala si poznámky a tak. Dokonce jsem si vyměnila pár e-mailů s Courtney, spolužačkou na chemii, která slíbila, že mi pomůže dohnat látku. Učitelé se ke mně všichni chovali opravdu pěkně a chápali, že jsem se posledních pár týdnů musela starat o chudinku nemocnou babičku. (Něco jsem říct musela, ne?) Učitel, co má dohled ve studovně, si vůbec nevšiml, že jsem chyběla. Učitel na praktickou ekonomiku a vedení domácnosti mi dal za úkol upéct malinový koláč a sýrový závin, abych vynahradila zameškané úkoly. A učitel keramiky byl tak v pohodě, že pouze poznamenal, jak je „super”, že mě vidí. Vcházím do kavárny a okamžitě vidím, že Derek je napruženej.

„Co se děje?” odvážím se zeptat, i když to vlastně vůbec nechci vědět, pro případ, že se to týká mě.

„O co jsem tě včera večer žádal? Proč jsem se tady včera schválně zastavil?”

No nazdar. Inventura. Úplně jsem zapomněla. „Jé, Dereku, moc se omlouvám. Zapomněla jsem.”

„Jé, Dereku, moc se omlouvám. Zapomněla jsem,” pitvoří se po mně opravdu přiblblým vysokým hlasem. Takhle já tedy rozhodně nemluvím. „No to mi tedy fakt pomůže. A příští tejden nepotřebujeme žádný zásoby, co?”

„Omlouvám se, vážně. Můžu to nějak napravit?” žadoním. Jen mě nepropouštěj, prosím, jen mě nepropouštěj, odříkávám si v duchu.

„Už jsi udělala dost,” odsekne naštvaně. Všimnu si, že Sára se ochomýtá u pokladny s lehce pobaveným výrazem a tváří se, že nás neposlouchá.

„Tak mám někomu zavolat? S objednávkou jsme se zpozdili jen půl dne. Určitě ji ještě přijmou.”

„Už jsem se o to postaral,” prozradí Derek.

„Doručí nám teda zboží pro příští týden i tak včas?” vyptávám se a přemýšlím, proč tak vyvádí.

„Ano, doručí ho včas.” Hodí do skříně krabici s kelímky a odkráčí do své kanceláře.

Podívám se na Sáru s nechápavým výrazem a ona rty naznačí: „Blbý rande.”

„Aha.” Zahihňám se a Sára jde ke mně.

„Jo, volala mi před chvilkou Simone. Prý jsi ji dala dohromady s Gavinem.”

„To je pravda,” pronesu pyšně. „Že jim to spolu děsně sluší?”

„Stoprocentně. Simone je v sedmém nebi. Už jí prý zavolal a včera večer spolu mluvili asi dvě hoďky. A zítra jdou na oběd.”

„To je skvělý.” Jsem ráda, že můj plán zřejmě funguje.

„Nevěděla jsem, že ses dala na dohazovačku. Nemohla bys mi taky někoho dohodit? Neměla jsem rande od Dušiček.”

„Vážně? Chceš, abych ti někoho našla?”

„Jasně, proč ne? Simone je šťastná a to já chci taky. Pusť se do toho.”

„Tak jo. Nech mě trochu přemýšlet a uvidíme.”

„Super,” souhlasí Sára. „Jo a zvládneš to tu chvilku? Potřebuju na záchod.”

„Jo, klidně běž.” Počkám, až zmizí, a vytáhnu svůj zápisník. Sára, Sára, Sára. Hmm. Tady to je trošku složitější. Sára je sezónní děvče. Mění typy kávy podle ročního období nebo prázdnin. Listuju a nakonec se rozhodnu pro dýňové latte, její současný oblíbený nápoj.

„Tak tady to máme,” mumlám si nahlas.

Malé dýňové latte

Ráda se baví, trochu přidrzlá. Drží se nejmódnějších trendů, lehce šmrnclá exotikou. Chce si užívat, nenechá se omezovat. Roztomilá a rozpustilá. Má ráda dobré věci, ale nemusí jich být moc. Na závazky ji neužije. Typ kámošky, se kterou je legrace, ale přitom nemáte pocit, že jí něco dluží…

„Ty si ze mě děláš legraci,” vyjede Derek, který se objeví za pultem a civí na můj zápisník.

A kurňa. Dneska mi to teda fakt vychází.

„Co to tady děláš?” zeptá se, právě když dovnitř vejdou dvě postarší, příšerně nalíčený ženský a hasí si to rovnou k pultu. „Sáro? Sáro?” volá Derek. Nacpu zápisník pod pult.

„Je na záchodě,” vysvětlím mu.

Sára už běží a uhlazuje si zástěru. „Omlouvám se.” Věnuje nám úsměv naznačující „vždyť víte, když člověk musí”.

„Sáro, zastup Jane. Jane, pojď se mnou do kanceláře.”

Ajaj. To není moc dobrý. Vrhnu na Sáru pohled, jako že o nic nejde, a jdu za Derekem. Musím rychle něco vymyslet. Je mi jasný, že na mě Derek bude ječet kvůli zápisníku, a tak potřebuju nějaký logický vysvětlení, proč jsem ho měla na pultě.

Derek vrazí do kanceláře a ukáže na židli, že si mám jako sednout a zavřít za sebou.

„Co se děje?” dělám hloupou.

Derek si povzdechne a ztěžka dopadne na svou židli proti mně. „Jane, víš o tom, že jsi teď zástupkyně vedoucího, že jo?”

„No ovšem.” Hele, Dereku, když jsi mi minulý týden tu práci svěřoval, fakt jsem u toho byla.

„Takže je na čase, aby ses podle toho začala chovat. Musíš jít ostatním zaměstnancům příkladem. Musíš mě podpořit, kdykoli od tebe něco potřebuju. A ty se nejdřív vykašleš na inventuru a potom tě přistihnu, jak si v práci děláš úkoly. Jak dlouho jsi ve funkci? Čtyři dny? Možná jsem udělal chybu, když jsem tě povýšil. Možná toho je na tebe moc...”

„To ne!” protestuju vehementně a přeruším jeho tirádu. „Já se na tu práci dokonale hodím. A nedělala jsem domácí úkoly.” Prosím tebe, strávila jsem ve škole celých osm hodin. Na domácí úkoly jsem ještě ani nevzdechla.

„Nedělala?” Obočí mu vystřelí nahoru a stáhne ústa.

„Ne. Pracovala jsem. Já...” Teda... co že jsem to dělala? „Napadly mě nějaké speciální druhy kávy. Třeba speciální káva týdne podle zástupkyně vedoucího a další, co mě ještě napadne. Byla jsem vynalézavá. Tvořivá. Podnikavá. Přemýšlela jsem jinak.” Páni... to je dobrý.

„Hm.” Derek to zřejmě zvažuje. Věř mi, věř mi, věř mi, vysílám k němu zářivý pohled. „No, není to špatný nápad,” připouští. Oddechnu si. „Ale musela by to být káva podle vedoucího.” Narovná se a do hlasu se mu vkrade důležitý tón. „Myslím, že lidi budou chtít vědět, co jim doporučí vedoucí, protože JÁ tu mám nejvyšší postavení.”

Přikývnu. „Samozřejmě.”

„Mohlo by to zvýšit obrat,” odhaduje Derek. Vrhne pohled na monitor svého počítače a přejede si ukazováčkem vodorovně po bradě. Jasně, určitě uvažuje, že bude mít větší tržby než Todd Stone. „Ten nápad není zas tak špatnej.”

„Díky!” sálám nadšením. No páni, zasloužím si třikrát poplácat po rameni, jak jsem z toho tak rychle vybruslila.

„No a co jsi vymyslela?”

Jéje, do háje.

„No...” hraju o čas. „Nemám u sebe zápisník, ale...” „Ano?” pobízí mě.

„Co třeba malinové sójové moka s trochou karamelu?” navrhnu a v duchu si držím palce.

„To je odporný,” namítne rezolutně.

No jo, všechno vyjít nemůže.

„Ještě na tom makám,” ujišťuju ho. „Dej mi trochu času.”

„S tím karamelem jsi to přehnala. Ale nebyl to špatný pokus. Domluvíme se tedy takhle. Vymysli nějaký ucházející speciální kávy na měsíc a přijď za mnou. Ten nápad je dobrej.” Souhlasně pokývne. Vlastně se tváří docela spokojeně.

„Díky, Dereku!” vysoukám ze sebe a vyběhnu z kanceláře.

„Zbavil tě funkce?” vyzvídá Sára, když k ní přijdu.

„Vůbec ne,” odpovím. „Jen jsme se bavili o tom, jak zajistit vyšší obrat.”

„Páni,” vydechne Sára uznale.

„To víš, zástupkyně vedoucího toho má na starosti hodně,” dodám hogo-fogo tónem.

„Vypadá to tak,” přitaká, zatímco narovnává brčka a sbírá z pultu pásky na kelímky. „Mimochodem, právě tu byly tvoje kamarádky.”

„Které?” divím se.

„Dvě holky, obě hubené a blond, ale ta vyšší byla vážně hezká. I když fakt nevím, jestli byla upřímná, nebo jízlivá. Objednaly si malý odtučněný latte.”

„Fuj... už nic neříkej!” Okamžitě mi došlo, o kom mluví. „To nejsou moje kámošky. Ani náhodou. Jsem ráda, že jsem se s nima minula.”

„Vážně?” opáčí Sára. „Ptaly se na tebe.”

„Co říkaly?” Nejsem si jistá, jestli to chci opravdu vědět.

„No ta vyšší říkala: Cože? Moje kamarádka Jane tady dnes není? Do háje, dělá NEJLEPŠÍ kafe.”

„No tak to byla jízlivá,” došla jsem k jasnému závěru.

„Co jsou zač?”

„Jen dvě pitomý holky ze školy z loňska. Chodily do posledního ročníku a nechovaly se ke mně zrovna moc hezky.”

„No tak to nejspíš od střední školy ještě nezmoudřely, blbky.”

„Ne,” prohlásím a začínám připravovat dvě malá vanilková krémová frappé, která si právě objednali dva nedospělci.

„Jakou má teď Derek náladu?” vyptává se Sára.

„Celkem slušnou,” uklidňuju ji. „Jestli něco chceš, promluvila bych s ním okamžitě.”

„No vlastně jo. Doufám, že mi dá volno na den po Díkůvzdání. Chci vyrazit na výprodeje na Černý pátek.”

„To musí být bezva! Jenže je to jeden z nejrušnějších dnů. Každý chce zajít na kafe. Možná nebude pro. Rozhodně bych se ho zeptala hned, než začne zase na něco nadávat.” Závidím jí. Taky bych ráda šla na páteční výprodeje, jenže je mi jasné, že ten den budu muset být v práci.

„Tak jo, hned jsem zpátky,” řekne Sára a zamíří do kanceláře.

Vstupní dveře se rozletí a dovnitř se nahrne pět policistů. Nemají ovšem na sobě běžné policejní uniformy. Jsou oblečeni do džín, tmavých triček a černých neprůstřelných vest s bílými písmeny POLICIE na zádech. Poznávám Jakea. Ten už tady párkrát byl a rozhodně se nedá jen tak přehlídnout. Je mu něco přes dvacet a má postavu baseballovýho hráče. Policista Jake je vysoký, Ital a úžasný. Má úplně neuvěřitelně svalnatý předloktí. Prostě máte chuť se ho dotknout. Ostatní taky vypadají slušně, ačkoli jsou asi trošku starší. Jake je z jejich skupinky rozhodně ten nejhezčí. A nezadaný.

„Ahoj, jak se vede?” zahlaholí, když se blíží k pultu, a sebejistota z něj přímo vyzařuje. Tenhle chlápek je očividně sám se sebou spokojený.

„Výborně. Co si všichni dáte?” Každý mi přednese svou objednávku, ale já se soustředím na Jakea - velké extra bold espresso ze Sumatry a místo na šlehačku. Hmm. sebedůvěra, odvaha, zábava a taky neuvěřitelný sex-appeal. Ten je pro Sáru dokonalý! Teď jen jak je dám dohromady?

Připravím všem policistům kávy a vyvolám je. Odnesou si je k jednomu většímu stolu u oken. Zřejmě chvíli posedí a popovídají si, a tak mám pár minutek, abych zosnovala plán. Popadnu ubrousek a jdu k nástěnce pro zaměstnance v chodbě před šatnou.

„Sára, Sára, Sára,” odříkávám z rozvrhu směn, který je na nástěnce připíchnutý. Mám to. Naškrábu Sářino číslo na ubrousek s kratičkým vzkazem a mažu zpátky za pult. Fajn, teď mu ho musím nějak podstrčit. Vrhnu pohled na podnos se zákusky ve vitríně a začíná se mi rýsovat plán. Vezmu jeden kousek našeho firemního kávového koláče a položím ho opatrně na ubrousek, aby nezakrýval číslo a nezanechal tam mastné fleky. Právě v tu chvíli se Sára vrací od Dereka.

„Mělas pravdu, Jane. Má fakt dobrou náladu. Dal mi volno.”

„Skvělý. Hele, udělej mi laskavost,” požádám a začnu jí prsty pročesávat dlouhé černé vlnité vlasy a otírat rozmazanou řasenku pod očima.

„No počkej... co to děláš?” diví se. „Příště na mě radši neplivej.”

„Nebudu. Jen odnes tenhle koláč tomu nádhernýmu policistovi, co sedí támhle u okna.” Sára se ohlédne a uvidí policistu Jakea.

„PÁÁÁÁÁNI, ten ale je!” vyjekne a hned mi pomáhá s úpravou svého účesu. „Uka.” Napřáhne ruku a já na ni položím koláč. Sleduju, jak Sára kráčí ke stolu a podává policistovi Jakeovi koláč. Jake se usměje, zatváří se nechápavě, ale koláč přijme. Sára mu něco říká, pohodí přitom hlavou a zatřese kudrlinami. Rozhodně flirtuje. Říká mu ještě něco a vrací se k pultu. Vidím, že si povytáhla upnuté bavlněné tričko s dlouhými rukávy, aby jí vykukoval kousek břicha a zad. Profesionálka. Jake ji při odchodu upřeně pozoruje.

Policisté si ještě chvíli povídají a Sára a já zpovzdálí slintáme blahem, když sledujeme, jak si Jake ukusuje koláče. Slintáme nad ním samozřejmě, ačkoli koláč dneska taky vypadá celkem slušně. Ve vysílačkách se ozve volání a všichni muži vyskočí a míří ke dveřím.

Policista Jake se nejdřív zastaví u pultu a zamává na Sáru ubrouskem.

„Díky za koláč,” poděkuje a mrkne na ni. „Zavolám.”

Sára září a přikyvuje a obě se díváme, jak Jake odchází. Potom se ke mně otočí. „Co to.?” „Tady máš svý rande.”

5

„Je to jen můj dojem, nebo se ti taky zdá tenhle úkol dost chabej?” zeptám se a otočím židli i stolek, abych seděla tváří v tvář Cameronu Whiteovi. Profesorka Monroeová, naše angličtinářka, oznámila, že dalším úkolem je pěti až osmistránkový životopis někoho z naší třídy. Protože sedíme poblíž, domluvili jsme se s Cameronem, že budeme spolupracovat.

„Nevím,” odpoví s vážnou tváří. „Mohla by být zábava poznat všechna tvoje temná tajemství.” Chvíli na něj civím a nevím, co na to říct. „Přece nečekáš, že ti prozradím svoje tajemství, že ne?” zašeptám.

„No, budeš mi muset něco pořádného nabídnout. Chci dostat áčko.” Cam se zazubí, když vidí můj vystrašený výraz.

„Ani náhodou!” vyjeknu a nervózně se usměju. „Kromě toho, já se budu vyptávat první.” Poťukávám tužkou na sešit, sešpulím rty a zkoumavě si Camerona prohlížím. Fakt nevypadá vůbec špatně. Trošku drsnější než typičtí kluci, které potkávám ve městě. Spíš jako někdo, kdo by měl vyrazit někam do hor než do chicagské nadzemky. Ale má opravdu hezký modrý oči a hodně se směje, což mu vždycky rozzáří obličej.

„Moc dlouho ti to trvá. Trochu mě děsíš.”

„Dobrá, dobrá, jen se snažím vymyslet nějaký zajímavý otázky. Asi začnu současností a pak budu postupovat do minulosti, jestli ti to nebude vadit,” vysvětluju mu postup.

„Nebude. Jen do toho.”

„Tak jo. Otázka číslo jedna, proč sem chodíš?”

„To je dobrá otázka,” ocení Cam, já se trochu uvolním a nachystám si sešit. „Vlastně jsem se dostal na Indianskou univerzitu do Bloomingtonu - patří k takzvaný velký desítce škol. Mají slušný finančnictví - to je mimochodem můj hlavní obor - a vždycky jsem tam chtěl jít.”

„Co se stalo?”

„No,” spustí a vzápětí se na dlouho odmlčí. „Mojí mamce diagnostikovali v srpnu nádor.”

„Páni,” vyjeknu a upustím tužku. „To je mi vážně líto.”

„Zatím je na tom dobře,” uklidňuje mě, „ale je sama a prostě mě teď potřebuje. Těžce snáší chemoterapii. Takže prozatím zůstávám doma, abych jí pomáhal, a chodím do školy tady.”

„To jsi vážně skvělý syn.” Najednou k němu pocítím respekt. Cam pokrčí rameny.

„Teď je řada na mně. Jaká je tvoje nejoblíbenější káva?”

„Cože?” zachichotám se. „Střílíš si ze mě? Tohle bude v mým životopisu?”

„Rozhodně,” potvrdí a s perem přiloženým u papíru čeká na mou odpověď. „Zajímá mě to. Už jsi říkala, že jsi zástupkyně vedoucího v Coffee Joe za rohem, takže jsi určitě odbornice na kafe.”

„To je sice pravda.” Snažím se o skromný tón. „Ale to, že toho vím o kávě hodně, přece neznamená, že můj oblíbený nápoj si oblíbí všichni. To je individuální.”

„Já čekám.” Předstírá netrpělivost.

„Velký ledový odtučněný moka, bez šlehačky,” prozradím a Cam si to opravdu zapíše.

„Hm... zajímavý,” utrousí a civí na to, co právě napsal.

„Přestaň,” okřiknu ho a zavrtím hlavou. Tak dlouho analyzuju lidi a jejich nápoje, že mi přijde jaksi divný, když někdo analyzuje mě. A v tu chvíli profesorka Monroeová oznámí třídě, že hodina končí. Podívám se na hodinky. Mám patnáct minut, abych se dostala do práce.

„Tohle mi nestačí, abych mohl sepsat tvůj životopis, tak se zdá, že na tom budeme muset zapracovat i mimo hodinu. Nechceš se někdy sejít?”

„Určitě,” souhlasím a na horní okraj jeho sešitu napíšu svoji e-mailovou adresu. „Dej mi taky mail.” Cam ho napíše na můj sešit. „Kdy to vlastně máme odevzdat?” zeptám se.

„Příští středu. Máme na to jen týden, tak se budeme muset sejít brzy,” upozorňuje.

„Co třeba v neděli odpoledne?” navrhnu. „Dělám do čtyř. Můžeš za mnou přijít do kavárny, sedneme si tam.”

„Super.” Hodí učebnice do svého batohu a jde se mnou ze třídy. „Tak v neděli ahoj.”

„Ahoj,” rozloučím se, zapnu si světle hnědý kabátek, napodobeninu jednoho značkovýho (kdo si tak může dovolit pravý?), a přehodím si batoh přes rameno. Když mířím ke dveřím, uslyším, že mi na mobil přišla esemeska. Stojí tam: „J, zastav se. Důležitý. E.”

Naťukám: „Dělám od 3.”

Em odpoví: „S.O.S. Fakt.”

„OK.” Strčím telefon do batohu.

Běžím tři bloky ze školy do Coffee Joe, abych Derekovi oznámila, že dneska přijdu do práce později. Namluvím mu, že jsem to dostala, ale nemám tampony, a tak si musím zaběhnout do obchodu, a on nasadí zhnusený výraz. Výmluva „právě jsem to dostala” zabírá na každýho učitele ve škole - je dobrý vědět, že stejně tak funguje i v reálném světě. Odcházím z kavárny a upaluju šest bloků k Em. Zazvoním na zvonek a okamžitě se ozve bzučák. Dveře jsou odemčené, a protože vím, že její máma je v práci, rovnou mířím do jejího pokoje.

„Musím. zase. začít. cvičit,” supím, předkloním se a držím se za bok. Za chvíli popadnu dech a konečně se podívám na Em. Leží jak hromádka neštěstí na posteli, do háje, a brečí.

„Co se děje?” zeptám se a úplně jistě nevím, co mám dělat. Ještě jsem Em nikdy plakat neviděla. Za těch sedm let, co jsme nejlepší kamarádky, jsem já brečela často a ona mě vždycky utěšovala. Až doteďka. Posadím se na postel vedle ní. „Em, co se děje?”

Em zvedne hlavu a pohlédne na mě. Má úplně oteklý obličej. „Jason se se mnou rozešel,” zašeptá.

„Cože?” přímo vykřiknu. Tomu nemůžu uvěřit. Jason a Em byli vždycky tak stálá dvojka. Přímo snový pár. „Proč by se s tebou proboha rozcházel?”

Em nakrabatí tvář a hlava jí zase padne na polštář. Ramena se jí zvedají pláčem. Cekám, až přestane. Otočí hlavu a podívá se na mě. „Říkal, že už to nefunguje. Že jsme moc rozdílní,” zalyká se.

„Co to má znamenat?” nechápu.

Em si vytáhne papírový kapesníček z krabice na stolku u postele. „On si myslí, že se moc učím.”

„A co jako čeká? Vždyť máš tohle pololetí fakt těžký předměty. Mělo by mu bejt jasný, že toho máš hodně.” Em přikyvuje souhlasně hlavou. „Nemluvě o tom. že příští rok jdeš do tý přípravky na práva. Měl by si zvykat už teďka.”

„To je právě ono,” vzlyká Em. „Ta přípravka. On si myslí, že toho budu mít moc a na něj mi nezbyde čas, a tak to radši skončíme hned.”

„Třeba to není tak špatnej nápad,” prohlásím a založím si ruce na břiše. „Jestli se s tím není schopnej vyrovnat teď, určitě by to nezvládl, ani až budeš na vysoký.”

Em zase nakrabatí tvář a zaboří hlavu do polštáře. Kurňa. To jsem neměla říkat. Věděla jsem, že na utěšování moc nejsem.

„Promiň, promiň, promiň,” omlouvám se. „Co mám udělat? Chceš, abych s ním promluvila?” Vloni jsme se všichni celkem často scházeli, takže bych za ním kliďánko šla. I když tenhle školní rok se moc nevídáme. Jason je o rok starší než Em a já a už školu skončil. Nešel na vysokou. Začal hned pracovat u svého strýce ve stavební firmě a sám měl hodně práce.

„Ne!” zaječela Em a prudce se posadila. „Ještě jsem ti neřekla to nejhorší.”

„Cože? To ještě není všechno? „Bože... mně je to tak trapný.” Em si zakryje tvář rukama.

„Klid, Em, víš, že mně můžeš říct všechno.” „On... chodí už s jinou holkou. Je to... je... buranka.”

„Cože?”

„No, vždyť víš. Jeho strejda bydlí na takovým malým předměstí. Jason u něj tráví skoro všechen čas od tý doby, co pro něj pracuje.” Em zhluboka povzdechne. „Ona je taková coura. Prakticky bydlí v jednom malým místním baru. Je jí dvacet čtyři a pracuje v supermarketu.”

„To je můj sen.”

„Je to ještě horší,” pokračuje Em. „Potkal ji na bowlingu.” Navzdory Eminu zoufalství si nemůžu pomoct a zasměju se, když si tu holku představím. „Je v jeho týmu.”

„Jason hraje bowling?” přímo ječím. „A mají dresy a tak?” vyptávám se se smíchem.

„Bože, to nevím. A nesměj se - není to legrační! Od maturity se choval divně,” stěžuje si Em.

„Asi ano.” Teda vážně, bowling? Otřesu se.

„Co teď budu dělat?” fňuká Em.

„Chceš opravdu znát můj názor?”

Em přikývne.

„Pusť ho k vodě.”

„Ale vždyť jsme spolu chodili skoro tři roky!” namítne.

„Já vím. Netvrdím, že to bude snadný nebo tak, ale podváděl tě. Nebo přesněji PODVÁDÍ tě. A ne že bych chtěla souhlasit s takovým kreténem, ale připadá mi, že vaše cesty se fakt rozcházejí.”

Spodní ret se jí trochu chvěje. „Já vím.”

„Promiň, Em. Hele, zavolám Derekovi, že dneska prostě nemůžu přijít do práce. Namluvím mu, že mě děsně bolí břicho nebo tak něco. Budeme dneska spolu.”

„Tak jo, díky, Jane.” Em si utře oči papírovým kapesníčkem.

6

„Jak ti dneska je, Em?” ptám se v šatně. Mně právě skončila směna a Em jde do práce na odpolední i večerní směnu až do zavírací hodiny. Na neděli tu byl divně slabý provoz.

„Nevím. Řekla bych, že dobře,” odpoví melancholickým hlasem.

Složím modrou zástěru a strčím ji do tašky, zatímco Em vytáhne svoji a zavazuje si ji na zádech.

„Já vím, že ti to tak nepřijde, ale opravdu se to bude zlepšovat,” ujišťuju ji, přitom se dívám o zrcadla, upravuju si tlustou kostkovanou tvídovou čelenku ve vlasech a uhlazuju si bílou košili s límečkem. Kéž bych si s sebou přinesla něco na převlečení na sraz s Cameronem.

„Jo, já vím. Pořád to opakuješ. A já pořád čekám, kdy na to dojde.”

„No to nebude hned,” vysvětluju, třebaže v týhle oblasti nemám moc zkušeností, protože jsem nikdy s žádným klukem tak dlouho nechodila. „Co se děje? Včera ráno jsi do telefonu mluvila veseleji. Já jsem to věděla, žes se mnou, Katie a Avou měla večer jít ven. Příště přijdu a vyvleču tě, abys neměla čas sedět a soužit se.”

„Já jsem celou dobu neseděla a nesoužila se,” vysouká ze sebe Em. „Viděla jsem ho.”

„Jasona?” Otočím se od zrcadla a vykulím na ni oči. „Bože, Em, proč? Prosím tě, řekni mi, žes neudělala to, co zoufalý holky dělávaj, a nežadonilas, aby se vrátil.” Do háje. Měla jsem jí včera dělat společnost. Já tedy občas jako kamarádka nestojím za nic.

„Ne... to ne! Ovšem že ne. Jsem nešťastná, ale ne blbá,” protestuje Em. „Zaběhla jsem si pro burrito do mexický a on tam byl. Vypadal úžasně. Měl na sobě ten velký měkoučký příjemný tmavě modrý svetr, co jsem mu dala k posledním Vánocům. Na úplně kratičkou chvíli jsem se chtěla rozběhnout a vrhnout se mu do náručí. Ale pak jsem si všimla, že tam je s ní. Hned mě přešla chuť k jídlu, tak jsem se otočila a šla domů.”

„Jéžíš, Em, to je drsný. Viděl tě?”

„Myslím, že ne.” Obě chvíli mlčíme.

„Jak vypadala?” zeptám se nakonec.

Em se pousmála.

„Úplně uhozeně,” odpoví.

„Povídej, povídej. Chci detaily.”

„Tak pro začátek, měla na sobě vyšisovaný strečový džíny.”

„Ne!” přímo zařvu a zakryju si pusu rukou.

„Jo. Ani jsem nevěděla, že se takový ještě vyráběj,” podotkla Em.

„Třeba je koupila na eBay?” nadhodím. „Tam si můžeš koupit jakoukoli příšernost.”

„Třeba,” zopakuje po mně Em. „Taky měla růžovo-zelenou batikovanou halenku, velký růžový kruhy v uších, a tohle si poslechni, pohorky.”

„Probůh, svatá Brendo Walshová, děláš si ze mě legraci?” zaúpím. „Jason MUSEL přijít o rozum. To je jak z devadesátých let, až je mi na blití.”

„Ani se ti nedivím,” přitaká Em a trochu se zasměje. „Vsadím se, že ty boty musí Jasona rozparádit. Ne že bych si chtěla představovat, že ho dokáže rozparádit i někdo jinej než já.” Přestala se smát.

„To chápu,” uznávám. „Poslední otázka a už o ní nebudeme mluvit. Slibuju.”

„Dobře.”

„Co vlasy?”

„Děsná trvalá.”

„Já to tušila!” říkám a sprásknu ruce. Vezmu si tašku a otočím se ke dveřím. „Em,” vzpomenu si ještě a otočím se zase k ní, „možná bys měla uvažovat o tom, že bys mi dovolila, abych ti někoho dohodila. Já vím, že jsme si z toho onehdy u tebe dělaly legraci, ale možná by to bylo dobrý. Víš, jen aby ses vzpamatovala a dostala mezi lidi.”

„Co? To ne.” Em se zašklebí.

„Ale jdi,” naléhám. „Jen jedno rande. A jenom když mi to kávová zrna napoví.”

„Když já nevím.”

„No tak mi aspoň slib, že o tom budeš uvažovat. Jdu si pro kafe a počkám na Camerona. Klidnou směnu. A neboj, opravdu bude líp.”

„Taky doufám,” povzdechne si Em a jde za mnou do kavárny.

Cam už sedí v jednom ze dvou velkých pohodlných modrých sametových křesel v rohu kavárny. Poslouchá něco na iPodu a za hlavou mu svítí modrobílý neonový nápis Coffee Joe. Plácnu sebou do křesla proti němu.

„Ahoj Camerone.”

„Ahoj Jane.” Vypne iPod a vytáhne si sluchátka z uší. „Jak se vede?”

„Dobře.” Postavím si ledové moka na stolek mezi námi. Všimnu si, že Cam má už taky kávu. „Byla bych ti bývala udělala něco zadarmo,” upozorním ho.

„To je dobrý,” namítne. Napije se.

„Co sis vlastně dal?” ptám se zvědavě. Nemůžu to zaboha poznat.

„Karamelový latte s oříšky.”

„Karamelový latte s oříšky?” opakuju téměř vyčítavě. To je pěkně dlouho, kdy jsem naposled na tohle kafe natrefila. Zavřu oči a snažím si vybavit zápis v notesu.

Karamelové latte s oříšky

Tohle tedy rozhodně nečekáte. Velice vášnivý... velice sexy…

Prudce otevřu oči a úplně cítím, že rudnu. Opravdu to tam je tak napsaný? Přemýšlím, jestli bych nemohla nenápadně do zápisníku nakouknout.

„No, co má být?” diví se Cam.

„Nic, nic. Vůbec nic. Jen jsem si nevšimla, že se dělá,” hasím to a pořád cítím, že jsem červená.

„Občas se chováš divně, Jane.”

„To je fakt,” souhlasím.

Dáme se do úkolu a já si uvědomuju, že se dobře bavím. Je s ním FAKT legrace. Vypráví mi všechny možný historky z dětství a o kamarádech, se kterýma si hrával. Třebas šel s kamarádem Vinniem po ulici a vykřikovali: „Lassie! Pojď domů!” Lidi se zastavovali a ptali se, co se děje, a kluci jim tvrdili, že ztratili kolii Lassie (jako v tom seriálu). A všichni jim hned začali pomáhat při hledání. Byla to velká legrace, dokud jeho mamka nešla na třídní schůzky a předseda rodičovského sdružení se jí nezeptal, jestli už našli psa. Ten ovšem pochopitelně neexistoval. Maminka byla v rozpacích a Cam v pěkném průšvihu.

Em připravuje nápoje u kávovaru, zatímco Wendy, jedna z našich starších baristek, obsluhuje pokladnu. Všimnu si, že Em na nás občas pohlédne, a usměju se.

„Na koho se směješ?”

„Ale to je moje nejlepší kamarádka Em,” odpovím. „Je skvělá.”

„Tak to je super, že vy dvě pracujete spolu.” „To teda jo,” přitakám.

Dveře kavárny se otevřou a já cítím, jak se mi stahuje žaludek. Dovnitř vkráčí Melissa, tentokrát bez Ginny. Asi mi po tváři musel přeběhnout výraz odporu, protože Cam se zeptá: „Co se děje?”

„Nic. Jen mi najednou nějak není dobře.”

„Potřebuješ si odskočit?” vyptává se starostlivě.

„Ne.” Skvělý. Teď si bude myslet, že mám průjem nebo co. Melissa se přiloudá rovnou k nám.

„Jane!” zanotuje, jako kdybychom byly ty nejlepší kámošky na světě. „Jak se vede? Dám si malé odtučněné latte.”

„Já nepracuju, Melisso,” procedím mezi zuby.

„Ach, jsi tak milá, Jane. Že je moc milá?” osloví Camerona. „Takže si dám to latte.”

„Opravdu. já nepracuju,” zopakuju.

„Jak to myslíš, že nepracuješ?” diví se Melissa. Dělá si legraci? Obvykle mě konflikt s Melissou Stillwellovou dostává do pozice poddajného kotěte, ale dneska se tak necítím. Naprosto mě před Cameronem ztrapňuje.

„Tak ještě jednou, doslovný překlad,” odříkávám zřetelně. „Já nejsem v práci. nechystám kávy. nemůžu tě obsloužit. No estoy trabajando. Běž k pokladně a objednej si tam.” Páni, to nebylo špatný. Ačkoli ta španělská věta byla možná zbytečná a taky mohla následovat nějaká jízlivá odpověď.

„Ach! Omlouvám se,” vyjekne Melissa. „Máš rande? Ty jsi její příbuzný?” obrátí se s dotazem na Camerona.

„Cože?” diví se Cam a podívá se na mě nechápavě. Cítím, jak rudnu. Panebože, já tu holku brzy praštím. Zadívám se na svůj sešit a modlím se, ať prostě odejde.

„Další,” zaječí Em, když si všimne, co se děje. „Co si dáš, Melisso? Já tě obsloužím.” Em mě opět zachraňuje. Melissa váhá, nechce se jí odejít, obzvlášť když se do mě tak pěkně strefuje. Pohlédne na hodinky.

„No, opravdu spěchám. Brzy MÁM rande. Ne s příbuzným,” dodá ještě a významně se na mě zadívá. Pak zamíří k Em, kroutí přitom zadkem (určitě kvůli Cameronovi) a přednese svou objednávku. Kdyby pohledy uměly zabíjet, je po ní.

„Co to mělo znamenat?” chce vědět Cam. Zhluboka se nadechnu a doufám, že se mi do tváře vrátila normální barva.

„To je jen jedna protivná holka, která vloni chodila k nám do školy,” vysvětlím.

„Vypadá jak čarodějnice,” poznamená Cam.

„No. to taky je.” Oba sledujeme, jak si Melissa bere kávu a jde ke dveřím.

„Tak zatím, Jane!” zavolá, ale já neodpovím.

„Není moc sympatická,” prohlásí Cam.

„Hm. Vloni si dala za úkol mučit mě celý školní rok. Pak odmaturovala a já myslela, že bude klid, ale kdepak, nedávno mě objevila tady.”

„Proč jí nedáš jednu do zubů?” ptá se Cam.

„Do zubů?” opakuju po něm. „Nevím? To dělaj kluci. Kromě toho já jsem ještě nikdy nikoho opravdu nepraštila. Asi bych v tom nebyla moc dobrá.”

Cameron se zazubil. „To byla legrace, Jane.”

„Aha.” Přikývnu.

„Ale vážně, zkusilas s ní promluvit?”

Promluvit si s Melissou? Na mysl mi přišla slova jako nesmyslný a nepříjemný. „Nezkusila. To nemá smysl. Takhle se chová pokaždý.”

„Co si to vyříkat mezi čtyřma očima? Nemůžeš jí dovolit, aby si z tebe takhle utahovala.”

Povzdechnu si a začnu mu vysvětlovat, jaké mám s takovýma holkama potíže a jak vždycky ztratím sebejistotu a ve chvilce se změním v kus hadru.

Cam si dělá poznámky.

„To bylo mimo záznam. Do úkolu to nepiš.”

„Uvidíme,” zlobí mě.

„To radši ne,” protestuju a z legrace ho plácnu po rameni. Po svalnatém rameni. Oba se smějeme a mě najednou napadne geniální myšlenka. Cam je tak zábavný. Jestlipak by byl dobrá partie pro Em? Možná ne natrvalo, ale prozatím by jim mohlo být spolu fajn. Ačkoli to jeho karamelový kafe mě jaksi mate. Na druhou stranu není snad posypaný tou lahodnou oříškovou čokoládou? Takže karamelový latte jde dohromady s horkou čokoládou. Možná.

„Země volá Jane!”

„Cože?” vyhrknu a probírám se ze zamyšlení.

„O čem přemýšlíš?” vyptává se Cam. „Chvíli jsi byla úplně mimo.”

Ach jo. Nemám čas mrknout do svýho zápisníku. Budu se muset tentokrát prostě spolehnout na instinkt.

„Přemýšlela jsem o tobě a o své kamarádce Em. Napadlo mě, že bys ji občas mohl někam pozvat. Moc by vám to spolu slušelo.” Něco se mu mihlo po tváři. Bolest? Ne - co by mělo být bolestnýho na tom vyjít si s hezkou holkou? Dotklo se ho to? Řekla jsem něco špatně?

„Ty chceš...” zarazí se, „abych pozval na rande tvoji kámošku?”

„Jo. Em je skvělá. Moc milá a zábavná. Oblíbíš si ji.”

Cam sklopí zrak a kouše si spodní ret. Pak zvedne hlavu a podívá se mi do očí.

„Tak jo. Jestli chceš, pozvu ji,” slíbí nevýrazným hlasem. Jéžíš, taky by mohl projevit víc nadšení. Na rande s ním snad bude větší zábava.

„Bezva. Domluvím to.”

Nadiktuju Cameronovi spojení na Em. Hodí si sešit do svého batohu zeleného jak les a říká, že se tedy uvidíme na hodině. Posbírám si svoje věci a jdu zpátky k pultu, abych si promluvila s Em.

„Tak?” spustím, vezmu si dlouhé brčko a pohrávám si s ním.

„Tak, jako co?” nechápe Em, zatímco kontroluje teplotu v konvičce s napěněným mlékem.

„Co asi, jakej je tvůj názor na válku na Středním východě? No fakt, Em, o čem asi myslíš, že mluvím? Co říkáš na mýho kamaráda Camerona? Dobře jsem viděla, jak po něm pokukuješ. Nesnaž se zapírat.”

„Co?” Zrudne. „Po nikom jsem nepokukovala.”

„Jo... jasně... když to říkáš,” nedám se. „Chceš jít na rande s tím klukem, po kterém jsi vůbec nepokukovala?”

Em práskne nádobou s mlékem na stůl, až se trochu rozlije, a pohlédne na mě s povytaženým obočím.

„Cos to zase probůh spískala?” zasyčí na mě a přimhouří oči.

„Klídek, klídek,” mírním ji, popadnu ubrousky a rozprostřu je na pult, abych otřela rozlité mléko. „Cam je skvělej. Bude to zábava, pohoda, jen tak se zasmát. Vůbec nic vážnýho, přísahám.”

„Ne, Jane. Říkala jsem ti, že na to nejsem připravená.”

„Hele, nechci po tobě, aby sis šla s tím klukem vybírat svatební dary. Jen jedno rande.”

„Já. nemůžu,” brání se Em. „S nikým kromě Jasona jsem už roky nerandila.”

„No právě! Proto je Cameron skvělá volba pro první rande po Jasonovi. Vážně, Em, budeš se smát celý večer.” Vidím, že Em o tom začíná uvažovat.

„Nevím. Nevím, jestli jsem připravená.”

„No tak si s ním nejdřív popovídej po internetu. Dala jsem mu tvoji přezdívku na ICQ a taky e-mailovou adresu.”

„Cože? Koukám, že jsem do toho vlastně neměla vůbec co mluvit, že jo?”

„Vlastně ne, ale jestli se někdy se mnou rozejde kluk, očekávám, že mi tu laskavost oplatíš.”

„No,” pronese Em a otírá nádobu s mlékem vlhkou utěrkou, „je fakt hezkej.”

Zazubím se. „To teda je.”

7

Ve středu jsem v práci asi hodinu a hned musíme se Sárou provést rychlý úklid. Když mi začala směna, byla tu matka, která dovolila svému jednoletému dítěti obrátit celou kavárnu vzhůru nohama. Hrál kuželky s jablky a lahvičkama s jogurtovým smoothie z chladicího boxu a stavěl pyramidu z půlkilogramových balíčků kávy. Žena seděla a celou dobu ho zálibně sledovala a já jen přemýšlela, jak velký nepořádek po nich budu uklízet, než přijdou další zákazníci. Vrchol nastal, když shodil všechny termo hrnky a chodil s nima po kavárně. Už jsem se chystala konečně něco té matce říct, ale ona právě popadla dítě do náručí, foukla mu za krk a vyšla z kavárny a na zmatek, který tady její batolící se tornádo zanechalo, se ani neohlédla.

Uklízím hrnky, když najednou vycítím, že za mnou někdo stojí. Ohlídnu se přes rameno. Je to celkem spokojený Derek. Pravou ruku má zvednutou, ale hned ji rychle spustí k boku. Asi se mě chystal poplácat po zádech.

„Ahoj,” pozdravím. „Jak se máš, Dereku?”

„Fajn. Tohle je dobrý.” Mávne papírem v levé ruce. Je to můj návrh se speciálními kávami podle vedoucího pobočky pro měsíc prosinec.

„Dík.”

„Jen tak dál.” Neohrabaně mi pokývne a jde rychle do kanceláře. Já si stoupnu za pult a čekám na dalšího zákazníka. Sára se ke mně připojí.

„Byl Derek.  opravdu milý?”

„Jo. Je to divný, co?”

„Naprosto.” Zahihňá se. „A ještě jsem ti nepoděkovala, jak jsi mě dala dohromady s tím Báječným Policistou.”

„Co se stalo?” ptám se zvědavě. „Zavolal ti? Měli jste rande?”

„Ano a ano,” odpoví Sára. „Je tak úžasnej. Zavolal mi hned druhý den a zašli jsme na skleničku. Hned jsme si padli do oka, a tak jsme šli ještě tancovat. Je moc dobrý tanečník. Jak se vlní. Panebože!”

„Takže dobrý, co?”

„Hmmm.” Tváří se zasněně.

„No, tak už mi vyšly dva pokusy ze dvou. Nejdřív Gavin a Simone a teď ty a policista Jake. A právě jsem dala dohromady svýho kamaráda Camerona s Em.”

„Už je z tebe pomalu místní dohazovačka,” poznamená Sára.

„To jo. Taky mi to tak připadá.” V tu chvíli se otevřou dveře a vcházejí moji studentíci. „Probůh, to už je pět pryč?”

Sára přikývne. „Jo, za deset minut půl šestý.”

No nazdar. Nemám čas se učesat a zkontrolovat make-up. Nakloním hlavu a zkouším si trošku přičichnout k tričku. Navoněla jsem se dneska ráno? Nemůžu si vzpomenout. Stříknu si do dlaně trošku vanilkového sirupu a nanesu si ho za obě uši. Je to dost hnusný a upřímně řečeno docela to lepí, ale krásně voním. Rychle se štípnu do tváří, abych měla barvu. Nemyslím si popravdě, že budu vypadat nějak líp, ale moje babička mi vždycky říkala: „Když máš mluvit s hezkým hochem, trošku se štípni do tvářiček.” A Will je hezký hoch.

„Je ti něco?” zeptá se Will a já rychle dávám ruce z tváří.

Cože, on snad k pultu přiletěl? „Kdepak!” ujistím ho a zubím se od ucha k uchu. „Jak se vede?”

Trochu se zamračí. „Mohlo by to být lepší. Zaspal jsem a nestihl matiku. Potom jsem zvoral test z dějepisu. Nic moc.”

„To mě mrzí,” polituju ho. „Aspoň že je zítra Den díkůvzdání, budeš mít volno.”

Will přikývne. „To je pravda. Co ty? Máš na zítra nějaké plány, Jane?”

„Jen takové ty rodinné záležitosti,” odpovím. „Oslavu vždycky pořádá moje máma.”

„To je hezké,” ocení vřelým tónem. „My vlastně Díkůvzdání slavit nebudeme.”

„Proč ne?”

„My všichni,” začne vysvětlovat a ukáže na sebe a své kamarády, „máme tenhle víkend nějaké povinnosti ve studentském klubu a domů se nedostaneme. Budeme s přáteli, objednáme si pizzu a podíváme se na fotbal.”

„To může být zábava!” prohodím a myslím to vážně. Mnohem radši bych seděla s Willem a jeho kamarády z klubu u pizzy, než vedle svýho ubryndanýho strejdy Eda, který mi při každým slavnostním obědě dokáže pocákat sukni omáčkou.

„Budeš vítána,” prohodí Will.

„Vážně?” vyhrknu trochu moc dychtivě.

„No jasně,” řekne a směje se.

Vypadám zase jako idiot. Musím se uklidnit. Jenže je to skoro rande!

„No tak mi sem napiš číslo,” požádám a přistrčím mu papírek a tužku, „a já ti zavolám, jestli se mi podaří vyvlíknout z tý rodinný oslavy.”

Will rychle napíše telefonní číslo a strčí mi papírek zpátky. Přeložím ho a zasunu do kapsy.

Chlapci si vezmou kávy a míří ke dveřím. Will se zastaví a otočí. „Tak zítra možná na viděnou.”

„Možná,” odpovím.

„To je hezkýýýýý,” pronese Sára.

„Já vím.”

Den díkůvzdání začne tak, jak jsem čekala. Táta, strejda Ed, děda Turner a mí bratranci Nathan (kterému jsem ještě neodpustila ten debakl na loňském plese) a Kevin se usadili před televizí na gauči a koukají na fotbal. Mamka, babička Torreniová, teta Sally a moje skvělá přeochotná sestřenice Susie vaří tuny jídla v kuchyni. Já nevím, kam se mám vrtnout. Nechci vařit a fotbal nesnáším. Napadne mě, že se odplížím do svého pokoje a budu si číst knížku, kterou jsem si koupila minulý týden, když vtom zaslechnu svoje jméno.

„Jaaaaane!” volá mamka.

A kurňa. Vyrazím směr kuchyně. Stříbrné armatury a spotřebiče se lesknou a oranžově vymalované stěny dodávají místnosti příjemnou atmosféru. Zastavím se před dveřmi a doufám, že blíž nebudu muset jít.

„Tady tě máme,” všimne si mě mamka. „Pojď sem a drž krocanovi nohy, ať můžu vyndat vnitřnosti.” Mamka stojí u dřezu a svírá pupínkovité nohy obrovského krocana.

„Cože?” Zkřivím znechuceně obličej. „Ani náhodou, to je nechutný.”

„Jane, potřebuju, abys mi pomohla,” pronese mamka tentokrát přísným hlasem. „Fakt radši ne.”

„Já ti pomůžu, teto,” ozve se Susie a já obrátím oči v sloup.

„Ne, Susie, ty teď děláš nádivku. Jane, POJĎ sem,” poručí mamka.

Asi tomu neuniknu.

„Proboha,” brblám si pod vousy, když si stoupnu vedle mamky ke dřezu. „No tak jo, jsem tady. Co mám dělat?”

„Popadni do každý ruky jednu nohu a roztáhni je.”

„Dáš mi snad aspoň rukavice, ne?” žadoním.

„Je to jen krocan, Jane. Chytni ho.”

Zkusmo vezmu krocana za nohy a přísahám, že se mi chce zvracet. Vypadá úplně jako velký tlustý mimino s vlhkou broskvovou kůží. Křídla má přimáčknutý na prsa a já si opravdu myslím, že se tu sesypu. Odvrátím hlavu a zavřu oči.

„Tak a teď je roztáhni,” poroučí mamka. Roztáhnu krocanovi nohy a dělá se mi zle. Nevím proč, ale otočím zase hlavu a otevřu oči, abych viděla, co mamka dělá. Právě v tu chvíli zahlídnu, jak jí celý předloktí zmizí v krocanovi a vzápětí se zase objeví s hrstí rudých krocaních vnitřností.

„Panebože!” zaječím. Pustím krocaní nohy, zakryju si pusu rukou a vyrazím z kuchyně do koupelny.

Zaslechnu, jak si mamka povzdechne a Susie říká: „Neboj, teto Cheryl, držím je.”

Ale je mi to jedno. Jen ať si Susie drží krocaní nohy. Já tam zpátky nejdu.

Po krátkém dávení nad záchodovou mísou přecházím k umyvadlu a stříknu si do dlaní tři velké bobule antibakteriálního mýdla. Chvilku si drhnu ruce a snažím se zbavit všech důkazů toho, co se dělo v uplynulých několika minutách.

Zamířím do svého pokoje, abych si promyslela, co dál. Potom, co jsem právě viděla, rozhodně nemám chuť jíst krocana. Na tváři se mi rozhostí úsměv, když si vzpomenu na Willovo pozvání, a rozhodnu se, že se zkusím vytratit a dorazit na jeho oslavu Díkůvzdání. Vezmu z hromádky špinavého oblečení včerejší kalhoty a hledám telefonní číslo. Najdu papírek, ze stolu zvednu mobil a vlezu si na postel, abych mu zavolala. Vyťukám čísla, v duchu si připravuju, co řeknu, když zaslechnu, že telefon někdo zvedl.

„Je nám líto, toto číslo je mimo provoz,” odříkává automat ženským hlasem.

„Cože?” podivím se. Odtáhnu telefon od ucha a zadívám se na něj. „To nemůže být pravda.” Stisknu „UKONČIT HOVOR” a potom číslo vytočím znovu. Ozve se stejná automatická hláška.

„Je nám líto, toto číslo je mimo provoz.”

Zaklapnu telefon a opřu se o polštáře. Přemýšlím, co se stalo. Zjistili jeho rodiče, že zvoral test, a vypnuli mu mobilní služby? Ne, to by bylo přehnaný, že jo?

Doufám, že je Will v pořádku. Co jestli měl nějakou strašlivou nehodu? Třeba stál včera večer cestou domů moc blízko u kolejí, když zaslechl, že na něj někdo volá. Jenže to nevolali na něj, nýbrž na dívku jménem Jill. Ale bylo pozdě, otočil se moc rychle, ztratil rovnováhu a spadl přímo do kolejiště. Než se stačil vyškrábat, ŠUP, už ho přejel vlak oranžový linky! To ne! Chudáček Will! Nejspíš teď leží někde v nemocnici a volá moje jméno.

„Jane... Jane... Jane...”

Ale ne. To taky nedává smysl. Kdyby telefon rozmačkal vlak, bylo by volání přesměrovaný do hlasový schránky. A taky by se o tom mluvilo ve zprávách.

Ležím na posteli, potom se posadím a najednou se mi zase zvedne žaludek. Dal mi nesprávný číslo? Ne. Teda, to by přece neudělal, že ne?

Zkouším si číst knížku, která je fakt moc pěkná, ale čtení neodvede moje myšlenky od Willa a telefonního čísla. Rozhodnu se, že si pustím počítač a podívám se, jestli není on-line někdo, s kým bych to mohla probrat. Přihlásím se na ICQ a za chvilku se objeví seznam. Studuju ho: Megan87, BeerfreaklII, HotButterKisses a EM2009. Ano! Em je on-line. Rychle jí posílám zprávu.

Baristka09: EM! OMG! Jsem tak ráda, že jsi on-line!

EM2009: Ahoj, šťastný krocaní den!

Baristka09: Hele, o krocanech ani slovo :(

EM2009: Proč? Co je?

Baristka09: Em, jsem úplně blbá? Myslíš, že mě má Will rád?

EM2009: Ten Will, co ti dal svý číslo? Stopro.

Baristka09: No právě.

EM2009: ???

Baristka09: Volala jsem tam. Mimo provoz.

Baristka09: Jsi tam?

EM2009: Jj. Přemejšlím.

Baristka09: Blbý, co?

EM2009: Netuším. Třeba jo, třeba ne. Že by se něco stalo?

Baristka09: Jako co?

EM2009: Nevím, zeptej se, až se uvidíte.

Baristka09: Asi jo :(

EM2009: Hlavu vzhůru. Je svátek :)

Baristka09: Ty máš nějak dobrou náladu!

EM2009: :) :) :)

Baristka09: Co? Povídej!

EM2009: Cam = ÚŽASNÝ.

Baristka09: Mluvilas s ním?

EM2009: Jj. Párkrát. Před chvílí jsme si psali, ale musel jít pomáhat vařit. OMG, to je tak slaďoučký.

Baristka09: To teda.

EM2009: Dneska večer máme rande.

Baristka09: Fakt? Super.

EM2009: Nevadí ti to, že ne? Nejsi naštvaná?

Baristka09: Ne.

EM2009: Určitě?

Baristka09: Jo.

EM2009: Pamatuješ - tys nás dala…

Baristka09: Já vím, já vím. Nejsem naštvaná, vážně. Jen přemejšlím o tom Willovi.

EM2009: Nenech si tím zkazit den. Opravdu.

Baristka09: Ok.

EM2009: Volá mě máma. Musím. Uvidíme se zítra, jo?

Baristka09: Tak zítra.

Odhlásila jsem se a sedla si na židli u stolu. Vím, že jsem Camerona a Em seznámila já, a jsem šťastná, že Em je šťastná, ale... prostě nevím. Zřejmě mě trochu vyvádí z míry, že spolu tak dobře vycházejí. Oba jsou skvělí, takže by mě to nemělo zas tak překvapovat. Ach jo. Nejspíš se cítím divně kvůli Willovi. Odstrčím počítač, vylezu zase na postel a přetáhnu si přes hlavu chlupatou růžovou deku. Třeba mi trocha spánku prospěje.

Venku je ještě tma, když se pomalu doplahočím do kavárny. Nevěřím, že musím jít do práce tak brzy, jenže je Černý pátek, nejrušnější den v roce. Každý si rád zajde na kafe, aby se zahřál a probral, zatímco stojí frontu před obchodem s elektronikou nebo hračkami nebo jakýmkoli jiným obchodem, kde nabízejí slevy. Snažím se v duchu připravit na to dnešní šílenství, když dovnitř vchází rozespalá Em.

„Ahoj, Jane,” pozdraví. Zívne a jde do šatny, aby si odložila věci. Vrací se a pomáhá mi srovnat židle.

„Unavená?”

Em zívne. „No, jo.”

„Udělám nám něco na probuzení.”

„Bezva nápad.”

„Už jsi ochutnala macchiato s javorovým sirupem?” ptám se.

„Ne, ale dneska ráno vypiju cokoli. Potřebuju nakopnout.”

Jdu za pult a pustím kávovar. Z kanceláře se vynoří Derek a podívá se na mě.

„Jane, potřebuju s tebou mluvit,” oznámí mi.

A do háje. Tváří se naštvaně. Copak jsem provedla tentokrát? Jdu za ním do kanceláře a sednu si.

„Co se děje?” ptám se.

„No,” spustí Derek, „nechci přikládat větší váhu slovům jednoho zaměstnance proti jinému, ale jestli se něco děje, musím to zarazit hned.” Zírám na něj.

„O čem to mluvíš?”

„Poslední dobou sis vedla dobře, Jane. Opravdu.”

„Fajn.”

Derek si ztěžka povzdechne. „Vydáváš svým kamarádům kávu zadarmo?” zeptá se.

„Cože?” doufám, že to zní šokovaně. „Jasně že ne! Kdo to o mně řekl?”

„To bych ti vážně neměl prozradit,” odpoví pomalu, ale já okamžitě vím, odkud vítr fouká. To ta pitomá ženská středního věku s botoxem v ksichtě Daisy.

„To ti napovídala Daisy, že jo?” vyhrknu. Derek zvedne obě ruce jako na protest.

„To bych neměl říkat,” opakuje a vrtí hlavou.

„Ani nemusíš,” odseknu. „Vím, že to byla ona - žárlí na mě. A jak můžeš věřit někomu, kdo nehne brvou, když mluví? Ani bys nepoznal, jestli lže.”

Derek se ušklíbne, ale rychle zase nasadí kamennou tvář.

„Dobře, jak jsem říkal, nechci věřit jedné z vás víc. Ale jestli vydáváš kávu zadarmo, okamžitě s tím musíš přestat. To je důvod k výpovědi.”

„Rozhodně nic zadarmo nevydávám, Dereku,” zalžu, ale v duchu si slibuju, že to už znova neudělám.

„Tak dobře. Vrať se a dokonči přípravu.”

Přikývnu a jdu za Em.

„Neuvěřitelný,” utrousím tichým hlasem, když jsem v doslechu.

„Co je?”

„Až potkám Daisy, zabiju ji. Nakecala Derekovi, že dávám kamarádům kafe zadarmo.”

„Panebože, to je mrcha!” vyjekne Em. Přestane skládat sušenky na podnos a podívá se na mě.

„Jo, nemůžu tomu uvěřit,” zlobím se. Natáčím si vlasy na prst.

„Zvlášť když jsem ji viděla, jak dává stranou nízkotučný muffiny pro svý kámošky z jazzdance!” prozradí na ni Em.

„Jazzdance?” Zachichotám se při představě, jak Daisy poskakuje po místnosti s partou ženských. „Jo, myslím, že si to umím představit.”

„No, já vím, proč to udělala.”

„Proč?”

„Protože chce tvoje místo,” prohlásí Em. „Vážně?”

„Jo. Daisy si myslela, že na zástupkyni vedoucího měli povýšit ji.”

„Proč? Já jsem rozhodně lepší a pracuju tu delší dobu.”

Em pokrčí rameny.

„To je ale potvora.”

„Měla bys jí ukázat, kde je její místo,” nadhodí Em. „Taky že jo,” souhlasím. „Pro začátek mě napadá, že by někdo měl alespoň měsíc uklízet záchody.” Em pokývne hlavou a ukáže mi zvednutý palec.

Za deset minut půl šesté jsme připravené otevřít.

„Ještě ses mě nezeptala na Camerona,” ozve se Em.

„Promiň, měla jsem to v plánu. Co nového?”

Em se rozzáří oči. „Dneska večer jdeme bruslit! Umíš si to představit? Nestála jsem na kolečkových bruslích snad od deseti let.”

Usměju se. „To je moc roztomilý.”

„Potom chce jít do nějaké restaurace ve stylu padesátých let na cheeseburgery a mléčný koktejl.”

„Teda, vy dva se zřejmě dobře bavíte.”

„Popravdě, Jane, nemyslela jsem si, že to je dobrý nápad,” začne vysvětlovat Em a doplňuje hrnky u pokladny, „po tom s Jasonem, ale vážně mi je teď líp! A Cam je skvělej. Ty jsi tak velká espressoložka!”

„Cože?” Za námi se zjeví Derek, uvazuje si zástěru a je připravený pomáhat nám s očekávanými davy.

„Ehm, no...,” Em koktá a dívá se střídavě na mě a na Dereka.

„Ale nic,” zkusím to.

„Ne, slyšel jsem vás. Říkala jsi, že je Jane velká espressoložka. Cos tím myslela? Kdo je espressoložka?” Sklopím oči k podlaze, vrtím hlavou a snažím se tak naznačit Em, že chci, aby držela jazyk za zuby. Em na mě vrhne pohled a potom se zase podívá na Dereka.

„Povím ti to, ale nesmíš se na Jane zlobit. Protože to je fakt suprová věc.” „Em!” krotím ji.

„Co na tom, Jane? Je to tak super,” namítne Em. „Začínám být nervózní. Tak to vyklop,” pobízí ji Derek.

„No, jak jsem říkala, je to úžasný,” začne Em a já si zhluboka povzdechnu a snažím se připravit na další Derekovo slovní peskování. „Jane si už fakt dlouho vede zápisník. Zapisuje si všechny nápoje, které si zákazníci objednávají, a taky typ zákazníka. Něco jako dělení na kategorie podle oblíbené kávy.”

V duchu se leknu, zavřu oči a vzpomenu si, jak jsem Derekovi lhala, že si do notesu zapisuju speciální kávy podle zástupkyně vedoucího. Otevřu jedno oko, otočím hlavu a mrknu na Dereka. Zírá na mě a očividně si na ten rozhovor taky vzpomíná. Do háje, do háje, do háje.

„Počkej,” vyhrkne Em, když vidí, že se Derek začíná tvářit rozzuřeně, „ještě se nevztekej. Teď to přijde. Jane tomu říká espressologie a na základě toho spojuje lidi!”

„Spojuje? A koho?” ptá se Derek.

„No, hlavně zaměstnance a zákazníky,” přiznává Em a brzdí další líčení, když si uvědomí, že Derek z toho není zas tak nadšený.

„Ty děláš dohazovačku v práci?” položí Derek otázku a zadívá se na mě.

„No, jo, trošku,” huhlám.

„Ale má skvělý výsledky, Dereku, přísahám,” brání mě Em. „Pokaždý se trefí, Simone a Gavin, Sára a ten policajt, Cam a já. je to fakt super.”

Derek na mě pořád civí a já nedokážu odhadnout, co si myslí. Em si uvědomuje, že mě dostala do průšvihu, a pusa se jí nezastaví.

„Dereku, vážně, nemůžeš se na Jane zlobit. Na kavárnu to nemá negativní vliv. Chci říct, jestli něco, tak to spíš zlepšuje kšefty,” pokračuje a mává u toho rukama. „Každý se chce zamilovat a díky ní se to podaří. Dělá lidi šťastný a oni ji za to mají rádi. Chodí jich sem na kafe ještě víc. Je to dobrá věc! Fakt.” odmlčí se a nastane absolutní ticho. Čekáme, až Derek něco řekne.

Derek se opře se založenýma rukama o dřez. Vraští tvář, jako kdyby opravdu usilovně přemýšlel, a kouká před sebe do prázdna. Netuším, co bude následovat. Nevyrazí mě kvůli tomu, že ne? No, mohl by. Přistihl mě při lži, ani nevím kolikrát? Em na mě vrhá ustaraný pohled. Rty naznačí „Promiň!” Obě čekáme, až Derek spustí příval nadávek. Uplyne asi dvacet těch nejdelších vteřin v mým životě, načež se Derekovi trošku zvednou koutky úst.

„Hned jsem zpátky,” prohlásí a jde pryč.

„Em!” vyjeknu, když jsem si jistá, že je z doslechu. „Jak jsi mi to mohla udělat?”

„Já vím, já vím, moc mě to mrzí. Prostě jsem byla tak šťastná. A pustila jsem si pusu na špacír. A fakt mě nenapadlo, že se kvůli tomu naštve. Vždyť, probůh, o co jde?”

Zavrtím hlavou a mračím se. „Co myslíš, že tam dělá?”

„Nevím. Vážně mě to moc mrzí, Jane.”

„Myslíš, že mě na místě vyrazí? Možná mi vypisuje poslední výplatu?”

„To ne, kdyby tě vyhodil, byl by v průseru. Dneska je Černej pátek a my máme za chvilku otevřít.”

„Ale stejně,” váhám.

„Jane, jestli tě vyrazí, jdu s tebou, a potom bude TEPRVE v průseru. Jen ať si ty davy obsluhuje sám,” prohlásí.

„Opravdu?”

„Jo, je to přece všechno moje vina. Jsem si jistá, že tě nevyhodí.”

Právě v té chvíli k nám zase přichází Derek s nějakým papírem v ruce. Bože, už je to tady, napadá mě. Výpověď. Podává mi papír. Zadržím dech a podívám se na něj.

„Co to je?” Stojí na něm ESPRESSOLOGICKÁ PORADNA. „Nechápu to.”

„Budeš naše vánoční reklama,” prohlásí nadšeně. „Nechápu to,” opakuju.

„Je to jednoduchý. Firma tvrdí, že musím zajistit pořádnou reklamu, abych získal na svátky víc zákazníků, a ty, moje malá espressoložko, budeš návnada.” Střídavě koukám na Dereka a zase na Em a snažím se pochopit, co právě řekl. Derek zamíří ke skleněným vstupním dveřím, odemkne je a vpustí dovnitř asi tak deset čekajících zákazníků, kteří na nás začnou vykřikovat své objednávky. Ho ho, já jsem ale dobrá.

8

„Třído, uklidněte se, uklidněte se,” vyzývá profesorka Monroeová, vstane a přejde před katedru. „Rozdám vám životopisy z minulého týdne a potom si popovídáme o závěrečných úkolech.” Prochází místností, vrací papíry s úkoly, když v tom vrazí do dveří Cameron a vklouzne na židli za mnou.

„Ahoj!” Otočím se a zazubím se na něj. „Už jsem si říkala, jestli to stihneš.”

„Všimla si, že jdu pozdě?” ptá se Cam a kývne hlavou k profesorce.

„Vůbec ne. Právě rozdává úkoly z minulýho týdne. Který mi samozřejmě dáš přečíst, že jo?”

„No to nevím,” zlobí mě. „Možná až tak poslední den školy. Pak už se na mě nebudeš moct naštvat a rozhodnout se, že se mnou nikdy nepromluvíš.”

„Camerone! Co jsi o mně probůh napsal, že bych s tebou neměla už nikdy promluvit? Musíš mi to ukázat.”

„V žádným případě. Až poslední den školy.” Našpulím pusu. „No tak ty si svůj životopis taky nemůžeš přečíst,” prohlásím. „Dobře.”

„Cože, ty ho nechceš číst? Nejsi zvědavej?” „Vlastně ne.”

Kluci jsou občas úplně blbí. Cam se otočí doleva, skloní se a hledá něco ve svém batohu. Mezitím mu zprava položí profesorka Monroeová na stolek jeho úkol. Zkouším ho číst vzhůru nohama co nejrychleji. Cam vzhlédne, vidí, co provádím, rychle se vymrští a zakryje papír rukou.

„No, no,” okřikne mě, zavrtí hlavou a usměje se. „Dneska ne.”

Zamračím se na něj a rychle se otočím ke svému stolku. Moc jsem toho nestihla, ale zahlédla jsem pár slov. Něco jako „slabá” a „ustrašená”. Jak se opovažuje!

Profesorka Monroeová tráví zbytek hodiny probíráním našeho závěrečného úkolu, ale já jí vůbec nevěnuju pozornost. Ta slova mi pořád letí hlavou, slabá a ustrašená. To si o mně Cam opravdu myslí? Považovala jsem ho za přítele. Za hodného kluka. Možná nakonec není pro Em ten pravý. Možná jsem se v něm úplně zmýlila.

Hodina končí, já si posbírám věci a mířím ke dveřím.

„Jane, počkej,” zavolá Cam.

„Až jindy. Musím do práce.” Nasadím si rukavice a zahalím se do kabátu. Vyjdu dvoukřídlými dveřmi ze školy a vydám se v ledovém vzduchu na krátkou cestu do práce.

Za pár minut vstoupím do kavárny. Okamžitě mě vyděsí, že dneska nepracuje nikdo, koho mám ráda. Ačkoli bych to měla vědět, protože Derek mi na začátku týdne ukazoval rozpis směn. Ale od chvíle, kdy se spustila tahle espressologická záležitost, nejsem schopna normálně uvažovat.

Za pultem stojí Daisy a Brenda, přijímají objednávky a připravují nápoje. Brenda se na mě falešně usměje, ale Daisy na mě jen vrhne naštvaný pohled. Skvělý, mám před sebou zábavný odpoledne, pomyslím si. Daisy je na mě namíchnutá, protože zaprvé mě nedostala minulý týden do průšvihu a zadruhé už se pomalu kamarádí s vůní čističe na záchody, protože ji pověřuju úklidovým kolečkem, kdykoli spolu máme směnu. To znamená, že Daisy musí každých přibližně patnáct minut zkontrolovat záchody, odnést nádobí ze stolků, utřít a doplnit pultík s cukry, mlékem a dalšími přísadami a ujistit se, že v kavárně je pořádek.

Na druhou stranu Brenda, naše úřední umělkyně v práci s křídou, je trochu naštvaná na Dereka, protože po ní chce, aby na pátek vytvořila nějakou úžasnou upoutávku, kterou bude propagovat můj talent.

Rychle si odložím, uvážu zástěru a jdu k pultu.

„To je dobře, že jsi tady,” prohlásí Brenda. „Můžeš to vzít za mě, abych mohla vymýšlet ten tvůj slogan.” Doslova na mě ta slova zavrčí, jako bych já něco provedla. Nejsem z toho o moc odvázanější než ona. Vlastně si říkám, že budu mít vředy, jak se celý týden bojím. Brenda se vytratí pro své náčiní a za chvilku se zase objeví. Zastaví se u pokladny. „Tak o co vůbec jde?” zeptá se mě a kývne hlavou k tabuli.

Povzdechnu si. „No,” začnu, „když to zkrátím, tak jsem nová atrakce na páteční večer. Od šesti do deseti budu přijímat objednávky a dávat dohromady dvojice. Říkám tomu espressologie.”

„Funguje to?”

„Jo.” Koutkem oka zahlídnu Daisyin výraz, který říká: Ty teda kecáš.

„Jak to, že jsme o tom ještě neslyšely?” položí pak vyzývavou otázku.

„Protože jsem vám o tom neřekla,” odseknu. Dneska nemám náladu na nějaký Daisyiny kecy. „Už jsi zkontrolovala záchody?” Daisy se zašklebí a odchází za svými povinnostmi.

Zatímco se usilovně mračím na Daisyina odcházející záda, otevřou se dveře a vejde můj táta. Vrhnu rychlý pohled na Brendu, zadívám se na tabuli a lehce zavrtím hlavou. FAKT nechci, aby se naši o té záležitosti s espressologií dozvěděli. Alespoň zatím. Máme teď celkem pohodový vztah a já to nechci nabourat.

„Jakpak se má moje nejoblíbenější baristka?” zahlaholí otec, když přichází k pultu.

„Fajn, tati.” Jsem ráda, když se tu táta zastaví. Nejen proto, že vidím přátelskou tvář, ale taky tu pokaždý nechá desetidolarovou bankovku ve sklenici na dýška. „Malý cappuccino?”

„Je nějaká dobrá, ne?” obrátí se s otázkou na Brendu.

Brenda se zasměje. „Jo, je.” Odchází se svým náčiním ke stolku opodál, ale přesto v doslechu.

Namarkuju tátovu objednávku a připravím kávu. Když se otočím, vidím ve sklenici desetidolarovku. Na taťku je spoleh.

Upije kávu. „Hm, chutná skvěle,” pochválí hlasitě na celou kavárnu. Jako bych to potřebovala. „Tak ahoj doma, zlato,” rozloučí se už potichu.

„Ahoj tati.” Dívám se za ním.

„Tvůj táta je moc milej,” ocení Brenda.

„Jo.” Odmlčím se. „Víš, naši se seznámili u kávy, takže to je asi můj osud dávat ostatní dohromady pomocí té espressologie.”

„No hezky.” Brenda se chichotá.

Vrhnu na ni ublížený pohled.

„Ne, fakt, vypadá to docela lákavě,” uklidňuje mě Brenda. „V pátek večer nepracuju, ale možná se tu zastavím a okouknu to.”

„Jasně,” odtuším a jsem vděčná za ten ždibíček laskavosti. Chci, aby si myslela, že mám vše pod kontrolou, ovšem uvnitř jsem úplně vyděšená. Pátek je už za dva dny. Co jestli se ukáže, že jsem jen obrovskej pitomec? Co jestli to vlastně vůbec neumím? Spojila jsem tři dvojice, no a co? Třeba to bylo jen z pekla štěstí. Buď jak buď, od chvíle, kdy mi Derek oznámil, že s espressologií musím začít tenhle pátek, každej večer pročítám svůj zápisník. Dokonce jsem vynechala i přípravu na test z chemie. Derek prohlásil, že každý pátek umístí před kavárnu obrovskou tabuli s nápisem:

Espressologická poradna

Každý pátek 18 až 22 hod.

Zastavte se na trošku kávy a lásky

Plán zní, že večer od šesti do deseti budu sedět u stolku kousek před pultem, kde se odebírají objednané kávy. Ti, co se chtějí účastnit, mi dají telefon nebo e-mailovou adresu a já si rychle zaznamenám do tabulky v laptopu jejich objednávku a pár poznámek. Můžou se zdržet a počkat, jestli jim během těch čtyř hodin někoho nenajdu, nebo jim potom dám vědět telefonem nebo mailem. Tato služba je zdarma, tedy pokud si zákazníci koupí kávu. Úplně z toho šílím, protože předtím jsem to ještě nikdy nedělala na požádání. Chci říct, zatím to byla vždycky zábava. A co když moje dvojice vznikly jen čirou náhodou a já s tou svojí kávovou teorií kecám? Brr. Musím na to přestat myslet.

Pilně chystám šest malých moka z bílé čokolády pro schůzku nějakého klubu maminek, když se z už tak blbého dne stane ještě horší. Do obchodu vcházejí Melissa a Ginny.

„Jane!” volá Melissa spokojeně a rázuje si to k pultu. „Není prosinec úžasný? Přímo zbožňuju tu sváteční hudbu, co tady hrajete.”

Vrhnu na ni varovný pohled.

„Co si dáte?” zeptám se opatrně.

„Už jsem ti říkala, jak jsem před pár týdny natrefila na Jane, když měla volno?” obrátí se Melissa s otázkou na Ginny a naznačí prsty uvozovky u slova volno.

„Ne, kde?” diví se Ginny.

Civím na ně s lehce pootevřenou pusou. Vidí mě vůbec? Halo, já tu pracuju. Objednejte si, fixuju je pohledem.

„No, přece tady.” Melissa se směje. „Ale zrovna nepracovala. Měla rande!”

„Vážně...?” Ginny pozvedne obočí a střídavě se dívá z Melissy na mě.

Odkašlu si. „Jak jsem říkala, co si dáte?”

Melissa moji otázku naprosto ignoruje. „Jo a ten kluk byl šíleně sexy! A ani jsem si nevšimla žádné rodinné podoby.” Obě vybuchnou smíchy.

„To stačí!” pronesu tak hlasitě, že se většina ostatních zákazníků otočí a podívá naším směrem. „Od téhle chvíle se budeme bavit jenom o kávě, jasné?” Trošku se třesu - překvapila jsem sama sebe, že jsem schopna s Melissou takhle jednat.

„Cože? Nerozumím.” Melissa se tváří lehce dotčeně. „Myslela jsem, že jsme kamarádky.”

„Cože?” vyprsknu. „Kdy jsme my dvě byly kamarádky?”

„No, tedy...” koktá.

„Takže, abych ti to vyjasnila,” mluvím už tišeji. „Nikdy jsme kamarádky nebyly a ani nikdy nebudeme. Objednej si, dej mi peníze a běž si kávu vyzvednout.” Melissa na mě chvíli ohromeně zírá.

„Dvakrát malé odtučněné latte,” zašeptá a přistrčí mi kreditku. Namarkuju rázně jejich objednávku a rychle chystám kávy. Tvářím se stále nepřístupně, dokud obě neodcházejí se svými nápoji. Jakmile za nimi zapadnou dveře, opřu se o dřez a celá se třesu. Jednou rukou si zakrývám pusu. Nevěřím, že jsem to udělala. Konečně jsem tu čarodějnici seřvala. Vyřídila jsem si to s ní sama bez Em. Musím hned Em zavolat a povědět jí to.

Zbývá asi hodina do zavíračky a my už provádíme večerní úklid. Brenda vytírá podlahy, Daisy vleče ven zadním vchodem odpadky a já uklízím pult, když dovnitř vejde sám Will. Jsem trochu překvapená, že ho tu vidím v tuhle hodinu, ale už jsem o našem dalším setkání přemýšlela a rozhodla jsem se, že si ho vychutnám kvůli tomu Díkůvzdání. Will se na mě zazubí.

„Ahoj,” pozdravím chladně. „Co si dáš?”

„Jako obvykle.”

„Opravdu?” neodolám. „Je už trochu pozdě.”

„Jo, čeká mě ještě dlouhá noc.”

Přikývnu. „Tři dolary padesát.”

Will se tváří zmateně. „Cože?”

„Tři dolary padesát,” zopakuju.

„Aha,” vydechne, pomalu vytáhne peněženku a nespouští ze mě oči. Zachovávám klid, ale mám chuť se zasmát jeho reakci na to, že opravdu musí za kávu zaplatit. Namarkuju částku a začnu připravovat kávu. Will se přesune k pultu pro vyzvedávání objednaných nápojů a sleduje mě při práci. „Tak,” nadhodí.

„Tak,” opakuju jako ozvěna a rychle vlévám odměřené dávky kávy do připraveného kelímku.

„Velká škoda, žes nepřišla na Díkůvzdání.”

Cože? O čem to sakra mluví?

„Jak to myslíš?”

„No víš, Díkůvzdání. Říkala jsi, že se zkusíš zastavit na naší malé oslavě. Tipuju, že ses nemohla vyvléknout z té rodinné sešlosti.”

Zarazím se s naběračkou na led v ruce a pokouším se vymyslet, jak nejlépe mu odpovědět.

„Máš pravdu, nešlo to. Večeřela jsem s rodinou a potom jsem měla sraz se známými.” No prosím. Nezní to špatně. Alespoň to není nic srdceryvného.

„No jo, napadlo mě to.”

Správně.

„Ale zkoušela jsem ti nechat zprávu, abys věděl, že nepřijdu,” dodám ještě, protože nechci jen tak přejít tu záležitost s nefungujícím telefonem.

„Vážně? Nic jsem nedostal.”

„No, telefon byl mimo provoz nebo co.”

„Cože?” diví se, vytáhne telefon z kapsy, odklopí ho a dívá se na něj, jako kdyby mu přístroj mohl říct, co se na Díkůvzdání stalo nebo tak něco. „Jaké číslo jsi volala?”

Tak jo, je to smutný, ale mám to číslo v zástěře.

Předstírám, že přemýšlím. „Počkej, možná ho mám pořád někde tady v kapse.” Prohledávám kapsy, nejdřív levou a potom pravou a vylovím zmačkaný kousek papíru. „Á, tady je.” Uhladím ho na stole. Will se na něj podívá.

„Já jsem ale pitomec.”

„Proč?”

„Popletl jsem čísla. Přehodil jsem poslední dvě číslice. Je to nový telefon.” Zvedne ruce v omluvném gestu. „Jsem fakt pitomec.”

„Ale nejsi,” uklidňuju ho se stokrát větším nadšením, než jsem projevila před chvilkou. Byl to omyl. Nepokoušel se mě zbavit.

„Promiň, jsem takový hlupák,” omlouvá se. „Můžeme to zkusit někdy jindy?” Will si bere kávu a míří ke dveřím.

„Určitě,” souhlasím a pozoruju, jak jeho nádherný zadek opouští kavárnu.

9

A je to tady, espressologický večer. Dobrých pět minut stojím před kavárnou v zimě a zírám na obrovskou tabuli oznamující dnešní atrakci. Musím přiznat, že Brenda odvedla fantastickou práci. Tabule vypadá úžasně. Rudá s bílou a kolem toho stříbrný prach. Tisknu na prsou zápisník a laptop. Derek vystrčí hlavu ze dveří.

„Jdeš dovnitř nebo co?”

„Hm, no jo,” zamumlám, ale ani se nehnu. Derek vyjde ven, zezadu mě popadne za ramena a zlehka mě postrčí ke dveřím. Zřejmě v tom svém nadšení zapomněl na pravidlo, že se nedotýkáme.

„Tak pojď,” pobízí mě. „Venku je strašná zima.”

Nechám ho, aby mě dovedl do kavárny a za pult. Z tepla mi trochu zrudnou tváře.

„Vypadáš k smrti vyděšená,” všimne si, jakmile za námi zavře dveře své kanceláře. Sednu si proti němu.

„Taky jsem,” přiznávám. A nedělám si legraci - celý odpoledne mi bylo špatně od žaludku.

„Tak si sundej kabát a rukavice a zklidni se. Soustřeď se. Bude to zábava,” ujišťuje mě.

Je fakt divný, když je na mě Derek tak hodnej. U něj naprosto neobvyklý. Asi opravdu potřebuje, abych to zvládla.

„Před pokladnu jsem postavil stolek s rudým sametovým ubrusem a růží ve váze. Až budeš připravená, sedni si tam a pusť se do toho.”

„Ty ses do toho teda opřel,” uznám.

„Bude to úspěch. Lidi si o tom povídají celý den.”

„Vážně?” Sedím jak přišpendlená.

„No jo, obchody se dneska hejbou, jak se tu lidi zastavujou a vyptávají se, co to vlastně je.”

„No páni,” zamumlám.

„Na, tohle si obleč,” řekne Derek a podává mi slušivou červenou zástěru se stříbrně vyšitým logem kavárny. Na jmenovce stojí ESPRESSOLOŽKA a pod tím moje jméno. V růžku je nakreslený maličký amorek.

„A do háje,” vyjeknu, „ty to bereš vážně.”

„Smrtelně. Koukej se sebrat, běž ven a vydělej spousty peněz.”

Přikývnu a Derek vyjde z kanceláře. Uvážu si zástěru přes svůj černý rolák a černou sukni a musím uznat, že to vypadá moc pěkně. Vstanu, rychle si upravím vlasy a zamířím na své stanoviště.

Odšourám se před pult a připadám si jako studentka prvního ročníku oboru komunikace, která se chystá přednést první proslov před celou školou, ale tady zas není tolik lidí. Jo, je tu rušněji než obvykle, ale ve frontě čeká jen asi pět zákazníků. Ovšem všichni na mě dychtivě hledí, takže vím, že čekají na mě. Sára a Frankie, nový barista, připravují nápoje a Daisy obsluhuje pokladnu.

„Tak tady ji máme, vážení,” zaburácí Derek na celý obchod. „Naše espressoložka Jane. Objednejte si kávu u baristů u pokladny a potom přistupte k Jane a sdělte jí, jaký je váš oblíbený nápoj. Jane si to zapíše a najde vám dokonalý protějšek na svátky. Ještě nikdy se nezmýlila. Tak do toho a zkuste to!”

Probůh, kde máš klaunský cylindr, Dereku? Vykřikuje, jako kdyby uváděl číslo v cirkuse. Tak jo, zhluboka dýchat. Zvládnu to.

Usměju se a zamávám čekajícím. „Ahoj! Dejte mi minutku, abych si to tu připravila.” Položím na ubrus zápisník a vedle něj laptop. Otevřu ho. Ještě než jsem odešla z domova, laptop jsem zapnula, aby teď trvalo jen chvilku, než naskočí a objeví se tabulka. To byl Emin nápad. Myslela si, že mi pomůže, když budu mít všechny informace takhle zapsaný, abych se na něco nezapomněla zeptat. Včera večer se u nás zastavila a sama mi tabulku vytvořila. Tvrdila, že přišla, aby mě uklidnila, ale já vím, že si jen chtěla popovídat o Cameronovi. Myslí si, že je do něj zamilovaná. Jak může být zamilovaná? No prosím vás! Vždyť měli akorát dvě rande, ale Em tvrdí, že může říct, že je ten pravej. Taky jsem si myslela, že se k ní hodí, ale jen jako kamarád, ne že se do něj zamiluje. Bože, vždyť se sotva rozešla s klukem, se kterým chodila tak dlouho. Nemůže to tak rychle hodit za hlavu, že ne?

Musím přestat myslet na Em a Camerona a soustředit se na přítomnost, než mě Derek zabije. Stojí asi půl metru ode mě a civí na mě. Jako by mi stačilo jen mávnout kouzelnou hůlkou, pronést abrakadabra a dvojice budou odcházet ruku v ruce ze dveří. Espressologie vyžaduje něco víc. Znova si čtu hesla v záhlaví tabulky: jméno, pohlaví, věk, káva, zajímavost, telefon, e-mail, vhodný protějšek.

„Tak, hotovo,” oznámím a snažím se o veselý tón. „Kdo je první?”

„Já.” Ke stolku přistoupí nervózní, mírně obtloustlá dívka ve světle červené fleecovce. Má stejně světle červenou rtěnku, dlouhé umělé rudé nehty a je silně nalíčená. Jednoznačně realitní makléřka. Přímo cítím balíček cigaret, který má nepochybně ve svý obrovský kabele, a v garážích na rohu je určitě zaparkovaný novější model velkýho volkswagenu. „S kým si mám popovídat?” ptá se.

Usměju se. „Prostě si u pokladny objednejte kávu, aby ji baristka mohla začít připravovat. Zaplaťte a přijďte ke mně, než bude káva hotová.”

„Dobře.” Podívá se na Daisy, potom na mě a zase na Daisy. Odkašle si a hlasitě pronese: „Chci mekčiáto s karamelovou příchutí do velkého hrnečku. A s odstředěným mlékem, prosím.” Oběma nám věnuje spokojený pohled a očividně je pyšná, že si zapamatovala objednávku.

„Velké odtučněné karamelové macchiato,” zařve Daisy, označí kelímek a podá ho Sáře.

„Cože? Co jste říkala?” vyjeví se zákaznice a zatváří se trošku vyděšeně. Očividně nechodí do Coffee Joe moc často.

„Žádný strach, jen předává vaši objednávku dál,” uklidňuju ji. „Teď si popovídáme spolu.”

Žena se při placení s úlevou zachichotá a přistoupí přede mě. „Ach tak,” rozpovídá se. „Obvykle si karamelové mekčiáto objednávám jen z auta u okénka v Coffee Joe kousek od našeho domu. Tam na mě nikdy nekřičí.” Vrhne na Daisy nazlobený pohled.

Přikývnu.

„Prozraďte mi tedy pár informací. Jméno?” „Debbie. Debbie Archerová.” „Těší mě, Debbie. Věk? Stačí mi přibližně, pokud mi to nechcete říct.” „Něco přes pětatřicet.” Spráááávně.

„Dobrá.” Zapíšu si to. „Teď mi povězte o sobě nějakou zajímavost. Abych o vás měla lepší představu.”

Zajímavý detail je taky Emin nápad. Myslela si, že když mi zákazníci povědí o sobě něco nezvyklého, líp si je zapamatuju.

„No, já usilovně hledám spřízněnou duši. Už jsem zkusila všechno, inzeráty, internetový seznamky, na co si vzpomenete. Ale ještě jsem ho nenašla. Občas si říkám, že spřízněnou duši nikdy nenajdu.”

Nemůžu si pomoct, ale upřímnost té ženy mě dojímá. Naťukám do tabulky: Hledání spřízněné duše.

„Teď mi ještě dejte telefonní číslo a e-mailovou adresu, a pokud vám dneska nebo někdy později někoho najdu, požádám ho, aby se vám ozval.”

Sdělí mi údaje, poděkuje a s karamelovým macchiatem vychází do tmy.

„Další,” zavolám. Tři dospívající dívky se choulí k sobě a šeptají si. Ta nejmenší objedná tiše u Daisy kávy, posune k ní peníze a potom si mě všechny prohlédnou od hlavy až k patě. Opravdu se musím ptát? Nepochybně to bude třikrát frappé.

Nejvyšší dívka postoupí vpřed a natáhne ruce, jako by v nich nesla podnos. Má blond vlasy stažené do culíku a tři různě barevná těsná trička na sobě, skinny džíny zastrkané do růžových shrnovacích kozaček a dlouhý tmavě růžový kabát.

„Tak já jsem Sadie a moje nejoblíbenější kafe je malý vanilkový frappé. „Tohle je Jenna,” řekne a ukáže na nejmenší dívku s tmavými vlasy v maskáčích, černé bundě a s vojenskou čepicí na hlavě. „A tohle,” pokračuje a ukáže na poslední dívku, která má krátké hnědé vlasy, bundu mexického fotbalového týmu, červené tričko a džíny, „to je Izzie. Obě mají nejradši malý jahodový krémový frappé.”

Píšu a v duchu se usmívám. Trochu mi připomínají nás čtyři, mě, Em, Katie a Avu, když jsme chodily do prváku.

„Bezva, holky, co věk?”

„Je nám čtrnáct,” nesměle se ozve Jenna.

„A naší zajímavostí je, že jsme všechny Mistryně ve World of Warcraft,” pípne Izzie.

„Hezky,” ocením, ačkoli úplně přesně nevím, o čem mluví. Zřejmě nějaká videohra. Zadám jejich údaje. Tohle je fakt docela legrace. Děvčata si odnášejí kávy ke stolku u dveří.

Když dopíšu, vzhlédnu a uvidím strašně roztomilého postaršího gentlemana. Je mu něco přes pětašedesát. Na holé hlavě má nasazenou tmavě hnědou manšestrovou golfovou čepici, oblečený je do tlustého hnědého kratšího kabátu a kolem krku má uvázanou červenočernou kostkovanou šálu. Vypadá úplně jak nějaký univerzitní profesor.

„Prosil bych short cappuccino,” objedná si hlubokým dunivým hlasem u Daisy a potom se otočí ke mně. Já už si zapisuju jeho výběr do tabulky.

Je chytrý. Poznala jsem to. A zná cenu peněz. Moc lidí si „krátké” cappuccino neobjednává, protože vlastně ani není v naší nabídce. Je menší a levnější než nejmenší velikost, jakou běžně inzerujeme, ale je v něm stejné množství kávy. Takže na tom vyděláte.

Gregory - tak se mi představí - přistoupí k mému stolku a poskytne požadované informace, avšak já ho sotva poslouchám. Už totiž vím, kdo se k němu DOKONALE hodí. Dvě naprosto kouzelné sestry, Belinda a Anna, kterým je také něco přes šedesát, k nám chodí každou neděli ráno, než se vydají na týdenní nákup potravin. Překřtila jsem je na „šetrný holky”, protože si pokaždé objednávají totéž: doppio s ledem, což jsou v podstatě dvě odměrky espressa s ledem. Potom si odnesou kelímky k pultíku s cukrem a dalšími přísadami, kde je dolijou až po okraj mlékem, které nabízíme zadarmo. Voila, a máme ledovou kávu téměř o dva dolary levnější než v ceníku. Náhodou vím, že Belinda je knihovnice v důchodu a vdova. Naťukám „Belinda” s otazníkem do okénka v Gregoryho tabulce a v duchu si poznamenám, abych s ní v neděli promluvila. Jsem úplně nadšená - zvládám to! Umím vytvořit pár ze dvou úplně cizích lidí.

Jsem se sebou maximálně spokojená a těším se na dalšího zákazníka. Právě tehdy vejdou do kavárny tři kluci s dlouhými tmavými rozcuchanými vlasy, brýlemi, v tričkách s dlouhým rukávem a kalhotách na půl žerdi. Něco z nich na mě prostě křičí, že to jsou budoucí ajťáci. Dostanu nápad. Otočím se, jestli tu ještě jsou ty tři holky. Sedí tam. Že by to byly moje první dvojice vytvořené přímo na místě? Klídek, klídek. Počkáme si nejdřív, co si objednají.

Jeden z chlapců přistoupí k pultu a sdělí Daisy objednávku. Pak se otočí ke mně a řekne: „Ahoj, jsem Ed. Tohle je James a tamto Dan. Objednali jsme si tři malý horký čokolády. To je naše oblíbený pití.”

TREFA DO ČERNÝHO! Ani se nemusím dívat do svých záznamů, abych věděla, že se k těm holkám hodí.

Zapíšu si jejich údaje, jen pro pořádek, a čekám, než si odeberou čokolády. Otevřu si nový dokument a zuřivě ťukám nazdařbůh do klávesnice, jen aby to vypadalo, že jsem děsně zaneprázdněná. Třebaže už vím, kdo k nim dokonale sedne, nechci, aby poznali, jak to bylo snadný. Tak. To bude stačit. Vstanu a za vitrínou se zrnkovou kávou se vynoří Derek, který se tam krčil. „Hej, kam jdeš?” křikne.

Mrknu na něj. „Dej mi minutku.” Dojdu ke stolku, kde se usadili kluci, vezmu Eda a Jamese za ramena a kývnutím naznačím Danovi, aby šel s námi. Dovedu je ke stolku u dveří, kde sedí ta děvčata. „Sadie, Jenno a Izzie, seznamte se s Edem, Jamesem a Danem,” představím je. Všech šest teenagerů se chvíli ošívá, ale pak si James všimne Jennina péespéčka, sedne si do křesla vedle ní a začne se vyptávat, co to hraje.

Tady jsem skončila.

Spěchám zpátky ke svému stolku a jen se zastavím u Dereka se zvednutou rukou připravenou na plácnutí. Zamračí se na mě, jako kdybych se zrovna šťourala v nose, a zastrčí obě ruce do kapes.

„Co to mělo být?” zavrčí.

„Právě jsem dala dohromady první pár. Vlastně první tři páry,” oznámím s širokánským úsměvem. Jo!

10

„Bylo to tak zábavný, Em, vážně. Děsná legrace. Vytvořila jsem jen za včerejší večer osm dvojic. OSM DVOJIC! A je tu šance nejmíň na čtyři další.” Sedím se zkříženýma nohama na Emině posteli a rekapituluju včerejší události. Em hledá v batohu sešit na dějepis.

„Do háje! Do háje, do háje!” vykřikuje a mrští batohem na zem. „Něco se děje?”

„To teda. Jestli nenajdu sešit na dějepis, jsem ztracená. V pondělí dělám zkoušku a známka z ní se bude počítat jako polovina výslednýho hodnocení.” Em se usadí na židli a položí hlavu na stůl.

„Klid. Tak zavolej někomu od vás ze třídy, půjč si sešit na hoďku, zaběhni do knihovny a ofoť si to.”

„Hm...” zabručí, vstane a zadívá se na mě. „To by asi šlo. Dobrý. Páni. Hned mi je líp. Díky!”

„Není zač. A teď zpátky ke mně.”

„Promiň!” Em se směje a plácne sebou na postel vedle mě. „Tak do toho, vyprávěj mi o tom slavném espressologickém večeru.”

„Byla to legrace. Velká zábava. Nečekala jsem, že mě to bude tak bavit. Fakticky se na to hodím.”

„To je super,” chválí Em. „Vidíš? Já jsem to věděla.”

„No jo. A Derek byl v sedmém nebi. Byl to zatím ten nejúspěšnější páteční večer. Přísahám, že by mi snad dal pusu, kdyby se mu lidi tolik neprotivili.”

„Mám fakt radost, Jane. Mám radost, že obě zažíváme samý dobrý věci.”

Obě? A jéje, už zase bude mluvit o Cameronovi?

„To jo,” vydechnu a obrním se vůči tomu, co určitě bude následovat.

„Pořád nevěřím tomu, jak báječný Cam je, Jane. Ještě jednou díky, žes nás dala dohromady.”

„No jasně,” odpovím bez nadšení.

„Díky němu jsem zapomněla na Jasona. A to úplně. Jason mi onehdá dokonce zavolal. Zeptala jsem se, kdo volá, a on hned: Cože? Tys už zapomněla můj hlas? A já zopakovala: Vážně, kdo volá? Řekla bych, že se ho to dotklo, což mě těší.”

„Haha... to je drámo! No, randit s jiným klukem je fakt dobrá pomsta.”

„Ale Cam není žádná pomsta, Jane. Já ho mám opravdu ráda.”

„Jo, pořád to říkáš.”

„Cože?” Em vstane a dojde si k prádelníku pro láhev s vodou. „Ty mi nevěříš?”

„To ne, věřím ti. Jen mě překvapuje, jak rychle ses vzpamatovala.”

„To je přece dobře, ne?” ptá se naléhavě.

„Asi jo.” Snad o tom přestane mluvit, když s ní budu souhlasit.

„Co takhle domluvit společný rande? Ty můžeš pozvat Willa a všichni čtyři něco podnikneme,” navrhne Em.

Nevím proč, ale představa, že jdu na společný rande s Em a Cameronem, mi přijde zábavná asi tak jako kolonoskopický vyšetření, který jsem sice nikdy nezažila, ale mamka tvrdí, že je pěkně hnusný.

„No, s tím Willem nevím,” namítnu.

„Proč? Myslela jsem, že jste si to vysvětlili.”

„To jo. Jen si nejsem jistá, jestli to máme psáno v kávových zrnech. Budu muset nakouknout do svých záznamů,” prohlásím.

„Jaaane!” zahlaholí Em a směje se. „Tak to koukej zaonačit, ať to vyjde, děvče. Změň svůj oblíbený nápoj, jestli je to nutný.”

„Cože? Nemůžu to jen tak zaonačit. To je vážná věc, Em!”

Em zavrtí hlavou a sáhne pro telefon, aby si sehnala ty zápisky z dějepisu.

„Láska visí ve vzduchu.” Povzdechnu si a spokojeně přerovnávám hromádku poukázek na pultu. Brenda otírá stolek, kde se vyzvedávají objednávky.

„Bylo to kouzelný,” souhlasí se mnou.

V kavárně je na úterní odpoledne nějak málo lidí, až na ten roztomilý pár, který se právě zasnoubil. Dívka nám vyprávěla, že ji přítel vyzvedl v práci, aby si zašli na oběd, a zavedl ji ke skalám u jezera. Byla děsná zima, takže vůbec netušila, co tam budou dělat. Potom přítel poklekl na koleno a požádal ji o ruku. Ona řekla ano a na zbytek odpoledne to v práci zatáhli. Právě přišli na dvě střední cappuccina s čokoládou. Nakreslila jsem jim na pěnu čokoládovou polevou srdíčka.

„Jak se má ta nejlepší zástupkyně vedoucího na světě?” ptá se Derek, pokládá na stůl stoh papírů a přitom si obléká bundu. Chystá se pro dnešek k odchodu.

„To mluvíš o mně?” divím se s vykulenýma očima.

„O kom jiném?”

Věnuje mi úsměv od ucha k uchu.

„Máš nějakou skvělou náladu,” poznamenám.

„Taky že jo. Právě jsem mluvil s oblastním šéfem. Tvrdil, že máme fantastický nárůst tržeb. Jen tak dál. V pátek jsme vydělali víc než všechny ostatní pobočky v naší oblasti! Věřila bys tomu?”

„Panebože! Ne, vážně ne. To je nesmysl! Teda bylo tady rušno, ale stejně... páni!”

„Musíme celý týden mohutně inzerovat a tenhle pátek lidi pumpnout ještě víc. Chci překonat výsledky z minulýho týdne.”

Žádný nátlak ani nic podobného.

„Jak se to vyvíjí?”

„Výborně. Mám teď jedenáct párů. Všichni už si telefonujou nebo mailujou. Tři dvojice měly první rande. Dostávám celý týden fakt samý pochvalný e-maily.”

„Opravdu?” jásá Derek znova. „To je fantastický, Jane! Můžeš mi sepsat pár těch pochval, abych je vylepil po kavárně jako reklamu na tenhle pátek?”

„Jasně. Pár dvojic požádám a pak ti to sepíšu.”

„Skvělá práce, Jane!” dodá ještě Derek a cestou ke dveřím na mě namíří ukazováčkem. „Nediv se, jestli brzy dostaneš přidáno.”

Ačkoli jsem to ještě neviděla nikde jinde než v komiksu, napůl čekám, že Derek radostí povyskočí a sklapne podpatky.

„Super!” zvolám a celá zářím. Nevěřím tomu, jak se mi najednou daří.

Chvilku po Derekovu odchodu se dveře opět rozlétnou a vchází Melissa s Ginny. Tahle holka snad nějak vycítí, že jsem spokojená, a vrhá se na mě, aby mi to překazila. No, alespoň by se měla tentokrát chovat slušně po našem posledním výstupu.

„Dobrý den,” pozdravím úředním tónem. „Jako obvykle?”

„No páni,” zvolá Melissa, „tady nás už berou jako štamgasty? To je roztomilé - úplně jako v nějakém televizním seriálu.”

Ginny se chichotá.

„Ano, Jane, jako obvykle,” potvrdí Melissa s velkým smyslem pro dramatično.

Povzdechnu si a v duchu obrátím oči v sloup. To je ale káča. Protáhnu její kreditku čtečkou, označím kelímky a postrčím je k Brendě, aby připravila kávu.

„Tak, Gin, věřila bys tomu, že naše malá Jane je espressoložka?” spustí Melissa.

„Cože je?” ptá se Ginny.

„Espressoložka. Vyprávěla mi o tom spolužačka na Textilních materiálech, Michelle. Jane sestavuje každý pátek večer dvojice podle toho, jakou kávu si kupujou. Minulý týden někoho dohodila dokonce i Michelle.”

„Vážně?” Ginny se podívá na mě a zase na Melissu.

„Jo. Vloni ve škole se jí možná budoucnost nejevila moc růžově, ale já jsem jí vždycky věřila. Věděla jsem, že prorazí,” pokračuje Melissa.

Myslí to upřímně? Že bychom tou naší hádkou překonaly jistou hranici? Můžeme se po tom všem posunout dál? Dokonce snad být přítelkyně?

„Slyšela jsem, že vychrstne sedliny z tvého espressa na stůl a mluví s nimi. A ty jí prozradí, kdo je tvůj nastávající. Úplně jak kartářka na pouti nebo tak. Joooo!” říká a hrozí na Ginny prstem.

No, takže Melissa je pořád stejná pitomá ukecaná kráva jako vždycky.

„Takhle to nedělám,” zaprotestuju rozzlobeně. „Má to vědecký základ.”

„Nedostalas náhodou z přírodních věd vloni déčko?” vysmívá se Melissa.

Jak to může vědět? Držela snad v ruce moje záznamy?

„Tak víš co, přijď v pátek večer a já ti to předvedu,” navrhnu. „Já ti někoho najdu.”

„Mně?” ucedí Melissa. „Ty chceš mně někoho dohazovat? Ha! Děkuji, ne. Já si umím domluvit rande sama.”

„Jak myslíš,” odpovím a pokrčím rameny. „Jak je libo. Už máte asi hotový pití.”

Brenda zaječí: „Dvě malá odtučněná latte!”

Melissa popadne kelímek a Ginny se na mě zadívá, jako by se chystala něco dodat.

„Jdeme, Gin,” poručí Melissa a Ginny za ní vyběhne ze dveří.

11

„To je ale překvapení. Čím jsem si ten doprovod do školy zasloužila?” divím se.

Em a já rázně kráčíme po West Jackson Boulevard na moji hodinu angličtiny.

„Mám volno, abych mohla jít do školní knihovny a udělala si nějaké výpisky na domácí úkol, a tak mě napadlo, že ti budu chvilku dělat společnost,” vysvětlí Em.

Ha. No jasně. Dobře ví, že na angličtinu se mnou chodí Cam. Jsem si jistá, že ho chce jen tak „náhodou” potkat.

„Díky. Jsi zlatíčko. Už jsem ti vyprávěla, co je novýho s Willem?” Jen stěží skrývám nadšení. „Ne. Rychle, povídej.”

„Zastavil se včera večer a přímo se mnou flirtoval.”

„Jasně.”

„Ne, opravdu, nevěděla jsem, co mám čekat. Vím, že mi vysvětlil ten telefon na Díkůvzdání, ale nebyla jsem si jistá, jestli mu mám věřit. Ale teď mu věřím. Je tak hezkej,” rozplývám se.

„A hezký kluci přeci nelžou. Beru zpět!” zaječí, když se na ni zamračím.

„Jako všichni včera se mnou chtěl mluvit o espressologii.”

„No ovšem,” podotkne Em, popadne mě za rameno a nasměruje mě kousek stranou, abych obešla bezdomovce, který sedí před jedním domem a kvílí, aby mu lidi dali peníze.

„Zadíval se mi do očí a prohlásil, že je osamělý a pevně doufá, že taky najde lásku. Úplně mě zhypnotizoval. Sotva jsem byla schopna slov,” líčím jí.

„To není možný. Cos udělala?”

„Řekla jsem mu, ať přijde v pátek večer, že uvidíme, co se s tím dá dělat.”

„Super! Tenhle pátek taky pracuju. Přijde?”

„No, nepřijde.”

„Jak to?”

„Něco kvůli tomu jejich studentskýmu spolku. Ale slíbil, že se zastaví příští pátek. Namluvila jsem mu, že to plánujeme jen na čtyři týdny,” pochlubím se.

„Dohodíš mu sebe, že jo?”

„No ovšem. Ale mám z toho trochu špatnej pocit.” „Proč bys pro všechno na světě měla mít špatnej pocit?”

„Protože jsem koukla do zápisníku a my dva se k sobě úplně nehodíme.” „No to je blbý.”

„Já vím, jenže on musí být můj. Budu to prostě muset nějak zašvindlovat.”

„Rozhodně,” souhlasí Em. Zastavíme se před dveřmi školy.

„Tak jsem tady.”

„Hm, dobře.” Rozhlédne se doleva a doprava. Vyhlíží Camerona. „Pracuješ dneska?”

„Už ses ptala,” připomenu jí. „Není ti něco?”

Právě v tu chvíli se za rohem objeví Cam a míří rovnou k nám.

„Ahoj Camerone,” pozdraví Em zasněně.

Cam otevře pusu, aby odpověděl.

„Nechám vás dva, ať si popovídáte,” oznamuju, než stačí něco říct. Fakt nepotřebuju poslouchat nějaký cvrlikání těch dvou hrdliček. Vejdu do školy a zamířím do své třídy.

Sednu si a svleču si kabát. I když nechci, myslím na Camerona a Em a jsem zvědavá, o čem si asi povídají. Nemusím dlouho tápat, protože Cam asi za minutku nebo tak něco přichází a usedá do lavice za mnou.

„Ahoj,” pozdraví.

„Ahoj.” Krátce se na něj ohlédnu.

„Jak se vede?”

„Ujde to,” odpovím a koukám před sebe. „Nemůžeš se otočit?” požádá. Chci na něj být naštvaná za to, co o mně napsal v životopisu, ale jde to ztěžka. Otočím se.

„Ano?”

„Ahoj,” pozdraví znova. „Ahoj,” opakuju taky pozdrav. „Chtěl jsem jen vidět, jak se usměješ,” poznamená a moje srdce taje jak led. „Poslední den školy, co?” „Já vím,” přitakám. „Máš hotový poslední úkol?”

„Jo, a ty?”

„Jen tak tak jsem to stihla. Byl to bláznivej tejden.” „Slyšel jsem.”

To mě zajímá? Em s ním mluví o mně? Bože, oni mají vztah spolu a baví se o mně!

Na chvilku zavládne ticho a jen na sebe koukáme. Pramen střapatých blonďatých vlasů mu téměř zakrývá pravé oko a mě se najednou zmocní nutkání mu je odhrnout. Ale odolám. Nehodí se, abych odhrnovala vlasy příteli jiné holky. Obzvlášť svý nejlepší kamarádky.

„Vzpomínáš si, co jsem říkal o posledním školním dni?” zeptá se Cam.

Chvilku přemýšlím. „Ne...”

Cam zaloví v deskách a vytáhne několik papírů sepnutých sešívačkou. „Slíbil jsem, že si budeš moct přečíst, co jsem o tobě napsal.”

„Aha, ne, díky,” vyhrknu a zase mě to naštve. „Ty nejsi zvědavá?” Cam na mě kouká s udiveným výrazem.

„Ne. Proč bych měla?” lžu.

Cam položí papíry na lavici první stránkou nahoru a pokrčí rameny. „No dobře. Nevadí.” Něco čmárá na růžek papíru a zlomí při tom tužku. „Kruci. Hned jsem zpátky.” Vstane a jde ke dveřím k ořezávátku.

Nemůžu si pomoct. Popadnu úkol a nalistuju poslední stránku, poslední odstavec a co nejrychleji čtu.

Pokud něco Jane chybí, je to sebevědomí. Protože všichni ostatní vidí, co ona nevnímá - že je chytřejší, silnější a mnohem krásnější, než si uvědomuje. A je to jen otázka času, protože až to pochopí, všechny Melissy světa si na ni budou muset dát větší pozor.

Cože? Cam si myslí, že jsem krásná? Jen jestli mu na to skočím. Napsal o mně i jiný věci. Koutkem oka zahlídnu, že se Cam začíná odvracet od ořezávátka, a rychle papíry srovnám. Cítím, že rudnu.

Cam se posadí do lavice a zvedne hlavu. „Všechno v pořádku?”

„Hm, jo. Jasně.” Mrknu na papíry. A do háje. Jsou pootočené o dobrých čtyřicet pět stupňů víc vlevo než předtím. Všimne si toho?

„Jako bys mi chtěla něco říct.”

„Ne, fakt ne.” Leda, ty si o mně vážně myslíš to, cos napsal? Jenže to právě nemůžu říct.

Otočím se, když profesorka Monroeová vejde do třídy a položí tašku na katedru. Ještě jednou se ohlédnu na Camerona. „Jen jsem chtěla říct, že mám z tebe a Em opravdu radost. Jsem ráda, že jste se našli. Musí být hezký být si s někým tak blízký.”

Cameron svraští obočí a zase se mu na tváři objeví ten zvláštní, jaksi bolestný výraz jako tehdy, když jsme spolu v kavárně dělali domácí úkol.

„Doufám, že taky někdy najdu lásku,” dodám ještě.

No hezky. Pěkně blábolím. Vypněte mě někdo! Rychle se odvrátím a zavřu oči. Proboha! Nezašla jsem příliš daleko? Co jestli si s Em ještě neřekli ta dvě důležitá slůvka? Bude na mě naštvaná. Cítím Cameronův pohled v týle, ale teď už se až do konce hodiny neotočím ani za nic.

12

„Panebože!” vyjeknu, když se chystám otevřít dveře Katiina auta. Katie chtěla vidět espressoložku v akci, tak se nabídla, že mě vyzvedne a odveze do práce. Teď tlumeně hvízdne.

„A do háje,” pronese tiše.

Obě zíráme na frontu lidí klikatící se od kavárny až za roh.

„Tohle je... ty myslíš... teda chci říct...” blekotám. Najednou mám zadek jak přilepený k sedadlu. Vůbec se mi nechce vylézat z auta.

„Páni, Jane!” vydechne Katie. „Tohle všechno je kvůli tobě?”

Prohlížím si jednoho po druhém čekající zákazníky. Jsou tam lidi od puberťáků po důchodce, všeho věku, jakékoli rasy a obou pohlaví. Mají na sobě tlustý zimní bundy, kabáty, šály, rukavice. Snažím se promluvit, ale mám fakt úplně vyschlo v puse.

„Já...,” pokouším se Katie říct, aby mě odvezla hned domů, ale nedokončím větu, protože mě vyvede z míry její vyjukaný výraz.

Pořád se dívá na ten dav. „Tady musí být aspoň padesát lidí,” odhadne. „To je, jako by tu čekali na lístky na koncert nebo tak něco.”

Přitisknu čelo k okénku a koukám ven. Najednou si uvědomuju, že padám z auta na silnici, protože Derek prudce otevírá dveře.

„Věřilas bys tomu? Věřila bys tomu?” opakuje a tahá mě z auta, jako když matka zvedá batole z bezpečnostní sedačky. Derek se nakloní dovnitř, popadne můj batoh a přehodí mi ho přes rameno. Katie křičí, že jede zaparkovat, a odjíždí od chodníku.

V té chvíli si všimnu dodávky zpravodajství stanice Channel 7 a reportéra, který něco říká do mikrofonu. „Co mají společného káva a láska? Všechno, pokud se zeptáte těchto zákazníků před kavárnou řetězce Coffee Joe.”

„Ne, to ne,” úpím. „Tohle je všechno fakt kvůli mně? Teda kvůli espressologický poradně?”

Derek nadšeně přikyvuje a obejme mě kolem ramen. Vede mě k zadnímu vchodu hned vedle kontejneru na odpadky. Zdálky slyším, jak reportér dělá rozhovor s jednou ženou ve frontě.

„To je šílený, Dereku. Nezvládnu to!” protestuju a vrtím hlavou.

Derek mě zatáhne k sobě do kanceláře a pomáhá mi svléknout bundu.

„Ale ano, Jane, zvládneš. Jsi profík. Jen se podívej na ty lidi. Nic takovýho jsem v životě neviděl!”

„Já taky ne,” souhlasím a opřu se o stůl.

„Klid, Jane.” Přehodí mi přes hlavu červenou zástěru. „Zapomeň na televizi. Řekl jsem jim, že teď nebudeš mít na rozhovor čas.”

„Rozhovor?” vyjeknu. Můj nejbližší kontakt s televizí se konal, když mi bylo devět a televizní rosnička v pořadu o počasí na stanici ABC ukázala obrázek deštivého dne, který jsem namalovala a moje matka ho poslala do televize. Podívám se na ruce - jsou červené a trochu se mi třesou.

„Zapomeň na frontu. Vůbec na ni nemysli. Soustřeď se vždycky jen na jednu osobu a vzpomeň si, jak tě to minulý týden bavilo.” Derek mi tře ruce, aby je zahřál.

„Jsem z tebe a všeho toho dotýkání na nervy, Dereku.”

„Promiň, promiň,” omlouvá se. „Jen jsem prostě nadšením bez sebe.”

Trochu se uklidním, a dokonce pocítím lehké vzrušení kolem žaludku. Anebo pozvracím prvního, kdo bude na řadě. Ale ne, to dám. Vždyť už jsem to dělala. Napochoduju tam a najdu pro spoustu lidí lásku. Já... Ale než stačím tuhle myšlenku dotáhnout do konce, Derek mě vyvleče z kanceláře a strčí mě rovnou před pult. Uprostřed mé povzbuzující samomluvy.

„HURÁÁÁÁ!” V obchodě vypukne obrovské veselí.

Lidé tleskají a hulákají, a to všechno kvůli mně. V obchodě čeká ve frontě ještě dobrých třicet lidí. Sára, Daisy, Brenda, Frankie a Em jsou připravený za pultem. A je tu dokonce i Seth, alias „macchiato maniak”, který ještě nikdy večerní směnu neměl. Je to náš coffee master a umí připravit kávu úžasně rychle a správně. Em se na mě podívá a zavrtí hlavou s výrazem „vůbec to nechápu”. Nasadím stejný výraz.

„Takže, vážení,” zaduní Derekův hlas. „Všichni se uklidněte a hned začneme. Nechte ji projít.” Strčí mě do davu a dělá mi cestu. Kynu všem jak královna vracející se domů na palubě škuneru. Tleskání postupně utichá a já se ocitám uprostřed místnosti plné super natěšených lidí. Zaujmu své místo u stolku a položím na něj laptop a zápisník.

Hluboký nádech.

„Tak kdo je první na řadě?” zeptám se.

„Já.”

K mému stolku se protlačí žena v jasně růžové teplákové soupravě se stříbrnými pruhy.

„Zlato, já jsem Darla. Darla Davenportová z Oak Brook. Vy jste minulý týden našla partnera mojí nejlepší přítelkyni Debbie Archerový a ona je teď neskutečně šťastná. Musíte trochu tý svý kouzelný kávový lásky poskytnout i mně.”

Nemůžu si pomoct, musím se smát.

„S radostí,” ujistím ji. „Objednejte si u baristky za pokladnou kávu a pak si popovídáme.”

„Dala bych si střední skořicový moka,” oznámí žena Em a práskne žvýkačkovou bublinu v puse. Pak se otočí ke mně. „Máte to, zlatíčko? To je moje oblíbený pití - střední skořicový moka.”

„Mám to,” odpovím a ťukám údaj do tabulky. Á, tohle je nějaká veteránka. Skořicový moka, což je v podstatě jen moka s trochou skořicovýho sirupu, posypané skořicí a bez šlehačky, je dávno vyřazené z nabídky. Koutkem oka zahlédnu, jak se Daisy tázavě dívá na Em. Ovšem nebojím se. Macchiato maniak si určitě poradí - Darla zaplatí a opře se oběma rukama o můj stolek.

„Takže, Darlo, věk a nějaká zajímavost?”

„Ach, já jsem mladá čtyřicet pět let, kočičko. A na bowlingu mám průměrný skóre 180. To je dost zajímavý, ne?” Vyfoukne bublinu.

„No, to je skvělý.”

Vida, jestli jí nikoho nenajdu, aspoň bych ji mohla poslat do bowlingovýho týmu Emina bývalýho kluka. Zaznamenám si další údaje a povím jí, že jestli jí někoho najdu, požádám ho, aby ji co nejdříve kontaktoval. Darla si vezme od Setha skořicové moka a odchází. Pohlédnu na frontu. „Další!” zavolám a málem mi spadne čelist až na stolek. „Ginny?”

„Jo, teď jsem na řadě já,” potvrdí Ginny a pomalu přistoupí ke stolku.

Rozhlížím se a hledám Melissu, ale nevidím ji.

„Ty jsi sama?” divím se dál. Nechápu to. Vždyť si ze mě s Melissou začátkem týdne dělaly legraci.

Ginny přikývne.

„Hmm, tak dobrá,” chvíli váhám a snažím se odhadnout, jestli se z toho nevyklube nějaký hnusný vtípek. „Jdi k pultu, objednej si kávu a já zatím začnu zapisovat tvoje údaje.” Sklopím zrak k počítači a mumlám si: „Ginny Davisová, malé odtučněné latte.”

„To ne,” přeruší mě Ginny.

„Ty nejsi Ginny Davisová?” Připravuju se na jakoukoli lumpárnu, kterou na mě chystá.

„Ne, jméno samozřejmě souhlasí. Ale ta káva ne.”

„Cože? Sama jsem ti připravila aspoň půl tuctu malých odtučněných latte.”

„Já vím,” přitaká Ginny a povzdechne si. „Protože to je Melissino oblíbený pití.”

„Aha.” Najednou mi je Ginny líto. Ani si nemůže objednat to, co chce. „A jaká je tedy tvoje oblíbená káva?”

„Chtěla bych velké mátové frappé s kousky čokolády, affogato,” odříká Ginny a já jsem absolutně v rozpacích. Tahle káva je naprostým opakem toho, co si obvykle objednává. Mrknu na Em, která markuje částku, a vidím na její tváři uznalý výraz. Není mnoho zákazníků, kteří vědí, co znamená affogato - tedy frappé, kdy zmrzlinu zalijete espressem až úplně nakonec.

„Hustý,” ocením a Ginny se zahihňá. Víte, že není zas tak zlá, když s sebou nemá Melissu? „Tipuju, že ti je osmnáct?”

Ginny přikývne.

„Nějaká zajímavost?”

Ginny se zamyslí. „Jednou za měsíc předčítám svý básničky v takový malý kavárně.”

„Fakt!” napůl se ptám, napůl vykřiknu. Co je ta holka vlastně zač? Ginny se zase usměje. Když si zapíšu všechny informace, oznámím, že jakmile jí někoho vyberu, sám se jí ozve.

„Díky. A Jane,” začne a ukazováčkem ukáže nejdřív na sebe a potom na mě, „mezi námi je důvěrný vztah jako u doktora, že jo?”

„Ehm?” Udiveně na ni pohlédnu.

„Nikomu nepovíš, že jsem tady byla, že ne?” ujišťuje se.

„Ne. Jestli nechceš, tak ne.”

„Nechci.”

„V pohodě.”

Právě v té chvíli Daisy zařve: „Velké mátové frappé s kousky čokolády, affogato.”

„To bude moje,” poznamená Ginny. „Hezký večer.” „Díky, tobě taky,” rozloučím se a pořád nevím, jak tomu mám rozumět.

Pracovala jsem nonstop tři hodiny, seznamovala se s lidmi, zapisovala si údaje a dohazovala, seč mi síly stačily. Zatím jsem dneska večer vytvořila na místě pět dvojic a vím, že se mi ještě podaří spojit několik dalších, až budu mít čas, abych prošla záznamy. Jsem vyčerpaná. Řada se konečně zkracuje. Nyní se alespoň všichni vejdou dovnitř a nikdo nemusí čekat venku. Protáhnu si ruce nad hlavou, když se ke mně přitočí Derek a zašeptá mi do ucha: „Udělej mě.”

Znenadání se mi zvedne žaludek a rychle dávám ruce dolů.

„Co-cože?” zakuckám se. „Udělej mě,” zopakuje.

Podívám se mu do očí. „Tobě nic neříkají slova sexuální obtěžování na pracovišti, Dereku?”

„To ne!” zaječí, narovná se a najednou se zatváří stejně vyděšeně jako já. „To ne, to ne!”

Předkloní se, dá si ruce před ústa a zašeptá: „Chci, abys mi taky někoho našla.”

Oči mu kmitají zleva doprava, aby se ujistil, že ho nikdo neslyší.

„Ty chceš, abych ti někoho dohodila? To je tak sladký.”

„To teda není a radím ti, aby ses o tom radši nikomu nezmiňovala. Prostě mi někoho najdi a pošli mi mail. Moje oblíbený pití je střední perníkový sójový latte.”

„Oóóóóooooo,” protáhnu a divím se, že tohle profláknutý reklamní vánoční kafe je jeho favorit. Derek na mě vrhne nazlobený pohled a vrátí se za pult, aby pomáhal s objednávkami.

Já vyřídím další čtyři zákazníky: dva mírně zavalité připlešatělé bratry kolem třicítky, vysokou blonďatou lesbičku (dnes večer už čtvrtou) a krásnou brunetu s dlouhatánskýma nohama jak z katalogu. A teď čelím dosti zajímavému zjevení. Další na řadě je dívka s těma nejčernějšíma obarvenýma vlasama, jaký jsem kdy viděla, v černý mikině na zip s kapucí, černém tričku a v příšerně obrovských černých pytlovitých džínách (fakticky, z jediný její nohavice bych mohla mít dvě sukně), se spoustou řetězů. Přednese Sáře objednávku a potom se bezvýrazně podívá na mě.

„Jmenuju se Glinda,” oznámí a upřeně na mě kouká očima s tlustým nánosem řasenky a širokýma linkama.

„Jako ta hodná čarodějnice z Čaroděje ze země Oz?” opáčím. Ajaj. Chyba.

„Jo.” Dívka přimhouří oči a věnuje mi ironický úsměv.

„Sorry. Oblíbený nápoj?”

„Střední latte s vaječným koňakem.” Fuj, vaječnej koňak nesnáším, ale znáte to, proti gustu...

„Věk?”

„Dvacet pět.” Tváří se nesmírně nešťastně.

„Dobrá, Glindo, můžete mi o sobě prozradit něco zajímavého? Jen abych o vás měla lepší představu.”

„Hm.” Trošku roztála, když se zamyslela. „Já jsem fakt dobrá zpěvačka. Dokonce jsem v soutěži American Idol zpívala před porotou, když byli v Chicagu.”

„Panebože!” zaječím. „Vy jste viděla Simona, Paulu a Randyho?” Já jsem totiž úplnej blázen do televizních reality show.

Dívka přikývne. „Ale moje vystoupení v televizi nevysílali.”

„No to je smůla!” polituju ji, zatímco si zapisuju informaci do tabulky. Najednou se zarazím. Derek právě opodál mele půlkilogramový sáček kávy pro zákazníka. Podívám se na Glindu, potom na Dereka, zase na Glindu. Aha! Ano, ano, ano! No není pro něj dokonalá?

13

Katie, Ava, Em a já se třeseme zimou na pozdní nedělní snídani v Granny's Dinner.

„Mělas to vidět, Avo,” líčí Katie. „Přísahám, že si Jane před kavárnou málem nadělala do kalhot.”

„Pěkná představa.” Promnu si oči a zakloním se v židli. „Obzvlášť u snídaně.”

Em přikyvuje. „To bylo neskutečný. Ještě nikdy jsem tolik lidí najednou v naší kavárně neviděla.”

„Taky jsem tomu nemohla uvěřit, když jsem viděla páteční zprávy,” přidává se Ava. Míchá si zelený čaj oslazený náhradním sladidlem. „Dívala jsem se, jestli tam nebude s tebou rozhovor, ale jenom tě ukázali, jak sedíš u stolku a mluvíš se zákazníky.”

Vykulila jsem oči. „Díkybohu, že nechtěli rozhovor. Málem jsem vyklopila všechno, co jsem snědla, jen při pohledu na všechny ty lidi. Rozhovor pro televizi bych NEZVLÁDLA!”

„Umíš si představit, jak musí být Derek nadšenej?” nadhodí Em.

„Proč myslíš?” ptám se znepokojeně. Nezjistila snad Em nějak, že jsem mu taky někoho dohodila? Poslala jsem mu včera ráno e-mail s informacemi o gotické Glindě. Teď už jí nejspíš napsal. Ale jsem si dost jistá, že on by to nikomu neřekl.

„Děláš si legraci? Na oblasti ho musí oslavovat za ty tržby z pátečních večerů. A vůbec, jaká oblast, vsadím se, že mu gratuloval i sám generální ředitel osobně.”

„Myslíš?” pochybuju.

„No to si piš,” potvrdí Em.

„Je to pořádná událost, Jane,” přidá se Katie. „I u nás na škole o tom studenti mluví.”

„A všichni herci i osazenstvo v našem amatérským divadelním spolku taky,” dodá Ava.

„Spolužáci v mojí třídě se o tom taky baví,” připojí se Em.

„Nechte toho...” okřiknu je. „Všichni ty lidi v žádným případě nemluví o mně. Nebo jo? Já se z toho úplně zblázním. Už to nemůžu dělat. Nějak moc se to rozrůstá.”

„Na to je trochu pozdě, Jane,” poznamená Em nonšalantně. „Derek ti teď nedovolí, aby ses z toho vyvlíkla. Kromě toho, zbývají jen dva týdny. Zvládneš to.”

„Myslím, že nemám chuť k jídlu,” povzdechnu si a odstrčím snídani.

„Tak ale přijdeš o čtyři dolary devadesát devět centů.” Katie se směje a ostatní se k ní přidají. Mně ale právě teď do smíchu není. Zase mě zachvátí děs a hrůza. Vylovím z kabelky krabičku s antacidy.

„Hele, nikdo se mě ještě nezeptal na rande s Cameronem?” postěžuje si Em a přeruší tok mých myšlenek.

Prosím, jen ne další pokračování oslavných řečí o lásce Em a Camerona. Fuj.

„Jaký to bylo?” zeptá se Ava. „Vzal tě sáňkovat pod hvězdnou oblohou? Nebo ti dal zazpívat serenádu chlapeckým sborem?”

Em se uculuje. „Nic tak romantického. Nebo laciného. Prostě jsme si půjčili film se Sandrou Bullockovou a objednali pizzu k němu domů. Ale bylo to příjemný,” líčí.

„To je nejlepší, jen tak se tulit na gauči. Troufnul si na něco?” vyzvídá Katie.

Pomoooc, pomyslím si a zakryju si uši. Tohle nechci slyšet.

„To nepovím,” prohlásí Em a upije horkou čokoládu.

„Takže to zkoušel!” usoudí z toho Katie a zakření se. „Ty zlobivé děvče!”

„A proč?” diví se Em. „Vždyť jsem nic neřekla!”

„No právě,” opáčí Katie a pozvedne obočí. Ava se jen směje. Já v duchu úpím. Proč vůbec dovolím, aby mi to vadilo?

„Ale tohle si poslechněte,” říká Em, „byla tam jeho máma.”

„Cooo?” zasténají Katie a Ava.

„Když jste měli rande?” ujišťuje se Katie. „Super.”

„No jo, já vím.” Em nabere prstem trochu šlehačky na svém pití a strčí si ji do pusy. „V každým případě je trochu divná.”

„Jak to myslíš?” ptá se Ava.

„Prostě mi připadá taková moc tichá a nespolečenská. Celý večer byla u sebe v pokoji.”

„Třeba vám chtěla dopřát soukromí?” nadhodím.

„Jasně,” souhlasí Em. „Ale stejně se tváří divně. Je hrozně vyhublá. Jako by se snažila hrát na hollywoodskou hvězdu nebo co. Až na to, že by snesla trochu make-upu. Nebo aspoň samoopalovacího krému. A taky má děsně načesaný vlasy.”

Nevěřím svým uším. Copak je Em opravdu tak necitlivá? Jak asi myslí, že může vypadat člověk, který prochází chemoterapií? Tedy, mohla by s ní mít trochu soucit.

„A taky je dost náročná. Pořád po Cameronovi něco chtěla. Už jsem si říkala, pohněte zadkem a dojděte si pro to sama, dámo. Docela jsem ho litovala, i když jemu to zřejmě nevadilo.”

Ach. Em nic netuší! Cam jí neřekl, že jeho maminka má rakovinu, podstupuje chemoterapii a že on jí pomáhá. Ale proč by jí něco takového neřekl, zvlášť když spolu chodí? Mně to pověděl během prvních pěti minut, co jsme se bavili.

„To je nějaký divný,” usoudí Katie. „Budeš se s ním dál vídat?”

„No jasně,” potvrdí Em. „Nenechám se jeho mámou otrávit. Cam je úžasnej. Že je úžasnej, Jane?” „Jo, je úžasnej,” souhlasím.

V neděli odpoledne přijdu do práce a Frankie a Sára mi věnujou mohutný úsměv.

„Ahoj vespolek. Co mají ty ďábelský úsměvy znamenat?” Na odpověď nemusím dlouho čekat. Derek už obíhá pult a objímá mě.

„Páni,” vydechnu a odtáhnu se. „K čemu ten rozruch?”

„Kvůli tobě. Ty jsi ta nejlepší zástupkyně na celém světě!” vykřikuje. Už se musel zřejmě sejít s Glindou. Takhle nadšený může být jen kvůli ženské. „Jsi skvělá, Jane!”

„Díky, Dereku, taky tě mám ráda.”

„Ty ani nevíš, jak je ta tvoje espressologie ÚŽASNÁ! VELKÁ VĚC!”

„Ajaj,” utrousím. „Co to je? Neměla bych se posadit?”

„Rozhodně. Pojď se mnou, promluvíme si.” Derek mě vezme za ruku a táhne mě do své kanceláře. Vrhám pohled na Sáru, která vrtí hlavou a tiše se směje.

Za chvilku se dveře zavřou a my na sebe s Derekem koukáme přes jeho stůl. Derek se zhluboka nadechne a máchá v rozrušení nad stolem zaťatými pěstmi nahoru a dolů. „Tak pozor, připrav se na nejhorší.”

„Jo, jsem připravená.” Podívám se na bílé klouby na rukou, kterými svírám opěrky židle. „Jen povídej.”

„Tak jo, víš, že pátek byl ÚŽASNÝ, že jo?”

„Noo.”

„Tím myslím, že tržba dosáhla stropu.” Zvedne ruku nad hlavu, aby zdůraznil svá slova. „Vydělali jsme desetkrát víc než ten samej pátek před rokem.”

„Fantastický.”

„Z vedení firmy mi několikrát volali,” chlubí se. „Považujou tě za fenomenální holku. Jsem si jistej, že oba dostaneme slušný vánoční bonusy.”

„Skvělý!” prohlásím nadšeně a hned uvažuju, co si za to koupím. Super nový outfit a možná vyhodím nějaký ten peníz i za novou kabelku.

„A teď ta velká novina.” Derek se zhluboka nadechne a nadme hruď. „Znáš ten diskusní pořad The Gabby Girlz?” zeptá se.

„No jasně.” V téhle show tři asi dvacetiletý holky sedí u stolu a probírají současné události, dělají rozhovory s celebritami, rozebírají módu a tak. „Párkrát jsem to viděla. Ty holky jsou vždycky úžasně oblečený.”

„Výborně,” pochvaluje si Derek. „Tak to se ti bude líbit, co teď řeknu. Budeme v jejich vánočním vydání. Tenhle pátek k nám přijdou natáčet.”

„V žádným případě!” přímo zařvu.

„Ale ano,” odtuší Derek. „Ten pořad bude o romantice Vánoc a přejou si nás tam.”

„Ty si musíš dělat legraci. Tohle přece není tak důležitý.”

„Tak to se pleteš. Tohle je důležitý,” ujišťuje mě Derek.

„Ale my jsme jen jedna kavárna z milionu milionů kaváren.”

„Jo, ale jediná, co má espressologickou poradnu.”

Sedím na židli, zírám na stoh papírů na Derekově stole, ze všech sil se snažím úplně nezbláznit a s pláčem neběžet domů. „Tohle se vážně stane?” zeptám se za chvíli.

„Hmm,” potvrdí a tváří se jak u vytržení.

„A já se z toho nijak nemůžu vyvlíknout?”

„Ne, ale žádný strach. Natočí tě, jak mluvíš se zákazníky, a potom se jen zeptají na pár otázek. To bude snadný. A já budu celou dobu s tebou.”

„Tak dobře,” ustupuju. Jako bych měla jinou možnost. „Zřejmě opravdu nemám šanci se tomu vyhnout.”

„Bude to skvělý, Jane.”

Jo, jasně. Pokud ovšem nepozvracím jednu slečnu Gabby. Musím zavolat Em a povědět jí to. ASAP.

14

„Počkej chvilku,” říká mamka. Zastaví se před obrovským obchodem s hračkami a zadívá se na mě. Škola skončila. Dneska odpoledne máme obě volno, a tak předstíráme, že nakupujeme vánoční dárky v nákupním centru v mrakodrapu Water Tower Place. Ve skutečnosti jen obhlížíme výlohy, místní ceny jsou fakt k smíchu. „Ty budeš v televizi? V tom pořadu The Gabby Girlz?”

„Jop.” No dobře, vím, že je blbý, že jsem ještě jí ani tátovi neřekla o tom, že jsem espressoložka. A nejspíš bych jí to stejně neprozradila, ale teď jaksi nemám jinou možnost - protože budu v televizi a tak.

„Ten pořad mám ráda. Ty holky jsou vždycky moc hezky oblečené,” svěřuje se mamka.

„Já vím,” souhlasím s ní. Tohle je chvíle, kdy si uvědomuju, že moje mamka je fakt moje mamka a ne nějaká paní, co mě našla na prahu a vzala si mě k sobě (čímž jsem si třeba v prváku byla jistá tak na devadesát osm procent).

„Ale já to pořád nechápu,” přiznává se mamka. „Jak to, že jsi espressoložka?”

„No hlavně proto, že jsem to řekla,” odpovím se smíchem a jdeme dál. „Já jsem to celý vymyslela. Celý měsíce jsem zkoumala lidi a to, co si u nás dávají, a prostě jsem nějak přišla na to, jakým způsobem je dávat dohromady. No a funguje to.”

„A říkáš, že se tím zabýváš už několik týdnů?”

„Jo.”

„Proč jsi to mně a tátovi neřekla?”

A do háje. Já to věděla, že se zeptá. „Nevím,” vytáčím se. „Částečně proto, že jsem netušila, co na to řeknete, a taky jsem nechtěla, abyste tam vrazili a fotili mě nebo tak a dělali z toho album.”

„To je báječný nápad!” usoudí mamka.

„Ne, mami, to ne.”

„Když budeš v televizi, jaksi mi nedáváš jinou možnost. Taková událost!”

„Já vím. Proto mě to taky děsí,” přiznávám. Ale mamka mě už vlastně neposlouchá. Určitě si představuje, jak vyzdobí stránku v albu.

„Kdy se to bude vysílat? Budu muset zavolat své matce, dědovi Turnerovi, všem tetám a strýčkům...” Mamka už usedá na lavičku s pédéáčkem v ruce a dělá si poznámky. Věděla jsem, že to takhle dopadne. Nejspíš jí tímhle vynahrazuju, že jsem v prváku na střední nebyla roztleskávačka, jak si máma přála. Žuchnu vedle ní na lavičku a čekám, až přestane psát. „Mami?”

„Hm?” Ani nezvedne oči.

„Můžeme jít? Má se u mě zastavit Em, aby mi pomohla připravit se na pátek.”

„Ještě vteřinku,” zarazí mě mamka a něco si zapíše. „Dobře, můžeme, zlatíčko. Jdeme domů.” Vezme mě za podpaždí a zamíříme k východu. „Mám takovou radost, že budeš v té show, zlato.” Celá září. Kéž bych i já byla tak nadšená.

Za hodinu se s Em rozvalujeme na mé posteli, cpeme se jahodovýma můsli tyčinkama a listujeme mým zápisníkem, který leží mezi námi. Em mi pomáhá, abych se naučila nazpaměť různé nápoje a popisy, abych dokázala ještě rychleji tvořit dvojice přímo na místě.

„Dostáváš od těch, cos dala dohromady, hodně mailů?” vyzvídá Em.

„No jéje, spousty! Je to zábava mít plnou e-mailovou schránku. Něco jako dostávat dopisy od fanoušků.”

„Vždyť taky kruci máš tisíce fanoušků. Včetně mě,” rozplývá se Em. „Jsi takový skutečný amorek! Kolik už máš na kontě párů?”

Rychle zkouknu přehled v tabulce. „Čtyřicet šest.”

„To je úžasný, Jane! Jen si pomysli... to je devadesát dva lidí, kterým jsi zařídila, aby byli na Vánoce šťastní. Není divu, že dostáváš tolik mailů!”

Usměju se. „Taky bych řekla, že to je slušný číslo. Ani jsem si neuvědomila, že jsem už stvořila tolik dvojic. Teď musím před svátky dohodit ještě někoho sobě.”

„Willa?” dobírá si mě Em.

„No jasně! Zastavil se v kavárně včera večer a já mu pověděla o pátku a o té televizní show a vůbec. Říkal, že by si to nenechal ujít ani za nic.”

„Óóó, má tě moc rád.”

„Doufejme, že máš pravdu. Teda já si myslím, že se mu líbím. Vysílá jasný signály. Když jsem mu chystala kávu, stál u pultu pro vyzvedávání, povídal si se mnou, a dokonce si vzal jedno brčko a hladil mě jím po ruce. Uznej, kdo něco takovýho dělá tomu, o koho nemá vůbec zájem?”

„Nooo. to jistě,” poznamená Em.

„Hele, sklapni,” okřiknu ji. „Bylo to roztomilý. Roztomilý, ne úchylný.”

„Když to říkáš. Já osobně mám ráda, když mi někdo po ruce přejíždí plastovou lžičkou, ale to víš, jestli tě to uvádí do vytržení.” dobírá si mě Em a uhýbá před růžovým polštářkem ve tvaru rtů, který po ní vrhnu.

„Taky se mnou mluvil, jako by mě sváděl,” dodám.

„Vážně? A copak říkal?”

„No dobře, slova nebyla nic extra, ale ten tón. Hluboký, úplně sametový hlas. A povídal, jak potřebuje někoho opravdu zvláštního, aby s ním sdílel studené večery.”

„Uhozený!” přeruší mě Em.

„Když myslíš?” odseknu. „Ale stejně, jak jsem řekla, tvrdil, že chce někoho zvláštního. A doufá, že mu v pátek večer někoho najdu.”

„Takže to fakt uděláš? Dohodíš mu sebe?”

„Rozhodně,” přitakám. „Končíme s tím flirtováním, chci jít s Willem konečně na rande. Povím mu, že já jsem jeho protějšek. Ale až skončí to natáčení. Dokud nebudu mít ten rozhovor za sebou, nebudu schopna na nic jinýho myslet.”

„Jane, mám velkou radost. Vážně. Cítila jsem se špatně, že jsem šťastně zamilovaná do Camerona, a ty nikoho nemáš.”

Trochu se mi zhoupnul žaludek. „Ty jsi do něj fakt zamilovaná, Em?” ptám se. „Myslím doopravdy?”

„Myslím, že jo. Teda, není to jako s Jasonem. Jenže nikdo už nebude jako Jason, ne?”

„A Cam je zamilovaný do tebe?”

„To nevím,” zamumlá Em a přemýšlí. „Nedává svoje city tak najevo.”

Obě na chvilku zmlkneme. „No, já mám z tebe taky radost, Em,” řeknu a snažím se nasadit patřičný výraz. Nicméně si připadám jako potvora, protože ve skutečnosti ze své nejlepší kamarádky radost nemám.

15

Už dneska cestou do práce začínám být nervózní. Zítřek je ten slavný den. Budu v televizi. Setkám se s holkama z pořadu The Gabby Girlz. Celý dopoledne jsem chodila po obchodech a hledala ten správný outfit. No jo, no jo, zase jsem se ulila ze školy, ale bylo to naléhavý. Je to naposledy. Uznejte, že když se mám setkat s Gabby Girlz, které vždycky vypadají skvěle, musím přece taky vypadat skvěle. A to ani nemluvím o tom, že zítra večer ulovím Willa. Pro mě to bude SLAVNÝ večer. Po třech hodinách jsem objevila ty pravý šaty. Jsou přiléhavý a černý (Derek trvá na tom, abych pod červenou zástěru nosila černé oblečení) s výstřihem do vé a dlouhými rukávy, který se kolem zápěstí trošku rozšiřují. Sahají mi kousek nad kolena, takže si k nim vezmu svoje nový kožený černý kozačky na vysokým podpatku. Mám v plánu vypadat sexy. A taky jdeme s Em zítra odpoledne ke kadeřnici a necháme se nalíčit.

Otevřu dveře kavárny a očekávám obvyklou nálož důvěrně známých svátečních melodií a vůni kávy, ale najednou se zarazím. Co to probůh je?

„Ahoj,” hlaholí Derek. „Pojď dovnitř a zavři. Pouštíš sem studenej vzduch.” Jenže já se nemůžu pohnout. Co se to stalo s Coffee Joe?

Kavárna je úplně překopaná, nebo bych měla říct, že se právě kompletně překopává. Lidi, který jsem v životě neviděla, přemisťují po kavárně nábytek a dělají různé úpravy. Modrá sametová křesla jsou pryč a místo nich tu je několik velkých sametových červených dvoumístných pohovek se stříbrnými dekorativními polštářky ve tvaru srdce. Na každém stolku je krásný červený ubrus. Zdi jsou potažené nějakými látkami - bílými, stříbrnými a červenými. Na nich visí podivné stříbrné umělecké předměty. Modrá, zelená a bílá spirálovitá stínidla na lustrech byla odstraněna a nahrazena bílými, červenými a stříbrnými. Všude jsou krásné, starodávně vyhlížející stolní lampy, které dodávají celé kavárně romantickou atmosféru. Na policích stojí stříbrné svícny s červenými štíhlými voskovými svíčkami a porůznu jsou tu rozmístěné stojánky s citáty ze slavných milostných básní. Z části kavárny orientované na sever byly odsunuty všechny stolky a jejich místo zaujímá mohutný stůl z tmavého třešňového dřeva s velkým červeným sametovým pseudoviktoriánským křeslem. Přejedu prstem po dřevěné tabuli, která leží na stole a čeká, až ji pověsí. Ve dřevě je vyryt ozdobným písmem nápis ESPRESSOLOGICKÁ PORADNA. Tady budu sedět?

„Co tomu říkáš?” ptá se Derek, který přijde ke mně. „Je ta cedule dobrá? Pověsíme ji za tebe.”

„To je. úžasný,” vydechnu konečně. Opravdu to vypadá nádherně. „Nevěřím svým očím, jak se to tu změnilo.”

„Vypadá to dobře,” souhlasí Derek. „Potřebovali jsme to vylepšit kvůli té televizi. Dalších pár věcí ještě přidáme zítra večer. Jako třeba okvětní lístky na stole a tak.”

Rozhlížím se. Najednou cítím, že se na mě někdo dívá. Zákazníci, VŠICHNI zákazníci na mě koukají. „Proč na mě všichni civí?” zašeptám.

„Protože vědí o zítřku a vědí, že jsi naše espressoložka. Je z tebe celebrita.”

„Tohle je ďábelský. Jdu si odložit a pomoct Daisy. Už na mě vrhá naštvaný pohledy. To ovšem není žádná novinka.” Zamířím do šatny. Vnímám, že mě všechny pohledy sledujou. Je to těžký, když na vás kouká tolik lidí! Musím zaběhnout na záchod a podívat se, jestli nemám nudli u nosu nebo tak něco.

Asi hodinu přijímám objednávky a jakžtakž si zvykám na to, že na mě lidi civí. Byla bych radši, kdyby necivěli, ale už to není tak nepříjemný jako první čtvrthodinu. Najednou mě popadne záchvat radosti, protože do dveří vchází můj bývalý nejoblíbenější pravidelný zákazník.

„Gavine! Ráda tě vidím. Kdes byl? Přestals pít kafe?” Gavin přistoupí k pokladně, nakloní se a políbí mě na tvář.

„Ahoj Jane.”

„Olalá, za co je ta pusa? Ne že bych si stěžovala.” „Za to, žes mi našla životní lásku,” pronese důrazně.

„Simone?” ujišťuju se.

„Jo. Je skvělá, je prostě... pro mě vším. Lítáme v tom.”

„Tak to jsem mooooc ráda, Gavine! Počkej, dovol, ať ti dneska tvoje ledové vanilkové latte koupím sama. Víš, že jsi můj první espressologický úspěch, že jo?”

„Nic jsem netušil, dokud mi Simone neprozradila, jak jsi nás dala dohromady, a Sára mi nevysvětlila, co je espressologie. Musel jsem se přijít přesvědčit na vlastní oči.”

„No a kdes vlastně pořád byl? Dřív jsi sem chodil každý den. Co se stalo?”

Rozpačitě se na mě podívá. „Začali jsme chodit do Coffee Joe tam, kde Simone bydlí.”

Zazubím se. „Tak ty mi jseš nevěrný.”

„Věděl jsem, že to řekneš.” Uculuje se.

„Takže je to tak, co? Objeví se slečna a ty dáš sbohem baristce? Typický.” Zavrtím hlavou. „Ale jdi, nebuď naštvaná.”

„Odpustím ti pod jednou podmínkou,” navrhnu.

„A to?”

„Můžete přijít se Simone zítra večer? Televize tady se mnou bude dělat rozhovor do pořadu The Gabby Girlz, a protože vy dva jste můj první pár, třeba budou chtít mluvit i s vámi.”

„Vážně? Gabby Girlz? To je super. Určitě, dneska večer o tom Simone povím.”

„Skvělý. Tady je tvoje vanilkové ledové latte.” Podám mu kávu. „Tak zítra na viděnou, doufejme.”

„Ahoj,” rozloučí se a vyjde z kavárny.

16

„Přísahám, že se složím a umřu strachy,” oznámím na celou místnost. Jsme u nás doma v obývacím pokoji a provádíme poslední přikrašlování, než vyrazíme do kavárny. Na dnešní espressologický večer se mnou jdou všichni: mamka, taťka, Em (i když ta bude pracovat), Katie a Ava.

„Stůj klidně,” okřikuje mě Em a mně do tváře zavane její česnekový dech. Zrovna když člověk potřebuje žvýkačku, tak nikde není, co? Energicky mi vyškubává z obočí přečuhující chloupky. Všichni jsme už oblečení (dokonce i Em si koupila nový outfit pod svou modrou zástěru) a připraveni k odchodu, ale Em pořád nachází něco, co potřebuje upravit. „Musíš vypadat dokonale. Jsi hvězda večera.”

„Přestaň mi to pořád připomínat, nebo tě na místě pozvracím, a ty se budeš muset jít domů převlíknout.”

„No, to nikdo nechce, takže už se o tom nezmíním,” uklidňuje mě.

„Teda, zlato, hrozně ti to sluší,” chválí mě taťka. „Mám pocit, jako kdybych se tě chystal vyfotografovat před školním plesem.” A směje se.

„No mám docela podobnej pocit,” přiznávám.

„Vypadáš úchvatně, Jane,” přidává se mamka. „Vyfotím vás - stoupněte si k sobě a všichni řeknou: kapučííííno.”

„Kapučíííno!” zaječíme poslušně. Cvak.

„Tak můžeme vypadnout?” ptá se Em.

„Teď, nebo nikdy,” usoudím a v duchu si říkám, že mi nikdy zní fantasticky lákavě. Taťka jde napřed, aby vyjel autem z garáže. My ostatní vypochodujeme před dům a čekáme, až přijede. Svírám kabelku s laptopem a zápisníkem.

„Klid, Jane,” radí mi mamka a mačká mi ruku. „Zvládneš to.” Tak už to mamky říkají. Jak to může vědět?

Zastavíme před Coffee Joe a taťka nás vysadí. Najednou mě napadne, že jsem si měla pronajmout limuzínu, protože před kavárnou se táhne dlouhý červený koberec ohraničený červenými sametovými provazy. Před obchodem se vine řada, panebože, stovek lidí a všichni mě sledujou, jak vystupuju z auta. Na silnici stojí velký kamion a úplně blokuje provoz. To je určitě kvůli The Gabby Girlz. Vtom mě oslepí milion blesků z fotoaparátů. Jako kdyby mi přímo před obličejem odpálili ohňostroj. Co to je? Paparazzi? Opravdu mě sledujou paparazzi? Teda, nepochybně se tady poblíž pohybuje nějaká celebrita, která adoptovala miminko v zahraničí. Tu by měli fotografovat, ne? Já nejsem zajímavá. Ale kamkoli se podívám, samý fotograf. Lidi ve frontě drží mobily, natáčejí je mým směrem a cvakají. Stojím tu jak přimrazená, tvářím se nepochybně přiblble a cítím, jak mě mamka a Em z obou stran podpírají a vedou dovnitř.

V kavárně není nikdo kromě Dereka, pěti baristů připravených k práci a televizního štábu připravujícího světla a kameru. Po holkách z The Gabby Girlz ani stopy. Derek na hodinu zavřel, aby se mohlo všechno přichystat.

Vrhnu pohled na svůj nádherný stůl. Je na něm spousta svíček a okvětních plátků z růží. Vypadá to úžasně. Na zdi za křeslem visí na zlatém hřebíku cedule s nápisem. Všude je spousta svíček a růží a ani si nevzpomínám, jestli káva už někdy voněla tak silně. Jako kdyby ji tady rozváděli potrubím. Derek ke mně přistoupí a pomáhá mi svléknout kabát.

„Vypadáš fantasticky, Jane,” vysekne mi poklonu.

„Tobě to taky sluší.” Derek má černý oblek s tmavě rudou hedvábnou kravatou. Takhle oblečenýho jsem ho ještě neviděla.

„Díky,” poděkuje a okamžitě se vrací k práci. „Takže, jak to bude vypadat. Usadíš se ke stolu. Potom přijdou Gabby Girlz, krátce se s tebou pozdraví a štáb upraví osvětlení.”

Přikývnu a cítím, jak se mi svírá žaludek.

„Asi půl hodiny až čtyřicet pět minut budou natáčet, jak jednáš se zákazníky. Potom následuje pauza, aby s tebou udělali ten rozhovor.” Zase jen přikývnu, protože mám strach, že kdybych otevřela pusu, vyletí z ní něco nechutnýho. „Dají ti pár otázek. Dvě tři minutky. A hotovo. Bude to brnkačka. Klid.”

„Brnkačka. Jasně,” mumlám si. Jdu ke stolu, když vtom sem zvenku dolehne ohromný řev a kavárnu ozáří blesky fotoaparátů před okny. „Co se děje?”

„Už jsou tady! Gabby Girlz!” vyjekne Em, která kouká z okna.

„Jdou dovnitř,” oznamuje mamka. Žaludek se mi zhoupne, až se musím opřít zády ve svém novém červeném křesle. Vstupní dveře se rozletí a dovnitř prudce zavane studený vzduch. Gabby Girlz - Mackenzie Estrellaová, Hope Stewartová a Olivia Clarková - vkráčí dovnitř v doprovodu svého štábu. Mladé holky, pravděpodobně osobní asistentky, vcházejí ověšené velkými vaky s oblečením, lahvemi s vodou a telefony BlackBerry.

Derek je pádí pozdravit. „Vítejte, dámy. Jsme tak rádi, že vás tu máme.” Ženy si ho sotva všimnou.

Olivia, která mi vždycky byla z těch tří nejsympatičtější, popostoupí vpřed a podává Derekovi ruku. „Těší mě,” říká. „Hezké místo.” Rozhlíží se a oceňuje výzdobu uznalým pokývnutím hlavy.

„Děkuju,” tetelí se Derek. „Můžu vás seznámit s naší espressoložkou?” Otočí se ke mně. „Jane, pojď sem,” sykne.

Pomalu se zvednu a jdu ke skupince. No teda, budiž požehnána světla a vizážistky, vždyť ty ženské jsou staré! Počkat, není celý ten pořad založený na tom, že jim je kolem dvaceti? V televizi tak taky vypadají, ale zblízka, no, tak těmhle dámám musí být hodně přes čtyřicet. Možná tolik jako mojí mamce. Připadám si oklamaná. Zřejmě jsem ovšem jediná, kdo si toho všiml, protože ostatní šílej nadšením.

„Dámy, tohle Jane,” představí mě Derek.

„Těší mě,” odpoví Hope, kouká na mě přes své hollywoodské sluneční brýle a podává mi ochablou ruku, zatímco druhou si přidržuje u ucha růžový mobil. Stisknu ruku. Vždycky mi přišlo trochu úchylný, když lidi nosí sluneční brýle i večer. Prostě to nechápu. Hope kývne, projde kolem mě a dál telefonuje.

„Jane, četly jsme o tobě a o tom, co tady děláš,” promluví Mackenzie, popadne mě za ruku a pevně jí potřese. „Pořádný poprask. Bude z toho dobrý díl.”

Poprask?

Olivia se zazubí a podává mi taky ruku. Snažím se tvářit nadšeně. „Žádný strach, miláčku. Už ti někdo řekl, jak to bude probíhat?”

Přikývnu.

„Fajn. Tak prostě zaujmi svoje místo a dáme se do toho.”

„Dobře,” zamumlám.

Přijde Em, vezme mě za podpaždí a vede mě zpátky k novému stolu a křeslu.

„Klídek, Jane,” povzbuzuje mě. „Prostě na to nemysli. Předstírej, že to je normální večer.”

„Máš pravdu. To zvládnu.” Usednu a listuju snad už postý zápisníkem. Za chvilku Derek oznamuje, že jde otevřít, a já se vzchopím. Jdeme na to.

Kavárna se rychle plní lidmi, kteří čekají, až jim někoho dohodím, a taky těmi, kdo je přišli podpořit. Vedle Dereka stojí Glinda a tváří se hrdě. Jsou tu i Gavin a Simone, drží se za ruce. Za vitrínou s hrnky na mě mává Cam a ukazuje mi palec vzhůru. A Will to taky stihnul. Je asi čtyřicátý v řadě. Zase mám chvění kolem žaludku. Dneska večer Willa, extra silné espresso s ledem, spojím s Jane, velkým ledovým odtučněným moka, bez šlehačky. Oukej, oukej, na první pohled to k sobě neladí, ale jsem si jistá, že to bude klapat. Musí.

Cítím se líp, když vidím známé tváře. Jenže potom, fuj, Melissa. Co ta tady dělá? Tvrdila, že by nikdy nechtěla, abych jí někoho hledala. A bůh mi pomáhej, jestli řekne něco hnusnýho a oni to natočí...

Derek zvedne ruce a promluví: „Vítejte vespolek. Jsem rád, že jste přišli na náš třetí espressologický večer.” Z davu se ozvou výkřiky a pár lidí zatleská. „Děkujeme!” Derek pokračuje: „Jak víte, dnešní večer je poněkud jiný, protože se u nás natáčí pořad The Gabby Girlz.” Dav zase nadšeně hlučí, tentokrát lidi vykřikujou hlasitěji a Mackenzie, Hope a Olivia zamávají z rohu místnosti, kde dělají poslední přípravy. „Za chvilku začneme. Pokuste se nevšímat si kamer, jak jen to půjde. Prostě přistupte k pultu, objednejte si kávu u baristy a potom sdělte informace Jane.” Zákazníci potřetí vybuchnou nadšením, když uslyší moje jméno. Cítím, že mi červenají tváře z toho zájmu.

Zaujmu pozici u stolu s prsty na klávesnici - jsem připravená. Z rohu slyším Hope, jak mluví do kamery: „Espressologická poradna v kavárně, alespoň v této chicagské pobočce Coffee Joe.” Budu ji muset vytěsnit z hlavy, jestli se mám soustředit.

Vystrašený kluk kolem dvaceti oznámí objednávku Em a přistoupí k mému stolu. Má tmavé vlasy a světle hnědou pleť. V béžových plátěných kalhotách má zastrkanou kostkovanou košili s dlouhými rukávy.

„Jak se vede?” zeptám se ho s úsměvem. Mladík pokývne hlavou a podá mi lísteček se svými údaji. Páni, je připravený.

Zanesu je do své tabulky: Naušad Rahím, muž, dvacet jedna let, počítačové hry.

„Bezva,” pochválím. „Ale nevidím to nejdůležitější. Jaká je vaše nejoblíbenější káva?”

Naušad se na mě usměje a pokrčí rameny. „Mám rád malé zebra moka.

No nazdar. Tohle mě nenapadlo. Zebra moka je napůl z hnědé čokolády a napůl z bílé. Už jsem ho chtěla otipovat na něco krotčejšího, jako třeba KD (káva dne). Zapíšu si zebra moka a listuju zápisníkem, abych si oživila paměť.

Malé nebo střední zebra moka

Svěží a pikantní, tihle zákazníci rádi zkoušejí neobvyklé věci a mají dobrodružnou povahu. Kreativní, vtipný a určitě zábavný. Slušný vzhled - žádná rocková hvězda, ale ani úředník na sociálce. Ona: možná spisovatelka nebo umělkyně, s největší pravděpodobností hodná. On: nejspíš blázen do počítačů, s druhým pohlavím komunikuje převážně on-line. Mluví tiše.

Už je mi to jasné. Ještě že jsem se podívala, jinak bych mohla tomuhle klukovi zpackat milostný život. „Naušade, mám všechny informace. Jestli vám někoho najdu, požádám ji, aby se vám ozvala.” Mladík přikývne a přejde k pultu, aby si vyzvedl kávu.

Vidím, že Em podává dalšímu klukovi ve frontě účet, a on se otáčí ke mně. Hm, hezký hoch. Vysoký, aspoň metr osmdesát pět, maličká nadváha, ale široká ramena, tmavé vlasy, vojenský sestřih. „Jméno?” zeptám se.

„Jmenuju se Rick,” prozradí. „Moje oblíbený kafe je střední americký a tady hledám svýho anděla.” Páni, ten je docela sladký. Předpokládám, že mu někoho najdu ještě dneska. Zalistuju zápisníkem.

Střední americká káva

Bezradný, ale vlastenec. Vešel do Coffee Joe nepřipravený na to, co ho čeká. Stovka různých možností mu poskakuje před očima: moka, latte, cappuccino, espresso. Jediné trochu povědomé slovo je americká, tak si objedná americkou. Strašpytel. A ještě k tomu střední! Byl asi prostřední ze sourozenců, druhá lajna ve fotbalovým týmu na střední - takový věčný náhradník.

No nazdar! Ten den jsem teda musela mít fakt dobrou náladu. Netvrdím, že to není pravdivá charakteristika, ale musím k tomu něco dodat. Je to můj zápisník, takže si můžu údaje změnit, když je to potřeba. Rychle naškrábu:

Dodatek: Taky může dávat přednost v životě jednoduchosti, upřímný klukovský typ, který hledá lásku. Sice průměr, ale romantická jiskřička.

„Tak mi ještě něco povězte o sobě, Ricku.” „Mluvím pěti jazyky,” pochlubí se.

„Páni!”

„No, dělal jsem deset let překladatele v armádě.”

„Super. Když tak se tu chvilku zdržte, možná vám někoho najdu ještě dnes večer.”

„Skvělý,” pronese spokojeně a jde si pro svou kávu.

Kradmo zašilhám na Gabby Girlz. Všechny mě sledujou a zdá se, že se baví. Mluvím se zákazníky ještě asi půl hodiny a potom ke stolu přistoupí Derek.

„Jane, je čas na rozhovor,” oznámí.

„Opravdu?” ptám se. Přikývne. Vrhnu pohled na Gabby Girlz, které si právě upravujou vlasy a kontrolujou make-up.

Zvládnu to.

17

Producent mě instruoval, že si mám při rozhovoru sednout na svůj stůl. Opatrně přehodím pravou nohu přes levou ve snaze docílit toho nejelegantnějšího úhlu a ideální příležitosti dostat do záběru i svoje kozačky. Tyhle kousky jsou přímo zrozené pro televizní obrazovku. Štáb upravuje světla a probíhá poslední zvuková zkouška. Will na mě mrkne ze svého místa ve frontě. Už jen pár míst a bude na řadě, jen chvíle ho dělí od nalezení životní lásky, neboli mě.

„Tak jdeme na to,” prohlásí Hope, která sedí vedle mě a uhlazuje si naposledy sukni. Zahledí se do kamery a nasadí širokánský úsměv.

Režisér volá: „Jedeme, pět, čtyři, tři, dva...” A ukáže na Hope.

„Nyní mám možnost pohovořit z očí do očí se slavnou místní espressoložkou Jane Turnerovou,” spustí Hope a já se usměju. „Takže, Jane, povězte mi, jak to všechno začalo.” Mávne dokola rukou vedle své hlavy.

„No, začalo to zápisníkem.”

„Vážně?” přeruší mě zbytečně.

„Jo. Víte, já jsem lidi pozorovala dlouho a dělala jsem si spoustu poznámek o nápojích a charakteristikách těch, kteří si je objednávají.” Hope, Mackenzie i Olivia nadšeně přikyvujou. Mám z toho trochu divný pocit, ale stejně pokračuju. „Jednoho dne mě napadlo, že pravidelný zákazník, který si vždycky dává střední ledové vanilkové latte, by se perfektně hodil k zákaznici, která se u nás objevila poprvé a objednala si střední dry cappuccino. Podívala jsem se do svých poznámek, abych si vybavila, co jsem si o těchto nápojích napsala, a měla jsem pravdu - dokonale to ladilo.”

„To je fór,” vyhrkla Mackenzie.

„Ehm, není,” namítnu. Nekecám. Copak by tady se mnou vedla rozhovor, kdybych si dělala legraci?

„Očividně to funguje,” ozve se Olivia a kývne hlavou k řadě čekajících a vyžehlí za Mackenzie tu pitomou poznámku.

„Jo, funguje to. První pár, který jsem seznámila, Gavin a Simone, je tady.”

„To je skvělé. Kdepak jste, mládeži?” zvolá Mackenzie. Gavin zvedne ruku. Mackenzie k němu zamíří a kamera ji následuje. Sláva. Mám pauzu. Otočím se a sáhnu pro svou vodu s ledem. Rychle se napiju a otřu si čelo kapesníčkem. Od těch světel je ale děsný vedro! Za chviličku je Mackenzie zpátky vedle Hope a já si rychle strkám sklenici s vodou a kapesníček za záda.

„Je ohromné, že to funguje,” říká Hope. „To je tedy něco.”

Přikývnu.

„Takže když jste dala dohromady pár svých přátel, rozhodla jste se pomáhat i ostatním?”

„Ano, no, Derek - Derek Peters je manažer naší kavárny - a já jsme se rozhodli, že by to mohl být zábavný program na prosinec.” Jedna z kamer zaostřila na Dereka. „Něco jako láska pro sváteční dny,” dodám ještě.

„A dosáhli jste znamenitých výsledků!” pochválí mě Olivia s povzbudivým úsměvem. „Kolik dvojic jste dosud vytvořila?”

„Kolem padesáti párů.”

„To je fakt super,” ozve se Mackenzie a mně to přijde trochu trapný. Je divný slyšet něco takovýho od osoby jejího věku.

„To tedy je,” souhlasí s ní Hope. „A my se teď podíváme, jak Jane vytvoří jeden ze svých proslulých párů přímo na místě, a budeme je sledovat na první schůzce.”

„Fakt?” prakticky zařvu na Hope. Co to kruci znamená? Otočím se na Dereka a zírám na něj s pusou dokořán.

„Ano, vážně,” říká Hope do kamery. „Hned po krátké přestávce.”

Režisér vykřikne: „Dobrý!”

Podívám se na Em, která se při rozhovoru opírala o pult, kde se vyzvedávají objednávky, a nasadím výraz: Tak to je průser. Zatváří se stejně.

„Co to má sakra znamenat, Dereku?” ječím na něj, sotva se octneme v bezpečí za zavřenými dveřmi kanceláře. Jakmile zhaslo červené světýlko na kameře, seskočila jsem ze stolu, chytla Dereka za ruku a odvlekla ho do kanceláře.

„Co se děje?” dělá, že neví, oč jde.

„Jak mám asi sestavit pár přímo na místě?”

„Už jsi jich takhle dala dohromady plno. Nechápu, co je na tom tak těžkýho.”

„Děláš si legraci? Já přece netuším, kdy a jestli vůbec se to stane. Prostě občas to klapne. Já to ale neumím naplánovat!” Derek na mě tupě civí. „Ty to dobře víš, Dereku.”

„Tak to budeš muset, Jane. Hope už to oznámila.”

„Ale to já neumím!” kvílím, zhroutím se na židli a přikryju si obličej dlaněmi.

„Máš pár minutek,” prohlásí Derek. „Běž tam, prohlídni si lidi, co na tebe čekají, a zjisti, jestli by to s někým nešlo.”

„No jasně, ono je to tak snadný,” mumlám si ironicky. Podrbu se na nose a v duchu probírám zákazníky, s nimiž jsem dneska mluvila. Tomu Rickovi jsem řekla, aby počkal. Není tu nějaká holka, kterou bych mu mohla dohodit? Co ta horolezkyně? Hm, ta ne. Nebo ta hezká zdravotní sestřička. Jenže té je kolem pětačtyřiceti, zatímco Rickovi něco přes třicet. A stejně si nejsem jistá, že se k sobě hodí. Já toho Dereka ZABIJU.

Do kanceláře nakoukne asistent produkčního. „Za minutu jdeme zase do vysílání. Potřebujeme vás tam.” Podruhé v posledních pěti minutách mi spadne čelist a vrhám na Dereka vražedné pohledy.

„Ne,” trvám tiše na svém. „Já to nezvládnu.”

„Tak pojď, Jane,” škemrá Derek a trochu mě zatahá za ruku.

„Ne,” odmítám paličatě. „Nedonutíš mě, abych tam šla. Bude to trapas.”

„Pojď.” Zvedne mě ze židle a strká mě před sebou ke dveřím. Neudělám ani krok, takže mě vlastně vyšoupne ze dveří. Pitomé nové klouzavé kozačky.

Derek mě nepustí, dokud nesedím zase na stole a jedna vizážistka mě nezačne pudrovat. Já ale opravdu netuším, co budu dělat. NETUŠÍM. Prostě to nejde. Otočím se k Hope. Třeba se s ní dohodnu?

„Poslyšte, já nemůžu vytvořit jen tak na místě dvojici. Takhle to nefunguje. Kromě toho, máte to opravdu promyšlený? Kdo vás klidně nechá, abyste ho šmírovali na první schůzce? To nevyjde.” Zavrtím hlavou. Tak. Teď jsem jí to dala. Budou z toho muset nějak vybruslit a já to nebudu muset zkoušet.

„Já je nechám,” z davu se ozve dívčí hlas.

„Kdo to byl?” ptá se hned Hope.

„Já.” Vynoří se Melissa a míří k mému stolu.

„Cože? Ty?” vyprsknu. „Ale vždyť jsi tvrdila, že bys mě nikdy nenechala, abych ti někoho dohazovala. Říkala jsi, že to je pitomost a že si umíš domluvit rande sama.”

„No, tak jsem si to rozmyslela,” odsekne nafoukaně a otočí se ke Gabby Girlz. „Podepíšu, cokoli chcete. Můžete jít na moje rande.”

„To je naše děvče!” vykřikne Hope.

A mně potřetí dnes večer spadne čelist. Vážně, už snad budu mít modřiny pod krkem, jak mě tam brada pořád bouchá. Podívám se na Melissu a na Gabby Girlz. Co tu vlastně dělám? Už se dávno rozhodli a mě zřejmě k ničemu nepotřebujou. Teda až na to vyhledání odpovídajícího protějšku.

Uvažuju, že uteču, když režisér oznámí: „Jedeme, pět, čtyři, tři, dvě.”

18

Světla mi pálí do tváře, cítím, jak mi na spáncích vyráží pot. Hope něco říká do kamery, nechá Melissu, aby si stoupla ke stolu, a představí ji. Potom se obě otočí ke mně.

„Jane, dej se do toho,” vyzve mě Hope.

Tak jo. Musím rychle uvažovat. Musím Melisse vybrat někoho z přítomných. A ten někdo se k ní musí hodit. Tohle musí opravdu klapnout, jinak budu v celostátní televizi vypadat jako přiblblá podvodnice. Co teď? Potřebuju získat čas. Vstanu ze stolu, pomalu ho obejdu a usadím se ve svém křesle.

„Melisso,” oslovím ji zvolna, „jaký je tvůj oblíbený nápoj?” Jako bych to nevěděla.

„Já prostě zbožňuju,” Melissa se odmlčí a usměje se do kamery, „malá odtučněná latte.”

„Fajn. Věk?”

„Osmnáct,” odpoví a zahihňá se. „Jako kdybys to nevěděla.” Zhluboka si povzdechnu, zatímco zapisuju údaje do počítače, a snažím se vymyslet, co udělám.

„Nějaká zajímavost?” Kruci! Třese se mi hlas.

„Když už se ptáš,” začne Melissa, usadí se na můj stůl a místo na mě se zadívá do kamery, „mám v úmyslu stát se slavnou módní návrhářkou. Studuji na věhlasném Art Institute v Chicagu a už jsem navrhla tyto úchvatné třpytivé hřejivé návleky na nohy, které DOKONALE odpovídají současnému módnímu trendu legín.” Vykopne nohy do kamery. „Koupit si je můžete na...”

„Tohle vystřihneme,” skočí jí Olivia do řeči a vrhne na ni nevraživý pohled. Aha. Tak proto. Snaží se prodat nějaký uhozený podkolenky. Co si jako myslí? Takovýhle návleky na nohy musí zůstat pohřbený v osmdesátých letech. „Jane,” pokračuje Olivia, „máš pro Melissu nějaký protějšek?”

„Dejte mi minutku,” požádám a snažím se zachovat klid. Zkoumám seznam lidí, s nimiž jsem dnes mluvila. Ach jo! Nikdo z nich se zřejmě k Melisse nehodí. Možná bych ji mohla dohodit tomu veterináři, jenže ten je zaprvé moc starý a zadruhé na ni moc chytrý. Nevím, co budu dělat.

„Připravena, Jane?” naléhá Hope. „Je to přímý přenos, víš.” Všechny Gabby Girlz se smějou. Hahaha, chichotají se. Jenže tohle není zas TAK legrační, víte?

„Hm...” Prozkoumávám čekající dav v naději, že mi dokonalá partie pro Melissu spadne z nebe rovnou do dřevěného koše s plyšovými vánočními medvídky. A vtom mě to praští přímo do nosu. Protějšek pro Melissu. To by fungovalo. Ale ne, to bych nemohla udělat. Ne, ne, ne. Prostě nemůžu. Jeho ne. A s ní už vůbec ne.

„Jane?” popohání mě zase Hope a třeští na mě oči, abych sebou hodila.

„Dobrá...” začnu, „dokonalý protějšek pro... ehm... malé odtučněné latte je...” Zhluboka se nadechnu a zavřu oči. „Extra silné espresso s ledem.”

„Óóó,” pronese Mackenzie, jako kdyby právě slyšela tu nejskandálnější věc v životě. „A kdo to je?”

Doslova cítím, jak se moje srdce tříští na milion kousků.

„Will,” zašeptám a ukážu na něj.

Slzy mám na krajíčku, když se Will a Melissa představují a chystají se vyrazit na první schůzku. Hope, Mackenzie a Olivia mi děkují a ještě něco říkají, ale já je nevnímám. Najednou na mě světla přestanou svítit a kamery se otočí. Pár kameramanů s kamerami v rukou jde za Melissou a Willem ze dveří na jejich první rande. Já vstanu, otočím se a vyběhnu z obchodu.

Běžím a běžím, slzy mi tečou po tváři, připadá mi, že jsem uběhla kilometry, ale vlastně to bylo jen pár bloků. Co jsem to udělala? Co jsem to právě provedla? Jak jsem mohla svého Willa přenechat té... té čarodějnici? A jak na sebe koukali? Tak spokojeně a zamilovaně. Fuj, chce se mi z nich zvracet. To by teprve byl zábavný pořad. Uběhnu ještě kousek a zahnu za roh, aby mě nikdo z kavárny nezahlédl.

Opřu se o cihlovou zeď věžáku a ztěžka oddechuju. Fakt potřebuju víc pohybu. Sesunu se na bobek a přetáhnu si šaty přes kolena. Je zima a já si nevzala kabát, když jsem vysprintovala z kavárny.

Opřu si hlavu dozadu o budovu a vzhlédnu. Sedím přesně pod kolejemi nadzemky. Miluju chicagské metro. Už odmalička. Kdykoli jsme se s mamkou nebo taťkou při nákupech nebo vyřizování pochůzek ocitli u trati, žadonila jsem, abych se mohla dívat, jak mi vlaky sviští nad hlavou. Jezdily každých pár minut. Světla svítila, koleje se otřásaly a vlak s rachotem projel. Vždycky jsem si myslela, že se koleje zlomí, vlak dopadne kousek vedle mě a já právě včas uskočím. Možná k tomu dnes dojde, až na to, že nestačím dostatečně rychle uskočit a nebudu se muset vracet do kavárny. A dívat se na Willa a Melissu... spolu. Zavřu oči a poslouchám, jak mi nad hlavou projíždí vlak.

„Ahoj,” řekne nějaký mužský hlas a já nadskočím metr nad zem.

„Mám slzný plyn!” zaječím a připravím se na útok násilníka.

„To je dobře. Měla bys mít něco na ochranu, když se touláš sama po nocích,” pronese Cam klidným hlasem.

„Panebože, Came, vyděsils mě k smrti. A žádnej slznej plyn nemám.”

„To jsem si oddech.” Předstírá, že si otírá čelo. „Co se tam stalo?”

Přitáhnu si ruce k tělu a třesu se zimou. „Nic.” „Nevypadá to tak,” nedá se Cam. „Všichni se diví, kam jsi šla.”

„Nemůžu se vrátit.” Zavrtím hlavou a po pravé tváři se mi pomalu kutálí další slza.

„Jane,” zašeptá Cam, „mně to můžeš říct. Co se děje?” Obejme mě pravou paží a já cítím, jak se mi podlamujou nohy.

„To jen. víš, že nesnáším tu Melissu, že jo?” „Jo, vzpomínám si, jak se k tobě hnusně chovala ten den, kdy jsme dělali úkol.”

„No, Will měl patřit, teda, chystala jsem se Willovi dohodit s.” Začínám brečet.

„Neplač, Jane.” Cam mi odhrne z tváře vlasy vlhké od slz.

Stojíme fakt hodně blízko u sebe. Ještě chvilku brečím.

„Co je s Willem?” zeptá se Cam, když přestanu posmrkávat.

„Chystala jsem se mu dneska večer dohodit sebe,” prozradím konečně.

„Sebe?” Cam se tváří šokovaně. Přikývnu. „Ale proč?”

Dívám se na zem a mumlám: „Protože je dokonalej.”

„Dokonalej pro tebe?” opáčí Cam. „Víš to určitě?”

„Naprosto,” potvrdím a ukápne další slza. Pár minut mlčíme. Nad hlavou nám zarachotí další vlak. Rty se mi už pořádně chvějou a ruce třesou. Cam si svleče bundu, přehodí mi ji přes ramena a otočí mě čelem k sobě.

„Já vím, že právě teď ti to tak nepřipadá, ale Will není vhodný kluk pro tebe.” „Ale je,” protestuju. „To teda není,” opáčí.

„No tak, když toho tolik víš,” prohodím posměšně a podívám se mu do očí, „kdo teda je vhodný?” Najednou, než mi vůbec dojde, co se děje, mě Cam líbá. Oběma rukama mě objímá kolem krku, prsty v mých vlasech a jeho pomalý polibek je horký a chutná po zázvoru. A je to příjemné. OPRAVDU. Myslím, že jsem ještě nikdy takovou pusu nedostala. Prsty na nohou mám horké, a není to z toho běhu na vysokých podpatcích. A třebaže jsem si představovala, že dnes večer budu líbat Willa, a ne Camerona, zavřu oči a prostě si ten polibek vychutnávám, jak jen to jde.

Za chvíli se Cam odtrhne a mě zase studí rty. Ruce má ještě kolem mého krku, ale cítím, že se trochu odtáhl. Otevřu oči a podívám se na něj a nejsem si jistá, co mám říct. On je na tom očividně stejně. No, jeden z nás bude muset začít.

„Camerone, já...” spustím a vzápětí se zarazím a ztuhnu, protože mě zachvátí děs. Dívám se Cameronovi přes pravé rameno.

„Co je? Co se děje?” zeptá se zvědavě. Pomalu se otočí, aby viděl, na co, nebo v tomhle případě na koho se dívám.

Em.

Cam odtrhne ruce z mého krku, jako kdybych hořela, a oba na ni civíme. Em stojí padesát nebo osmdesát metrů od nás a v ruce drží můj kabát. Stojí tam ještě vteřinu nebo dvě, potom odhodí můj kabát na zem a běží zpátky ke kavárně.

„Musím za ní,” oznámím Cameronovi.

„Ne, nech to na mně,” protestuje.

„To ne, je to moje nejlepší kamarádka. Musím jít za ní.” Rozběhnu se stejným směrem jako Em.

19

Nikdy jsem moc nebyla na sport, ale teď by se mi zkušenost s přespolním během opravdu hodila. Nikde nemůžu Em najít. Zaběhla za budovu? Schovala se v nějakém obchodě? Zahnula někde za roh? Nevím jak, prostě mi zmizela. Nakoukla jsem za všechny rohy cestou zpátky ke kavárně, ale nikde nikdo. Podívám se dovnitř. Pochybuju, že dnes zůstane v práci, ale bude si muset vyzvednout své věci. Já se nechci do práce vrátit. Nechci zase čelit všem těm lidem, ale mám na výběr? Musím najít Em.

Nakouknu do kavárny oknem a hledám nějaký náznak, že tam Em je. Okamžitě se mi uleví, když vidím, že Gabby Girlz se svým štábem jsou pryč. Při pohledu na řadu čekajících zákazníků se mě zmocní provinilý pocit. Jéžíš!

Brenda, Sára a macchiato maniak pracujou. Mamka s taťkou sedí na pohodlné červené sametové dvojsedačce a popíjejí cappuccino. A Katie stojí u pultíku s cukrem, mlékem a dalšími přísadami a cvrnká palcem o sáčky s cukrem. Avu nevidím. Možná je vzadu a utěšuje Em. Zaťukám na sklo ve snaze přilákat Katiinu pozornost. Ťuk ťuk ťuk.

„Jane!” zahuláká za mnou Derek.

„Áááá!” zaječím a nadskočím. „Dereku, proč se vždycky takhle za mě přikradeš?”

„Co tady venku děláš? Zrovna uprostřed espressologickýho večera?” řve s oběma rukama v bok. Vypadá úplně jako moje mamka, když je na mě naštvaná.

„Jen. jsem potřebovala na vzduch,” koktám.

„A nemohlo to pět minut počkat? Než dokončí ten rozhovor?”

„No, já jsem fakt potřebovala ven.”

„Takže jestli už máš dost vzduchu, okamžitě se vrať dovnitř a koukej se věnovat těm lidem ve frontě. Nechalas nás všechny čekat, Jane.”

„Počkej, neviděls Em? Nejdřív musím najít Em.”

„Neviděl, taky zdrhla. Co to s váma dneska je, holky? Proč si každá utečete, když máte pracovat?”

„Dereku, já musím jít za ní,” naléhám a vrhám na něj prosebný pohled. „Ty to nechápeš. Já ji opravdu vážně musím najít.”

„To můžeš. Po desáté, až doděláš svou práci. Teď se okamžitě vrátíš dovnitř a dáš se do toho.”

„Ale, Dereku.”

„Ne. Nechci nic slyšet. Běž dovnitř.”

Všichni tleskají a zase mě povzbuzujou, ale tentokrát nemám sílu ani na úsměv. Dokážu myslet jen na Em a na to, jak mě musí nenávidět.

Ve středu odpoledne ležím na gauči v obývacím pokoji a dívám se na televizi. Phil McGraw ve své talkshow ječí na nějakou buclatou ženskou ve špatně padnoucím světle zeleném kostýmu a svým texaským přízvukem jí vysvětluje: „Při rozhodování, jak se zachováte, si zároveň vybíráte i následky toho chování.” Klidně by mohl mluvit o mně. Vybrala jsem si (nebo spíš Cam vybral, když mě políbil, ale já jsem ho neodstrčila), a teď musím nést následky, že se mnou Em už nikdy nepromluví a já přijdu o nejlepší kamarádku na světě.

Vůbec nevím, jak jsem přežila zbytek pátečního večera. Pamatuju si, že jsem mluvila s lidmi a zapisovala jejich údaje, ale už jsem ten večer nesestavila na místě žádný pár - ke značnému zklamání toho hezkého mladíka z armády, který bloumal kolem až do zavírací hodiny. Prostě jsem nemohla přestat myslet na Em. Zkoušela jsem jí pořád volat, pokaždé když jsem měla příležitost, ale nezvedla mi to. Zkoušela jsem jí posílat esemesky, psát na ICQ... dokonce jsem v neděli šla k ní domů, ale její mamka mi řekla, že Em není dobře a nemůže s nikým mluvit. Cítím se strašně od tý chvíle, kdy mě viděla, jak se líbám s Cameronem. V neděli a v úterý jsem se telefonicky omluvila v práci. Nebyla jsem schopna pozřít sousto. Teda kromě zmrzliny s kousky čokoládových cookies. Od pátku jsem do sebe naládovala snad kilo zmrzliny. Jsem prostě zoufalá. A teď na mě z televize řve doktor Phil.

Taky mi volal Cameron. Přinejmenším dvakrát. Poprosila jsem nicméně mamku, aby převzala vzkaz. Co mu asi tak mám povědět? A ta pusa! Ta naprosto skvělá pusa - co to mělo znamenat? Nemůže mě přece mít rád a já nemůžu mít ráda jeho, jasný? Chodí s Em. Vždyť pro mě by to bylo úplně děsně strašný chodit s jejím klukem! To si samozřejmě ona teď myslí, ale kdyby mi dovolila, abych jí to vysvětlila, že je to jen. prostě. nevím, co to je. Probůh!

„Miláčku,” přeruší mamka moje úvahy a odstrčí mi nohy, aby se mohla taky posadit. „Nemůžeš zbytek života proležet na gauči a koukat na přihlouplé televizní pořady.”

„Ten pořad není přihlouplý, ale vzdělávací. A můžu, ne že ne,” odpovím a neodtrhnu přitom zrak od obrazovky.

„Em s tebou pořád nechce mluvit?”

„Ne.”

„Neboj, zlatíčko,” uklidňuje mě a pohladí mě po noze. „Nemůže na tebe být naštvaná donekonečna. Na to jste byly moc dlouho nejlepší kamarádky.”

„Hm,” zabručím. Doufejme, že má mamka pravdu. Co bych bez Em dělala? Sedíme tam ještě spolu mlčky pár minut a sledujeme, jak se doktor Phil pouští do další oběti. Tahle podle všeho nejradši chodí jen se zadanými muži. Tohle je tedy podezřelá náhoda. Dej už mi pokoj, Phile!

„Ten díl o vás vysílají zítra ráno v devět. Budeš se dívat?” ptá se mamka.

„Nevím,” odpovím a posadím se. A opravdu nevím. Na jednu stranu chci vidět, jak vypadám v televizi a jak dopadl rozhovor, ale na druhou stranu to bude děs a hrůza, až uvidím Willa randit s Melissou. „Nevím, jestli to zvládnu.”

„Mám ti to tedy nahrát a ty se potom rozhodneš, jestli se na to někdy podíváš?” Mamka se postaví a já přikývnu na souhlas a sesunu se zase na gauč.

Už vím, že Will a Melissa si na schůzce opravdu rozuměli. Daisy mi až moc nadšeně pověděla všechno, co věděla, když jsem v neděli volala do práce. Vyprávěla mi, jak asistent produkce volal Derekovi a sdělil mu, že tenhle díl dopadl skvěle. Udělala jsem na ně dojem a překvapilo je, že to opravdu funguje. Will s Melissou se prý drželi za ruce, líbali se a napsali si navzájem čísla na mobil. Opravdu milé. Já se ho snažím uhánět celý měsíce a tady stačí pár hodin a už ji líbá a dává jí svoje číslo (a tentokrát pravděpodobně pravý). Mizivá šance, že mu ještě někdy dám kafe zadarmo. Skončila jsem s klukama. Možná si koupím zlatou rybku. Zvoní telefon.

„Zlato,” ozve se mamka, „můžeš to vzít?”

„A co ty?” opáčím, protože se mi nechce hnout ani o kousek víc, než musím.

„Já nemůžu, vem to ty, Jane. Třeba je to Em?”

„Tak jo!” Jsem naštvaná, že musím vstát a jít tu dálku přes celý pokoj až k místu, kde je telefon zastrčený do nabíjecí kolíbky. Stisknu tlačítko a dám si telefon k uchu. „Prosím?”

„Jane?” ozve se mužský hlas.

„Jo, to jsem já,” povzdechnu si.

„Tady Derek. Jak se ti vede?”

„No, to víš, jakžtakž.”

„Dělám si o tebe starosti. Myslíš, že přijdeš zítra?”

„To ještě asi ne. Pořád mám trochu horečku.”

„V pátek máme poslední espressologickou poradnu. To se musíš nejpozději objevit,” upozorňuje mě.

„No jo vlastně,” zamručím. „Málem jsem zapomněla.”

„Je to poslední týden. To zvládneš, Jane,” povzbuzuje mě. „Odvedla jsi fantastickou práci. Jsem si jistý, že z toho všeho pro tebe taky něco poplyne - takový slušný bonus.” Říkám si, že jestli už nemůžu mít kluka, aspoň bonus není tak špatný.

Zase si povzdechnu. „Budu tam.”

Vrhnu pohled na kalendář na stěně. Nemůžu uvěřit, jak ten čas letí. Už jsou skoro Vánoce. Všichni ti lidi, kterým jsem někoho našla, budou mít o svátcích přítele nebo přítelkyni, s nimiž se budou tulit u krbu s hrnky čokolády. Dokonce i ta protivná blbka Melissa. A s kým se budu tulit já? Nejspíš s bonusem. Super.

20

Do práce dorazím v pátek asi hodinu před začátkem espressologické poradny a jsem připravena nasadit šťastný výraz, zařídit několik milostných vztahů a uzavřít kariéru espressoložky. Pozlátko a romantické kouzlo pro televizi je fuč, zase tu máme starý dobrý Coffee Joe. Za pultem stojí Em a já mám obrovskou chuť rozeběhnout se k ní a obejmout ji, ale ona se na mě ani nepodívá. Jak jen tohle přežiju?

Proplížím se Em za zády a jdu si odložit kabát a kabelku. Vrhnu kradmý pohled do zrcadla a mám radost, že vypadám dobře navzdory neuvěřitelně blbé náladě. Oblékla jsem si černé legíny, baleríny a fakt šmrncovní dlouhý černý svetr s odhalenými rameny a představovala jsem si, jak dobře se budou vyjímat ramínka zástěry na mých holých ramenou. Opravdu mi bude chybět možnost oblékat si různé variace na páteční večer, jakmile se budu muset vrátit k obvyklému úboru.

Měla bych chvíli pomáhat u pokladny, ale musím vymyslet, co řeknu Em. Celý večer mě prostě nemůže ignorovat, ne? Usednu na kovovou židličku v šatně, položím ruce na stůl a opřu si čelo o předloktí. Vzápětí uvidím pod stolem dvě nohy v černých converskách. Em! Trhnu hlavou.

„Em!” Em stojí vedle mě se založenýma rukama a dívá se bezvýrazně na mě. „Em, prosím, nezlob se na mě. Prosím - nikdy bych ti ničím neublížila, přísahám!” Nic neřekne, ale pořád se na mě dívá. „Mě to vážně opravdu mrzí,” omlouvám se už slabším hlasem a mám na krajíčku. V místnosti je podivně ticho a mně připadá, že na sebe koukáme celou věčnost.

„Já vím.” Žuchne na židli vedle mě. Zhluboka si povzdechne a položí si nohy na židli po své levici.

„Ještě se na mě zlobíš?”

Tváří se zamyšleně, jako kdyby o tom doopravdy přemýšlela. „Nemůžu se na tebe zlobit. Jsi moje nejlepší kamarádka. A stejně to nebyla tvoje vina.”

„Vážně?” vyjeknu vyjeveně. „Teda, já, vážně, nemyslím.”

„Včera jsem mluvila s Cameronem.” Teď se mi Em podívá do očí.

„Opravdu? A co říkal?”

„Na něj jsem taky byla pěkně naštvaná. Celý týden jsem s ním nepromluvila. Ale včera jsem nakonec vzala telefon, když volal a ptal se, jestli můžeme zajít na kafe. Tak jsem řekla, že jo. Sešli jsme se v Kapulet Coffee.”

„No, Em, tys opravdu musela být mimo. Kafe u Kapuletů chutná jako směs malin a kočičí moči.” Em se ušklíbne. „Kafe pro snoby,” podotkne. „A co se teda stalo?”

„No, ukázalo se, že jsme oba náš vztah brali úplně jinak. Já jsem myslela, že spolu chodíme. On to bral, že spolu kamarádíme.”

„Cože? Jak je to možný?” Vzpomenu si, jak mi několikrát vyprávěla, že jsou zamilovaný.

„Tvrdí, že mi vždycky říkal, že jsme jen kamarádi. A já musím přiznat, že o něčem takovým mluvil. Třeba, když mě někomu představoval, tak říkal: To je moje kamarádka Em.”

„No tohle!”

„Myslela jsem, že chce, aby to bylo zajímavý. Znáš to - jako abych si jím nebyla jistá.” „Páni.”

„No právě,” povzdechne si Em. „Přemýšlela jsem o tom včera večer a dneska. Asi jsem prostě chtěla za každou cenu někoho mít. Tak jako tak. Chodila jsem s Jasonem až moc dlouho, že už jsem nevěděla, jak být jen sama za sebe.”

„Ach, Em, moc mě mrzí, že to nevyšlo.”

„To je dobrý. Teda myslím, že to bude dobrý. Minulý víkend jsem měla dost času, abych o tom přemýšlela. A Cameron je super a je s ním zábava. Nechápej mě špatně - podle mě je to bezva kluk. Ale myslím, že jsem do něj vlastně nebyla doopravdy zamilovaná.”

„Tak proč jsi mi nebrala telefon? Proč jsi mě ignorovala? Byla jsem tak nešťastná,” stěžuju si.

„Hele, já jsem na tebe skoro celej tejden byla děsně naštvaná. Na tohle všechno jsem přišla až včera po rozhovoru s Cameronem.”

„Dneska jsem měla telefon celej den puštěnej,” mumlám si pod vousy.

„Bacha, sedím vedle tebe a všechno slyším.”

„Ale vážně! Proč jsi mi nezavolala už dřív?”

„Nechala jsem tě trochu podusit. Nezapomeň, že jsem tvoje nejlepší kámoška a ty ses líbala s klukem, o kterým sis myslela, že jsem do něj zamilovaná. To je moc špatné,” vysvětluje Em.

„To máš pravdu,” souhlasím a schoulím se na židli. „Jsem kámoška na houby. Ovšem on líbal mě. Ale měla jsem ho zarazit.” Ačkoli to byla tak úžasná pusa. Obě sedíme a přemýšlíme.

„Jsme pořád nejlepší kamarádky, že jo?” vysoukám ze sebe nakonec.

„No jasně,” potvrdí Em, nakloní se ke mně a obejme mě. „A teď ty. UMÍRÁM zvědavostí - proč jsi proboha dohodila Willovi Melissu?”

„No proč!” vykřiknu a zakryju si oběma rukama obličej. „Byla to pitomost! Jenže já jsem nevěděla, co mám dělat! Ty ženský z televize na mě tlačily. Tohle byla jediná dvojice, která mohla podle mě opravdu klapnout...” odmlčím se.

„Ale Melissa! Vždyť ji nenávidíš!” nechápe Em.

„To je fakt,” musím souhlasit.

„A hele, nechci ti zkazit večer, ale oni si vážně padli do oka. Will se tady včera večer zastavil a říkal, že jede pro Melissu, protože mají rande. Opravdu se mu líbí.”

„Slyšela jsem,” povzdechnu si. „ Blbec. Patří k sobě. Doufám, že už ani jednoho nikdy neuvidím.”

Právě v té chvíli strčí do šatny hlavu Derek. „Zákazníci, dámy,” popožene nás.

Podívám se na hodinky. No nazdar - je skoro šest. Poslední espressologický večer začíná. Řeknu Em, že se za pár minutek uvidíme, a stoupnu si před zrcadlo, abych se naposledy upravila.

„Dámy a pánové,” huláká Derek na dlouhatánskou frontu lidí, která se vine kavárnou a sahá až ze dveří. „Poslední příležitost najít lásku u latte. Tady ji máme, přichází naše espressoložka Jane!”

Všichni vykřikujou a hvízdají a já cítím opět vlnu vzrušení. Všechno dobře dopadne. Nemám Willa, ale aspoň mám zase svou nejlepší kamarádku. A změnila jsem se, jsem silnější. Už nejsem ta slabá vystrašená Jane, jíž jsem byla, než tohle všechno začalo. Espressologie nezměnila jen životy těchhle lidí, ale i ten můj. A musím přiznat, že obdiv a oslavování jsou jaksi návykové. Úplně jasně si dokážu představit, jak se cítí Oprah. Usměju se na dav a zamířím ke svému stolku u pokladny. Vzápětí strnu, když uvidím, kdo je první na řadě. Melissa.

„Co chceš?” vyhrknu, usednu a připravuju se na ty kecy, které má pro mě nachystané. „Tvoje partie se ti nelíbí? Nefunguje to?”

„Funguje!” vykřikne Melissa. „Opravdu to vyšlo. Proto jsem tady. Abych ti poděkovala.” Melissa celá září. Vlastně vypadá úplně jinak. Je tak nějak blažená.

„Vážně?” zeptám se, ale snažím se držet zpátky pro případ, že pro mě má přece jen nějakou urážku.

„Ty opravdu víš, co děláš, Jane,” rozplývá se. „Chci říct, že nejdřív jsem ti nevěřila, ale pak jsi mi dohodila Willa a on je prostě skvělý! Jsem tak šťastná.”

„Mám radost?”

„Musím něco udělat, abych se ti odvděčila.” „S tím si nedělej starosti,” uklidňuju ji. „Ne, já chci.”

„No,” zamyslím se, „tak co kdybys přestala být protivná, když sem přijdeš pro kafe?”

„No jasně! To je snadný! Ale já pro tebe chci udělat něco většího.”

„Já ale vážně nic nepotřebuju.”

„Počkej, poslouchej, už vím.”

„Tak dobrá.”

„Víš, že chodím na chicagský Art Institute? Vrabci na střeše si štěbetali o tom, že ty tam taky chceš chodit a že si šetříš na školné. Je to pěkně drahé.”

„To jo,” připustím a jsem zvědavá, kam tohle povede.

„Tak já ti můžu pomoct.”

Zavrtím hlavou. „To nemůžeš.” Cože? Chce mi snad navrhnout, že za mě zaplatí školný z nějakýho tajnýho fondu? Mělo mě napadnout, že si se mnou jen zahrává.

„Ale ano, můžu!” trvá na svém. „Můj táta tu školu sponzoruje. Díky tomu jsem si tam mohla vzít půjčku a nejsem závislá na tátovi a mámě. Jak asi myslíš, že platím školný?” No tohle!

„Myslíš to vážně?” ptám se a snažím se ovládnout své naděje.

„Samozřejmě! O víkendu s ním promluvím. Určitě ti taky pomůže.”

„Páni, tak to ti děkuju.”

„Ne, já děkuju tobě, Jane. A moc mě mrzí, že jsem se k tobě chovala dřív tak hnusně.” Pokývnu hlavou a pak si pohlédneme do očí. „Můžu poprosit o jedno malé odtučněné latte?” objedná si Melissa. Zasměju se a předám objednávku Em.

Je půl desáté a poslední espressologická noc pomalu končí. Ginny a Zane, sexy basista, kterého jsem jí dohodila, se zastavili na kávu před půlhodinou. Vypadají šíleně šťastně. Ve frontě ještě čeká pár lidí. Mám krátkou pauzu, než se Em a Sára vypořádají se záplavou frappé, které si objednalo asi půltuctu mládežníků. Prohlížím si tabulku na monitoru a hledám protějšek pro velice svalnatého lékaře, kterému táhne na třicet a objednal si moka Valencia - což je moka s pomerančovou příchutí, extra dávkou kávy, šlehačkou a pomerančovým posypem. Chutná stejně jako čokoládovo-pomerančové řezy, které o svátcích prodávají v obchodech se specialitami. Zaslechnu nějaký hluk a vzhlédnu.

Cam. Cameron stojí u mého stolku a usmívá se na mě.

„Ahoj,” pozdravím.

„Ahoj,” odpoví. Tohle je trochu trapný. Následuje ticho. Tak řekne něco, nebo ne?

„Ehm, chceš, abych ti někoho našla?” zeptám se.

„Jo,” přitaká a usmívá se ještě víc. Tak teď je to už prostě divný.

No prosím. Budu hrát tvou hru. Vepíšu jeho jméno do tabulky. „Věk?”

„Devatenáct.”

„Oblíbená káva?”

„Střední karamelové latte s oříšky.” „A ještě prosím pěkně nějakou zajímavost o sobě?” Pozvednu obočí a čekám na odpověď.

„No,” pronese s úšklebkem, „já TAKÉ umím najít lidem partnera podle jejich oblíbené kávy.”

„No ovšem,” přikývnu a myslím si, že si mě dobírá. „Ale opravdu!”

„K čemu mě tedy potřebuješ? Měl bys přece sám odhadnout, co se hodí k střednímu karamelovýmu latte s oříšky.”

„Taky že jo,” potvrdí Cam.

„No a co tedy?”

„Střední karamelové latte s oříšky DOKONALE ladí s velkým ledovým odtučněným moka, bez šlehačky,” odříká a tváří se děsně nafoukaně a samolibě.

„Cože?” utrousím a jsem trochu zmatená. Rychle listuju zápisníkem, ale vtom mi to dojde - to je moje oblíbená káva. Vzhlédnu zase k němu. „To teda neladí,” začnu, ale nepodaří se mi potlačit úsměv.

„Jane,” řekne Cam, vezme mě za ruce a zvedne ze židle, „ladí. Věř mi.” A pak mě políbí. Přímo tady před zákazníky, baristkami a Derekem. Cítím, jak se jeho teplé rty přitiskly na moje, a nechci, aby se odtrhnul. Chci tady stát a věčně líbat Camerona. Slyším, jak zákazníci tleskají a hvízdají, ale neodtáhnu se. Konečně jsem na řadě - našla jsem svůj protějšek. Nebo spíš, on našel mě.

Mnoho a mnoho díků si zaslouží: Moje skvělá agentka Jenoyne Adamsová za nevyčerpatelnou energii, čas a zaujetí pro všechny mé knihy; neuvěřitelná redaktorka Janine O'Malleyová, která si zamilovala tuto knihu a postavu Jane stejně jako já; zbylí členové týmu nakladatelství Farrar Straus Giroux (Jill Davisová, Irene Metaxatosová, John Nora, Karla Reganoldová a Nancy Seitzová) za to, jak jsou strašně úžasní; Deena Lipomiová a Emily Marshallová za nekonečnou podporu, povzbuzování a přátelství; všechny moje kritičky, Deena, Emily, Julie a Mandy, za ohromné návrhy a pochopení; senzační baristé z mého oblíbeného Starbucksu za to, že mě nechali napsat tuto knihu u stolku ve své kavárně, dovolili mi, abych je pozorovala při práci, a nepovažovali mě přitom za šílence; maminka, tatínek, bratři a vůbec celá moje rodina za soustavnou podporu a lásku; moje čtyři fantastické děti, Teegan, Maya, London a Gavin, díky nimž je každý den příjemný a zábavný a které mi neměly za zlé, když jsem vyrážela na celou noc psát do kaváren; a nakonec ten nejdůležitější člověk, můj báječný manžel Athens, který vždycky věřil, že to dokážu.

KRISTINA SPRINGEROVÁ

Espressologie

Z anglického originálu The Espressologist vydaného

nakladatelstvím Farrar Straus Giroux, New York 2009,

přeložila Dana Stuchlá

Vydalo nakladatelství CooBoo v Praze roku 2012

ve společnosti Albatros Media a. s. se sídlem

Na Pankráci 30, Praha 4, číslo publikace 16 446

Odpovědný redaktor Michal Kolezsar

Technický redaktor Lubomír Kuba

Sazba GLYFA

1. vydání

www.cooboo.cz

www.albatrosmedia.cz