Mary Stewart

Smrt krále Artuše

PROLOG

„Merlin je mrtev.“

Byl to pouhý šepot a muž, který tato slova vydechl, stál od ženy, své manželky, sotva na délku paže, ale stěny jediné světnice v chatrči jako by je zachytily a poslaly dál jako Dionýsovo ucho. Na ženu však zapůsobila tak poplašně, jako by je byl vykřikl. Její ruka, pohupující velkou kolébkou u ohniště s doutnající rašelinou, sebou trhla tak prudce, až se dítě schoulené pod pokrývkou probudilo a začalo vrnět.

Nejdříve nic neříkala. V jejích modrých očích, tak nepravděpodobně světlých a jasných ve tváři ošlehané a hnědé jako sušené mořské řasy, se mísila naděje, pochybnost a strach. Nepotřebovala se ptát muže, kde k té zprávě přišel. Sama zahlédla toho dne ráno plachtu obchodní lodi mířící do zátoky, kde nad shlukem stavení, z nichž sestávala jediná osada na tomto ostrově, stál nový královnin dům, odkud bylo možno kontrolovat hlavní přístav. Rybáři u svých sítí na druhé straně mysu měli ve zvyku připlouvat až k lodi a hlasitě se dožadovat novinek.

Otevřela ústa, v nichž se třepetalo na sto otázek, ale položila pouze jednu: „Myslíš, že je to vážně pravda?“

„Jo, tentokrát je to pravda. Přísahali na to.“

Žena zvedla ruku k hrudi a znamenala se proti kouzlům. Ale nepřestala se tvářit pochybovačně. „Dobrá, ale loni na podzim říkali to samé, když“ zaváhala a pak dala důraz na zájmeno, které znělo jako titul „když byla Ona ještě v Dunpeldyru s malým princem a čekala se s dvojčaty. Pamatuji si to moc dobře. Z Lothianu připlula loď, tys šel dolů do přístavu, a když ses vrátil domů s penězi, opakoval jsi, co řekl kapitán. Tehdy v paláci pořádali hostinu ještě dřív, než tam zpráva o Merlinově smrti dorazila. Kapitán řekl, že to nejspíš musela ‚vidět‘ skrze ta svá kouzla. Ale nakonec se ukázalo, že to není pravda. Merlin jenom zmizel, tak jako to udělal mnohokrát předtím.“

„Jo, to máš pravdu. Zmizel na celou zimu a nikdo nevěděl kam. A že to byla tuhá zima, zrovna jako tady, ale kouzla ho držela při životě, protože ho nakonec našli v Divokém hvozdu úplně šíleného, odvezli ho do Galavy a tam ho ošetřovali. Teď se říká, že tam onemocněl a zemřel dřív, než se Nejvyšší král vrátil z válek. Tentokrát je to skutečně pravda, ženo, a máme ji z první ruky. Lodníci se to dozvěděli v Glannaventě, když tam brali vodu, a Merlin ležel na loži mrtvý sotva o čtyřicet mil dál. Říkali toho víc, něco o dalších bojích na jih od hvozdu a o dalším vítězství Nejvyššího krále, ale vítr foukal moc silně, takže jsme nepochytili všechno, co říkali, a já jsem s loďkou blíž už zajet nemohl. Zajdu teď do města, abych se dozvěděl zbytek.“ Ještě ztišil hlas, jenž se změnil v pouhý chraplavý šepot. „Nebude každý v tomhle království nad takovou novinou truchlit, ba ani pokrevní příbuzní. Pamatuj na má slova, Sulo, dnes večer bude v paláci další hostina.“ Za řeči se přes rameno podíval na dveře, jako by se bál, že tam někdo poslouchá.

Byl to malý podsaditý muž s modrýma očima a ošlehanou tváří námořníka. Rybařil a své řemeslo provozoval celý život v této světem zapomenuté zátoce největšího z Orknejských ostrovů, toho, jemuž se říká Pevnina. Ač zdánlivě drsný a nepříliš bystrý, byl to počestný muž a ve svém řemesle se vyznal. Jmenoval se Brude a bylo mu sedmatřicet let. Jeho žena Sula byla o čtyři roky mladší, ale byla tak ztrápená revmatismem a ohnutá těžkou prací, že vypadala jako stařena. Zjevně bylo vyloučeno, že by dítě v kolébce porodila ona. A vskutku, nebylo zde sebemenší podoby. Dítě, chlapec asi dvouletý, byl tmavooký a tmavovlasý a beze stopy po nordickém zbarvení, kterým se tak často vyznačuje pleť lidí na Orknejských ostrovech. Ruka, která svírala pokrývku v kolébce, byla úzká a kůstky jemné; tmavé vlasy měl husté a hedvábné a tvar čela a dlouhobrvé oči mohly dokonce naznačovat přítomnost cizí krve.

Dítě nebylo jediné, co ve světnici neladilo. Chalupa sama byla velice malá, spíš pouhá chatrč. Stála na rovném kousku prosoleného trávníku pár kroků od pobřeží, z obou stran chráněná pahorky táhnoucími se až k útesům, které zátoku obklopovaly; před přílivem ji zaštítil skalnatý hřeben, který se táhl podél pobřeží a zadržoval balvany nakupené na pláži. Ve vnitrozemí byly slatiny, z nichž se řinul tenký pramínek, rozstřikoval se v miniaturním vodopádu a proudil kolem chatrče na pobřeží. Kousek od čáry přílivu byl přehrazen, a tvořil tak nádrž pro domácí potřebu.

Stěny chatrče byly postaveny z kamenů posbíraných na větrné pláži. Byly to zvětralé ploché pískovcové desky, které vítr a moře odlámaly z útesů a příroda je dobře opracovala. Vyrostly z nich jednoduché zdi postavené nasucho, těsně přisazené k sobě, aby tvořily hráz proti nepřízni počasí. S maltou se nepracuje, ale spáry se utěsňují mazanicí. Každá bouřka něco bláta odplaví a pak je třeba doplnit je, takže z dálky stavení vypadá jako kostka ohlazené mazanice, zastřešená došky z kmínků vřesovce. Došky přidržovala stará spravovaná rybářská síť, jejíž konce byly zatíženy kameny. Okna tam žádná nebyla. Dveře byly nízké a sražené, takže člověk musel vcházet v předklonu. Zakrýval je pouze závěs z hrubě vydělané jelenice, tuhý, jako by byl ze dřeva. Podél okraje koženého závěsu se těžce ve spirálách prodíral kouř z ohniště.

Uvnitř tohoto nejchudšího z chudých stavení však byly patrné známky prostého blahobytu. Dětská kolébka sice byla ze starého pokrouceného dřeva, ale pokrývky byly jemné a živých barev a polštáře plněné peřím. Na kamenné lavici, která sloužila manželské dvojici jako lože, ležela silná, téměř přepychová pokrývka z tulení kůže, skvrnitá, několikrát přeložená; kůže měla kvalitu, jaká by se normálně hodila do domu nějakého válečníka nebo přímo královny. A na stole byla to červotočem prolezlá deska z lodního vraku, podepřená kameny, neboť dřevo je na Orknejských ostrovech vzácné ležely zbytky dobrého jídla; ne snad červené maso, to tedy ne, ale dvě okousaná kuřecí křídla a hrnek husího sádla, které se maže na černý chléb.

Chalupníci sami byli oblečeni opravdu nuzně. Brude měl krátkou, velice záplatovanou tuniku a přes ni vestu z ovčí kůže, která ho v zimě v létě chránila před mořským povětřím. Celé nohy včetně chodidel měl omotané vrstvami hadrů. Sulin oděv sestával z beztvarého hábitu z mechem barvené, doma tkané hrubé látky, přepásané stejným provazem, jaké kroutila manželovi na sítě. I ona měla nohy omotané hadry. Avšak před chatrčí ležela, vytažená na mělčinu nad čáru přílivu, vyznačenou černými mořskými řasami a rozdrcenými mušlemi, pěkná loď, která se vyrovnala každé jiné na ostrovech; také sítě, rozestřené na balvanech, byly lepší, než by udělal Brude. Byly sem odněkud dovezené, zhotovené z materiálu, jaký se na severských ostrovech nenachází, a za normálních okolností by byly nad poměry takovéto domácnosti. Brudovy vlastní provazy, ručně kroucené z rákosí a suchých chaluh, byly napnuté mezi došky a kotevními kameny na trávníku. Na nich visely půlené kusy sušících se ryb a párek velkých mořských ptáků, terejů, podle nichž dostala jméno Sula. I oni budou společně s korýši a chaluhami v zimě jejich potravou, až se dobře usuší a uloží. Příslibem lepšího jídelníčku bylo však půl tuctu slepic, které se popelily na čáře přílivu, a koza s těžkým vemenem, která před chatrčí spásala slanou trávu.

Byl jasný den na začátku léta. Květen může být na ostrovech stejně drsný jako kterýkoliv jiný měsíc, ale toho dne zářilo slunce a vanul vlahý větřík. Zdálo se, že kameny mají šedou, tyrkysovou a růžově červenou barvu, kolem se pokojně čeřilo moře a v trávě na hřebeni bylo silenek, petrklíčů a červených kohoutků jako naseto. Kdejaká římsa na útesech lemujících zátoku byla plná mořských ptáků, kteří vyhlašovali své nároky na hnízdiště a hádali se o ně; a ještě blíže na oblázcích nebo v trávě seděli na vejcích nebo s křikem poletovali sem a tam nad vlnami černobílí ptáci ústřičníci. Vzduch ztěžkl jejich křikem. I kdyby byl někdo poslouchal za dveřmi chatrče, v hukotu moře a ptačím křiku by stejně nic neslyšel, ale ve světnici dál tajnůstkářsky šeptali. Žena nic neříkala, ale na její tváři se stále zračily obavy a rukávem si otřela oči.

Její muž mluvil netrpělivě.

„Co pořád máš, ženo? Budeš snad truchlit pro starého kouzelníka? Ať Merlin se všemi svými kouzly znamenal pro krále Artuše a lidi z pevniny cokoliv, pro nás tady byl nikdo. Kromě toho byl starý, a i když lidi říkali, že je nesmrtelný, zdá se, že nakonec přece jen umřel. Co je na tom k pláči?“

„Nepláču pro něho, proč taky? Ale bojím se, Brude, moc se bojím.“

„Čeho?“

„Nebojím se o nás. Ale bojím se o něho.“ Vrhla letmý pohled ke kolébce, kde chlapec, sice už probuzený, ale po odpoledním odpočinku ještě rozespalý, tiše ležel, stočený pod pokrývkou do klubíčka.

„O chlapce?“ zeptal se manžel překvapeně. „Po smrti Merlina, který byl nepřítelem našeho pána Lota, a podle všeho také nepřítelem chlapce, kdo by mu teď ublížil? Nebo nám za to, že ho tu přechováváme? Možná už nebudeme muset dávat pozor, aby ho někdo neviděl a nezačal se vyptávat. Možná teď bude moci běhat venku a hrát si jako jiné děti, a ne se po celý den držet tvých sukní a nechat se od tebe rozmazlovat. Stejně bys ho už neudržela v domě. Dávno z téhle kolébky vyrostl.“

„Já vím, já vím. Právě toho jsem se bála, chápeš? Že ho ztratíme. Až přijde čas, Ona nám ho vezme…“

„Proč by to dělala? Neodvedla ho, když se dozvěděla, že král Lot je po smrti, tak proč by to dělala teď? Podívej se, ženo. Když král, její manžel, zemřel, tak si člověk mohl myslet, že přišla ta pravá chvíle, aby ten panchart potichu zmizel také. Tehdy jsem měl strach i já.

Konec konců, teď je králem ostrovů malý princ Gawain, který je v porovnání s naším hochem, ať už je to panchart nebo ne, sotva o kolik? sotva o jeden rok mladší, takže by někdo mohl říct…“

„Někdo by mohl říct příliš mnoho,“ přerušila ho Sula příkře s tak zjevnými obavami, že užaslý Brude udělal krok ke dveřím, odhrnul závěs a vykoukl ven.

„Co tě čerti berou? Nikdo tam není. A i kdyby byl, nic by neslyšel. Zvedá se vítr a začal příliv. Poslouchej.“

Zavrtěla hlavou. Zahleděla se na dítě. Slzy na tváři jí oschly. Když promluvila, slyšel sotva víc než pouhý šepot.

„Venku nikdo není. Kdyby se sem někdo přiblížil, slyšeli bychom křik ústřičníků. Ale tady doma si musíme dávat pozor. Podívej se na něho. Už to není žádné děťátko. Poslouchá a někdy by člověk přísahal, že rozumí každému slovu.“

Muž došel ke kolébce a pohlédl do ní. Jeho tvář zjihla. „Inu, jestli teď ještě nerozumí, začne rozumět velice brzo. Bohové vědí, jaký udělal pokrok. Vykonali jsme všechno, za co nás platí a ještě víc, když si vzpomenu, jaký to byl chudáček, když jsme ho dostali. A podívej se na něho teď. Každý muž by byl na takového syna hrdý.“ Otočil se a popadl hůl, opřenou o stěnu u dveří. „Podívej, Sulo, kdyby se mělo něco přihodit, bylo by to přišlo už dřív. A kdyby s ním měli špatné úmysly, přestali by posílat peníze, nemám pravdu? Tak si přestaň dělat starosti. Nemáš proč.“

Přisvědčila, ale nepohledla na něho. „Ovšem. Bylo to ode mne hloupé. Myslím, že máš pravdu.“

„Uplyne ještě pěkných pár roků, než si mladý Gawain bude dělat starosti s královstvím a s královskými pancharty, a do té doby mohou na toho našeho chlapce docela dobře zapomenout. A kdyby přestali platit, kdo by se tím trápil? Muž mého řemesla potřebuje takového syna jako pomocníka.“

Zvedla k němu oči a usmála se. „Jsi hodný člověk, Brude.“

„Skončeme to,“ řekl drsně a odhrnul závěs. „Zajdu teď do města a poslechnu si, jaké další zprávy ti námořníci přivezli.“

Když žena s dítětem osaměla, seděla chvíli bez hnutí a na tváři se jí pořád ještě zračil strach. Chlapec k ní vztáhl ruku, ona se náhle usmála a úsměv jí vrátil do tváře a do očí mládí, jas a krásu. Naklonila se, aby ho zvedla z kolébky a posadila si ho na klín. Vzala ze stolu kůrku černého chleba, namočila ji do krajáče s kozím mlékem a přidržela mu ji u úst. Chlapec si vzal chleba, pustil se do něj a tmavou hlavičku jí opřel o rameno. Přitiskla tvář k jeho vláskům a pohladila ho.

„Muži jsou hlupáci,“ řekla tiše. „Nikdy nevidí, co bije do očí. Ale z tebe hlupák nebude, moje srdéčko, stačí pomyslet na krev, která ti koluje v žilách, a na to, jak se tahle očka dívají a prokouknou skrz naskrz všechno až do morku kosti, a to jsi ještě maličký…“ Krátce se zasmála, přitiskla rty k chlapcovým vlasům a chlapec se také usmál.

„Ty že jsi panchart krále Lota? Jo, říkají to, a je to tak lepší. Ale kdyby viděli, co vidím já, a věděli by to, co jsem uhodla už před mnoha měsíci…“

Přivinula dítě blíže, teď už klidnější, a v myšlenkách se vrátila k oněm letním nocím před dvěma roky, kdy Brude, který dostal zlato za mlčení, vyrazil nikoli do svých obvyklých lovišť, ale dále na západ, do hlubších vod. Čekal tam po čtyři noci, brumlal, že mu uchází úlovek, ale zlato a královnin příslib zaručoval jeho oddanost a mlčenlivost. Konečně páté noci, pokojné soumračné noci orknejského léta, k němu dolehl zvuk lodi z Dunpeldyru, která spustila kotvu, a od jejího boku se odrazil člun se třemi muži, královninými vojáky. Brude odpověděl na jejich tichý pozdrav a pak už se boky obou loděk třely o sebe. Z ruky do ruky přešel uzlíček. Větší člun odrazil a zmizel. Brude obrátil svou loďku k vnitrozemí a co nejrychleji mířil k chatrči, kde čekala Sula s prázdnou kolébkou a na klíně držela pléd, který utkala pro vlastní zemřelé dítě.

Nějaký panchart, to bylo vše, co jim řekli. Královský panchart. A jako takový nebezpečný někde, někomu. Ale jednoho dne by mohl být užitečný. A proto mlčte, živte ho, jednoho dne vás možná nemine velká odměna…

Odměna přestala být pro Sulu už dávno důležitá. Žila s jedinou odměnou, jakou potřebovala, s dítětem. Žila však také v neustávajícím strachu, že jednoho dne, až se to bude hodit té nebo oné královské osobnosti kdesi daleko odtud, jí chlapce vezmou.

Pokud jde o totožnost těchto osobností, už dávno si udělala vlastní názor, ale ani ji nenapadlo o tom s někým mluvit, ba ani s vlastním manželem. Kdepak král Lot! To věděla jistě. Viděla jeho ostatní děti, které mu porodila královna; po Morgause zdědily rudozlaté vlasy a po otci snědou pleť a statnou postavu. Ale její schovanec nic z toho neměl. Černé vlasy a oči mohly opravdu být Lotovy, ale celá tvář, a zejména linie čela a lícních kostí, byly naprosto odlišné. A cosi na jeho ústech, rukou, štíhlé postavě a světlé pleti, na jeho těžko definovatelném způsobu chůze a pohledech toto vše stvrzovalo Suliným pozorným očím, že je synem královny, ne však krále.

Jakmile dospěla k tomuto závěru, byly věci hned jasnější: královnini vojáci, kteří dítě spěšně odvezli z Dunpeldyru před návratem krále Lota z válek; následující masakr všech novorozenců ve městě, při němž mělo být dopadeno a usmrceno právě toto dítě; masakr byl připisován králi Artušovi a jeho rádci Merlinovi, šeptalo se však, že jej podnítil sám král Lot; dále pravidelný štědrý přísun peněžních darů, posílaných tajně z paláce, kam král Lot za života dítěte sotva vkročil. Pak je tedy posílala královna. A platila dál, i když byl král Lot mrtev a dítěti nic nehrozilo. To vše byly pro Sulu důkazy, jaké potřebovala. Královna Morgause, dáma, jež právě neslula laskavostí, by sotva živila manželova levobočka; a k tomu ještě levobočka staršího než legitimní princ, který si mohl docela dobře, jakkoli by to bylo problematické, činit přednostní nárok na trůn.

Takže nikoliv králův, ale královnin panchart. Jenže s kým? Ani v této otázce neměla Sula pochybnosti. Nikdy sice neviděla nevlastního bratra královny Morgause, svrchovaného pána Británie Artuše, ale jako každý jiný i ona vyslechla mnoho příběhů o tomto mladíkovi konajícím divy. A první z těch příběhů byl o velké bitvě u Luguvallia, kde se chlapec Artuš objevil náhle po boku krále Uthera a dovedl jeho vojsko k vítězství. Po bitvě tak se vypráví s hrdostí a porozuměním –, nevěda nic o jejich příbuzenství, ulehl Artuš do lože s Morgause, která byla Utherovou nemanželskou dcerou, a tudíž Artušovou nevlastní sestrou.

Časové údaje se shodovaly. Věk dítěte odpovídal. Tím byly pověsti o masakru v Dunpeldyru, ať už k němu došlo z popudu Lota nebo Merlina, vysvětlené, a dokonce protože takové jsou už způsoby vznešených i ospravedlněné.

Teď byl mrtev Lot i Merlin. Král Artuš měl v hlavě jiné, důležitější starosti, a kromě toho je-li pravda vše, co se v krčmách vypráví má od té doby řadu dalších panchartů a vytlačil to ostudné početí z mysli, prostě na ně zapomněl. Pokud jde o Morgause, přece by nezabila vlastního syna. To nikdy. Ale teď, když je král Lot a Merlin mrtev a svrchovaný vládce daleko, proč by ho tu ještě nechávala? Proč by ho tajně držela na tomto odlehlém místě?

Přivinula dítě k sobě, strach ji studil a tížil. „Bohyně tě opatruj, kéž by na tebe zapomněla. Dej, ať zapomene! Ať tě tu nechá! Můj maličký, můj Mordrede, můj chlapečku z moře.“ Dítě, vyrušené náhlým pohybem, ji sevřelo pevněji a cosi řeklo. Nerozuměla, zamumlalo to do její šíje, ale zadržela dech, rozechvěle zmlkla a zahleděla se přes hlavu dítěte na stěnu chatrče.

Po chvíli ji všední tiché zvuky v chatrči a šum moře venku zřejmě upokojily. Dítě klimbalo v její náruči. Tichounce mu začala zpívat ukolébavku.

Přišel jsi z moře, můj princi, Mordrede můj.

Unikl jsi vile s dlouhými vlasy, která se houpe na vlnách.

Přišel jsi od její sestry, mořské královny, která pojídá utopené námořníky a stahuje čluny hluboko ke dnu.

Přišel jsi na zemi, aby ses stal princem země, a budeš růst, růst, růst.

Královna Morgause té noci hostinu nepořádala.

Když se doslechla nejnovější zprávu o smrti nenáviděného kouzelníka, seděla hodnou chvíli bez hnutí, pak vzala lampu a opustila osvětlenou síň, kde dál pokračoval hlučný hovor. Zamířila do uzamčených pokojů v podzemí, kde se zabývala černou magií, a čekala, až na ni přijde záblesk vidění.

V prvním pokoji, její pracovně, stála na stole téměř prázdná láhev. Byly v ní zbytky jedu, který namíchala pro Merlina. S úsměvem prošla dalšími dveřmi a poklekla u studánky vidin.

Nic neviděla jasně. Ložnice s okrouhlými stěnami, takže místnost ve věži? Lůžko a na něm muž, ležící bez pohnutí jako mrtvý. Vypadal jako smrt, vychrtlý stařec kost a kůže, šedé vlasy rozhozené po polštáři, rozcuchaný šedivý vous. Nepoznala ho.

Otevřel oči a byl to Merlin. Jak klečela u tajné studánky, zahleděly se jeho černé, hrůzu nahánějící oči, zasazené v šedé lebce, přes nekonečné lány a přes moře přímo do jejích očí.

Morgause, přikrčená a s rukama na břiše, jako by chtěla ochránit Lotovo poslední, dosud nenarozené dítě, hned věděla, že zpráva zase nebyla pravdivá. Merlin ještě žije, třebaže předčasně zestárl a jeho zdraví bylo podlomeno jedem, ale pořád ještě má dost síly, aby se jí postavil a zhatil jí plány.

Vkleče odříkávala horečně a ustrašeně kouzlo, které snad mohlo vzhledem k slabosti starého muže ochránit ji a její syny před Artušovou pomstou.

První kniha

Chlapec z moře

1

Chlapec byl v tomto letním světě sám se zpěvem medonosných včel.

Ležel natažený na zádech ve vřesu na vrcholu útesu. Kousek od něho se táhla rovná brázda vykopaná v rašeliništi, kde pracoval. Hranaté borky, navršené jako krajíce černého chleba podél vyrytého příkopu, se sušily na palčivém slunci. Pracoval od rozbřesku a brázda byla dlouhá. Teď rýč lenivě spočíval opřený o rašelinové cihly, zatímco chlapec podřimoval po poledním jídle. V jedné ruce, rozhozené ve vřesu, ještě držel zbytek ječné placky. Dva matčiny úly hrubé věchty z ječné slámy stály o padesát kroků dál na okraji útesu. Vřes voněl sladce a opojně jako medovina, která se bude z medu stáčet. Sem a tam, někdy jen na šíři prstu od jeho tváře, svištěly včely jako vystřelené z praku. Jediným dalším zvukem v tom ospalém odpoledni byl křik mořských ptáků, hnízdících na útesu hluboko pod ním.

Melodie křiku se náhle změnila.

Chlapec otevřel oči, nehýbal se a poslouchal. Pod novým, rozčileným křikem racků tříprstých a alk slyšel hlubší čtyřhlasý poplašný křik buřňáků. Sám se přinejmenším už půl hodiny ani nepohnul, a kromě toho na něho byli ptáci zvyklí. Ohlédl se a viděl, jak se nad okrajem útesu nějakých padesát kroků od něho zvedlo hejno kroužících křídel jako sníh hnaný větrem. V těch místech byla dole zátoka, hluboký záliv bez pláže. Hnízdily tam stovky ptáků, alkouni, kormoráni, tříprstí rackové a s nimi velký sokol. Teď ho viděl, jak poletuje s ječícími racky a křičí.

Chlapec se posadil. V zátoce žádný člun neviděl, ostatně nějaká loďka by sotva vyvolala mezi ptačími koloniemi, hnízdícími ve výšce, takový rozruch. Že by orel? Žádného si nevšiml. Pomyslel si, že by to nejspíš mohl být loupeživý krkavec, který jde po mláďatech, ale protože ho zmáhala monotónnost celodenní práce, byl ochoten vzít zavděk jakoukoliv změnou. Vstal. Když zjistil, že drží v ruce zbytek placky, chtěl jej dát do úst, ale uviděl na něm nějakého brouka a znechuceně jej odhodil. Rozběhl se přes vřesoviště k zátoce, odkud křik přicházel.

Doběhl ke kraji a zahleděl se dolů. Ptáci s křikem vzlétli do výše. Papuchalkové se vrhali ze skály pod ním a neohrabaně plachtili s nohama od sebe na nehybných křídlech. Velcí rackové s černými hřbety pronikavě vřeštěli. Dospělí ptáci opustili bílé římsy, kde rackové obvykle sedali v řadách na hnízdech, kroužili a poplašeně křičeli ve vzduchu.

Lehl si a po břiše se plazil až k samému kraji, aby dohlédl přímo pod útes. Ptáci mířili střemhlav dolů kolem skalního výstupku, pokrytého hustým kobercem divokého tymiánu a silenky s bílými cákanci. Trsy růžové rozchodnice se čeřily ve svistu jejich křídel. Pak v tom celém zmatku zaslechl nový zvuk jako by křičel racek, ale něčím se to lišilo. Byl to lidský křik. Pocházel odkudsi hluboko zdola, mimo dohled za skalnatým výstupkem, kde kroužilo nejvíce ptáků.

Opatrně se odplížil od okraje a vstal. Na úpatí útesu nebyla žádná pláž, takže nebylo kde nechat loďku, nebylo tam nic než vytrvale dorážející moře, vracející ozvěnu. Takže ten, kdo lezl dolů, mohl mít jen jediný důvod.

„Blázen,“ řekl opovržlivě. „Copak neví, že už jsou všechna vejce vysezená?“ Trochu váhavě šel po vrcholku útesu na místo, odkud mohl dohlédnout dolů, na jiného chlapce, který trčel na římse pod výběžkem.

Nebyl to nikdo z těch, které znal. Tady v těchto odlehlých končinách ostrova žilo jen pár rodin a Brudův syn si se syny ostatních rybářů valně nerozuměl. A co bylo zvláštní, jeho rodiče ho nikdy nepovzbuzovali, ani když byl malý, aby si s nimi hrál. Teď ve svých deseti letech, velký a pln nezdolné síly, už několik let otci pomáhal s chlapskými pracemi. Bylo to už dávno, co se ve vzácných dnech volna bavil dětskými hrami. Ne že by pro takové jako on bylo vybírání ptačích hnízd dětskou hrou; stále ještě se každého jara vydával dolů po těchto útesech a vybíral čerstvě nakladená vejce na jídlo. Pak se svým otcem, vyzbrojeným sítěmi, chodil lovit mladé ptáky, které Sula oškubala a nasušila do zásoby na zimu.

Cestu dolů po útesech znal tedy dobře. Věděl také, jak jsou nebezpečné, a nijak ho nelákalo pomyšlení, že by vlekl nahoru někoho tak nešikovného, že na nich uvízl, a možná teď už také pořádně vyděšeného.

Chlapec ho uviděl. S tváří obrácenou vzhůru mával a opět volal.

Mordred se ušklíbl a složil ruce do trychtýře. „Co se děje? Neumíš se vrátit?“

Dole pokračovala živá pantomima. Bylo nepravděpodobné, že by lezec slyšel, co Mordred řekl, ale bylo zřejmé, na co se ptá, a stejně tak zřejmá byla i odpověď. Poranil si nohu, jinak by ho svými gesty to tlumočil naprosto jasně ani nenapadlo volat o pomoc.

Toto chvástání neudělalo na chlapce stojícího na útesu pražádný dojem. Rybářův syn pokrčil rameny na znamení, že ho to spíše otravuje než cokoli jiného, a začal slézat dolů.

Bylo to nesnadné a na dvou třech místech i nebezpečné, a tak Mordred postupoval zvolna a dával si na čas. Konečně přistál na římse vedle cizího kluka.

Zkoumali se navzájem. Rybářův syn před sebou viděl chlapce asi tak svého věku s kšticí rusozlatých vlasů a oříškovýma očima. Pleť měl světlou, ruměnou a pěkné zuby. Jeho šat byl sice potrhaný a na útesu si jej ušpinil, ale byl z dobré látky a zářil neobvyklými, a tudíž drahými barvami. Na zápěstí měl měděný náramek, zářící stejně jako jeho kštice. Seděl s nohou přes nohu a oběma rukama pevně svíral poraněný kotník. Bylo jasné, že ho to bolí, avšak když Mordred vrhl na kluka přezíravý pohled pracujícího muže, vyhrazeny pro zahálčivé lepší lidi, žádné stopy po slzách neviděl.

„Poranil sis kotník?“

„Vymkl jsem si jej. Uklouzl jsem.“

„Není zlomený?“

„Nezdá se, jenom podvrtnutý. Ale když se zkouším postavit, tak to bolí. Moc rád tě vidím, to se musí nechat! Mám pocit, že jsem tu už celé věky. Nemyslel jsem, že někdo bude tak blízko, aby mě slyšel, obzvlášť v tom rámusu.“

„Neslyšel jsem tě. Viděl jsem racky.“

„Za to díky bohům. Ty umíš náramně dobře lézt, viď?“

„Tyhle útesy znám. Bydlím tady poblíž. Nedá se nic dělat, musíme to zkusit. Vstaň, ať vidíme, co dokážeš. Můžeš se vůbec na tu nohu postavit?“

Rusovlasý chlapec zaváhal, zdálo se, že je trochu překvapený, jako by mu tón, kterým mluvil ten druhý, byl cizí. Řekl však pouze: „Zkusit to mohu. Už jsem to zkoušel, ale udělalo se mi špatně. Nemyslím si… některá místa se tady přelézají dost špatně, viď? Nebylo by lepší, kdybys doběhl pro pomoc? Řekni jim, ať přinesou provaz.“

„Široko daleko není ani noha,“ odpověděl Mordred netrpělivě. „Můj otec je na moři. Doma je jen matka, ale ta nám nepomůže.

Provaz ovšem přinést mohu. Mám ho nahoře v rašeliništi. Však my to zvládneme.“

„Tak dobrá.“ Pokusil se o veselý úsměv. „Počkám na tebe, neboj se. Ale nebude ti to trvat dlouho, že? Doma o mne budou mít strach.“

V Brudově chatrči, pomyslel si Mordred, by si jeho nepřítomnosti nikdo nevšiml. Kluci jako on by si museli zlomit nohu a být nezvěstní po celý den, než by si někdo vůbec začal dělat starosti. Ne, to nebylo tak docela spravedlivé. Brude a Sula se o něho někdy báli jako slepice o jediné kuře. Nechápal proč, nikdy v životě ani nezastonal.

Když se otočil k odchodu, všiml si, že na římse vedle druhého chlapce stojí malý košíček s víkem. „Vezmu ten košík nahoru. Nebude nám pak překážet.“

„Ne, díky. Radši ho vynesu sám. Nebude překážet, připnu si jej k opasku.“

Možná našel nějaká vejce, pomyslel si Mordred, ale sotva se obrátil k útesu, zase na to zapomněl.

Vedle rašelinových cihel stály primitivní sáňky vyrobené z naplaveného dřeva, které sloužily k přepravě vyrytých borek na hranici před chatrčí. Byl na nich uvázaný kus docela dobrého provazu. Mordred jej rychle rozmotal, doběhl zpátky k útesu a znovu začal pomalu sestupovat.

Zraněný hoch se tvářil klidně a vesele. Vzal jeden konec provazu a s Mordredovou pomocí si jej přivázal k opasku. Byl to pěkný opasek, pevný, z leštěné kůže, a cvočky a přezka vypadaly jako stříbrné. Košík měl už také připevněný k opasku.

Pak začal výstup. Trval velice dlouho, často se zastavovali, buď aby si odpočinuli, nebo vymýšleli, jak nejlépe zraněnému usnadnit další výstup. Bylo jasné, že ho noha bolí, ale nestěžoval si a Mordredovy pokyny, občas rezolutní, plnil bez váhání a bez obav. Někdy Mordred vylezl kousek napřed, uvázal provaz, vrátil se a chlapce pak podpíral. Místy se plazili s břichem přitisknutým ke skále; po celou tu dobu mořské ptactvo křičelo a kroužilo a vítr zvednutý mávajícími křídly čeřil trávu na útesu. Křik se znovu a znovu odrážel ozvěnou na pozadí hučícího moře a šplouchajících vln.

Konečně to měli za sebou. Oba se bezpečně dostali nahoru, vytáhli se poslední metr a dokulili se do vřesoviště. Tam se zpocení a udýchaní posadili a dívali jeden na druhého, tentokrát spokojeně a se vzájemnou úctou.

„Máš mé díky.“ Rusovlasý hoch to řekl s jistou obřadností, která jeho slovům dodala přirozené vážnosti. „Moc mě mrzí, že jsem tě přivedl do takových nesnází. Slézt ten útes jednou by bylo pro každého dost, ale ty jsi lezl nahoru a dolů hbitě jako koza.“

„Jsem na to zvyklý. Na jaře vybíráme vejce a později mláďata. Ale ta skála je zrádná. Když jsou balvany zvětralé do ploten jako tady, tak se sice zdá, že lézt po nich není těžké, ale je to vážně nebezpečné.“

„To mi nemusíš říkat. Tak se mi to právě stalo. Vypadalo to jako docela bezpečný schod, jenomže se vydrolil. Měl jsem štěstí, že to odnesl jenom vymknutý kotník. A taky že jsi byl nablízku. Za celý den jsem neviděl živou duši. Říkáš, že tady někde bydlíš?“

„Ano. V zátoce asi o půl míle dál, říká se jí Tulení zátoka. Můj otec je rybář.“

„Jak se jmenuješ?“

„Mordred. A ty?“

Další lehce překvapený pohled, jako by to měl Mordred vědět. „Gawain.“

Rybářovu synovi to zřejmě nic neříkalo. Dotkl se košíku, který Gawain položil na trávu mezi ně. Vycházely z něho zvláštní syčivé zvuky. „Co tam máš? To přece nemohou být vejce.“

„Párek mladých sokolů. Všiml sis té sokolice? Bál jsem se, že mě srazí z římsy, ale spokojila se s křikem. Ostatně jsem jí tam další dva nechal.“ Zazubil se. „Samozřejmě jsem si vybral ty nejlepší.“

Mordred žasl. „Sokoly? Ale to se nesmí. To je jen pro lidi z paláce. Kdyby tě někdo viděl, měl bys velké nepříjemnosti. Ale jak ses, u všech všudy, dostal k tomu hnízdu? Vím kde je, pod tím převisem se žlutými kytkami, ale to je o dalších skoro pět metrů níž než římsa, na které jsi seděl.“

„To není těžké, jen trochu složité. Podívej.“ Gawain košík pootevřel. Mordred uviděl dvě ptáčata, už opeřená, ale nedospělá. Syčela, poskakovala ve svém vězení a tloukla křídly kolem sebe se spáry zaťatými do vlny.

„Naučil mě to sokolník.“ Gawain opět přiklopil víko. „Spustíš dolů do hnízda klubko vlny a oni se na ně vrhnou. Samozřejmě se do něj zamotají a jakmile uvíznou, vytáhneš je nahoru. Takhle si taky vybereš ta nejlepší, nejstatečnější. Ovšem musíš si dát pozor na jejich matku.“

„Tys je dostal z té římsy, na které jsi uklouzl? Po tom, co ses zranil?“

„No, když jsem tam uvázl, neměl jsem nic jiného na práci, a kromě toho kvůli tomu jsem tam lezl,“ řekl Gawain prostě.

To bylo něco, co Mordred dokázal pochopit. S jistou úctou impulzivně řekl: „Poslyš, ale z toho opravdu můžeš mít velké nepříjemnosti. Dej sem ten košík. Když je vymotáme z vlny, slezu ještě jednou dolů a vrátím je do hnízda.“

Gawain se zasmál a zavrtěl hlavou. „Kdepak. Nedělej si starosti. To je v pořádku. Hned mě napadlo, že mě neznáš. Já jsem náhodou z paláce. Jsem královnin syn, ten nejstarší.“

„Ty jsi princ Gawain?“ Mordred se znovu zahleděl na chlapcův šat, stříbro na jeho opasku, blahobytné vzezření a sebedůvěru. Zato jeho sebedůvěra po tom jediném slůvku náhle zmizela a zároveň s ní pocit blahovolné rovnosti, dokonce nadřazenosti, který mu dodalo šplhání po útesu. Už neměl před sebou hloupého hocha, jehož zachránil. Byl to princ, a co více, dědic orknejského trůnu; který se stane králem Orknejských ostrovů, jestliže Morgause připustí nebo bude nucena odstoupit. A on sám byl venkovan. Poprvé v životě si byl náhle velice vědom toho, jak vypadá. Jeho jediným oblečením byla krátká tunika z hrubé látky, kterou utkala Sula ze smotků vlny, posbírané na ostružiní a hlodášovém trní, kde si ji ovce vytrhaly. Jako opasek mu sloužilo povříslo z ječné slámy. Bosé nohy měl hnědé od rašeliny a poškrábané a špinavé, jak lezl po útesu.

Řekl váhavě: „Hm, a neměl tě někdo doprovázet? Myslel jsem nemyslel jsem, že princové mohou chodit sami ven.“

„Taky že nechodí. Utekl jsem jim.“

„Nebude se královna zlobit?“ zeptal se Mordred pochybovačně.

Konečně trhlina v té sebejistotě. „Asi jo.“ Z těch dvou slov, pronesených bezstarostně, snad až příliš hlasitě, Mordred zřetelně vycítil obavu. Ale i tu mohl pochopit, dokonce i sdílet. Ostrované dobře věděli, že jejich královna je čarodějka a že je radno se jí bát. Byli na to hrdí, tak jako byli hrdí na svého brutálního, ale výkonného válečnického krále a zároveň s tím byli smířeni. Všichni, včetně jejích synů, mohou mít beze studu z Morgause strach.

„Ale možná, že mě tentokrát nedá potrestat,“ zadoufal mladý orknejský král. „Až se dozví, že jsem si vymkl kotník. A donesl jsem ty sokoly.“ Zaváhal. „Poslyš, myslím, že se bez pomoci domů nedostanu. Budeš taky potrestaný, když odejdeš od práce? Postarám se, aby tím tvůj otec netratil. Možná bys za ním chtěl zajít a říct mu, kde jsi…“

„Není potřeba.“ Mordredovi se náhle vrátila sebedůvěra. Konec konců byly mezi ním a tímto bohatým dědicem ostrovů i jiné rozdíly. Princ se bál matky a za chvíli se bude muset zodpovídat za své počínání a vykoupit si návrat do její přízně ukořistěnými sokoly. Zatímco on, Mordred…

Řekl lehce: „Jsem svým pánem. Pomohu ti domů. Počkej, přivezu sáně na borky a odtáhnu tě domů. Myslím, že provaz je dost pevný.“

„Tak dobrá, když myslíš…“ Gawain přijal nabízenou ruku a Mordred mu pomohl vstát. „Stejně máš ale sílu. Kolik ti je, Mordrede?“

„Deset. Skoro jedenáct.“

Jestli Gawain pocítil po této odpovědi nějaké zadostiučinění, nedal to znát. Jak tam stáli proti sobě a hleděli jeden na druhého, bylo patrné, že Mordred je vyšší přinejmenším o šířku dvou prstů. „Hm, jsi o rok starší než já. Možná mě nebudeš muset táhnout daleko,“ dodal Gawain. „Určitě mě už teď postrádají a někoho pošlou, aby se po mně podíval. Vlastně už jsou tady.“

Byla to pravda. Ze sousedního pahorku, kde se vřes vzpínal až k obloze, se nesl pokřik. Spěšně k nim přiběhli tři muži. Dva z nich byli podle oblečení královští zbrojnoši a v rukou měli kopí a štíty. Třetí vedl koně.

„Tak je to v pořádku,“ řekl Mordred. „Saně nebudeš potřebovat.“ Sebral provaz. „A já se vrátím na rašeliniště.“

„Ještě jednou ti děkuji.“ Gawain váhal. V nastalé situaci se teď cítil trapně zase on. „Počkej chvíli, Mordrede. Nechoď ještě. Řekl jsem, že na tom neproděláš, a to je jen spravedlivé. Nemám u sebe peníze, ale něco ti pošlu… Říkal jsi, že tu někde bydlíš. Jak se jmenuje tvůj otec?“

„Rybář Brude.“

„Mordred, Brudův syn,“ řekl Gawain a pokýval hlavou. „Ona ti určitě něco pošle. Jestli pošle peníze nebo dárek, vezmeš si to, viď?“

Bylo dost zvláštní, když se takhle ptal princ rybářova syna, třebaže na tom ani jeden zřejmě nic divného neshledával.

Mordred se maličko usmál sevřenými rty, a jeho úsměv připadal Gawainovi podivně známý. „Samozřejmé. Proč bych si to nevzal? Jenom hlupák odmítá dary, zvlášť když si je zaslouží. A já nejsem žádný hlupák,“ dodal Mordred.

2

Vzkaz z paláce přišel následujícího dne. Přinesli jej dva muži, podle oblečení a zbraní zřejmě královští zbrojnoši. Nenesli ani peníze, ani žádný dárek, ale doručili Mordredovi pozvání ke královně. Královna zřejmě chtěla poděkovat zachránci svého syna osobně.

Mordred, který rýpal borky, se napřímil, zahleděl se na ně a snažil se ovládnout, nebo aspoň skrýt náhlý příval vzrušení ve svém nitru.

„Teď? Chcete říct, že mám teď jít s vámi?“

„Tak zněl příkaz,“ řekl ten starší vesele. „Tak to řekla, že tě máme hned vzít s sebou.“

Druhý muž dodal s drsnou laskavostí: „Neměj strach, mladíku. Podle všeho sis vedl výborně a měl bys za to něco dostat.“

„Já nemám strach.“ Chlapec mluvil s udivujícím klidem, který tak překvapil Gawaina. „Ale jsem moc špinavý. Takhle přece ke královně jít nemůžu. Musím napřed zaběhnout domů a dát se trochu do pořádku.“

Muži se po sobě podívali a pak ten starší přikývl. „No, to je pravda. Jak daleko to máš domů?“

„Je to tamhle, vidíte tu cestu, jak běží po útesu a pak zahýbá dolů? Je to jen pár minut.“ Za řeči se sehnul a chopil se provazu, přivázanému k saním. Byly už zpola naložené. Přihodil k nákladu rýč a vyrazil i se sáněmi, které táhl za sebou. Tráva na pěšině, uhlazená a suchá, byla hladká a lišty z velrybí kosti dobře klouzaly. Kráčel rychle a oba muži mu šli v patách. Nad svahem zůstali stát a chlapec s lehkostí danou každodenní praxí sáně otočil, postrčil je z kopce a přibrzďoval provazem. Sáně vjely do hromady borek na trávě za chalupou, chlapec provaz pustil a vtrhl do dveří. Sula drtila obilí v hmoždíři. Dovnitř vběhly dvě slepice a s kvokáním se jí pletly pod nohama. Překvapeně zvedla oči.

„Jdeš brzy. Co je?“

„Maminko, dej mi, prosím tě, tu pěknou tuniku. Rychle.“ Popadl hadr, který sloužil jako ručník, a znovu zamířil ke dveřím. „Nevíš, kde je můj náhrdelník, ten řemínek s fialovými mušličkami?“

„Náhrdelník? A mýt se v půli dne?“ Užaslá Sula za řeči vstala. „Co to má znamenat, Mordrede, co se děje?“

Z jakéhosi důvodu, který patrně neznal ani on sám, jí chlapec o setkání s Gawainem na útesu neřekl. Tajnůstkářem byl odjakživa a možná, že právě naléhavý zájem rodičů o všechno, co dělal, ho instinktivně vedl k tomu, aby před nimi část svého života chránil. Nechal si své setkání s princem pro sebe a gratuloval si při pomyšlení, jakou bude mít Sula radost, až ho královna, jak důvěřivě očekával, odmění.

V jeho hlase byl patrný spokojený pocit důležitosti, ba přímo radost. „Přišli poslové od královny Morgause, matko. Přinesli pozvání ke dvoru. Čekají na mě venku. Mám jít hned s nimi. Královna mě chce vidět.“

Účinek tohoto sdělení vyděsil dokonce i jeho. Matka cestou k loži zůstala stát jako omráčená, pak se pomalu obrátila a jednou rukou se chytila stolu, jako by bez této opory měla upadnout. Tlouk jí vypadl z ruky a kutálel se po podlaze, kde se k němu seběhly kvokající slepice. Zdálo se, že si toho nevšimla. V kouřovém světle ve světnici byla její tvář sinalá. „Královna Morgause? Poslala pro tebe? Už?“

Mordred se na ni zahleděl. „Už? Jak to myslíš, maminko? Někdo ti řekl, co se včera stalo?“

Sule se třásl hlas, ale snažila se ovládnout. „Ne, ne, nic jsem tím nemyslela. Co se stalo včera?“

„Nic zvláštního. Rýpal jsem rašelinu a slyšel jsem, jak někdo z útesu volá, a on to byl mladý princ Gawain. Víš, ten nejstarší královnin syn. Lezl po útesu pro mladé sokoly. Vymkl si kotník, a tak jsem přinesl provaz od saní a pomohl jsem mu vyšplhat se zase nahoru. To je všechno. Nevěděl jsem, kdo to je. Řekl mi to až potom. Řekl mi, že mě jeho matka odmění, ale nenapadlo mě, že to udělá takhle a každopádně jsem to nečekal tak brzy. Včera jsem ti to neřekl, protože jsem chtěl, aby to bylo překvapení. Myslel jsem, že budeš mít radost.“

„Samozřejmě že mám radost!“ Zhluboka se nadechla a přidržela se stolu. Ruce svírající dřevo se chvěly. Viděla, že chlapec na ni zírá, a pokusila se o úsměv. „To je skvělá zpráva, synu. Tvůj otec bude rád. Ona nepřekvapilo by mě, kdyby ti královna darovala stříbro. Je to velká dáma, královna Morgause, a když chce, umí být štědrá.“

„Nezdá se, že tě to potěšilo. Vypadáš vystrašeně.“ Pomalu se vrátil do světnice. „Je ti špatně, matko? Podívej, upadla ti hůl. Tady je. Sedni si. Nestarej se, já si tu tuniku najdu. A ten náhrdelník je v jarmárce, viď? Najdu si ho. Pojď, sedni si.“

Něžněji objal a usadil na židli. Když stál před ní, byl vyšší než ona. V minutě se vzpamatovala. Napřímila se. Oběma rukama sevřela jeho paže nad lokty a pevně ho stiskla. Upřela na něho oči, zarudlé kouřem stoupajícím z ohniště, v němž doutnala rašelina, s takovou naléhavostí, že sebou začal šít a toužil vyklouznout. Tiše, naléhavě zašeptala:

„Podívej, můj synu, tohle je pro tebe velký den, velká příležitost. Kdo ví, co z toho vzejde? Královnina přízeň je skvělá… ale může být taky velice krušná. Jsi ještě mladý, co víš o velmožích a jejich způsobech? Sama toho moc nevím, ale vím něco o životě, a jednu věc ti kladu na srdce, Mordrede. Vždycky si nechávej věci pro sebe. Nikdy nikde neopakuj, co jsi slyšel.“ Proti své vůli ho sevřela pevněji. „A nikdy, nikdy nikomu nevykládej, co se říkalo u nás doma.“

„Ale to je samozřejmé! Kdy já se vůbec setkám s někým, s kým bych si mohl popovídat? A proč by mělo královnu nebo kohokoli v paláci zajímat, co se děje u nás doma?“ Pohnul se, sevření bylo nepříjemné, a ona stisk uvolnila. „Nestarej se, matko. Není čeho se bát. Prokázal jsem královně službu, a jestli je to tak šlechetná dáma, pak si myslím, že z toho může vzejít jen dobro. Podívej, musím už jít. Řekni otci, že ty borky dodělám zítra. A schovej mi něco k večeři, ano? Vrátím se co nejdříve.“

Těm, kdo znali Camelot, dvůr svrchovaného krále, ba dokonce i těm, kdo si pamatovali, jak to vypadalo na hradě královny Morgause v Dunpeldyru, musel „palác“ na Orknejských ostrovech připadat opravdu primitivní. Avšak chlapci z rybářské chatrče se zdál nad pomyšlení nádherný.

Palác stál nad shlukem malých stavení hlavního města ostrovů. Pod městem ležel přístav; dvě přístavní hráze tam chránily dobré hluboké kotviště, kde mohly bezpečně přistávat i ty největší lodě. Hráze, domky i palác byly vesměs postavené z plochých zvětralých pískovcových ploten. Střechy byly rovněž z velkých plochých kamenů, které lidi nějak dostali nahoru a pak je pokryli silnou vrstvou drnů a vřesových kmínků. Tvořily tak dlouhé převisy, chránící zdi a vchody před zimními dešti. Mezi domy se táhly úzké uličky, příkré soutěsky, rovněž dlážděné plochými kameny, které tak štědře skýtaly zdejší útesy.

Hlavní palácovou budovu tvořila velká ústřední síň. Byla to síň „veřejná“, kde se shromažďoval dvůr, konaly se hostiny, byly přednášeny prosby a stížnosti a mnozí dvořané velmožové, úředníci, královští hodnostáři tam v noci i spali. Byla to velká podlouhlá místnost, odkud se vcházelo do menších pokojů.

Před ní bylo obezděné nádvoří, kde žili vojáci a služebnictvo; spali v přístavcích a jedli přímo na dvoře u ohňů, na nichž se jídlo vařilo.

Jediný přístup byl hlavní bránou, mohutnou stavbou se strážnicí po každé straně.

Kousek od hlavních palácových budov, spojena s nimi dlouhou krytou chodbou, stála poměrně nová stavba, známá jako „královnin dům“. Ten byl postaven podle Morgausiných příkazů, když se na Orknejích usadila. Byl to menší, ale stejně velkoryse zbudovaný komplex budov téměř na samém okraji útesu, který tu lemoval pobřeží. Jeho zdi vypadaly téměř jako prodloužené vrstvené útesy pod ním. Jen málokdo u dvora pouze královniny komorné, její rádci a oblíbenci spatřil vnitřek domu, o jehož novodobé nádheře se mluvilo s posvátnou úctou, a měšťané zírali v úžasu na velká okna nevídanou to inovaci –, která byla zasazena dokonce i do stěny obrácené k moři.

Od paláce a města se do vnitrozemí táhl rovný palouk, kde ovce spásaly trávu až ke kořínkům a který sloužil vojákům a mladým mužům jako cvičiště s koňmi a zbraněmi. Za zdmi paláce byly psince a stáje pro dobytek a kozy, neboť na těchto ostrovech nebylo třeba větší ostrahy, než skýtalo samo moře a směrem na jih železná stěna Artušova míru. Avšak o kus dál na pobřeží, za cvičištěm, byly trosky primitivní kulaté věže, kterou zbudovali Pradávní v dobách, kam nesahá lidská paměť, a tu bylo možno skvěle přizpůsobit jednak jako strážní věž, jednak jako opevněné útočiště. Morgause nechala při vzpomínce na vpády Sasů do pevninského království věž jakžtakž opravit a postavila tam hlídky. Tyto hlídky a neustálé stráže u palácové brány byly součástí královského rituálu, jenž odpovídal královniným představám o vlastní důstojnosti. Kdyby pro nic jiného, říkala si Morgause, udrží to muže v pohotovosti a stanoví vojákům určitou vojenskou povinnost, na rozdíl od cvičení, která se snadno mění v hru, a také budou mít méně času na potulky po palácovém nádvoří.

Když dorazil Mordred se svým doprovodem k bráně, nádvoří bylo plné lidí. Už tam čekal komorník, aby ho uvedl ke královně.

Mordred šel za svým průvodcem a cítil se dosti mizerně v té své nejlepší tunice, kterou nosil jen zřídkakdy. Byla tuhá a nepoddajná, tak jak ji vzal z police, a byla lehce cítit plísní. Nervy měl napjaté, na nikoho nehleděl, hlavu měl vztyčenou a oči upřené na komorníkovy lopatky, ale cítil na sobě pohledy a slyšel mumlání. Považoval to za přirozenou zvědavost, smíšenou možná s opovržením; nemohl tušit, že postoj, který zaujal, je pozoruhodně dvořanský a že jeho strnulost má blízko k důstojné formálnosti velké síně.

„Tak to je ten rybářský spratek?“ neslo se šeptem. „Och, vážně? Tohle ať nám nikdo nevěší na nos. Stačí se na něho podívat… Kdo je tedy jeho matkou? Sula? Pamatuji se na ni. Hezká. Pracovala kdysi tady v paláci. Za časů krále Lota. Jak je to dávno, co navštívil ostrovy? Dvanáct roků? Jedenáct? Jak ten čas letí… A kluk je starý tak akorát, nemyslíte? Inu, bude to zajímavé. Velice zajímavé…“

Tak se mluvilo šeptem. Kdyby je slyšela Morgause, líbilo by se jí to, zatímco Mordreda, který je neslyšel, by to rozzuřilo. Ale šepot vnímal a cítil na sobě pohledy. Ještě více se napřímil a přál si, aby to měl už za sebou a byl zase doma.

Pak došli ke dveřím síně. Jakmile je sloužící otevřeli, Mordred zapomněl na šepot, na vlastní pocity cizoty, úplně na všechno, a vnímal jen nádhernou scénu před svými zraky.

Když Morgause, trpící Artušovou nemilostí, nakonec Dunpeldyr opustila a usadila se ve svém druhém království na Orknejích, patrně ji nějaký záblesk v magickém zrcadle varoval, že její pobyt na severu bude dlouhý. Podařilo se jí tehdy přenést na ostrovy mnoho pokladů z Lotova jižního sídelního města. Tydwal, král, který tam teď na Artušův rozkaz vládl, zřejmě shledal, že jeho pevnost byla z valné části o pohodlí ochuzena. Byl to však otužilý vládce, takže si z toho moc nedělal. Avšak Morgause, dáma milující přepych, by se byla cítila ublížená, kdyby byla připravena o cokoli z toho, co patřilo k její královské hodnosti; kořist, kterou z Dunpeldyru odnesla, dodala tak jejímu útočišti přepychu a barev, jimiž vypolstrovala svůj exil, a skoro jí navrátila i její kdysi pověstnou krásu. Všechny stěny síně byly potaženy jasně barevným suknem. Hladké ploché kameny na podlaze nebyly, jak by se dalo čekat, pokryté rákosem a vřesem, byly na nich rozprostřeny celé ostrovy jeleních kůží, hnědých, plavých a skvrnitých, které jim dodávaly přepychového vzezření. Masivní lavice podél stěn byly z kamene, ale křesla a židle na pódiu vzadu v síni byly z krásného dřeva, pracně vyřezávaného a pomalovaného, a svítily barevným polstrováním, zatímco dveře byly z pevného dubu, pěkně zdobené a vonící po oleji a vosku.

Rybářský synek však neměl oči pro nic z toho. Jeho pohled byl upřen na ženu, která seděla ve velkém křesle uprostřed pódia.

Morgause z Lothianu a Orknejských ostrovů byla stále ještě velice krásná. Světlo ze štěrbinového okna zářilo v jejích vlasech, kdysi rusých, které později potemněly do odstínu syté mědi. Její oči s dlouhými řasami byly zelené jako smaragdy a pokožka stejně hladká a smetanově bílá jako dříve. Nádherné vlasy měla propletené zlatem a v uších a na šíji jí zářily smaragdy. Její šat měl barvu mědi a na štíhlých rukách složených v klíně se třpytily prsteny a drahokamy.

Ženy stojící za ní pět dvorních dam se zdály navzdory svému elegantnímu oblečení ošklivé a staré. Ti, kdo Morgause znali, nepochybovali o tom, že toto zdání bylo stejně pečlivě promyšlené, jako její vlastní zjev. Několik desítek lidí bylo roztroušeno po síni pod pódiem. Chlapci Mordredovi se síň zdála přeplněná, číhalo v ní ještě více očí než na nádvoří. Díval se po Gawainovi nebo po jiném princi, ale žádného neviděl. Když vstoupil a na okamžik se nervózně zastavil přímo ve dveřích, královna seděla zpola odvrácená a hovořila s jedním ze svých rádců, pomenším statným starcem, který naslouchal jejím slovům v poníženém předklonu.

Pak uviděla Mordreda. Napřímila se ve vysokém křesle a spustila dlouhé řasy, aby zakryla náhlý záblesk zájmu ve svých očích. Někdo zezadu chlapce pobídl: „Jdi blíž. Jdi blíž a poklekni.“

Mordred poslechl. Přistoupil ke královně, ale když chtěl pokleknout, pokynula mu rukou, aby zůstal stát. Čekal vzpřímený a zřejmě se dobře ovládal, ale nesnažil se skrýt úžas a obdiv, který pocítil při prvním pohledu na královnu na trůně. Prostě stál a zíral na ni. Pokud přihlížející očekávali, že upadne do rozpaků nebo že ho královna vyplísní za drzost, byli zklamáni. Ticho, jež v síni zavládlo, bylo výrazem dychtivého zájmu, spjatého s jistou pobaveností. Královna a rybářský synek se v prázdnotě vlastního ticha měřili pohledem z očí do očí.

Kdyby byl Mordred o pár roků starší, byli by muži spíše chápali spokojený pohled, ba dokonce plný radosti, kterým ho obdařila. Morgause nedělala žádné tajnosti se svou slabostí pro pohledné mladíky vrtoch, jemuž od manželovy smrti dávala volný průchod. Neboť Mordred byl vskutku velice pohledný, měl štíhlé rovné tělo, jemné kosti a v očích pod křídlatým obočím pohled svědčící o dychtivé, leč uvážlivé inteligenci. Zkoumala ho, jak tam stál strnulý, ne však neohrabaný, ve své „nejlepší“ tunice, jediné, kterou měl, kromě hadrů pro všední den. Vzpomněla si na látku, kterou tam před lety poslala, hrubě tkanou a špatně obarvenou, jakou by nenosili ani palácoví otroci. Kdyby vybrala z truhel cokoli jiného, bylo by to patrně vzbudilo zvědavost. Kolem krku měl chlapec šňůru mušliček, nestejnoměrně navlečených, s jakýmsi dřevěným talismanem, který si zřejmě vyřezal sám z kousku naplaveného dřeva. Nohy, přestože si je cestou zaprášil, měl pěkně tvarované.

Morgause toto vše naplnilo uspokojením, ale viděla mnohem více: černé oči, dědictví Ambrosiová rodu, byly Artušovy; jemné kosti a něžná sevřená ústa byla její.

Konečně promluvila: „Prý se jmenuješ Mordred?“

„Ano.“ Chlapec rozčilením chraptěl. Odkašlal si. „Ano, paní.“

„Mordred,“ pravila zamyšleně. I po letech, která prožila na severu, mluvila se stejným přízvukem, jakým se mluví v jižních královstvích na pevnině, ale její líbezný hlas byl zřetelný a navíc hovořila pomalu, takže jí všechno rozuměl. Teď pronesla jeho jméno tak, jak se vyslovuje na ostrovech. „Medraut, chlapec z moře. Tak ty jsi rybář jako tvůj otec?“

„Ano, paní.“

„Proto ti dali to jméno?“

Zaváhal. Nevěděl, kam míří. „Myslím si to, paní.“

„Myslíš si to.“ Mluvila lehce, její pozornost byla zřejmě upřena na záhyb šatu, který rovnala. Pouze její hlavní rádce a její současný milenec Gabran, který ji dobře znal, vytušil, že další otázka bude závažná. „Nikdy ses jich nezeptal?“

„Ne, paní. Ale kromě lovení ryb umím dělat i jiné věci. Dobývám rašelinu, umím pokrývat střechy drnem a také stavět zdi a spravit člun a dokonce i podojit kozu…“ Nejisté se odmlčel. V síni to znovu pobaveně zašumělo a královna sama se usmívala.

„A po útesech lezeš, jako bys sám byl koza. Za což,“ dodala laskavě, „jsme ti všichni velice vděčni.“

„To nic není,“ řekl Mordred. Vrátila se mu sebedůvěra. Opravdu se nebylo čeho bát. Královna je skvělá dáma. Sula měla pravdu, vůbec není taková, jak si představoval čarodějku, a mluvit s ní je překvapivě snadné. Usmál se na ni. „Má Gawain ten kotník hodně bolavý?“ zeptal se.

V síni to opět zašumělo. „Gawain,“ no to je něco! Rybářský synek, a on si klidně hovoří s královnou, stojí zpříma jako jeden z mladých princů a dívá se jí do očí. Morgause to však zřejmě nepovažovala za nic neobvyklého. Šepotu si nevšímala. Z chlapce nespustila oči.

„Není to tak zlé. Když mu jej vykoupali a ovázali, chodí docela dobře. Zítra se vrátí na cvičiště. A za to děkuje tobě, Mordrede, stejně jako já. Znovu říkám, že jsme ti velice vděčni.“

„Ti vojáci by ho byli brzy našli, a provaz bych jim půjčil.“

„Ale oni ho nenašli a ty jsi šplhal dolů dvakrát. Gawain mi říkal, že je to nebezpečné místo. Měl by dostat nařezáno za to, že tam lezl, přestože mi přinesl dva tak nádherné sokoly. Ale ty…“ Prohlížela si ho a svými hezkými zoubky se zakousla do dolního rtu. „Musíš dostat nějaký důkaz mé vděčnosti. Co bys rád?“

Tentokrát byl opravdu vyveden z míry, zíral, polkl a pak začal koktat cosi o svých rodičích, jejich chudobě, nadcházející zimě a sítích, které je třeba příliš často látat, ale přerušila ho. „Ne, ne, to je pro tvé rodiče, ne pro tebe. Pro ně jsem už dárek připravila. Ukaž mu jej, Gabrane.“

Mladý muž, pohledný blonďák, který stál vedle ní, se sklonil a zvedl truhličku, postavenou za jejím křeslem. Otevřel ji a Mordred zahlédl barevnou vlnu, tkanou látku, váček, v němž se leskly stříbrňáky, a zazátkovanou láhev vína. Zčervenal a pak zbledl. Náhle byla scéna jaksi neskutečná, jako sen. Náhodné setkání na útesu, Gawainovy řeči o odměně, pozvání do královnina domu to vše bylo vzrušujícím příslibem změny v jeho jednotvárném životě. Šel sem v očekávání nanejvýš jednoho stříbrňáku, pochvaly od královny a možná nějakého mlsu, který by si vyprosil v palácové kuchyni před návratem domů. Ale tohle Morgausina krása a laskavost, nádhera síně, na jakou nebyl připraven, velkolepé dary pro jeho rodiče a zřejmě příslib něčeho dalšího pro něho… Jako v mlze, přes zmatený tlukot srdce cítil, že to je příliš mnoho. V tom něco musí být. Něco v pohledech, které si vyměňovali dvořané, ve spekulativní pobavenosti v Gabranových očích. Něco, čemu nerozuměl, co ho však stísňovalo.

Gabran s klapnutím přirazil víko, ale když chtěl Mordred truhličku zvednout, Morgause ho zadržela.

„Ne, Mordrede. Teď ne. Postaráme se, aby to dostali ještě před soumrakem. Ale ty a já máme ještě o čem hovořit, nemyslíš? Co se hodí pro mladíka, jemuž budoucí král těchto ostrovů vděčí za svůj život? Pojď se mnou. Pohovoříme si o tom v soukromí.“

Vstala. Gabran rychle přiskočil, aby jí nabídl rámě, ale nevšímala si ho, sestoupila z pódia a vztáhla ruku k chlapci. Chopil se jí neobratně, ale ona z toho nějak vykouzlila ladné gesto, její ruce ozdobené drahokamy se dotkly jeho zápěstí, jako by byl dvořan, provázející ji ze síně. Když se postavila vedle něho, byla jen o maličko vyšší než on. Voněla zimolezem a slunným létem. Mordredovi se zatočila hlava.

„Pojď,“ vyzvala ho tiše.

Dvořani ustoupili, klaněli se a dělali jim cestu. Její otrokyně odhrnula závěs a v boční stěně se objevily dveře. Z obou stran tam stála stráž, strnule třímající kopí. Mordred už nevnímal šepot ani pohledy. Srdce mu bušilo. Nedokázal odhadnout, co se bude dít dál, ale mohly to být zcela jistě jenom další zázraky. Něco bylo pro něho ukryto v oblacích; jeho osud byl v královnině úsměvu a v jejím doteku.

Aniž si to uvědomoval, odhrnul si černé vlasy z čela Artušovým gestem a provázel Morgause ze síně jako král.

3

Chodba mezi palácem a královniným domem byla dlouhá a bez oken, ale osvětlovaly ji pochodně na stěnách. Byly v ní jenom dvoje dveře, obojí na levé straně. Jedny zřejmě vedly do strážnice; byly pootevřené a k Mordredovi doléhal zvuk mužských hlasů a klapot hracích kostek. Druhé vedly na nádvoří; vzpomněl si, že u nich viděl stráž. Teď byly zavřené, ale na konci spatřil třetí dveře, které sloužící otevřel královně a jejímu průvodci dokořán.

Za nimi byla čtvercová místnost, jež zřejmě sloužila jako předsíň královniných soukromých komnat. Nábytek tam žádný nebyl. Po pravé straně byl vidět úzkým oknem proužek jasné oblohy a doléhal sem hukot moře. V protější stěně, tedy směrem do vnitrozemí, byly další dveře, na něž Mordred se zájmem hleděl pln posvátné bázně.

Dveře byly podivně nízké a přikrčené stejné jako dveře v chalupě jeho rodičů. Byly zapuštěné hluboko pod masivní kamenný překlad a z obou stran stály podobně masivní sloupky zárubně. Takové vchody viděl už dřív, vcházelo se jimi do starodávných podzemních komor, které se na ostrově tu a tam vyskytovaly. Někdo říkal, že stejně jako okrouhlé kamenné věže je postavili Pradávní, kteří tam pod zem ukládali do kamenných komor své mrtvé. Ale prosťáčkové je považovali za místa magická, sidhe neboli duté kopce, střežící brány do podsvětí. Kostry lidí a zvířat, jež se tam nacházely, byly podle nich pozůstatky nerozvážných lidí, kteří se do těchto tajuplných míst odvážili příliš blízko. Když se ostrovy zahalily do mlhy a to se v těchto větrných mořích stávalo zřídkakdy –, bylo prý možno vidět bohy a duchy, jak vyjíždějí na koních se zlatými čabrakami a kolem nich víří smutné duše mrtvých. Ať už měl pravdu kdokoliv, ostrované se těmto mohylám s podzemními komorami vyhýbali, ale královnin dům byl zřejmě postaven vedle jedné z nich, možná ho objevili teprve při kopání základů. Teď byl vchod pevně uzavřen těžkými dubovými dveřmi, opatřenými železnou petlicí a mohutným zámkem, které zadrží vše, co by číhalo ve tmě za nimi.

Mordred na ně zapomněl, jen co se otevřely vysoké dveře; střežili je dva ozbrojení strážci a za nimi vábil sluneční svit, teplo, vůně a barvy královnina sídla.

Místnost, do níž vstoupili, byla kopií Morgausiny komnaty v Dunpeldyru. Menší kopií, ale v Mordredových očích přenádhernou. Slunce sem svítilo velkým čtvercovým oknem a lavice pod ním sloužila jako sedátko s veselými modrými polštáři. O kousek dál stála v plném slunci pozlacená židle s podnožníkem a stůl na zkřížených nohách. Morgause se posadila a ukázala mu na sedátko u okna. Mordred poslušně zaujal místo a mlčky s bušícím srdcem vyčkával, zatímco její dvorní dámy se i se svým vyšíváním odebraly na druhý konec komnaty, kam dopadalo světlo druhým oknem. Sloužící přispěchal ke královně se stříbrným pohárem vína a pak na její pokyn přinesl šálek sladkého medového nápoje pro Mordreda. Ten z něho trochu upil a pak jej postavil na parapet. Třebaže měl sucho v ústech i v hrdle, nemohl nic polknout.

Královna dopila víno a podala číši Gabranovi, který měl zřejmě své rozkazy. Vrátil ji sloužícímu u dveří, zavřel za ním dveře a šel za ženami na druhý konec místnosti. Vybalil malou harfu, která se drží na klíně, usadil se a začal hrát.

Teprve potom královna znovu promluvila a mluvila tak tiše, že ji mohl slyšet pouze Mordred sedící těsně vedle ní.

„Nuže, Mordrede, teď si spolu pohovoříme. Kolik je ti let? Ne, nic mi neříkej, počkej… Brzy ti bude jedenáct. Nemám pravdu?“

„A ano,“ zakoktal chlapec udiveně. „Jak jsi to ach, samozřejmě. Řekl ti to Gawain.“

Usmála se. „Věděla bych to i bez něho. Vím o tvém narození víc, než víš ty sám, Mordrede. Uhádneš, jak to vím?“

„Ne, ne, paní. O mém narození? Ale to bylo přece dřív, než jsi přišla sem na ostrovy?“

„Ano. Já a můj královský manžel jsme ještě drželi Dunpeldyr v Lothianu. Nikdy jsi neslyšel, co se stalo v Dunpeldyru rok před narozením prince Gawaina?“

Zavrtěl hlavou. Nemohl mluvit. Stále ještě neměl tušení, proč ho sem královna přivedla a mluví s ním takto potají, ve své komnatě, ale všechny instinkty ho nabádaly k ostražitosti. Nyní dozajista nadcházela ona budoucnost, jíž se obával a po níž zároveň toužíval, zmítán zvláštním netrpělivým a občas přímo divokým pocitem vzpoury proti životu, do něhož byl zrozen a k němuž byl, jak věřil, odsouzen až do smrti, stejně jako všichni příbuzní jeho rodičů.

Morgause, která ho stále bedlivě pozorovala, se usmála. „Tak poslouchej. Je na čase, abys to věděl. Brzy uvidíš, proč…“

Rovnala si záhyb roucha a mluvila lehce, jako by šlo o jakousi bezvýznamnou záležitost v dávné minulosti, o některý z příběhů, jaké vyprávíme dětem na dobrou noc.

„Víš, že král Artuš je mým nevlastním bratrem a máme společného otce, krále Uthera Pendragona. Kdysi dávno mě hodlal král Uther provdat za krále Lota, ale zemřel dřív, než se tak stalo, a přestože můj bratr Artuš nebyl nikdy Lotovi nakloněn, ke sňatku došlo. Doufali jsme, že tímto sňatkem uzavřou oba králové přátelství nebo alespoň spojenectví. Ale ať už to způsobila žárlivost na Lotovu vojenskou udatnost nebo (jak jsem přesvědčena) lži, co mu navykládal kouzelník Merlin, který nenávidí všechny ženy a namlouvá si, že mu škodím, král Artuš se mnou jednal vždy spíše jako nepřítel než jako bratr a spravedlivý pán.“

Odmlčela se. Chlapec na ni upíral vykulené oči, ústa lehce pootevřená. Opět si uhladila šat a pokračovala hlubším, vážnějším hlasem.

„Brzy poté, co král Artuš dosedl na britský trůn, řekl mu ten zloduch Merlin, že se kdesi v Dunpeldyru narodí dítě, a bude to syn krále, a ten se stane příčinou jeho záhuby. Nejvyšší král nezaváhal. Poslal na sever do Dunpeldyru své vojáky, aby našli královy syny a zabili je. Ale,“ řekla se sladkým úsměvem, „moje ne. Moje děti nebyly ještě na světě. Ale aby měl jistotu, že žádný panchart krále Lota, o němž se třeba ani neví, neunikl, přikázal, aby zemřely všechny děti jistého věku v celém městě.“ Hlas se jí chvěl žalem. „A tak se stalo, Mordrede, že jedné strašné noci vojáci sebrali několik desítek dětí. Poslali je na moře v malém člunu, který nesly větry a vlny, až člun nakonec narazil na skálu, potopil se a všechny děti utonuly. Až na jedno.“

Seděl bez hnutí jako očarovaný. „Já?“ zašeptal sotva slyšitelně.

„Ano, ty. Chlapec z moře. Teď chápeš, proč jsi dostal to jméno? Dostal jsi je podle pravdy.“

Zdálo se, že Morgause čeká na odpověď. Řekl chraplavě: „Myslel jsem, že mi je dali proto, že jsem rybář jako otec. Mnoha chlapcům, kteří pomáhají se sítěmi, se říká Mordred nebo Medraut. Myslel jsem si, že je to nějaké kouzlo, které mě má ochránit před bohyní moře. Někdy mi o ní zpívala chci říct moje matka.“

Zelenozlaté oči se rozevřely. „Tak píseň? Co to bylo za píseň?“

Když se Mordred setkal s tímto pohledem, vzpamatoval se. Zapomněl na Sulino varování. Teď se mu vybavilo, ale na té pravdě přece není nic špatného? „Ukolébavka. Zpívala ji, když jsem byl malý. Ale už se na ni nepamatuji, kromě melodie.“

Morgause lusknutím prstů melodii zavrhla. „Tys o tom nikdy předtím neslyšel? Copak ti rodiče o Dunpeldyru nikdy nevyprávěli?“

„Ne, nikdy. Tedy…“ pokračoval se zjevnou upřímností, „jenom tak, jak se o tom mluví mezi lidmi. Vím, že to kdysi byla součást tvého království a že jsi tam sídlila se svým manželem králem a že se tam narodili tři nejstarší princové. Můj můj otec nosil zprávy z lodí, které připlouvaly do přístavu ze všech zámořských království, z úžasných zemí. Řekl mi jenom, že…“ kousl se do rtů, neodolal a vyhrkl otázku, která ho pálila na jazyku: „Paní, řekni mi, prosím, jak mě můj otec a matka z toho člunu zachránili a přinesli mě sem?“

„Z člunu tě nezachránili. Zachránil tě král Lothianu. Když se dozvěděl, co se dětem stalo, poslal loď, aby je zachránila, ale bylo pozdě pro všechny, kromě tebe. Kapitán viděl, jak po hladině ještě plave kus vraku, byla to žebra člunu, a na něm ležel nějaký uzlíček. A to jsi byl ty. Tvůj vlněný šátek se zachytil o rozštípnuté ráhno a to tě udrželo. Kapitán tě vytáhl. Podle toho, co jsi měl na sobě, a podle vlňáku, který ti zachránil život, poznal, co jsi za dítě. A tak s tebou doplul na Orkneje, kde jsi mohl vyrůst v bezpečí.“ Odmlčela se. „Uhodl jsi proč, Mordrede?“

Poznala chlapci na očích, že to uhodl už dávno. Ale sklopil oči a odpověděl mírně jako děvčátko:

„Ne, paní.“

Hlas, sešpulená ústa, holčičí ostýchavost, to vše byla taková kopie samotné Morgause, až se nahlas zasmála; Gabran, který byl už přes rok jejím milencem, zvedl oči přes harfu a dovolil si usmát se na ni. „Tak já ti to povím. Při tom masakru byli zabiti dva levobočkové krále Lothianu. Ale vědělo se, že v tom člunu byli tři. Třetí se zachránil díky bohyni moře, která ho držela nad vodou na tom vraku. Jsi králův levoboček, Mordrede, můj chlapec z moře.“

Věděl, že to přijde. Hleděla na něho s očekáváním, doufala, že spatří jiskřičku radosti či hrdosti, nebo alespoň domněnky. Nic takového. Kousal se do rtu a bojoval s čímsi, co by byl chtěl říct, ale neodvažoval se.

„Tak co?“ zeptala se po chvíli. „Paní…“ další odmlka.

„No tak?“ Záblesk netrpělivosti. Když paní vložila chlapci do ruky královský dar, byť i falešný, očekávala vděčnost, a ne pochybnosti, které nechápala. Protože ona sama nikdy lásku k druhému nepocítila, nenapadlo ji, že city, které chová její syn ke svým pěstounům, musí klást na druhou misku vah proti své radosti a ctižádosti.

Vyhrkl: „Paní, byla moje matka někdy v Dunpeldyru?“

Morgause, která si ráda s lidmi hrála, jako by to byla zvířata chovaná v kleci jejích rozmarů, se na něho usmála a řekla, poprvé v tomto rozhovoru, prostou pravdu. „Samozřejmě. Kde jinde? Narodil ses tam. To jsem ti neřekla?“

„Ale ona říká, že prožila celý život na Orknejích.“

Mordred zesílil hlas, takže hovor na druhém konci komnaty na okamžik utichl, avšak jediný královnin pohled zahnal ženy se sklopenými hlavami opět k jejich vyšívání. Chlapec vypadal zoufale a dodal tišeji: „A můj otec. Jistě neví, že ona že já…“

„Hlupáčku, tys mi nerozuměl.“ Mluvila shovívavě. „Brude a Sula jsou tvoji pěstouni, ujali se tě na králův příkaz a zachovali jeho tajemství. Sula přišla o syna, proto tě mohla kojit. Není pochyb o tom, že ti věnovala lásku a péči, kterou by byla dala vlastnímu dítěti. A teď, pokud jde o tvou skutečnou matku –“ rychle předběhla jeho otázku, kterou nepoložil jen proto, že byl příliš omráčen „o té já ti nic nepovím. Tolik se bála, že mlčela, žádné nároky si nečinila a lidé o tom ze strachu z Nejvyššího krále nikdy nemluvili. Já se na nic neptala, i když jsem věděla, že jeden z těch chlapců na člunu byl zachráněn. Když pak král Lot zemřel a já přišla na Orknejské ostrovy, abych porodila nejmladšího syna a dalším třem zajistila bezpečí, ráda jsem nechala celou tu záležitost spát. A totéž musíš udělat ty, Mordrede.“

Nevěda, co říci, Mordred mlčel.

„Pokud vím, je tvá matka nejspíš mrtvá. Představovat si, že ji jednoho dne vyhledáš, by bylo bláznovství a co bys z toho měl? Holka z města, zábava na jednu noc…“ Zkoumala jeho sklopené oči, bezvýraznou tvář. „Teď je Dunpeldyr v rukou krále, který je Artušovou stvůrou. Takové hledání by žádný užitek nepřineslo a bylo by patrně velice nebezpečné. Rozumíš mi?“

„Ano, paní.“

„Co podnikneš, až dospěješ, je tvoje věc, ale uděláš dobře, když si budeš pamatovat, že král Artuš je tvůj nepřítel.“

„Takže já já jsem ten syn? Já mám být jeho kletbou?“

„Kdo ví? To vědí jen bohové. Artuš je však tvrdý muž a jeho rádce Merlin je chytrý a krvelačný. Myslíš, že by něco riskoval? Ale dokud zůstaneš na ostrovech a dokud budeš mlčet jsi v bezpečí.“

Další odmlka. Zeptal se téměř šeptem: „Tak proč jsi mi tedy o tom řekla? Budu mlčet, slibuji, ale proč jsi chtěla, abych to věděl?“

„Protože ti něco dlužím za Gawaina. Kdybys mu nepomohl, možná by se byl pokusil slézt ten útes sám a zabil by se. Byla jsem na tebe zvědavá, a tak jsem pro tebe pod touto záminkou poslala. Možná že by bývalo lepší ponechat tě celý život v nevědomosti. Tvoji pěstouni by se nikdy neodvážili promluvit. Ale po tom, co se stalo včera…“ půvabné, zpola omluvné gesto. „Ne každá manželka by byla ochotná pečovat o levobočka svého muže, ale já a moje rodina ti něco dlužíme, a já dluhy platím. A teď, když jsem tě viděla a promluvila s tebou, jsem se rozhodla, jak ti to oplatím.“

Chlapec nepromluvil. Zdálo se, že ani nedýchá. Z druhého konce komnaty k nim doléhala hudba a tiché hlasy žen.

„Je ti deset roků,“ řekla Morgause, „jsi velký a zdravý, a tak si myslím, že bys mi mohl být užitečný. Na těchto ostrovech není mnoho nadějných urozených mužů, kteří by v budoucnosti dokázali být veliteli. V tobě takový příslib vidím. Je na čase, abys odešel z pěstounského domu a zaujal místo mezi ostatními princi. Tak co tomu říkáš?“

„Já udělám všechno, co si přeješ, paní,“ zajíkavě odpověděl. To bylo vše, co ze sebe vypravil, neboť se mu na mysl znovu a znovu vracela slova, znějící jako rajská hudba. Mezi ostatními princi. Nadešel čas, abys zaujal své místo zde, mezi ostatními princi… Později bude možná vzpomínat na své pěstouny s láskou a lítostí, ale teď nedokázal myslet na nic jiného, než na onu nejasnou, zato oslnivou vidinu budoucnosti, o níž se dosud neodvažoval ani snít. A tato žena, tato krásná královská paní nabízí ve své laskavosti jemu, levobočkovi svého manžela, místo po boku vlastních synů z manželského lože. Mordred, poslušen okamžitého popudu, který se dosud nikdy neprojevil, se svezl ze sedátka a padl Morgause k nohám. Ladným, ač zjevně nezkušeným gestem pozvedl lem jejího sametového roucha barvy mědi a políbil jej. Vyslal k ní obdivný pohled a zašeptal: „Můj život je ti k službám, paní. Stačí říct. Patří jen tobě.“

Jeho matka se na něho usmála, spokojena s tím, čeho dosáhla. Pohladila ho po vlasech gesto mu vehnalo krev do tváře a pak se opět zvrátila do polštářů, krásná, křehká královna, která potřebuje silné paže a tasené meče, aby ji chránily.

„Služba to bude možná tvrdá, Mordrede. Osamělá královna potřebuje veškerou lásku a ochranu, jakou jí její válečníci mohou poskytnout. Proto dostaneš stejný výcvik jako tvoji bratři a budeš s nimi žít v mém paláci. Teď zajdeš do Tulení zátoky, rozloučíš se se svými rodiči a přineseš si své věci.“

„Dnes? Teď hned?“

„Proč ne? Když padne rozhodnutí, je třeba podle něj jednat. Gabran půjde s tebou a otrok odnese tvé věci. A teď jdi.“

Mordred, stále ještě zmatený a naplněn obdivem, se nezmohl na ujištění, že si svůj pozemský majetek může odnést sám v jedné ruce, a tak se zvedl, sklonil se a políbil ruku, kterou mu podala. Stálo za povšimnutí, že tentokrát ono dvorné gesto přišlo téměř samo od sebe. Pak se královna odvrátila na znamení, že ho propouští, a to už stál po jeho boku Gabran a hnal ho z komnaty chodbou ven na nádvoří, kde oblohu zbarvenou zapadajícím sluncem pomalu střídalo šero a vzduch voněl kouřem od ohnišť, na nichž se vařila večeře.

Nějaký muž, podle oblečení podkoní, vyvedl už osedlaného koně. Byl to jeden z těch robustních ostrovních poníků krémové barvy, chundelatý jako ovce.

„Pojď,“ řekl Gabran, „stejně přijdeme pozdě k večeři. Jezdit na koni asi neumíš, že? Tak si sedni za mne. Ten chlapík poběží za námi.“

Mordred se zdráhal. „Není to třeba, vážně nemám co odnášet. A ty se mnou taky nemusíš chodit, pane. Zůstaň tu a jdi na večeři, já domů doběhnu a…“

„Brzy poznáš, že když královna řekne, že mám jít s tebou, tak s tebou jít musím.“ Gabran se neobtěžoval vysvětlováním, že příkazy, které dostal, byly ještě výslovnější. „Nesmí mluvit se Šulou o samotě,“ řekla mu Morgause. „Pokud něco vytušila, pak mu, jak se zdá, zatím nic neřekla. Ale když ho teď ztrácí, kdo ví, s čím by mohla vyrukovat. Na jejím muži nezáleží, ten je příliš hloupý, než aby uhodl pravdu, ale i on by mohl chlapci věrně vylíčit, jak mu ho podle dohody přivezli z Dunpeldyru. Tak ho tam odveď, zůstaň s ním a rychle ho zase přiveď zpátky. Postarám se, aby se tam už nikdy nevrátil.“

A tak Gabran řekl rázně: „Podej mi ruku,“ a za zády s Mordredem, který se držel poníka jako sokolí mládě klubka vlny, se pustil klusem po cestě vedoucí do Tulení zátoky.

4

Sula seděla přede dveřmi chatrče a v posledních záblescích denního světla kuchala a půlila ryby, určené na sušení. Když se nahoře na útesu objevil kůň, nesla právě vědro plné vnitřností s úmyslem vyklopit je na pláži, kde se o jeho obsah tahaly slepice s mořskými ptáky. Dělali ohlušující rámus, neboť velcí rackové nalétali střemhlav a zaháněli se navzájem; vítr roznášel puch, až se obracel žaludek.

Když Gabran přitáhl otěže, svezl se Mordred z koňského zadku. „Když tu počkáš, pane, budu hned zpátky. Vezmu si jen své věci. Nebude to trvat dlouho. Myslím, že matka něco takového čekala. Opravdu si pospíším. Mohl bych k nim zajít zítra, když si to budou přát? Jen tak si trochu popovídat.“

Gabran se ani neobtěžoval odpovědět, sklouzl z koně a omotal si otěže kolem zápěstí. Když se Mordred s truhličkou v rukou spustil ze svahu, muž ho následoval.

Sula, obrácená zády k chatrči, je zpozorovala. Celou dobu se dívala na vrchol útesu a teď, když viděla chlapcův doprovod, na okamžik znehybněla a mimoděk přitiskla oslizlé vědro k tělu. Když se pak vzpamatovala, odhodila vědro před chatrčí a rychle zašla dovnitř. Rozsvítila lampu a závěs orámovalo mžouravé žluté světlo.

Chlapec odhrnul závěs a s truhlicí v náručí vtrhl s vervou dovnitř.

Pro jednou nebyla místnost tak zakouřená. Za pěkných letních večerů vařívala Sula večeři venku na hliněné pícce, v níž topila suchými řasami a trusem. Avšak pach rybiny prostoupil celou zátoku a v samotné chatrči svíral hrdlo zápach z tuku bílých terejů, jímž se svítilo. Třebaže na to byl Mordred za celý život zvyklý, teď když měl v paměti vůně a barvy královniny komnaty, si toho povšiml se směsicí studu a lítosti a pocítil dokonce cosi, co díky svému mládí nedokázal určit jako nechuť k sobě samému. Stud pocítil proto, že Gabran měl zřejmě v úmyslu vejít dovnitř s ním, a vinu proto, že vůči němu cítil rozpaky.

Hned se mu ulevilo, když zjistil, že je Sula sama. Utírala si ruce do jakéhosi hadru. Krev z poraněného prstu se na hadru mísila se slizem a šupinami. Pazourkový nůž ležel na stole, rovněž potřísněný krví.

„Pořezala sis ruku, matko!“

„To nic není. Zdrželi tě tam dlouho.“

„Já vím. Chtěla se mnou hovořit sama královna. Počkej, až ti to budu vyprávět! Palác je skvostný, a já byl přímo v královnině paláci… Ale napřed se podívej, matko, jaké mi dali dary.“

Položil truhlici na stůl a otevřel ji.

„Podívej se, matko! Ty stříbrňáky jsou pro tebe a pro otce, a ta látka, vidíš, není nádherná? A taky teplá, akorát na zimu. A láhev dobrého vína a kapoun z palácové kuchyně. A to všechno je pro vás…“

Jeho hlas nejisté slábl. Sula o poklady ani okem nezavadila. Pořád ještě si utírala ruce do mastného hadru, stále znovu a znovu.

Náhle Mordreda přepadla netrpělivost. Vzal jí z ruky hadr, odhodil jej a ukázal na truhlici. „To se ani nepodíváš, co v ní je? A opravdu nechceš vědět, co mi královna řekla?“

„Vidím, že byla velkorysá. Všichni víme, že dokáže být velkorysá, když jí na tom záleží. A co dala tobě?“

„Příslib.“ Gabran promluvil od vchodu, kde zůstal stát. Když se napřímil, jeho hlava byla od kamenného stropu vzdálena pouze na šířku prstu. Měl na sobě žlutý šat sahající po kolena, lemovaný dlouhými zelenými třásněmi. Žluté kameny se blýskaly rovněž na jeho opasku a kolem krku mu visel řetěz z tepané mědi. Byl to pohledný muž se světlou pletí a seversky modrýma očima a hříva, plavá jako ječná sláma, mu spadala až na ramena. Svou přítomností chatrč zcela vyplnil, takže se zdála ještě chudší a špinavější než předtím.

Mordred si to vše uvědomoval, ale Sula nevnímala vůbec nic. Na ni neudělal sebemenší dojem, hleděla mu přímo do očí, jako by stála tváří v tvář nepříteli. „Jaký příslib?“

Gabral se usmál. „Příslib toho, co má mít každý muž a Mordred se projevil jako muž –, alespoň si to královna myslí. Pohár a talíř na maso a nástroje pro práci.“

Hleděla na něho a pohybovala rty. Nezeptala se, co tím míní. Neudělala ani žádné pohostinné gesto, jak je u lidí na ostrově zvykem.

Řekla drsně: „Však je má.“

„Ne však takové, jaké by měl mít,“ řekl Gabran vlídně. „Víš stejně dobře jako já, ženo, že jeho pohár by měl být ze stříbra a jeho nástrojem není rýč a háček na ryby, ale kopí a meč.“

Čekat celý život na něco a obávat se toho ještě neznamená, že je na to člověk připraven. Jako by jí to kopí zabodl přímo do prsou.

Rozhodila ruce, klesla na stoličku u stolu a schovala tvář do zástěry.

„Matko, neplač!“ zvolal Mordred. „Královna mi to řekla určitě víš, co mi řekla!“ Celý rozrušený se obrátil ke Gabranovi. „Myslel jsem, že to ví. Myslel jsem, že to pochopí.“

„Ale vždyť ona to ví. Že to víš, Sulo?“

Přikývla. Začala se kolébat jako v hlubokém žalu, ale ani nehlesla.

Mordred váhal. U drsných venkovanů byla láskyplná gesta velice vzácná. Šel k ní, ale spokojil se s tím, že se dotkl jejího ramene. „Matko, královna mi všechno řekla. Jak jste mě s otcem převzali od kapitána, který mě našel, a vychovali jako vlastního. Řekla mi také, kdo jsem… tedy aspoň kdo je mým skutečným otcem. A tak si teď myslí, že bych měl žít v paláci s ostatními s ostatními syny krále Lota a s velmoži, a že bych se měl naučit válčit.“

Stále mlčela. Gabran, hlídající u dveří, se ani nepohnul.

Mordred to zkusil znovu. „Matko, musela jsi vědět, že to jednou přijde. A teď když to vím… nesmíš být smutná. Já litovat nemohu, to musíš uznat. Tady se nic nezmění, je to pořád můj domov a ty a otec jste pořád dál…“ Polkl. „Budete pořád moje rodina, uvidíš, věř mi! Jednoho dne…“

„Ach jo, jednoho dne,“ přerušila ho drsně. Spustila zástěru. V mihotavém světle lampy byla její tvář chorobně bledá a měla na ní rozmazanou špínu ze zástěry. Nepohlédla na Gabrana, tak elegantně stojícího u dveří. Mordredovy oči ji prosebně sledovaly, v jeho tváři se zračila láska a úzkost, ale bylo tam rovněž něco, co poznala naléhavý pohled plný vzrušení, ctižádosti, železná vůle jít svou cestou. Artuše, svrchovaného vládce Británie, nikdy neviděla, ale hledíc na Mordreda, poznala jeho syna.

Řekla těžce: „Ach jo, jednoho dne. Jednoho dne se vrátíš, budeš dospělý a vznešený a přineseš zlato chudákům, kteří tě vychovali. Ale teď se mi pokoušíš namluvit, že se nic nezměnilo. Tváříš se, jako by bylo jedno, kdo jsi…“

„To jsem neřekl! Samozřejmě že to mění situaci! Kdo by se neradoval z toho, že je královský syn? Kdo by se neradoval, že má příležitost nosit zbraň a jednoho dne možná cestovat a uvidět království na pevnině, kde se dějí věci důležité pro svět? Když jsem řekl, že se nic nezmění, myslel jsem tím to, co cítím co cítím k tobě a k otci. Ale přesto si nemohu pomoct, já chci odejít! Prosím tě, pokus se to pochopit. Nedokážu předstírat, že mě to mrzí.“

Úzkost v jeho tváři a hlase ji náhle obměkčila. „Samozřejmě že nemůžeš, chlapče. Musíš odpustit staré ženě, která se této chvíle tak dlouho obávala. Ano, musíš jít. Ale musíš jít hned? Tady ten pěkný panáček čeká, aby tě odvedl s sebou?“

„Ano. Řekli, abych si jen vzal své věci a hned se vrátil.“

„Tak si je vezmi. Tvůj otec se před ranním přílivem nevrátí. Můžeš za ním přijít hned, jak ti to dovolí.“ Záblesk čehosi, co mohlo být i úsměvem. „Neboj se, chlapče. Povím mu, co se stalo.“

„On to také všechno ví, že?“

„Samozřejmě. A pochopí, že to muselo přijít. Myslím, že na to chtěl zapomenout, ale já jsem v posledním roce cítila, že to musí přijít. Na tobě jsem to poznala, Mordrede. Krev promluvila. Ale byl jsi nám hodným synem, přestože tě cosi v tobě hnalo jinam… Víš, že jsme za tebe dostávali peníze… Kde si myslíš, že bychom vzali peníze na dobrou loď a na cizí sítě? Já bych se o tebe byla starala i zadarmo, místo toho, který odešel, byl jsi dobrý jako náš vlastní, a ještě lepší. Ach, moc mi budeš chybět. Jak člověk stárne, je život stále tvrdší a ty jsi uměl přiložit ruku k dílu, jen co je pravda.“

Výraz na chlapcově tváři se změnil. Vybuchl: „Nikam nepůjdu! Neopustím tě, matko! Nemůžou mě nutit!“

Smutně se na něho zahleděla. „Ale půjdeš, chlapče. Teď, když jsi to viděl a ochutnal, půjdeš. Tak si vezmi své věci. Mladý pán je už celý netrpělivý.“

Mordred přenesl svůj pohled z matky na Gabrana. Ten jen kývl hlavou a řekl, nikoli nelaskavě: „Měli bychom si pospíšit. Brzy se zavře brána.“

Chlapec šel ke svému lůžku. Byla to kamenná lavice a na nijako matrace pytel nacpaný suchým kapradím, přikrytý modrou pokrývkou. Z výklenku dole ve zdi vytáhl veškerý svůj majetek. Prak, par rybářských háčků, nůž a pracovní tuniku. Boty neměl. Háčky odložil na lůžko a tuniku přidal k nim. Nad prakem váhal. Cítil hladkost dřeva, které tak šikovně vklouzlo do ruky, a potěžkal váček s oblázky, kulatými a vyhlazenými, které pečlivě posbíral na pláži. Pak je také odložil stranou. Sula ho beze slova pozorovala. Mezi nimi se vznášela nevyřčená slova Nástroje jeho práce, meč a kopí…

Obrátil se. „Jsem připraven.“ V prázdných rukou držel jen svůj nůž.

Jestli v tom někdo z nich zaznamenal symboliku, nepadlo o tom ani slovo. Gabran sáhl po závěsu na dveřích. Dřív než jej stačil odhrnout, do světnice vtrhla koza. Sula se zvedla ze stoličky a sáhla pro dížku, aby ji podojila. „Tak už raději jdi. Přijď, až ti to dovolí, povíš nám, jaké to v paláci je.“

Gabran odtáhl závěs. Mordred šel pomalu ke dveřím. Co říci? Poděkování nestačilo, a přece bylo víc než dost. Řekl tedy neobratně: „Tak sbohem, matko,“ a vyšel ven. Gabran za ním spustil závěs.

Venku začínal příliv a vítr zesílil rozptýlený pach rybiny. Nadechl se čerstvého vzduchu. Bylo to, jako by vkročil do jiné řeky.

Gabran odvazoval koně. V houstnoucí tmě uzly nechtěly povolit, lopotil se s nimi. Mordred zaváhal a pak se rozběhl zpátky do smrduté chatrče. Sula dojila kozu. Nezvedla hlavu. Ve špíně na její tváři viděl vlhkou pěšinku jako šnečí stopu. Zastavil se ve vchodu, svíraje závěs, a vyrazil ze sebe chraplavě: „Vrátím se hned, jak to dovolí, vážně. Já postarám se, aby se ti dobře dařilo, a jemu taky. Jednoho dne slibuju, že jednoho dne to někam dotáhnu a zaopatřím vás oba.“

Nereagovala.

„Matko!“

Nezvedla hlavu. Ruce se nezastavily.

„Doufám,“ řekl Mordred, „že se nikdy nedozvím, kdo je má skutečná matka.“ Obrátil se a rozběhl se do tmy.

„Tak co?“ zeptala se Morgause.

Už se rozednilo. Byla s Gabranem sama ve své ložnici.

V předpokoji spaly její komorné a v další místnosti už dávno usnulo pět chlapců, jejích synů čtyři Lotovi a jeden Artušův. Ale královna a její milenec byli vzhůru. Seděla u žhoucí hromádky rašeliny. Měla na sobě dlouhý noční šat smetanově bílé barvy a kožešinové domácí střevíce ze zimní srsti modrých zajíců, kteří žijí na Horním ostrově. Vlasy, lesknoucí se v záři hořící rašeliny, měla rozpuštěné na ramenou. V měkkém světle vypadala na něco málo přes dvacet a byla velice krásná.

Třebaže jako vždy vzrušovala všechny jeho smysly, mladý muž věděl, že teď není vhodná chvíle, aby to dal najevo. Stále ještě zcela oblečen, s vlhkou pláštěnkou přes ramena, udržoval odstup a odpovídal jí jako poddaný vladařce.

„Všechno je v nejlepším pořádku, paní. Vše jsem provedl, jak sis přála.“

„Žádné stopy násilí?“

„Nic takového. Buď už spali nebo vypili příliš mnoho toho vína, které jsi jim poslala.“

Pousmání, jež by se čistému zdálo čisté, přelétlo její krásné rty. „Stačilo, aby si lízli, Gabrane, to by úplně stačilo.“ Zvedla k němu své krásné zraky a viděla v nich jen oslněný obdiv. Dodala: „Myslel sis, že něco ponechám náhodě? To tě mělo napadnout. Tak co, bylo to snadné?“

„Docela snadné. Všechno bude vypadat tak, že si moc přihnuli a byli neopatrní. Lampa spadla a olej se vylil na lože a…“ Slova ukončil gestem.

Spokojeně si oddychla, ale něco v jeho hlase ji zarazilo. Třebaže si Morgause svého krásného mladého milence vysoce cenila a měla ho docela ráda, ve chvíli by se ho zbavila, kdyby to bylo třeba. Zatím ho však ještě potřebovala a musela si udržet jeho oddanost. Řekla mu tedy vlídně: „Chceš říct až příliš snadné, viď, Gabrane? Já vím, můj milý. Muži jako ty nemilují snadné zabíjení, zabíjet tyhle lidi je jako porážet zvířata to není práce pro válečníka. Ale bylo to nezbytné. Však ty víš.“

„Asi ano.“

„Říkal jsi, že ta žena možná něco věděla.“

„Nebo tušila. Těžko říct. Tihle lidé vypadají všichni jako suché chaluhy. Nejsem si jistý. V tom, jak s ním mluvila a jak se na něho dívala, když jí řekl, že jsi mu všechno pověděla, bylo něco zvláštního.“ Chvíli váhal. „Je-li to pravda, znamená to, že ona i její muž po celá ta léta mlčeli.“

„No a co?“ opáčila královna. Hřála si ruku nad ohněm. „To ještě neznamená, že by mlčeli dál. Po chlapcově odchodu by se mohli cítit ukřivděni, a ukřivdění lidé bývají nebezpeční.“

„Myslíš, že by si troufli promluvit? A komu by to říkali?“

„No přece klukovi. Sám jsi říkal, jak Sula naléhala, aby se vrátil, a on by po tom zpočátku samozřejmě velice toužil. Jedno slovo, jediná narážka by byla stačila. Víš, čí je to syn; a viděl jsi ho. Nemyslíš, že by stačila jediná jiskérka na rozdmýchání plamene ctižádostivosti, která by mohla zničit všechny mé plány do budoucna? Dej na má slova, bylo to nezbytné. Gabrane, můj milý hochu, jsi asi nejlepší milenec, jakého si žena může vzít do svého lože, ale nikdy bys nemohl vládnout většímu království, než je právě takové lože.“

„Proč bych si to měl přát?“

Obdařila ho úsměvem, trochu láskyplným a trochu výsměšným. Povzbuzen, vykročil k ní, ale zarazila ho. „Počkej. Uvažuj. Tentokrát ti řeknu proč. A nepředstírej, že tě nikdy nenapadlo, jaké mám s tím panchartem plány.“ Obrátila ruku hřbetem nahoru a dolů, zřejmě obdivovala lesk svých prstenů. Pak důvěřivě zvedla oči. „Možná máš trochu pravdu. Možná že jsem vypustila svého sokola příliš brzy a příliš rychle, ale naskytla se příležitost přebrat chlapce od pěstounů a přivést ho sem, aniž by to vyvolalo množství otázek. Kromě toho je mu deset a je nejvyšší čas naučit ho umění a způsobům princů. A jakmile jsem ten krok udělala, musí následovat další. Dokud nenadejde vhodná chvíle, můj bratr Artuš nesmí mít potuchy, kde se hoch nachází. A zrovna tak ten arcičaroděj Merlin, který na vrcholu svých sil slyšel i pouhý šum ševelícího rákosí na Posvátném ostrově. Je sice už starý a šílený, ale nemůžeme nic riskovat. Neschovávala jsem Artušova a svého syna po celá léta jen proto, abych se o něho dala teď připravit. On je mým glejtem na pevninu. Až na to bude připraven, půjdu tam s ním.“

Všimla si, že už je zase na její straně. Měl radost, lichotila mu její důvěra a byl opět pln horlivosti. „Myslíš zpátky v Dunpeldyru?“

„Kdepak do Dunpeldyru! Rovnou na Camelot.“

„K Nejvyššímu králi?“

„A proč ne? Žádného legitimního syna nemá a podle všeho ho patrně už ani mít nebude. Mordred je můj glejt na Artušův dvůr… A co potom? To se uvidí!“

„Říkáš to velice jistě,“ podotkl.

„Jsem si jistá. Viděla jsem to.“ Při pohledu na jeho oči se znovu usmála. „Ano, můj milý, v tůni. Voda byla jasná jako křišťál kouzelný křišťál. Já a všichni moji synové, všichni jsme byli na Camelotu, oblečení jako na hostinu, s dary v rukou.“

„Pak tedy ne že bych o tom pochyboval, ale neznamená to, že bys byla bezpečná i bez toho, co se stalo dnes v noci?“

„Možná,“ řekla lhostejně. „Neumíme vždycky správně číst znamení a je možné, že Bohyně už věděla, co se dnes v noci stane. Teď mám jistotu, že jsem v bezpečí. Nezbývá než čekat na Merlinovu smrt. Jak víš, už dvakrát přišla zpráva o jeho smrti a dvakrát jsem se zaradovala, jenomže se ukázalo, že zvěst nebyla pravdivá a ten starý blázen je pořád ještě naživu. Ale brzy musí nadejít den, kdy ta zpráva bude pravdivá. I o to jsem se postarala, Gabrane. A až k tomu dojde, až Merlin nebude po Artušově boku, pak mohu bezpečně vyjet a Mordred se mnou. S bratrem si poradím… Jestli ne tak, jak jsem si s ním poradila předtím, pak jako sestra, která má čarodějnou moc a které zbylo ještě trochu krásy.“

„Paní Morgause…“

Laskavě se rozesmála a vztáhla k němu ruku. „Pojď, Gabrane, nemáš proč žárlit! Ani bát se mě nemusíš. Ty si s veškerým čarodějným uměním, které proti tobě používám, víš rady. Zbytek dnešní noci ti bude po chuti mnohem více než její začátek. Pojď do lože. Díky tobě je všechno zajištěné. Poskytl jsi mi služby více než oddaně.“

Stejně jako oni. Gabran ovšem nevyslovil tuto myšlenku nahlas. A sotva odložil vlhké šatstvo a ležel na širokém lůžku vedle Morgause, hned na to zapomněl, a zapomněl i na dvě mrtvá těla, která zanechal v dýmající kukle chatrče na mořském břehu.

5

Mordred se probudil brzy, jak měl ve zvyku.

Ostatní chlapci ještě spali, ale tohle byla hodina, kdy ho jeho pěstoun budíval do práce. Ještě chvilku ležel, neboť ho mátlo jeho okolí, ale pak se upamatoval. Nacházel se v královském paláci. Byl synem královským a byli tu i ostatní královi synové, všichni spali ve stejné místnosti. Nejstarší z nich, princ Gawain, ležel vedle něho ve stejném loži. Na druhém lůžku spali tři mladší princové, dvojčata a maličký Gareth.

Ještě s nimi nemluvil. Předchozího večera, když ho Gabran dovedl do paláce, předal ho do rukou stařeny, která bývala chůvou kraleviců. Řekla mu, že je pořád ještě chůvou Garetha a jinak se stará chlapcům o šatstvo a do jisté míry o ně pečuje. Zavedla Mordreda do síně plné prádelníků a truhlic, kde ho vystrojila do nového. Zbraně zatím žádné; má je dostat nazítří, řekla kysele, dočká se, a pak se nepochybně bude cvičit v zabíjení a mordování jako ti ostatní. Muži! Na špatnosti stačí i chlapci, ale na ty lze aspoň dohlédnout, ostatně ať pamatuje na její slova, možná je stará, ale když je zapotřebí, potrestat je ještě umí… Mordred poslouchal a mlčel, prstem přejížděl pěkný nový šat a snažil se nezívat, když ho stařena obskakovala. Z jejích řečí chvilku nepomlčela se dozvěděl, že královna Morgause je jako matka přinejmenším náladová. Jednoho dne vezme chlapce na vyjížďku, ukazuje jim, jak se na pevnině loví se sokoly a psy, jezdí s nimi celý den a do noci je nechá hodovat. Příštího dne pak chlapci zjistí, že na ně zřejmě zapomněla, a zakáže jim dokonce přístup do svých komnat; zato pozdě večer je zavolá, aby si poslechli zpěv minstrela nebo aby bavili nudící se a neklidnou královnu vyprávěním o tom, co toho dne zažili. Navíc nejedná se všemi stejně. Patrně jediné římské pravidlo, které Morgause dodržovala, bylo „rozděl a panuj“. Gawain se jako nejstarší syn a budoucí dědic těšil mimořádné svobodě a měl různé výsady; Gareth, nejmladší a pohrobek, byl jejím mazlíčkem. Takže zbývala dvojčata a ta, jak Mordred vyrozuměl ze sevřených rtů staré Ailsy, potřásající přitom hlavou, byla těžko zvládnutelná i bez neustálých žárlivých hádek a nevybité energie.

Když ji konečně Mordred s novým šatem, pečlivě složeným přes ruku, následoval do chlapecké ložnice, vděčně přijal, že všichni čtyři tam přišli před ním a teď už spokojeně spali. Ailsa zvedla Garetha z Gawainova lůžka, dvojčata přistrčila ke straně a chlapečka položila k nim. Nikdo z nich se ani nepohnul. Přitáhla jim pokrývky a lépe je zabalila a Mordredovi mlčky ukázala na místo vedle Gawaina. Odstrojil se a vklouzl do teplého lože. Stařena ještě chvilku šukala po ložnici, posbírala pohozené šatstvo, poskládala je na truhlu mezi lůžky a potom odešla, zavírajíc za sebou tiše dveře. Mordred usnul ještě dřív, než odešla z místnosti.

A teď bylo světlo, nový den a on byl úplně vzhůru. Rozkošnicky se protáhl a celým tělem mu projelo vzrušení. Ba cítil je ve všech kostech. Lůžko bylo teplé a měkké a jen lehce páchlo vydělanými kůžemi, jimiž bylo vystláno. Místnost byla velká a v jeho očích skvěle zařízená stála tam dvě lůžka, truhla na šatstvo a na dveřích visel silný tkaný závěs, který aspoň trochu zmírňoval průvan. Podlaha byla stejně jako stěny z místních plochých kamenů. V této časné ranní hodině vrcholného léta bylo v místnosti stejně velmi chladno, ale čistěji než kdykoli předtím u Suly, a cosi v Mordredovi to vycítilo a uvítalo to jako věc žádoucí. Mezi lůžky nad truhlou bylo úzké okno, jímž proudil dovnitř jitřní vzduch, chladný a čistý, vonící po slaném větru.

Nevydržel už ležet. Gawain po jeho boku ještě spal, schoulený ve změti kožešin jako štěně. Na druhém lůžku viděl z dvojčat jen jejich temena; Garetha odstrčili na okraj, takže napůl visel dolů, ale tvrdě spal.

Mordred vyklouzl z lože. Ťapal k truhle, klekl si na ni a vykoukl z okna. Nevedlo na stranu, kde je moře. Když natáhl krk, mohl z něho dohlédnout na nádvoří a k hlavní palácové bráně. Hlas moře sem doléhal tlumeně, pouhý šum, překrývaný neustálým křikem a nářkem racků. Pohlédl na druhou stranu, za zdi paláce, kde se mezi vřesovci vinula nahoru na mírný pahorek zelená cestička. Za křivkou obzoru stál dům jeho pěstounů. Jeho otec teď jistě snídá a brzy půjde po své práci. Kdyby s ním chtěl Mordred mluvit (mít to za sebou, ozval se tenký hlásek, který rychle umlčel v temném koutku své mysli, kam zacházel jen zřídkakdy), musel by vyrazit teď hned.

Na truhle ležela pěkná tunika, kterou dostal předchozího večera, pláštěnka, brož a kožený opasek s měděnou přezkou. Avšak ve chvíli, kdy si už už chtěl obléknout nový šat, změnil názor, pokrčil rameny a sáhl po staré tunice, ležící v koutě, kam ji odhodil, a vklouzl do ní.

Pak podlezl závěs na dveřích, vyšel z místnosti a bosýma nohama tiše našlapoval na studené kameny na chodbě vedoucí do síně.

V síni byla ještě spousta spáčů, ale stráže už prováděly ranní střídání a služebnictvo bylo v pohybu. Když si razil cestu mezi lidmi na podlaze a dál na nádvoří, nikdo ho nezastavil ani neoslovil. Brána byla už otevřená, dva venkovani právě táhli dovnitř káru naloženou rašelinou. Sledovali je dva strážní, kteří snídali ovesnou placku a podávali si z ruky do ruky roh plný medoviny.

Když Mordred přišel k bráně, jeden z nich si ho všiml, šťouchl do druhého a řekl cosi nesrozumitelného. Chlapec zaváhal, tak trochu očekával, že ho zastaví nebo se ho aspoň začnou vyptávat, ale žádný ze strážných se k tomu neměl. Místo toho ten, co mu byl blíže, zvedl ruku skoro jako na pozdrav, a pak odstoupil a nechal chlapce projít.

Možná že se už žádná budoucí královská pocta v Mordredově životě tomuto okamžiku nevyrovnala. Srdce se mu rozbušilo, měl je až v krku a cítil, jak mu červeň stoupá do tváří. Ale zmohl se na klidné „Dobré jitro“ a pak proběhl palácovou branou a pustil se po zelené pěšině do vřesoviště.

Utíkal po pěšině a srdce mu pořád ještě hlasitě tlouklo. Vyšlo slunce, dlouhé stíny před ním ustupovaly. Noční rosa se chvěla, jak se odpařovala na drobných stéblech trávy, na rákosí, které uhladil lehký vánek, až se celý kraj rozechvěl mihotavým světlem, jež bylo pouhou něžnější replikou nekonečného, bolestně oslnivého třpytu moře. Nad hlavou mu pluly mraky a vzduch byl plný zpěvu skřivanů vylétajících z hnízd ve vřesovišti. Vzduch zněl jejich zpěvem tak jako krajina světlem. Brzy dorazil na vrcholek vřesoviště a před jeho zraky se táhl dlouhý povlovný svah k útesům, za nimiž bylo opět nekonečné, zářící moře.

V jitřním světle byly z toho místa přes širé moře dobře viditelné kopce na Horním ostrově. A za nimi ležela pevnina opravdová pevnina, nádherná veliká země, kterou ostrované nazývají zpola žertem a zpola z nevědomosti „další ostrov“. Z otcova člunu mnohokrát viděl její severní útesy a pokoušel se představit si to ostatní: její velikost, hvozdy, silnice, přístavy a města. Dnes, ač jeho zraku skryta, přestala být pevnina snem. Bylo to Nejvyšší království, do něhož se jednoho dne vydá, a jednoho dne tam také bude něco znamenat. Jestliže jeho nové postavení nic neznamená, tam znamenat bude. O to se postará.

Radostí se hlasitě zasmál a běžel dál.

Dorazil k místu, kde dobýval rašelinu. Zastavil se a záměrně okolkoval u jámy, kde ještě včera vyrýval borky. Zdálo se to být tak dávno.

Teď to Brude bude muset dodělat sám ačkoliv si nedávno stěžoval, jak ho bolí hřbet. Možná by sem mohl každé ráno, než ostatní chlapci vstanou, na hodinu zaběhnout a dodělat to, pomyslel si hoch, protože mu zřejmě dovolí z paláce volně vycházet a vracet se. A kdyby měl postavení jako skutečný princ, včetně služebnictva, mohl by je sem možná poslat, nebo je také poslat na lišejníky, které matka používá jako barvivo. Košík stál ještě pořád tam, kde jej včera zapomněl. Popadl jej a znovu se rozběhl.

Rackové byli ve vzduchu a křičeli. Ten rezavý zvuk mu přinesl vítr od moře. Ale nesl také ještě něco jiného, podivný pach, a v křiku racků byla vybičovaná panika, která na něho zapůsobila jako ostří nože. Kouř? Z jejich chatrče obvykle stoupal kouř, ale tohle byl jiný kouř, kyselý, studený a těžký výron, nesoucí s sebou pach, jenž byl výsměchem vůni pečeného masa v oněch vzácných dnech, kdy měla Sula maso v hrnci. Tohle nebyla vůně; byl to odporný puch, ohavný výsměch, měnící jitro v hnus.

Mordredův původ, jakkoli zvrácený, z něho udělal dítě bojovného krále a vnuka dvou dalších. Tato skutečnost, spojená navíc s tvrdou venkovskou výchovou, mu velela, aby zjistil, co strach vyvolává, a okamžitě mu čelil. Odhodil košík s lišejníkem a hnal se tryskem po pěšině na místo, odkud bylo z útesu vidět na zátoku, jež bývala jeho domovem.

Bývala. Jeho vlastní domov, chalupa s hliněnou píckou, šňůrami navléknutých ryb a girlandami sušících se sítí to vše zmizelo. Z jeho domova zbyly jen čtyři zčernalé stěny, z nichž líně stoupal smrdutý dým, špinící mořský vítr. Většina kamenných desek z okraje střechy se udržela, neboť je podpíraly kamenné pilíře v hliněných stěnách, ale ty uprostřed byly slabší a přidržovaly je jen kolíky z naplaveného dřeva. Došky, v létě vyschlé, prudce vzplanuly, a jakmile shořely kolíky, tabule se uvolnily, nachýlily, popraskaly a svezly se dolů do světnice i s hořícím nákladem došků, které učinily z toho, co bývalo jeho domovem, planoucí hranici.

Musela to být hranice v pravém slova smyslu. Bylo mu špatně, protože už věděl, proč mu ten zápach připomíná Suliny hrnce. Sula i s Brudem zůstali zřejmě vevnitř pod tím rumištěm, pod tím spáleništěm. Střecha se propadla přímo nad jejich ložem. Mordred, omámeně pátrající po příčině katastrofy, nacházel jediné vysvětlení. Jeho rodiče zřejmě spali, když vítr zanesl zbloudilou jiskru z uhlíků, doutnajících na ohništi, na vysušenou drnovou střechu, a ta tam doutnala tak dlouho, až zažehla požár. Musel jenom doufat, že se neprobudili, snad je kouř uvrhl do bezvědomí, snad je zabila řítící se střecha dřív, než je zachvátil oheň.

Stál tam dlouho, užasle, nevěřícně a sklíčeně, a teprve lezavý vítr, který profoukl jeho chatrnou tuniku až na kůži, ho rozklepal a přiměl k pohybu. Zavřel oči v jakési nesmyslné naději, že až je otevře, bude všechno jako dřív, že se mu tato hrůza jenom zdála. Ale hrůzný obraz se nezměnil. Oči, opět doširoka otevřené, připomínaly oči poplašeného koně. Pomalu šel po cestě dolů a pak náhle, jako by ho nějaký neviditelný jezdec pobídl ostruhami a bičem, se dal do běhu.

Asi za dvě hodiny ho našel Gawain, poslali ho za ním z paláce.

Mordred seděl na jednom balvanu nedaleko chalupy a hleděl na moře. O kousek dál ležel nepoškozený Brudův člun dnem vzhůru. Gawain, bledý a otřesený, na něho volal jménem, když však Mordred nedával najevo, že ho slyší, váhavě k němu přistoupil a dotkl se paže netečného mladíka.

„Mordrede. Poslali mě pro tebe. Co se to, pro všechno na světě, stalo?“

Žádná odpověď.

„Jsou jsou tvoji rodiče jsou tam uvnitř?“

„Ano.“

„Co se stalo?“

„Jak to mám vědět? Když jsem přišel, bylo to už takhle.“

„Měli bychom můžeme něco…?“

Teď se Mordred pohnul. „Nechoď blíž. Nesmíš tam jít. Nech je být.“

Mluvil přísně, autoritativně. Byl to tón staršího bratra. Gawain, ač jat hrůzyplnou zvědavostí, poslechl bez váhání. Muži, kteří přišli s ním, byli už u chatrče, obhlíželi ji a vyráželi tlumené výkřiky, těžko říct, zda byli jati hrůzou nebo znechucením.

Oba hoši je pozorovali, Gawain cítil zpola odpor a zpola ho to fascinovalo, Mordred byl sinalý, všechny svaly měl strnulé.

„Byl jsi uvnitř?“ zeptal se Gawain.

„Ovšem. Musel jsem tam, nemyslíš?“

Gawain polkl. „Hm, myslím, že bys měl jít teď se mnou domů. Musíme to říct královně.“ A pak, když se Mordred ani nepohnul, dodal: „Je mi to moc líto, Mordrede. Stala se strašná věc. Velice mě to mrzí. Ale sám vidíš, že teď už tu nic nenaděláš. Nech to na nich. Tak co, půjdeme? Vypadáš hrozně.“

„Nic mi není. Zvracel jsem, to je všechno.“ Sklouzl z balvanu, sklonil se k prohlubni ve skále a šplíchl si trochu slané vody do tváře.

Napřímil se a mnul si oči, jako by se probudil. „Už jdu. Kam šli ti chlapi?“ Pak dodal hněvivě: „Snad nešli dovnitř? Co je jim po tom?“

„Oni musí,“ řekl Gawain rychle. „Copak nechápeš, že královna bude chtít vědět… To není jako by tvoje rodina jako by byli obyčejní venkovani, že?“ A pak, když se Mordred obrátil a zpola oslepený na něho pohlédl, dodal: „Nezapomínej, kdo jsi teď ty, a oni byli vlastně svým způsobem královští služebníci. Královna musí vědět, co se stalo, Mordrede.“

„Byla to nešťastná náhoda. Co jiného?“

„Já vím. Jenže ona potřebuje zprávu. A oni udělají všechno, jak se sluší a patří. Tak pojď, nemá smysl tady stát. Nejsme tu vůbec nic platní.“

„Ale jsme.“ Mordred ukázal na vchod do chatrče, kde pobíhala sem a tam koza s plným vemenem a mečela, vylekaná nezvyklým děním, pachem, chaosem a bolestí, kterou jí působilo nalité vemeno. „Můžeme podojit kozu. Už jsi někdy dojil kozu, Gawaine?“

„Ne, nedojil. Je to těžké? Podojíš ji hned tady?“

Mordred se rozesmál ostrým pronikavým smíchem, jaký se dostavuje, když se uvolní napětí. „Ne. Vezmeme ji s sebou. A slepice také. Přines tamhletu síť, co se suší na kůlu, a já se je zatím pokusím pochytat.“

Skočil po první a zkušeně ji přidržel, pak se vrhl na druhou, která zrovna cosi lovila v chaluhách. Tragédie začala odeznívat a bolest a úlek a bohudík vyústily v čin. Gawain, princ a budoucí král Orknejských ostrovů, tam chvíli nerozhodně stál, pak udělal, co mu bylo poručeno, a běžel stáhnout síť z převráceného člunu.

Když muži konečně vyšli z chatrče a zůstali stát v hloučku u dveří v tlumeném hovoru, uviděli oba chlapce, jak stoupají po cestě vzhůru. Gawain vedl kozu a Mordred nesl přes rameno cosi jako pytel ze síťoviny s protestujícími slepicemi.

Ani jeden se neohlédl.

U brány paláce se setkali s Gabranem; mlčky vyslechl příběh, jenž na něj Gawain vychrlil, pak řekl pár vlídných slov Mordredovi, zavolal služebné, aby od nich převzali zvířectvo, („A ať tu kozu ihned podojí!“ naléhal Mordred), a zahnal ji do paláce.

„Je třeba říci to královně. Hned jí to oznámím. Mordrede, jdi se teď převléknout a dej se do pořádku. Bude s tebou chtít mluvit. Gawaine, jdi s ním.“

Odkvačil. Gawain se za ním díval přivřenýma očima, jako by hleděl do dáli, kde se cosi třpytí, a tiše zabručel: „Přijde den, můj milý Gabrane, kdy už nebudeš komandovat prince, jako by to byli tvoji psi. My víme, čí pes jsi ty. Kdo jsi, že jdeš podat zprávu mé matce namísto mne?“ Náhle se na Mordreda zazubil. „Dnes mu to rád přenechám. Pojď, radši se dáme do pořádku.“

Dvojčata byla v chlapecké ložnici a předstírala, že jsou velice zaměstnaná, ale bylo jasné, že čekají s jistou netrpělivostí na první setkání s novým nevlastním bratrem. Agravain seděl na lůžku s brouskem v ruce a ostřil si dýku, zatímco Gaheris na podlaze mazal opasek tukem, aby se dobře ohýbal. Gareth tam nebyl.

Agravain a Gaheris byli statní, urostlí a růžolící mládenci s ježatými kšticemi, jimiž se vyznačovali všichni synové Morgause a Lota, a v této chvíli jejich zakaboněné tváře v nejmenším nesvědčily o přátelských úmyslech. Zřejmě jim však bylo jasně řečeno, že Mordreda uvítat musí, neboť ho celkem slušně pozdravili, ale pak si sedli a zírali na něho, jak to dělává dobytek, když se něco cizího a možná i nebezpečného zatoulá na jeho pastvinu.

Sloužící přispěchal s mísou vody a utěrákem a položil je na zem. Gawain běžel k truhle na šaty a hodil Mordredovy věci na postel. Pak tam hledal své věci, zatímco Mordred se začal svlékat.

„Proč se převlékáte?“ zeptal se Agravain.

„Matka s námi chce mluvit,“ řekl Gawain přidušeně.

„Proč?“ zeptal se Gaheris.

Gawain střelil okem po Mordredovi a dal mu jasně na vědomí: „Ani slovo. Zatím ne.“ Nahlas řekl: „To je naše věc. Dozvíš se to později.“

„On taky?“ Agravain ukázal na Mordreda.

„Ano.“

Agravain mlčel a pozoroval Mordreda, který si navlékl jednu z nových tunik a pak sáhl po pěkném koženém opasku s pouzdrem na dýku a poutkem, na něž se zavěšuje roh na pití. Zapnul přezku a očima hledal roh se stříbrným náústkem, který mu dala Ailsa.

„Je tamhle na okenním parapetu,“ upozornil ho Gaheris.

„Vážně ti ho dala? Máš štěstí. Je nádherný. Sám jsem o něj prosil,“ dodal Agravain. Neřekl to hněvivě ani mrzutě, vlastně to řekl zcela bezvýrazně, ale Mordred, který si připínal roh k opasku, se po něm podíval a hned zas pohled odvrátil.

„Byl jenom jeden,“ řekl Gawain přes rameno. „A vy s Gaherisem vždycky chcete mít všechno stejné.“

„Gareth má dostat zlatý,“ řekl Gaheris. Jeho hlas zněl pořád bezvýrazně, nedětsky. Mordred na něho znovu pohlédl a znovu přivřel oči. Jeho rozvážná mysl cosi zaregistrovala a bylo to tam uloženo pro budoucnost.

Gawain si umyl a utřel obličej a hodil utěrák Mordredovi, který jej chytil. „Pospěš si, musíme si ještě umýt nohy. Nadělá spoustu řečí kvůli kobercům.“ Rozhlédl se kolem. „A vůbec, kde je Gareth?“

„U ní, samozřejmě,“ řekl Gaheris.

„Počítal jsi snad s celým vítacím výborem, bratře?“ zeptal se Agravain.

Rozprávět s dvojčaty, pomyslel si Mordred, když si utíral nohy, je jako bavit se s klukem a jeho zrcadlovým odrazem. Gawain řekl stroze: „To stačí. Uvidíme se později. Honem, Mordrede, musíme běžet.“

Mordred vstal, urovnal si měkké záhyby na své nové tunice a šel za Gawainem ke dveřím. Sloužící, který přišel pro umyvadlo, jim podržel dveře. Gawain se bezděčně zastavil přirozené gesto hostitele, který pouští hosta do dveří napřed. Pak, jako by si něco uvědomil, jimi rychle prošel sám a Mordred ho následoval.

U královniných dveří byla jako obvykle stráž. Když se chlapci přiblížili, strážní sklonili kopí. „Ty ne, princi Gawaine,“ řekl jeden z nich. „Mám příkaz vpustit jen toho druhého.“

Gawain se zarazil, pak s kamennou tváří ustoupil stranou. Když na něho Mordred pohlédl s náznakem úzkostné omluvy na rtech, rychle se beze slova obrátil a rázně kráčel po chodbě pryč. Bylo slyšet jeho hlas volající na sloužícího, pánovitý, sebevědomě královský.

„Všichni tři,“ pomyslil si Mordred. „Gawain je ještě velkorysý vzhledem k té záchraně na útesu, ale ti druzí dva mají zlost. Musím jednat opatrně.“ Hbitá mysl za hladkým čelem si dala všechno dohromady, a nelze tvrdit, že by se součtem nebyl spokojený. Takže v něm vidí hrozbu, že? A proč? Protože je vlastně nejstarším Lotovým synem? Kdesi hluboko v jeho nitru se zažehla jiskřička soutěživosti, dychtivosti, touhy po vznešeném konání, a zazářila jako cosi nového: ctižádostivost. Nesouvislé, ale jasné myšlenky mu vířily v hlavě. „Panchart sem, panchart tam, jsem králův nejstarší syn a to se jim nelíbí. Znamená to, že je skutečně ohrožuji? Musím to zjistit. Možná že se s mou matkou, bez ohledu na to, kým byla, přece jen oženil…? Anebo i panchart může dědit…? Artuš sám nebyl počat v loži manželském, stejně jako Merlin, který našel meč krále Británie… Nemanželský původ, záleží na tom vůbec? Důležité je, jaký je to muž…“

Kopí se zvedla. Královniny dveře se otevřely. Zapudil zmatené dorážející myšlenky a soustředil se na podstatu. „Musím si dávat pozor,“ pomyslel si. „A víc než to. Není nejmenší důvod, proč by mi měla dávat přednost, ale je-li to tak, musím se mít na pozoru. Nejen před nimi. Před ní. Hlavně před ní.“ Vstoupil dovnitř.

6

Mordred měl během osamoceného rozjímání na pláži, dlouhé a mlčenlivě zpáteční cesty do paláce a dotírání dvojčat v chlapecké ložnici dostatek času, aby znovu získal trochu svého obvyklého a pozoruhodně dospělého sebeovládání. Morgause, která ho podrobila důkladné prohlídce, to neodhadla. Opožděné důsledky šoku byly ještě patrné, ošklivost a prožitá hrůza způsobily, že jeho tváře byly bezkrevné a pohyby bez života. Chlapec, který kráčel ke královně a zůstal před ní stát, mlčel, tvář měl bílou a oči sklopené k zemi, zatímco ruce, zaklesnuté za novým koženým opaskem, se svíraly v pěsti, jak se snažil zvládnout své pocity.

Tak si to vysvětlovala Morgause. Seděla na židli u okna, jímž se do komnaty linulo sluneční světlo a vytvářelo ostrůvek tepla. Gabran odešel a odvedl s sebou Garetha, ale v komnatě zůstaly královniny ženy; seděly na druhém konci místnosti, tři s vyšíváním v ruce a čtvrtá vybírala z košíku čerstvě spředenou vlnu. Přeslice, oblýskaná častým užíváním, ležela na podlaze vedle ní. Mordredovi to bolestně připomnělo Sulu, která trávila celé dny ve dveřích chatrče a předla, což bylo v poslední době pro její revmatismem pokroucené prsty stále bolestivější. Odvrátil se, upřel oči na podlahu a vášnivě si přál, aby ho královnina soustrast a laskavost nevyvedla z rovnováhy.

Jeho obavy byly zbytečné. Morgause si podepřela bradu rukou a prohlížela si ho. V novém šatu vypadal jako princ a tolik se podobal Artušovi, že přimhouřila oči a semkla ústa, načež pravila svým příjemným hlasem bez stopy jakéhokoli citu, lehce jako ptáček: „Gabran mi řekl, co se stalo. Je mi to líto.“

Znělo to naprosto lhostejně. Vzhlédl a beze slova opět sklopil oči. Proč by jí to vlastně nemělo být jedno? Pro ni to byla úleva, že už nebude muset platit. Zatímco pro Mordreda… Navzdory veškeré princovské parádě si uvědomoval své postavení. Teď, když už neměl kam jít, byl zcela vydán na milost a nemilost královně, která kromě banálního dloužku za jeho výkon ve šplhu neměla nejmenší důvod se o něho zajímat. Nepromluvil.

Morgause pokračovala, aby mu vyjasnila situaci. „Nicméně se zdá, že bohyně nad tebou držela ruku, Mordrede. Kdyby ses nedostal pod naši ochranu, co by sis teď počal, sám, bez domova, a jak by sis vydělával na živobytí? A také jsi mohl nakrásně zahynout se svými pěstouny v plamenech. Ale i kdybys unikl, vůbec nic bys neměl. Musel bys vstoupit do služby k některému venkovanovi, který potřebuje šikovného pomocníka, co umí zacházet s člunem a sítěmi. A z nevolnictví je únik stejně těžký jako z otroctví, Mordrede.“

Ani se nepohnul a nezvedl oči, ale viděla, jak se mu chvějí napjaté svaly, a v duchu se usmála.

„Mordrede. Podívej se na mě.“

Když chlapec zvedl oči, byl jeho pohled prázdný.

Promluvila rázně: „Byl to pro tebe šok, ale musíš se snažit jej překonat. Uvědom si, že jsi králův levoboček a svým pěstounům vděčíš pouze za jídlo a lože a to ještě na dávný příkaz krále. I já jsem dostala rozkazy a poslechla jsem. Možná by mě nikdy nenapadlo vzít tě od tvých pěstounů, ale náhoda a osud rozhodly jinak. Právě toho dne, než jste se s princem Gawainem setkali na útesu, jsem viděla v křišťálu něco, co mě varovalo.“

Po této lži se odmlčela. V chlapcových očích zahlédla kratičký záblesk. Vyložila si jej jako zájem diktovaný strachem a zároveň úžasem takové pocity vyvolává Morgause v chudině, když se honosí svým kouzelnickým uměním. Byla spokojena. Bude jejím povolným nástrojem jako všichni ostatní v paláci. Bez kouzel a strachu, který šířila na tom si dávala záležet –, by samotná žena sotva udržela toto nehostinné a divoké království, tak vzdálené od ochranných mečů králů, jejichž úkolem bylo udržet Británii pohromadě. Pak pokračovala: „Abys to nepochopil špatně. Nedostalo se mi žádného varování před včerejší katastrofou. Kdybych se byla podívala do studánky pak možná. Ale bohyně je nevyzpytatelná, Mordrede. Řekla mi, že přijdeš ke mně, a vidíš, opravdu jsi přišel. Takže teď platí dvojnásobně, že musíš zapomenout na minulost a udělat vše, co je v tvých silách, aby se z tebe stal válečník, jehož místo je na zdejším dvoře.“ Pohlédla na něho a dodala laskavěji: „Jsi zde opravdu vítaný. Postaráme se, abys to poznal. Ale i jako králův levoboček si své místo musíš zasloužit.“

„Zasloužím si je, paní.“

„Tak jdi a dej se do toho.“

A tak byl Mordred vtažen do života v paláci, který byl svým způsobem stejně tvrdý a nesmlouvavý, jako jeho předchozí existence vesničana, jenže v něm bylo méně svobody.

Orknejská pevnost se nemohla chlubit ničím, co by kterýkoli pevninský král uznal za vojenské cvičiště. Od hradeb paláce se táhlo směrem do vnitrozemí povlovně stoupající vřesoviště a tento divoký pruh země, poměrně rovný a za dobrého počasí i poměrně suchý, takže na něm mohlo vojsko manévrovat, sloužil jak k přehlídkám, tak k výcviku vojska i ke hrám chlapců, když jim byla popřána volnost. A to bývalo téměř denně, neboť orknejští princové se nemuseli podrobovat takovému formální výcviku ve válečném umění, jaký ukázňoval syny větších náčelníků na pevnině. Kdyby byl král Lot ještě naživu a udržel se v Dunpeldyru, ve svém pevninském království Lothianu, byl by nepochybně dohlédl na to, aby alespoň jeho nejstarší syn denně vyjížděl s mečem a kopím, ba i s lukem, aby se obeznámil s hranicemi svého království a aby navštívil sousední země, od nichž může přijít v dobách válečných ohrožení nebo pomoc. Ale na ostrově nebylo takové bdělosti zapotřebí. Po celou zimu a zima tam trvala od října do dubna a někdy až do května střežilo ostrovní břehy moře; vždyť někdy i sousední ostrovy vypadaly jen jako oblaka plující po moři za jinými oblaky, obtíženými deštěm či sněhem. Svým způsobem měli chlapci zimu raději. V zimě se královna Morgause schovávala před studenými větry ve svém paláci, trávila celé dny u krbu a oni byli osvobozeni od jejího přelétavého zájmu. Mohli se přidat k honu na jelena či na kance vlci na ostrově nežili a vychutnávat krkolomné vyjížďky, kdy se s kopími v ruce hnali za chundelatými psy divokou, těžce schůdnou krajinou. Pořádaly se také lovy na tuleně, bývaly to krvavé vzrušující výpravy po kluzkých skalách, kde by chybný krok znamenal zlomenou nohu nebo něco ještě horšího. S luky brzy zacházeli mistrovsky; ostrov oplýval ptactvem a dalo se lovit kdykoliv. Pokud jde o šerm a bojové umění, o to první se postarali královnini důstojníci a o tom druhém chlapci slýchali večer co večer od vojáků, sedících u večeře kolem ohňů na nádvoří. Základní vzdělávání veškeré žádné. Není vyloučeno, že v celém království uměla číst jen královna Morgause. Měla ve své komnatě truhlici plnou knih a někdy v zimě u ohně některou z nich rozevřela, zatímco její ženy jen užasle zíraly a prosily ji, aby jim něco přečetla. Dělávala to jen zřídka, protože její knihy byly z valné části sbírky pouček a rad z oblasti tajných nauk, jimž lidé říkají magie, a královna si své umění žárlivě střežila. O tom chlapci nevěděli vůbec nic a ani se o to nezajímali. Nefalšovaná čarodějná moc, kterou podědila Morgause i její nevlastní sestra Morgan, všech pět jejích synů zcela minula. Oni by jí dokonce opovrhovali. Kouzla a čáry byly v jejich očích ženskou záležitostí. Oni byli muži a jejich síla musí být mužská, a tu dychtivě pěstovali.

Mordred možná ještě dychtivěji než ostatní. Neočekával, že bude do bratrstva princů přijat snadno a rychle, a opravdu narazil na potíže. Dvojčata byla pořád spolu a Gawain zase držel s malým Garethem, jehož chránil před tvrdými pěstmi a kopanci dvojčat, a zároveň se snažil tlumit vliv matčina rozmazlování.

A právě tudy nakonec Mordred pronikl do začarované čtveřice Morgausiných legitimních dětí. Jednou v noci Gawaina probudil vzlykot Garetha, sedícího na zemi. Dvojčata ho vyhnala z lůžka na studené kameny a pak se smíchem odrážela jeho pokusy dostat se znovu do tepla. Gawain byl příliš rozespalý, než aby podnikl drastické kroky, tak prostě přitáhl Garetha do vlastního lože, což znamenalo, že Mordred musel vstát a jít si lehnout k dvojčatům. Ta byla docela vzhůru a moc si přála provést nějakou neplechu; ani je nenapadlo uvolnit mu místo, naopak každý zalehl na jeden kraj široké postele, připraven bránit ji zuby nehty.

Mordred v té zimě chvilku stál a pozoroval je, zatímco Gawain konejšil nejmladšího a přidušenému hihňání dvojčat nevěnoval pozornost. Mordred se ani nepokusil lehnout si k nim; nečekaně se vrhl vpřed, prudce škubl silnou kožešinovou pokrývkou a stáhl ji z nahých chlapeckých těl, aby se na ni sám uložil na podlaze.

Jejich zuřivý jekot Gawaina sice zburcoval, ale jenom se zasmál, objímal Garetha a pozoroval vývoj situace. Agravain a Gaheris, kterým zimou naskočila husí kůže, se vrhli na Mordreda pěstmi a zuby. Ten byl ovšem rychlejší, těžší a naprosto nemilosrdný. Prudce poslal Agravaina přes lůžko takovým úderem do žaludku, až zalapal po dechu. Vzápětí se mu Gaheris zakousl do paže. Mordred popadl z truhly kožený pásek, který tam večer položil, a vyplácel kluka přes záda a přes zadek tak dlouho, dokud se ho Gaheris nepustil a s řevem se neschoval za postel.

Mordred za nimi nešel. Hodil pokrývku zase na postel, odložil pásek na truhlu a pak si lehl a přikryl se, aby se ochránil před studeným větrem od okna.

„Tak dobrá, teď je to vyřízené. Pojďte si lehnout. Jestli mě necháte na pokoji, ani se vás nedotknu.“

Agravain trucoval, rozčileně polykal, pár minut vyčkával a pak poslechl. Gaheris s rukama na zadečku zuřivě vyprskl: „Pancharte! Rybářský spratku!“

„Obojí platí,“ řekl Mordred nevzrušeně. „Jako panchart jsem starší než vy, a jako rybářský spratek silnější. Tak zapadněte a dejte pokoj.“

Gaheris, chvějící se zimou, pohlédl na Gawaina, a když se mu od něho nedostalo pomoci, poslechl. Dvojčata se k Mordredovi obrátila zády a zřejmě hned usnula.

Na druhém konci místnosti zvedl usmívající se Gawain ruku a udělal gesto, které znamená „vítězství“. Gareth, jemuž na tvářičkách usychaly slzy, se jenom culil.

Mordred odpověděl stejným gestem, pak si přitáhl pokrývku a uložil se. Teprve když se přesvědčil, že dvojčata skutečně usnula, uvolnil se v teplých kožešinách a sám upadl do spánku, v němž se jako vždy mísily touhy s nočními můrami.

Pak už byl celkem klid. Po pravdě řečeno, Agravain zaujal k Mordredovi jakýsi zdrženlivě obdivný postoj, a Gaheris, třebaže v tomto případě své dvojče nenásledoval, zachovával nevrlou neutralitu. S Garethem nebyly nikdy žádné problémy. Díky jeho slunné povaze a drasticky rychlé pomstě, kterou Mordred vykonal na jeho mučitelích, se z něho stal Mordredův přítel. Mordred si však dával dobrý pozor, aby se nepostavil mezi chlapečka a obdivovaného Gawaina. Neboť Gawain byl ze všech nejdůležitější. Gawain mel ve své povaze něco z Pendragona, co převažovalo nad černou krví Lothianovou a zrůdnou mocí jeho matky, a proto by se postavil každému uzurpátorovi. Vůči Gawainovi zaujal Mordred neutrální postoj a vyčkával. První krok nechával na něm.

Tak přešel podzim a zima, a než nastalo opět léto, byla Tulení zátoka už jen vzpomínkou. Pokud jde o způsoby, oblečení a dovednosti, jež potřebovali orknejští princové, nebylo mezi Mordredem a jeho nevlastními bratry žádného rozdílu. Starší téměř o rok, byl nutně porovnáván spíše s Gawainem než s těmi mladšími. Třebaže měl Gawain zpočátku výhodu předchozího tréninku, časem všechny rozdíly mezi nimi téměř zmizely. Mordred se vyznačoval bystrostí až vypočítavostí a chladnou myslí; Gawain zase usiloval o ostentativní dokonalost, jež se v horších případech projevovala jako zbrklost, a někdy až surovost. Vcelku se dá říci, že v zacházení se zbraní byly jejich síly vyrovnané a že respektovali jeden druhého s jistými sympatiemi, byť ne s láskou. Gawainova láska patřila provždy Garethovi, a jakýmsi téměř násilnickým a často i nešťastným způsobem ji projevoval své matce. Dvojčata žila jeden pro druhého. Mordred, třebaže tu byl zdánlivě doma a celkem dobře zapadl do nových poměrů, stál vždycky stranou rodiny, soběstačný a zřejmě s tímto stavem spokojený. Královnu vídal málo a neměl tušení, jak bedlivě ho sleduje.

Když opět nastal podzim, zašel si jednoho dne do Tulení zátoky. Došel na vrcholek útesu a jako kdysi dávno tam zůstal stát a díval se na zelenou zátoku hluboko dole. Byl říjen a foukal silný vítr. Vřes byl zčernalý, jako bez života, a tu a tam na vlhčích místech rostl hustý zlatozelený mech rašeliník. Většina mořských ptáků odletěla na jih, ale nad šedými vodami se stále ještě vznášeli terejové a šplouchali se na hladině jako mořští duchové. Dole v zátoce opracovaly deště a větry zřícenou chatrč tak, že zdi, z nichž voda vymyla všechnu mazanici, vypadaly spíše jako hromada kamení vyvržená sem přílivem než jako zbytky lidského obydlí. Ohořené zčernalé trosky zařízení už dávno odnesl vítr a voda.

Mordred sešel z kopce dolů a úmyslně zamířil po deštěm omytém trávníku ke dveřím svého pěstounského domova. Stál na prahu a rozhlížel se. V posledním týdnu silně pršelo, tu a tam stály kalužiny.

V jedné plavalo cosi bílého. Sehnul se a viděl, že je to kost.

Na okamžik se zarazil a pak ji náhle vylovil a zvedl. Kousek kosti, těžko říci, zda lidské nebo zvířecí. Stál a držel ji v ruce a záměrně se pokoušel vyvolat v sobě dojetí či vzpomínku. Jenže čas a počasí vykonaly své; kost byla omytá, sterilní, lhostejná jako kameny na pláži. Ať byl pro něho tento život a tito lidé čímkoliv, měl to za sebou. Odložil kost do pukliny, v níž stála voda, a šel pryč.

Než se opět pustil po stezce vzhůru, zastavil se a hleděl na moře.

V jistém smyslu byl teď svobodný; ale on celou svou bytostí toužil po svobodě ležící za touto vodní hranici. Cosi v jeho duši toužilo překonat vzdušný předěl mezi Orknejemi a pevninskými říšemi, které dohromady tvořily Nejvyšší království.

„Půjdu tam,“ řekl do větru. „Proč by se jinak stalo všechno to, co se stalo? Půjdu tam a zjistím, co se může stát z jednoho zparchantělého orknejského prince. Ona mě tu nemůže držet. Odpluji nejbližší lodí.“

Pak se obrátil k zátoce zády a vrátil se domů do paláce.

7

S příjezdem další lodi se příležitost nenaskytla, a nenaskytla se ani příštího roku. Nakonec Mordred, věren své povaze, spokojeně vyhlížel svou chvíli a vyčkával. Jel by rád, ale ne dříve, než bude mít něco jistého. Moc dobře věděl, jak malé naděje má mimo tyto ostrovy nezkušený mladík bez výcviku; takový by mohl skončit, byť je královým levobočkem, v otroctví nebo v neplacené službě. To zase bylo lepší žít na Orknejích. Jednoho dne, když trávil v paláci třetí léto, vplula do přístavu jistá loď z pevniny a stala se náhle středem pozornosti.

Meridaun byla malá obchodní loď a dorazila z Caer y n’a Von, jak nyní lidé nazývají staré římské posádkové město Segontium ve Walesu. Vezla hrnčířské zboží a rudy i vytavené železo, ba dokonce i zbraně pro ilegální obchod, který provozovaly malé kovárny za kasárnami v opevněném přístavu.

Na palubě byli také cestující a pro ostrovany, kteří se tísnili na molu, aby loď uvítali, byli ještě zajímavější než nejžádanější zboží. Lodi přivážely zprávy a Meridaun se svým smíšeným nákladem cestujících přinesla největší novinu za dlouhá léta.

„Merlin je mrtev!“ vykřikl z můstku muž, jehož ta zpráva učinila nadmíru důležitým. Ale dříve než se dav, tísnící se dychtivě dole, mohl vyptat na další podrobnosti, prohlásil druhý halasně:

„Ještě ne, dobří lidé, ještě ne! Alespoň ještě nebyl, když jsme vyjížděli z přístavu, ale je pravda, že je velice nemocen a očekává se, že se konce měsíce nedožije…“

Jak z davu zaznívaly otázky, zprávy se postupně upřesňovaly. Starý kouzelník byl skutečně těžce nemocen. Dostal nový záchvat padoucnice a byl v bezvědomí „ve spánku jako sama smrt“ –, už mnoho dnů se ani nepohnul, ani nepromluvil. Spánek se teď může každou chvíli opravdu změnit ve smrt.

Chlapci šli na molo pro novinky stejně jako ostatní obyvatelé městečka. Mladší princové, vzrušení příjezdem lodi, se tlačili davem dopředu. Mordred se však držel zpátky. Slyšel šum hovoru, hlasité otázky a přehnaně sebevědomé odpovědi; kolem něho to hlučelo, ale on jako by tu stál sám. Jako by se vrátil do jakéhosi snu. Kdysi dávno slyšel kdesi v šeru nejasně stejnou zprávu, kterou kdosi ustrašeně zašeptal. Až dodneška si na to nevzpomněl. Celý život poslouchal příběhy o Merlinovi, královu kouzelníkovi, zároveň s příběhy o nejvyšším králi a jeho dvoře na Camelotu; jak je možné, že kdesi hluboko ve snu už jednou slyšel zprávu o Merlinově smrti? Tehdy to určitě nebyla pravda. Možná že ani teď není… „Není to pravda.“

Přišel k sobě a trhl sebou. Uvědomil si, že to zřejmě řekl nahlas. Gawain po jeho boku na něho jen zíral. „Co tím myslíš, že to není pravda?“

„To že jsem řekl?“

„Však ty víš, že jsi to řekl. O čem jsi mluvil? O starém Merlinovi? A co je nám vůbec do toho? Vypadáš, jako bys potkal ducha.“

„Možná jsem ho potkal. Já nevím, co jsem tím chtěl říct.“

Mluvil nepřesvědčivě a to bylo u něho tak neobvyklé, že se na něho Gawain zahleděl ještě pozorněji. V té chvíli chlapce někdo odstrčil stranou, davem se tvrdě prodíral nějaký muž. Chlapce to dopálilo, ale pak sami ustoupili, když viděli, že je to Gabran. Královnin milenec se panovačně rozkřikl přes hlavy stojícího davu:

„Hej, vy tam! Ano, ty a ty taky… Pojďte se mnou! Vypovíte ty noviny rovnou v paláci. Královna je musí slyšet první.“

Dav lidí se poněkud rozmrzele rozestoupil, aby mohli nositelé zpráv projít. Šli s Gabranem ochotně, tvářili se důležitě a zřejmě doufali v odměnu. Lidé je pozorovali, dokud jim nezmizeli z očí, a pak se znovu obrátili k molu s nadějí, že další vystupující cestující jim poví, co se stalo.

Zřejmě to byli vesměs obchodníci; první byl zlatník, soudě podle zavazadel, která nesl, za ním kožešník a jako poslední vyšel pocestný doktor, jehož otrok byl obtížen léky v truhličkách, vacích a nádobkách. K němu se lidé žádostivě hrnuli. Na těchto severských ostrovech žádný doktor nežil a pro léky se chodilo k babám kořenářkám nebo v krajním případě ke svatému muži na Papa Westray, takže tuto příležitost nechtěl nikdo promeškat. Doktor neztrácel čas a pustil se do díla. Zůstal stát hned na slunném molu a už odemílal své tirády, zatímco jeho otrok začal vybalovat léky na všechny nemoci, jimiž podle doktorova odhadu mohli ostrované trpět. Muž mluvil hlasitě, sebevědomě a pronikavě, aby překřičel případného soupeře, jenže zlatníka, který vystupoval před ním, ani nenapadlo rozložit tu svůj stánek. Byl to shrbený šedovlasý stařec, jehož oděv se skvěl honosnými ukázkami jeho vytříbeného šperkařského umění. Když došel k davu, rozhlédl se a obrátil se na Mordreda, který stál nejblíž.

„Hej, chlapče, pověz mi ach, prosím za prominutí, mladý pane. Musíš omluvit starce, jemuž neslouží zrak. Teď vidím, že patříš k vrchnosti, a tak tě znovu požádám, abys mi laskavě řekl, kudy se jde do královského paláce.“

Mordred ukazoval: „Touhle ulicí pořád dál, až dojdeš k černému oltářnímu kameni, tam zahneš západním směrem a cesta tě dovede až k paláci. Uvidíš velké stavení ale říkal jsi, že ti neslouží zrak? Stačí jít za ostatními, myslím, že tam mají namířeno skoro všichni, pro další zprávy.“

Gawain k němu přikročil blíž. „Možná sám víš více? Odkud jsou ti chlapi, co přinesli zprávy? Z Camelotu? A odkud jsi ty, zlatníku?“

„Já jsem z města Lindum, mladý pane, to je na jihovýchodě, ale jsem pořád na cestách.“

„Tak nám pověz sám, co je nového. Cestou jsi jistě vyslechl všechno, co vykládali.“

„Pokud jde o cestu, slyšel jsem toho moc málo. Víte, špatně snáším moře, a tak jsem byl většinou v podpalubí. Aleje tu něco, o čem se ti chlapíci nezmínili. Asi chtěli přinést tu novinu jako první. Na palubě je královský kurýr. Chudák, trpěl mořskou nemocí stejně jako já, ale i kdyby toho nebylo, pochybuji, že by se o své zprávy podělil s obyčejnými lidmi, jako jsme my.“

„Královský kurýr? Kde nastoupil na loď?“

„V Glannaventě.“

„To je v Rhegedu?“

„Správně, mladý pane. Ale ještě nevystoupil, co říkáš, Casso?“

Těmito slovy se obrátil na vysokého otroka, který stál za ním se zavazadly v rukou. Muž zavrtěl hlavou. „Ten půjde rovnou do paláce, na to můžete vzít jed. Chcete-li nejčerstvější zprávy, uděláte dobře, mladí pánové, když poběžíte za ním. Co mne se týče, jsem starý, a pokud mi jdou obchody, je mi jedno, co se děje ve světě. Tak pojď, Casso, slyšel jsi? Po téhle cestě až k černému oltářnímu kameni a pak zahneme na východ.“

„Na západ,“ řekl Mordred rychle otrokovi. Muž přikývl, usmál se a pak vzal svého pána za ruku a vedl ho po hrubém schodišti na cestu. Odklopýtali a brzy se jim ztratili z očí za stavením, v němž bydlel správce přístavu.

Gawain se rozesmál. „To je ohromné, tentokrát se palácový kozel hrubě pomýlil! Odvedl ke královně dva bajkáře a nepočkal ani na zprávu, že je na palubě králův posel! Rád bych věděl…“

Větu nedokončil. Šum a rozruch na palubě dával tušit, že se blíží někdo důležitý, a to už z podpalubí vystupoval muž, dobře oblečený a hladce vyholený, ale po mořské nemoci ještě celý pobledlý. U opasku mu viselo kurýrní pouzdro se zámkem a pečetí. Důležitě přešel lodní lávku. Někteří měšťané, včetně chlapců, se k němu hrnuli, odlákáni od potulného doktora, ale byli zklamáni. Posel si nikoho nevšímal a na otázky odmítal odpovídat. Vyšel po schodech nahoru a rychlým krokem se vydal k paláci. Když míjel poslední městská stavení, spěšně mu vyšel v ústrety Gabran, tentokrát s čestným doprovodem ozbrojenců.

„Tak už to ví,“ řekl Gawain. „Honem, pospěšme si,“ a mládenci se hnali klusem do kopce poslovi v patách.

Dopis, který posel přinesl, byl od královniny sestry Morgan, královny Rhegedu.

Dámy se navzájem příliš nemilovaly, ale pojilo je pouto silnější než láska: nenávist k bratru Artušovi, nejvyššímu králi. Morgause ho nenáviděla, vědouc, že si Artuš oškliví vzpomínku na hřích, k němuž ho svedla, a této vzpomínky se hrozí. Morgan pak ho nenáviděla proto, že ačkoli měla za manžela významného válečníka a krále Urgbena, toužila po muži mladším a také po větším království. Je lidské nenávidět osoby bez viny, v jejichž zničení doufáme, a Morgan byla připravena zradit oba, bratra i manžela, aby dosáhla svého.

Své sestře psala Morgan o prvním ze svých dvou přání. „Pamatuješ si na Accolona? Teď je můj. Dal by za mne život. A možná že to bude zapotřebí, kdyby se Artuš nebo ten ďábel Merlin doslechli o mých plánech. Ale buď klidná, sestro. Vím ze spolehlivých pramenů, že kouzelník je nemocen. Jistě víš, že si vzal do svého domu učně. Je to dívka, dcera Dyonase z Říčních ostrovů, a bývala jednou z jezerních paní na ostrově Ynys Witrin. Říká se, že se teď stala jeho milenkou, využívá jeho slabosti a snaží se vytáhnout z něho veškerou jeho moc, prý je na nejlepší cestě zmocnit se všech jeho vědomostí, vysát ho a pak ho provždy někde zavřít. Já vím, říká se, že čaroděj nemůže umřít, ale je-li to, co se říká, pravda, kdo nám může zabránit, jakmile bude Merlin bezmocný a jeho místo zaujme jenom ta holka Nimuí, abychom po moci sáhly my, skutečné kouzelnice?“

Morgause, která dopis četla u okna, se netrpělivě a opovržlivě ušklíbla. „My, skutečné kouzelnice.“ Jestli si Morgan myslí, že jí ve znalosti kouzel sahá aspoň po kolena, tak je to ctižádostivá husa. Morgause kdysi sama uváděla svou nevlastní sestru do světa magie a za nic na světě by nepřipustila, ani sama sobě, že Morganiny přirozené vlohy k čarování jí pomohly předčit orknejskou kouzelnici s jejími elixíry lásky a jedovatými kouzly přinejmenším tak, jako je Merlin ve své době předčil obě.

O moc víc se z dopisu nedozvěděla. „Pokud jde o ostatní,“ psala Morgan, „v zemi je klid a jak se obávám, znamená to, že můj pán král Urgben brzy přijede na zimu domů. Říká se, že se Artuš chystá do Bretaně, navštívit v míru krále Hoela. Prozatím pobývá na Camelotu a užívá si manželského blaha, ale potomek pořád ještě není na obzoru.“

Tentokrát se Morgause při četbě usmála. Bohyně tedy vyslechla její prosby a ocenila její oběti. Ty pověsti byly pravdivé. Královna Guinevere je neplodná a nejvyšší král, který by ji nikdy nezapudil, je odsouzen zůstat bez pokrevního dědice. Vyhlédla z okna. Stál tam ten, jenž měl být před mnoha lety utopen. Stál tam s ostatními chlapci na rovném trávníku před hradbou, kde zlatníkův sloužící postavil svému pánovi stan a pícku a stařec vybaloval své nástroje a přitom rozprávěl s chlapci.

Morgause se odvrátila od okna a na její rozkaz přiběhlo páže.

„Ten člověk před bránou je zlatník? Právě připlul? Tak mu řekni, ať mi přinese něco na ukázku. Je-li šikovný, budu mít pro něho práci a ubytuje se v paláci. Ale jen jestli dělá pěkné věci, vhodné pro královnu. Vyřiď mu to, jinak ať mě neobtěžuje.“

Chlapec odběhl. Královna s dopisem v klíně hleděla přes vřesoviště za zelený obzor, kde obloha zrcadlila nekonečný jas moře, a usmívala se, neboť se k ní zase vrátila vidina ukrytá v křišťálu. Opět viděla vysoké věže Camelotu a sebe samu se svými syny po boku, jak přináší Artušovi bohaté dary, jež budou jejím glejtem, umožňujícím jí přístup k moci a přízni. A nejcennější dar ze všech stál tam dole pod oknem; Mordred, syn nejvyššího krále.

Třebaže to zatím věděla jenom královna, chlapci trávili na ostrovech své poslední léto, a to se vydařilo. Slunce zářilo, vítr byl teplý a mírný, lovy a hony úspěšné. Chlapci trávili celé dny venku. Už nějakou dobu se pod Mordredovým vedením dokonce pouštěli i na vodu, což ostrované pro zábavu nedělali, neboť tam, kde se setkávala dvě velká moře, byly proudy nevypočitatelně a nebezpečné. Gaheris zpočátku trpěl mořskou nemocí, ale zahanbovalo ho, že by měl mít „rybářský spratek“ nad ním převahu, a tak vytrval a časem se z něho stal celkem slušný mořeplavec. Zbývající tři si plachtění oblíbili jako rackové vrcholky vln, a když viděli, jak obratně Mordred vede člun v záludných proudech, vyvinul se mezi „skutečnými princi“ a starším chlapcem zcela nový vztah. Je pravda, že jeho námořnické umění nebylo nikdy vyzkoušeno na rozbouřeném moři; královnina shovívavost by byla rychle u konce, kdyby se prokázalo, že hrozí skutečné nebezpečí; a tak těch pět, pokud šlo o vzrušující okamžiky, raději drželo jazyk za zuby a jejich průzkumy pobřeží se obešly bez kázání. Ostatně i kdyby byli královnini rádci věděli lépe než ona, jaká rizika chlapci podstupují i v letním počasí, stejně by to Morgause neřekli. Gawain bude jednoho dne králem a o jeho přízeň bylo třeba se ucházet už teď. Po pravdě řečeno, Morgause se téměř nezajímala o dění za palácovými zdmi, a jak řekl Gareth nevinně, nevěda valně, co to znamená, „čarodějnice nemají vodu rády“. Neboť jestli byli princové na něco opravdu hrdí, pak to byla pověst jejich matky jako čarodějky.

A ta se toho léta svým způsobem opět potvrdila. Zlatník Beltane a jeho otrok Casso byli ubytovaní v jednom z palácových přístavků a denně je bylo vidět v pilné práci na nádvoří. Pracovali na zakázkách od královny; dala jim stříbro a něco drahých kamenů, které zachránila před lety z Dunpeldyru, a uložila vyrábět náhrdelníky, pažní náramky a jiné šperky „vhodné pro krále.“ Nikomu nic nevysvětlovala, ale říkalo se, že královna měla vidění, které se týkalo předmětů takové krásy a ceny, a že ten zlatník ať už náhodou nebo působením kouzel, můžete si vybrat přišel, aby se sen změnil ve skutečnost.

Jeho výtvory byly opravdu nádherné. Starý muž byl vynikající řemeslník, a co více, byl to umělec vybraného vkusu, který se vyučil však také o tom neúnavně vyprávěl u nejlepších mistrů. Uměl pracovat jak podle keltské módy vytvářel nádherné vzory sestávající z výrazně lomených, ale ladných linií –, tak podle saského vzoru. Od Sasů na jihu se zase naučil zacházet se smaltem a vykládáním a kov zpracovával jemně jako filigrán. Jemnější práce dělal sám; byl tak krátkozraký, že v běžném životě byl téměř slepý, ale zblízka pracoval s úžasnou přesností. Hrubší a rutinní práce dělal Casso, kterému také dovoloval, aby čas od času bral věci do opravy a jiné místní zakázky. Casso byl tak mlčenlivý, jak byl Beltane upovídaný, a chlapcům kteří trávili dlouhé hodiny kolem pícky, když se tam dělo něco zajímavého chvíli trvalo, než zjistili, že Casso je ve skutečnosti němý. A tak všechny jejich otázky směřovaly na Beltana, který pracoval a ochotně řečnil. Ale Mordred, jenž přihlížel téměř stejně mlčky jako otrok, si byl jistý, že Cassovi nic neušlo, a když tu a tam zvedl své sklopené oči, budil dojem člověka výrazně inteligentnějšího, než byl jeho pán. Byl to chvilkový dojem a brzy byl zapomenut; princ nemá proč starat se o němého otroka, a Mordred byl v té době už skutečným princem, jehož nejenže mezi sebe přijali nevlastní bratři, ale k jeho překvapení svou přízní ho vyznamenávala i královna.

Tak proběhlo léto a na jeho konci se ukázalo, že královnina kouzelnická předvídavost byla oprávněná. Jednoho krásného zářijového dne připlula jiná loď. A přivezla zprávu, která jim všem změnila život.

8

Byl to královský koráb. Chlapci jej zahledli první. Byli toho dne s loďkou na moři a lovili ve fjordu. Loď měla vítr v zádech, plachty vzduté, a na pozlaceném stěžni vlál plamenec dlouhá trojúhelníková vlajka, kterou, ač ji nikdo z nich předtím neviděl, vzrušeně poznali všichni. Červený drak na žlutozlatém poli.

„Praporec nejvyššího krále!“ Mordred u kormidla ji spatřil první.

Gaheris, který se nikdy nedokázal ovládat, vyrazil divoký válečnický pokřik. „Posílá pro nás! Pojedeme na Camelot! Náš strýc nejvyšší král si na nás vzpomněl a posílá pro nás!“

Gawain řekl zvolna: „Takže to viděla správně. Stříbrné dary jsou pro krále Artuše. Ale když je jeho sestra, nač vůbec takové dary potřebuje?“

Jeho bratři mu ale nevěnovali pozornost. „Camelot!“ řekl Gareth a vykulil oči.

„Tebe s sebou nevezmou.“ Agravain to řekl ostře. „Na to jsi ještě moc malý. Ona by tě stejně nepustila. Když ale pro nás posílá náš strýc nejvyšší král, tak nás přece musí pustit!?“

„Ty bys šel?“ zeptal se Mordred suše.

„Jak to myslíš? Musel bych. Kdyby nejvyšší král…“

„Ano, já vím. Chtěl jsem říct, jestli bys chtěl jít.“

Agravain na něho zíral. „Zbláznil ses? Nejít? Proč bych k čertu nechtěl?“

„Protože nejvyšší král nebyl nikdy přítelem našeho otce, to tím chtěl říct,“ vložil se do řeči Gaheris. A dodal zlomyslně: „Jasně, chápeme, proč by třeba nechtěl jít Mordred, ale nejvyšší král je konec konců bratr naší matky a proč by měl být naším nepřítelem, i když byl nepřítelem otcovým?“ Mrkl na Gawaina. „Tak jsi to myslel, ne? Taky máš dojem, že s sebou bere celý ten poklad, aby si vykoupila návrat na pevninu?“

Gawain zápolil s lanem a neodpověděl. Gareth, který chápal sotva polovinu z toho, co bylo řečeno, se dychtivě vložil do hovoru: „Jestli půjde také, tak mě vezme s sebou, to vím jistě.“

„Vykoupit si návrat!“ opakoval Agravain výbušně. „Proč, to je bláznovství! Není těžké pochopit, jak to bylo. To ten zlolajný dědek Merlin poštval nejvyššího krále proti nám, a teď, když konečně umřel můžeš se vsadit o co chceš, že loď veze tuhle zprávu –, můžeme jet ke dvoru na Camelot a zaujmout své místo mezi rytíři kulatého stolu.“

„Čím dál tím líp.“ Mordred to řekl ještě sušeji než předtím. „Ptal jsem se vás, jestli k němu chcete jít, protože jsem si vzpomněl, jak jste kritizovali jeho taktiku.“

„Ach, jeho taktika,“ řekl Agravain netrpělivě. „Tady jde o něco jiného. Tohle by mohla být příležitost vypadnout odtud a dostat se rovnou do středu dění. Jen mě tam pusťte, chci říct na Camelot, dejte mi nějakou šanci porozhlédnout se po životě a po nějakých bojích a jeho taktiku vem čert!“

„Ale kde budou jaké boje? O to vám jde, že ano? Proto tě to tak štve. Je-li skutečně odhodlaný uzavřít trvalý mír se saským Cedrikem, k žádným bojům nedojde.“

„Má pravdu,“ řekl Gaheris, ale Agravain se jen smál.

„To se uvidí. Jednak si myslím, že ani Artuš nepřiměje saského krále, aby souhlasil s podmínkami a dodržoval je, a jednak jak se tam dostanu a potkám nějakého Sasa, budu se bít, smlouva nesmlouvá!“

„To jsou řeči,“ řekl Gaheris opovržlivě.

„Ale když je tady ta smlouva…“ spustil Gareth pobouřeně.

Gawain je přerušil. V jeho rozvážném hlase bylo napětí, jak přemáhal vzrušení. „Zmlkněte, bando jedna! Vrátíme se domů a všechno zjistíme. Kdyby nic jiného, tak vezou zprávy. Mordrede, můžeme to otočit?“ Neboť Mordred byl podle dohody vždycky kapitánem jejich námořních výprav, tak jako Gawain velel jejich podnikům na souši.

Mordred přikývl a zavelel seřídit plachty. To, že přidělil nejtěžší úkol Agravainovi, nemusela být náhoda, ale ten nic neřekl a zavěsil se na vzpírající se lano. Čilá loď se obrátila směrem k pevnině a pohupovala se v kýlové brázdě královské lodi.

Ať už loď vezla nějaké poselství týkající se chlapců, nebo ne, jisté bylo, že na palubě byl královský zmocněnec, který vystoupil na břeh, hned jak loď přirazila ke břehu. Ačkoli s nikým nepromluvil ani slovo kromě krátkého poděkování za zdvořilé uvítání, jež mu připravili přední královnini dvořané, posádka už znala polovinu novin, které přivážel; a než chlapci dorazili se svou lodí do přístavu a vydrápali se na břeh, slova kolovala od úst k ústům a zvonila v nich hrana posvátné bázně, jež se mísila s kradmým vzrušením chudáků při pomyšlení na tolik změn na nejvyšších místech.

Chlapci se vmísili do davu, poslouchali, co se říkalo, a vyptávali se členů posádky, kteří už byli na břehu.

Bylo to tak, jak tušili. Starý kouzelník konečně zemřel. Po velkolepém smutečním obřadu byl pohřben ve své jeskyni na Bryn Myrddin nedaleko Mariduna, kde se narodil. Jeden z vojáků provázejících královského posla u toho byl a živě popsal obřad, králův zármutek i smuteční vatry, které hořely široko daleko po celé zemi, a konečně návrat dvora na Camelot a vyslání lodi na Orkneje. O důvodech toho námořníci moc nevěděli, ale říkalo se, že prý mají královnu Morgause přivézt okamžitě na pevninu.

„Já jsem to říkal!“ oznámil Gaheris vítězoslavně svým bratrům. Rozběhli se po cestě vedoucí do paláce. Mordred okamžik váhal, pak se vydal za nimi. Zdálo se, že se věci náhle změnily. Opět stál mimo, a čtyři Lotovi synové, spojeni nádhernou vyhlídkou, jež se před nimi otevírala, si toho sotva všimli. V běhu se dohadovali.

„To Merlin radil nejvyššímu králi, aby uzavřel se Sasy mír,“ tvrdil Agravain sotva dechu popadaje.

„Takže teď možná uvidíme, jak náš strýc znovu tasí meč,“ řekl Gaheris šťastně. „A potřebuje nás…“

„A poruší přísahu, kterou dal?“ zeptal se Gawain ostře.

„Možná že nechce jenom nás,“ řekl Gareth. „Možná že teď, když Merlin zemřel, posílá také pro matku. Matka říkala, že Merlin byl zlý člověk a nenáviděl ji proto, že žárlil na její čarodějnické umění. Řekla mi to. Možná že teď, když je mrtvý, se místo něho stane královou kouzelnicí naše matka.“

„Královou kouzelnicí? Už jednu má,“ řekl Gawain suše. „Copak jste to neslyšeli? Od Merlina se kouzlům naučila paní Nimuí a král se se vším obrací na ni. Aspoň se to tak říká.“

Blížili se k bráně. Zvolnili krok. Gareth se obrátil na nevlastního bratra.

„Mordrede, až odjedeme na Camelot, zůstaneš tu sám. Co budeš dělat?“

Zůstaneš tu sám… Prvorozený syn orknejského krále zůstane jako jediný z princů na Orknejích? Mordred viděl, že v téže chvíli napadlo Gawaina totéž. Odpověděl krátce: „Nepřemýšlel jsem o tom. Pospěšme dovnitř, ať se dozvíme, co má ten posel vyřídit.“

Proběhl bránou. Gawain chviličku otálel, pak se rozběhl za ním a ostatní s ním.

V paláci to vřelo, ale kromě všeobecných novin, které už chlapci slyšeli, nikdo nic nevěděl. Posel stále ještě jednal s královnou. Lidé se tísnili na chodbách a v síni, ale uvolnili cestu princům, kteří si vbrzku, umytí a převlečení, razili cestu dveřmi vedoucími do královniných soukromých komnat.

Připozdívalo se. Světla začalo ubývat a služebnictvo rozsvěcovalo pochodně. Byl čas na večeři. Vůně vařeného jídla se táhla komnatami a připomínala chlapcům, jak velký mají hlad. V rozčilení nesnědli ječné placky, které s sebou měli ve člunu. Ale královniny dveře se stále neotvíraly. Jednou zaslechli její hlas, pronikavě zvýšený, ale nepoznali, zda z hněvu či rozčilení. Chlapci se vrtěli a pokukovali po sobě.

„Musí to být pravda, že máme jet,“ ujišťoval se Agravain. „Z jakého jiného důvodu by náš strýc nejvyšší král vypravil jednu ze svých lodí s poselstvím?“

„A i kdyby to tak nebylo,“ mínil Gawain, „můžeme přece tou lodí poslat našemu strýci nejvyššímu králi vzkaz a aspoň mu připomenout naši existenci.“

(„Jestli některý z nich ještě jednou řekne „náš strýc nejvyšší král“,“ pomyslel si Mordred, „začnu vyvolávat „můj otec král Lothianu a Orknejských ostrovů“, a uvidíme, co oni na to!“)

„Ticho!“ zvolal. „Už vychází. Teď se to dozvíme.“

Ale ještě se neměli dozvědět vůbec nic. Dveře královniny komnaty se otevřely, posel v doprovodu stráží vyšel ven, ale z jeho tváře se nedalo vyčíst vůbec nic, neboť tak jsou tito lidé vycvičeni. Kráčel, nehledě napravo ani nalevo, a lidé mu ustupovali z cesty. Nikdo ho neoslovil, ustoupili i princové, aniž mu položili jedinou z otázek, které je pálily na rtech. Dokonce i tady, na ostrovech, za zády severního větru, věděli, že králova vyslance se nelze vyptávat o nic více než samotného krále. Prošel kolem nich, jako by ani neexistovali jako by pouhý posel nejvyššího krále byl významnější osobou než všichni ostrovní princové.

Přistoupil k němu komorník, aby ho zavedl do komnat, které mu byly v paláci vyhrazeny. Ale královniny dveře zůstaly po celou tu dobu pevně zavřeny.

„Chci svou večeři,“ řekl Gareth upřímně.

„Tu zřejmě dostaneme dávno předtím,“ řekl Agravain, „než se odhodlá nám sdělit, co se vlastně děje.“

Bylo to tak, jak řekl. Teprve pozdě večer, když se blížila hodina, kdy byli chlapci obvykle posíláni na lože, pro ně královna konečně poslala.

„Všech pět?“ opakoval Gawain vzkaz

„Všech pět,“ potvrdil Gabran. Nemohl se zvědavě nepodívat po Mordredovi a další čtyři páry očí učinily totéž. Mordred se vypjal, aby potlačil náhlé vzrušení, naději a obavy, a podle svého zvyku se zatvářil lhostejně a z jeho tváře se nedalo nic vyčíst.

„A pospěšte si,“ řekl Gabran a přidržel dveře.

Pospíchali tedy.

Do Morgausiny komnaty vstoupili v řadě za sebou, mlčky, plni očekávání i obav, co je uvnitř čeká. Královna využila dlouhé přestávky po odchodu posla, aby povečeřela, pohovořila se svými rádci a dopřála si bouřlivou, ale uspokojivou mezihru s Gabranem. Pak svým komorným přikázala, aby ji vykoupaly, oblékly do dvorského roucha a pro její rozhovor se syny vytvořily královský rámec.

Ze síně dala přinést vysoké pozlacené křeslo, usedla na ně před krbem s hořící rašelinou a nohy složila na karmínově červenou podnožku. Na stolku vedle ní stál zlatý pohár se zbytkem vína a vedle něj svitek, který jí předal králův posel; královská dračí pečeť se na něm vyjímala jako krvavá skvrna.

Gabran uvedl chlapce do komnaty a postavil se za její křeslo. Nikdo jiný tam nebyl, ženy byly už dávno propuštěny. Venku za oknem půlnoční měsíc v úplňku změnil svou barvu z oranžové na chladné stříbro, měsíční paprsek proťal jako ostrá čepel její křeslo, zlatě zajiskřil a utonul v záhybech jejího šatu. Měla na sobě jedno ze svých nejkrásnějších rouch, splývavý samet matně bronzové barvy. Pás na něm zdobilo zlato a smaragdy, zlato si vpletla i do vlasů a na hlavu si posadila jednu ze svých královských korunek, tenkou čelenku z červeného keltského zlata, která patřívala králi Lotovi. Chlapci ji předtím vídali, jenom když směli být přítomni formálnímu zasedání královské rady.

Pochodně byly zhasnuté, lampy nehořely. Seděla mezi planoucím ohněm a měsícem, vypadala královsky a byla velice krásná. Mordred si možná jako jediný z pětice všiml, že je pod nenadálým ruměncem ve tváři bledá. „Plakala,“ pomyslel si, a pak si ten dojem upřesnil ryze artušovsky, mrazivě: „Ona pila. Gawain má pravdu. Odjedou. A co bude se mnou? Proč poslala i pro mne? Protože se mne tu bojí nechat samotného, mne, Lotova prvorozeného? Docela sám a kralevic, co s tím?“ Na jeho tváři nebylo stopy po pádících myšlenkách. Stál bez hnutí vedle Gawaina, o půl hlavy vyšší, a vyčkával, zdánlivě nejméně zainteresovaný ze všech. Pak si všiml, že ze všech pěti hledí královna pouze na něho, na Mordreda, srdce mu poskočilo a začalo bít rychle a hlasitě.

Konečně od něho Morgause odvrátila zrak a chvíli si je všechny prohlížela. Pak promluvila.

„Všichni víte, že loď kotvící v přístavu vyslal můj bratr nejvyšší král Artuš a že na její palubě byl Artušův vyslanec s poselstvím pro mne.“

Žádná odpověď. Také žádnou neočekávala. Přehlédla řadu chlapců se zvednutými hlavami, v jejichž očích se objevily jiskřičky radostného očekávání. „Vidím, že jste se pokoušeli hádat a počítám, že jste uhodli. Ano, konečně přišlo pozvání, po němž, jak vím, jste dlouho toužili. Já také, třebaže přichází způsobem mně nevítaným… Máte přijet na Camelot ke dvoru vašeho strýce nejvyššího krále.“

Odmlčela se. Gawain, jenž měl svá privilegia, řekl rychle: „Paní, matko, jestli tě to rozrušilo, pak mě to opravdu mrzí. Ale což jsme celou dobu nevěděli, že se to jednoho dne stane? Právě tak jako víme, že výcvik a bohatství musí urození lidé jako my hledat spíše na pevnině ve víru událostí než tady na ostrovech.“

„Jistě.“ Jednou rukou poklepala na stůl, kde ležel zpola rozvinutý králův list. Jaké podmínky, uvažoval Mordred, jsou v tom dopise uvedeny, že Morgause sáhla po lahvi vína a byla tak rozrušena, až se každý její nerv chvěl jako přespříliš napjatá struna loutny?

Gawain, povzbuzen její stručnou odpovědí, se z náhlého popudu zeptal: „Tak proč se z toho pozvání neraduješ? Není to proto, že bys ztrácela…“

„Nejde o pozvání jako takové, ale o to, jakým způsobem mi bylo předloženo. Všichni jsme věděli, že jednoho dne přijde, až až můj úhlavní nepřítel nebude stát po králově boku. Předpovídala jsem to a měla jsem vlastní plány. Tebe, Gawaine, bych byla nechala tady. Jsi budoucí král a tvé místo je tady, ať v mé přítomnosti nebo beze mne. Ale on si žádá, abys přišel k němu, a tak musíš jít. A ten muž, jehož poslal, ten „vyslanec“, jak tituluje sám sebe (v jejím hlase zněl výsměch), tu má zůstat místo tebe jako „regent“. Kdo ví, kam tohle povede? Říkám ti otevřeně, že se bojím. Bojím se toho, že jakmile budeš ty a tvoji bratři z Orknejí pryč, Artuš se postará, aby tě tenhle jeho slouha připravil o jedinou zemi, která ti zůstala, stejně jako se zmocnil Lothianu, a že na tvé místo dosadí toho člověka.“

Gawain, vzrušením celý zardělý, měl chuť se přít. „Ale matko má paní to jistě ne? Ať učinil v Dunpeldyru z nepřátelství k našemu otci králi Lotovi cokoliv, ty jsi jeho sestra a my jeho nejbližší příbuzní. Proč by nás chtěl zahanbit a ožebračit?“ Pak dodal bezelstně: „Neudělal by to! Všichni, s nimiž jsem mluvil námořníci a pocestní a kupci, kteří sem přicházejí ze všech končin –, všichni tvrdí, že Artuš je velký král a jedná vždycky spravedlivě. Uvidíš, paní matko, že se nemáme čeho bát!“

„Mluvíš jako zelenáč,“ řekla Morgause ostře. „Ale jedno je jisté, nic jiného nám nezbývá, neuposlechnutím královy výzvy bychom nic nezískali. Nemůžeme než doufat v bezpečný doprovod, který nám poslal. Ale jakmile se dostaneme k Artušovi, máme možnost odvolat se k jeho radě do Kruhové síně, bude-li třeba, a uvidíme, dokáže-li tváří v tvář mně, své sestře, a vám, svým synovcům, upřít naše práva na Dunpeldyr.“

Nám? My? Nikdo neřekl ta slova nahlas, ale to pomyšlení přecházelo z jednoho chlapce na druhého a vyvolávalo v nich trpké zklamání. Nikdo z nich by si nebyl přiznal, že součástí onoho vytouženého rozšíření obzorů byla naděje, že se vymaní z vrtošivé matčiny nadvlády. Teď však každý z nich zakoušel ponižující pocit prohry.

Morgause, matka a kouzelnice, to správně pochopila. Rty se jí zvlnily v úsměvu. „Ano, řekla jsem „my“. Příkaz je jasný. Mám se ohlásit na Camelotu, jakmile se nejvyšší král vrátí z Bretaně. Důvod není uveden. Ale mám s sebou vzít“ opět se dotkla Artušova dopisu, zdálo se, že jej cituje „všech pět princů.“

„On řekl všech pět?“ Tentokrát ta otázka vyhrkla z dvojčat, která promluvila jako jeden. Gawain neřekl nic, ale ohlédl se po Mordredovi.

Mordred sám nebyl mocen slova. Svíral ho zmatený pocit radosti a zklamání, hrdosti a očekávaného ponížení, pomyslel na vytyčené a opět zavržené plány. A zároveň pocítil strach. Měl se dostavit na Camelot z příkazu samotného nejvyššího krále. On, levoboček jeho někdejšího nepřítele. Mohlo by to znamenat, že všech pět Lotových synů bylo předvoláno k jakémusi soudu, jemuž dosud bránila přítomnost starého kouzelníka? To zavrhl okamžitě. Ne, legitimní princové jsou zároveň syny sestry nejvyššího krále; ale jaký nárok na Artušovu přízeň si může činit on, Mordred? Žádný; stačí si vzpomenout na nepřátelství a starý příběh o tom, jak se ho kdysi pokusil zbavit a utopit ho v moři. Možná že Artušova paměť opravdu sahá tak daleko a teď se chystá dokončit dílo kdysi dávno zpackané v půlnočním masakru…

To je bláznovství. Díky přísnému sebeovládání, v němž se Mordred vycvičil, odsunul tyto spekulace stranou a soustředil se na to, co bylo jisté. Pojede. Konečně. Když se ho král kdysi pokusil zabít, bylo to za Merlinova života a patrně na Merlinovu radu. Teď, když je Merlin mrtev, je Mordred alespoň tak bezpečný, jako jeho bratři. Měl by si tedy vzít to, co mu svět na pevnině nabízí; a jakmile se jednou dostane z ostrovní pevnosti, může ve vší tajnosti nebo dotazem u králových rádců zjistit, co podle zvykového práva náleží prvorozenému synovi krále v případě, že ho ostatní, později narození, přeskočili…

Soustředil svou pozornost opět na to, co říkala královna. Zřejmě poplují na vlastní lodi jménem Orc, která byla díky Morgausině kouzelnické předvídavosti připravena nově vystrojená, nově natřená a vybavená veškerým přepychem, bez něhož se neobešla. Dary, které s sebou povezou, jsou už také téměř všechny přichystány, stejně jako oblečení pro chlapce, šat a šperky pro jejich matku. Gabran pojede s nimi, a také královští zbrojnoši. Na ostrově bude veškeré záležitosti spravovat čtyřčlenná královnina rada pod dohledem králova vyslance… A jelikož se nejvyšší král na Camelot před koncem října nevrátí, mohou cestovat beze spěchu a budou mít čas na návštěvu u královny Morgan v Rhegedu…

„Mordrede!“

Nadskočil. „Paní?“

„Zůstaň tu. Ostatní mohou odejít. Ailso!“ Ve dveřích ložnice se objevila stařena.

„Doprovoď prince do jejich pokoje a počkej tam u nich. Dohlédni, aby se nezdržovali hovorem a šli hned spát. Gabrane, odejdi! Ne, tudy. Počkej na mne.“

Gabran se obrátil na podpatku a vešel do ložnice. Gawain ho zachmuřeně sledoval, ale jakmile se setkal s matčinýma očima, rozjasnil svou líc a v čele svých bratrů šel matce políbit ruku. Ailsa je hnala ven, a ještě než se zavřely dveře, začala kvokat a hartusit.

Mordred s královnou osaměl a v očekávání věcí příštích cítil v celém těle napětí.

9

Sotva se za ostatními chlapci zavřely dveře, Morgause náhle vstala a přešla k oknu.

Tímto pohybem se vymanila ze záře ohně a vstoupila do přilnavého stříbra měsíce. Studené světlo za jejími zády zahalilo její tvář a postavu do tmy, ale olemovalo její vlasy a šat, takže vypadala jako stínová bytost ve světelném rámu, zpola viditelná a zcela neskutečná. Mordred znovu pocítil, jak ho svědí kůže, jako se před blížícím se nebezpečím ježí srst na zvířecím kožichu. Byla to čarodějka a on se stejně jako všichni na těchto ostrovech bál jejích kouzel, která byla v jeho očích stejně skutečná a stejně přirozená jako tma střídající denní světlo.

Byl příliš nezkušený a královna v něm budila přílišnou hrůzu, než aby si uvědomil, že ona sama tone v rozpacích a proti své vůli je velmi nejistá. Posel nejvyššího krále s ní mluvil chladně a stručně; dopis, který přinesl, nebyl ničím více než suchým, úředně formulovaným královským rozkazem, žádajícím, aby se k němu dostavila ona i pět jejích chlapců. Důvod nebyl uveden, omluva se nepřijímala, a vojenský doprovod na lodi měl zajistit provedení rozkazu. Morgause svými otázkami nedostala z vyslance více, a jeho chladné chování samo o sobě bylo neklamnou hrozbou.

Nebylo to sice jisté, ale podle požadavků uvedených v dopise se zdálo velice pravděpodobné, že Artuš přišel na to, kde je Mordred. Zřejmě předpokládal, pokud to nevěděl s určitostí, že pátý chlapec na Orknejských ostrovech je jeho syn. Nechápala, jak se to mohl dozvědět. Po celá ta léta se klevetilo o tom, že Morgause krátce před svým sňatkem s Lotem ležela se svým nevlastním bratrem Artušem a v odpovídajícím čase porodila syna, ale všeobecně se věřilo, že tento syn byl společně s ostatními novorozenci v Dunpeldyru zavražděn. Byla si jista, že nikdo na Orknejích neví a ani netuší, kdo je Mordred. U dvora se šeptalo o „panchartovi krále Lota“, pohledném mládenci, který se těšil královnině přízni. Existovaly samozřejmě i jiné, necudné klepy, ale těmi se královna leda bavila.

Ale přesto se to Artuš nějak dozvěděl. Jeho dopis ji nenechával na pochybách. Vojáci ji mají doprovodit na Camelot a s ní i všechny její syny.

Morgause hleděla na syna, který měl být jejím glejtem a získat jí Artušovu přízeň, obnovit její moc a postavení u dvora, a rozhodovala se, má-li mu na místě říci, kdo je vlastně jeho otcem.

Za ta léta, co žil v paláci a byl vychováván společně s nevlastními bratry, neměla nikdy doopravdy v úmyslu říci mu pravdu. Říkala si, že nadejde chvíle, kdy mu to zjeví a využije ho. Kdy nastane ta pravá chvíle, to jí ukáže čas nebo její kouzla.

Po pravdě řečeno byla Morgause jako mnoho žen, které dosahují svého cíle působením na muže, spíše mazaná než chytrá, a navíc byla od přirozenosti líná. A tak léta plynula a Mordred zůstával v nevědomosti; jeho tajemství znala jen ona a Gabran.

Teď je však nějak odhalil i Artuš, který okamžitě po Merlinově smrti pro svého syna posílá. A ačkoli Morgause po celá léta Merlina z nenávisti a strachu pomlouvala, věděla, že to byl právě on, kdo od počátku chránil Mordreda i ji před Artušovým zuřivým hněvem. Co tedy Artuš nyní chce? Zabít Mordreda? Mít konečně jistotu? Nemohla na to přijít. Co se stane s Mordredem ji nijak zvlášť netrápilo, ledaže by se to dotklo i jí, bála se hlavně o sebe. Od oné noci, co se svým nevlastním bratrem ležela, aby počala tohoto chlapce, Artuše nikdy neviděla. Zvěsti o mocném a skvělém králi nešly dohromady s její vzpomínkou na dychtivého mladíčka, kterého záměrně vlákala do svého lože.

Stála zády k jasnému měsíci. Tvář byla před synovými zraky skryta, a když promluvila, zněl její hlas chladně jako vždy.

„Bavil ses jako Gawain s námořníky a kupci, kteří sem přijíždějí?“

„Ovšem, paní. Většinou chodíme na pobřeží jako ostatní, abychom se dozvěděli, co je nového.“

„Byl někdo z nich… Chci, aby sis vzpomněl… Zapředl s tebou někdo v posledních týdnech nebo měsících řeč a vyptával se tě?“

„Neřekl bych na co, prosím, paní?“

„Na tebe. Kdo jsi, co děláš s princi v paláci.“ Snažila se odůvodnit to: „Většina lidí tady ví, že jsi levoboček krále Lota, který byl svěřen pěstounům a po jejich smrti přišel sem. Ale nevědí už, že jsi byl po dunpeldyrském masakru zachráněn a připlul sem po moři. Mluvil jsi o tom s někým?“

„Ne, paní. Řekla jsi mi, abych se o tom nezmiňoval.“

Pohled do jeho tváře a do jeho černých očí ji přesvědčil. Byla zvyklá na bezelstné pohledy lhářů dvojčata lhala ostošet z pouhého potěšení ze lži proto bezpečně poznala, že on mluví pravdu. Stejně tak si byla jista, že v Mordredovi vyvolává příliš velkou bázeň, než aby si troufl ji neposlechnout.

Měla jistotu. „Dobrá, věřím ti.“ Viděla záblesk v chlapcových očích a byla spokojena. „Ale vyptával se tě někdo? Kdokoliv? Dobře vzpomínej. Zdálo se ti, že to někdo ví, nebo aspoň tuší?“

Zavrtěl hlavou. „Na nic takového si nevzpomínám. Lidi říkají takové věci jako „Ty jsi z paláce, viď? Tak královna má pět synů? Jak šťastná paní!“ A já jim říkám, že jsem synem krále, ne však královny. Ale obvykle,“ dodal, „se na mne vyptávají někoho jiného, neptají se přímo mne.“

Slova to byla nevinná, ne tak tón, jímž byla pronesena. Znamenal: „Neodvážili by se vyptávat mne, ale jsou zvědaví, a tak se ptají. Mne nezajímá, co se říká.“

Ve svitu měsíce zaznamenal letmý úsměv. Její oči byly prázdné a temné, propasti nicoty. I její šperky mlčely. Zdálo se, že roste. Její stín, vržený měsícem, nabýval obrovských rozměrů a chlapce pohlcoval. Vzduch byl studený. Proti své vůli se začal chvět.

Pozorovala ho, stále se usmívajíc, když vysílala první tajná tykadla svých kouzel a čar. Rozhodla se. Nepoví mu nic; dlouhá cesta na jih nebude zkalena a ztížena reakcí ostatních synů na zprávu o Mordredově postavení jakožto syna nejvyššího krále. Ani novinou, která by s ní šla ruku v ruce, totiž o matčině krvesmilství s nevlastním bratrem. Na pevnině si o tom mohli štěbetat vrabci, ale na ostrovech by se nikdo neodvážil něco takového opakovat: její čtyři synové o tom nikdy neslyšeli. Ani v duchu si Morgause nechtěla připustit pomyšlení, jak by takovou zprávu přijali.

Navzdory svým kouzelným schopnostem neměla Morgause ponětí, proč pro ně král posílá. Možná poslal pro Mordreda jen proto, aby ho zabil. V takovém případě, uvažovala Morgause, chladně pozorujíc svého syna, nepotřebuje nic vědět, stejně jako ostatní synové. V opačném případě by teď měla mladíka k sobě připoutat a zajistit si jeho poslušnost, a na to měla vyzkoušený recept. Strach, a pak vděčnost, spoluvina, a pak oddanost; těmito vyzkoušenými prostředky si udržovala své milence a dnes stejným způsobem udrží svého syna.

Řekla: „Jsi loajální. Jsem tomu ráda. Věděla jsem to, ale chtěla jsem to slyšet přímo od tebe. Nemám zapotřebí se tě ptát, to jistě víš, že?“

„Ano, paní.“ Udivilo ho, jakou váhu zřejmě této otázce přikládá, ale odpověděl prostě: „Každý ví, že víš všechno, protože jsi…“ Málem mu ujelo „čarodějka“, ale spolkl to a řekl místo toho: „… že máš magickou moc. Že vidíš věci, které ostatním skrývá vzdálenost a čas.“

Teď bylo jisté, že se usmívá. „Že jsem čarodějka, Mordrede. Máš pravdu, jsem čarodějka. Mám čarodějnou moc. No tak, jen to řekni.“

Opakoval poslušně: „Jsi čarodějka, paní, a máš čarodějné schopnosti.“

Sklonila hlavu a její stín se ponořil a opět vyrostl. Chladný vzduch vířil kolem něho. „A uděláš dobře, když se jich budeš obávat. Pamatuj na ně. A když se tě lidé budou vyptávat, a to na Camelotu budou, pamatuj na svou povinnost vůči mně, jako můj poddaný i jako můj pastorek.“

„To budu. Ale co by proč by…“ Zmateně zmlkl.

„Co se bude dít, až dorazíme na Camelot? Na to se ptáš? Poslyš, Mordrede, budu k tobě upřímná. Měla jsem vidění, ale nejasné. V křišťálu se objevily jakési mlhy. Tuším, co bude s mými syny, s jeho synovci. Ale co bude s tebou? Ty bys rád věděl, co bude s takovým, jako jsi ty?“

Pouze přikývl, nedůvěřoval svému hlasu. Vzdorovat čarodějnici v měsíčním světle by vyžadovalo odolnějšího ducha, než má chlapec vyrostlý na ostrově. Zdálo se, že Morgause kolem sebe soustředí kouzlo stejně jako měsíční svit ulpívající na záhybech sametu a v hedvábných pramenech jejích vlasů.

„Poslouchej mne. Když budeš dělat, co ti říkám, teď a kdykoli jindy, nic zlého se ti nestane. Hvězdy slibují moc, Mordrede, a něco z ní je uchystáno i pro tebe. To jsem viděla. Ach, koukám, že to se ti líbí?“

„Paní?“ Odhalila snad její čarodějná moc v jeho snech jeho nevinné pletichy? Rozechvěle se ovládl. Viděla, jak zvedl hlavu a ruce za opaskem opět sevřel v pěsti. Vyhlédla z temna, jež ji halilo, a pocítila zájem a jakousi zvrácenou pýchu. Má odvahu. Konec konců, vždyť je to její syn… Tato myšlenka vyvolala další.

„Mordrede.“

Jeho oči hledaly v šeru její. Chvíli do nich hleděla, nechávajíc plynout ticho. Ano, byl to její syn, a kdovíjaká částečka její moci přešla na něho, když ho nosila pod srdcem? Žádný z Lotových synů, těch hřmotných pozemšťanů, po ní nezdědil, ani co by se za nehet vešlo; ale Mordred mohl podědit nejen moc, kterou ona dostala od své bretaňské matky, ale také nepřímo špetku větší moci velekouzelníka Merlina. Tmavé oči, které zvedl a jimiž na ni upřeně hleděl, byly Artušovy; ale byly to zároveň oči nenáviděného kouzelníka, které hledívaly do jejích a nikoli jednou, ale mnohokrát ji přiměly sklopit zrak.

Náhle se zeptala: „Nikdy jsi neuvažoval o tom, kdo byla tvá vlastní matka?“

„Ano. Ano, samozřejmě. Ale…“

„Ptám se jen proto, že v Dunpeldyru bylo mnoho žen, které se chlubily, že mají vnitřní zrak. Někdy si říkám, jestli tvoje máma nebyla jednou z nich? Míváš sny, Mordrede?“

Chvěl se. Hlavou se mu táhly všechny sny o moci a noční můry z minulosti; hořící chatrč, šepoty v přítmí, strach, podezření, ctižádost. Pokoušel se uzavřít svou mysl před jejími průzkumnými čarami a kouzly.

„Paní, nikdy jsem totiž…“

„Nikdy jsi neměl vidění? Nikdy jsi neměl věštebný sen?“ Teď změnila hlas. „Když tehdy loď Meridaun přivezla zprávu o Merlinově smrti, věděl jsi, že to zatím není pravda. Někdo slyšel, že jsi to řekl. A ukázalo se, žes měl pravdu. Jak jsi to věděl?“

„Já já nevím, paní. Totiž…“ kousal se do rtů a zmateně vzpomínal na dav lidí na nábřeží, křičící a strkající se. Řekl jí to Gawain? Ne, zřejmě ho slyšel Gabran. Olízl si rty a pokusil se znovu, bylo jasné, že se snaží dopátrat se pravdy. „Vůbec jsem nevěděl, že mluvím nahlas. Nic to neznamenalo. Neměl jsem žádné vidění nebo nebo jak jsi to řekla. Mohlo se mi to zdát, ale myslím, že to bylo něco, co jsem slyšel dávno předtím, a pak se ukázalo, že tehdy to taky nebyla pravda. Vybavuje se mi šero, šepot a…“ odmlčel se.

„A co?“ zeptala se ostře. „No tak, odpovíš?“

„Pach rybiny,“ zamumlal Mordred do země. Nedíval se na ni, jinak by v jejích očích uviděl záblesk a ve tváři spíše úlevu než výsměch. Zhluboka se nadechla. Takže žádná předvídavost; pouhá vzpomínka z kolébky, zpola sen z dětství, kdy se ti hloupí venkovani bavili o zprávě, která přišla z Rhegedu. Ale udělá líp, když se přesvědčí.

„Podivný sen, opravdu,“ řekla s úsměvem. „Tentokrát mají poslové zřejmě pravdu. Ale přesvědčíme se. Pojď se mnou.“ A pak, když se nehýbal z místa, dodala netrpělivě: „Tak pojď, když ti říkám. Podíváme se teď do křišťálu spolu a možná se dozvíme, co ti budoucnost chystá.“

Odešla od okna zalitého měsíčním světlem k němu, o jeho holou paži se otřel samet a Mordred ucítil lehký parfém, vonící po nočních květech. Nejisté se nadechl jako omámený. Přede dveřmi stála nehnuté stráž. Na Morgausin pokyn sňal Mordred ze zdi lampu a šel za ní. Vedla ho ztichlými pokoji do předsíně, kde zůstala stát před zamčenými dveřmi.

Za léta svého pobytu v paláci slyšel mladík mnoho zvěstí o tom, co se nachází za těmito starobylými dveřmi. Byla tam podzemní hradní kobka, někdejší mučírna, místo, kde se snovala kouzla, svatyně, kde královská čarodějka osobně rozprávěla s bohyní. Nikdo nevěděl nic jistého. Pokud někdo kromě královny prošel těmito dveřmi dovnitř, pak bylo jisté, že ven vyšla pouze samotná královna. Znovu se rozklepal a plamen v lampě se začal komíhat.

Morgause mlčela. Vzala klíč, který jí visel na řetízku u pasu, a odemkla dveře. Otevřely se tiše, neboť panty byly dobře namazané. Na její pokyn lampu zvedl. Před nimi se objevily příkré kamenné schody vedoucí do dolní chodby. Ve světle lampy se stěny třpytily vypocenými kapkami. Stěny i schody byly z neopracovaného, neohlazeného kamene, živá skála, v níž kdysi Pradávní vylámali pohřební komory. Mordred cítil svěžest a vlhkost, a také sůl od moře.

Morgause za nimi zavřela. Plamen v lampě zablikotal a pak vzplanul s novou silou. Mlčky mu ukázala cestu a vykročila jako první po schodech dolů a dále po rovné chodbě s hladkou podlahou; chodba byla tak nízká, že se museli sklonit, aby nenarazili hlavou do stropu. Vzduch tam byl stojatý a člověk by čekal ticho, ale Mordred co chvíli zaslechl jakýsi zvuk, který jako by vycházel přímo ze skály; šum, hukot, tlukot a náhle Mordred ten zvuk poznal. Byl to hlas moře, nesoucí se po chodbě ozvěnou, spíše vzpomínka na vodu, jež kdysi tato místa omývala, než hlas živého moře venku. Jako by ti dva kráčeli po chodbách obří mušle, jejíž vířící ozvěna se přímo z mořských hlubin nesla vzduchem. Slýchával tento zvuk mnohokrát, když si jako dítě hrával s lasturami na Tulení pláži. Na okamžik vzpomínka zaplašila temnotu i ochromující strach. Pomyslel si, že určitě brzy vkročí do nějaké jeskyně na mořském břehu.

Ale chodba zabočila doleva a místo jeskyně tam byly další nízké dveře. Byly rovněž zamčené, ale otevíraly se stejným klíčem. Královna vešla první a dveře za sebou nechala otevřené. Mordred ji následoval.

Nebyla to žádná jeskyně, ale nevelká místnost s rovnými a řemeslně začištěnými stěnami a podlahou z důvěrně známých leštěných kamenných desek. Přímo od kamenného stropu visela lampa. U jedné stěny stál stůl a na něm různé truhličky a misky a zapečetěné džbány, lžíce, tlukadla a jiné nástroje ze slonoviny a kosti nebo bronzu oblýskaného častým užíváním. Do stěn byly zasazeny kamenné desky jako police a na nich stály další truhličky a džbány a kožené váčky převázané olověným drátem a opatřené jakousi pečetí, kterou nepoznal, s kruhy a propletenými hady. U stolu stála vysoká židle a při druhé stěně byla malá kamínka a vedle nich ošatka s dřevěným uhlím. Puklina ve stropě zřejmě odváděla kouř. V kamínkách se patrně topilo často, nebo alespoň nedávno. V této místnosti bylo sucho.

Na horní polici stála řada předmětů, které Mordred považoval za koule či džbány vyrobené ze zvláštní bledé kameniny. Pak poznal, co to je: lidské lebky. Zažil ošklivý moment, když si představil, jak Morgause destiluje v této tajné dílně lektvary a dělá amulety z lidských obětí sama černá bohyně zavřená ve svém podzemním království. Pak pochopil, že pouze uklidila na police původní majitele tohoto místa, když pohřební komoru přeměnila na svou pracovnu.

Ale stejně cítil děs. Lampa se mu v ruce opět roztřásla, takže se její světlo mihotalo na bronzových nožích, a Morgause s pousmátím řekla:

„Ano, je správné, že se bojíš. Ale sem nepřijdou.“

„Kdo?“

„Duchové. No tak, drž tu lampu pořádně, Mordrede. Máš-li uvidět strašidla, tak se nezapomeň proti nim vybavit tak dobře, jako jsem vybavena já.“

„Nerozumím.“

„Ne? Dobrá, podíváme se na to. No tak, podej mi to světlo.“

Vzala od něho lampu a šla do rohu za kamínky. Teprve teď si všiml, že tam jsou také dveře. Byly z hrubě opracovaných naplavených prken, úzké a vysoké, ve tvaru nepravidelného klínu; byly udělány tak, aby se hodily do další přírodní pukliny ve skalní stěně. Zkroucené dřevo při otevírání vrzalo a královna pohybem ruky pozvala mládence dál.

Konečně se ocitli v mořské jeskyni, či spíše v jedné z jejích vnitřních komor. Moře se valilo a burácelo kdesi nedaleko, avšak s dutým duněním a sáním vyčerpané síly, jejíž moc se vybila jinde.

Tato dutina musela být nad všemi přílivovými vlnami, včetně té nejvyšší; podlaha byla rovná a suchá, desky se jen nepatrně svažovaly k tůňce u té stěny jeskyně, jež byla blíže moři. Jediný přítok musel být hluboko pod hladinou. Žádný jiný nebylo vidět.

Morgause postavila lampu na okraj tůňky. Její světlo, v bezvětří zcela klidné, stejnoměrně ozařovalo inkoustové hlubiny dole. Jistě to bylo už hodně dávno, co hladinu naposledy rozvlnil nějaký zbloudilý náraz přílivu. Byla klidná, černá a nedohledně, nepředstavitelně hluboká. Žádné světlo touto černou vodou neproniklo, svit lampy kreslil pouze ostrý, prostý zrcadlový obraz skály čnící nad hladinou.

Královna klesla na okraji tůňky na kolena a přitáhla Mordreda k sobě. Cítila, jak se třese.

„Pořád ještě máš strach?“

Mordred procedil přes zaťaté zuby: „Je mi zima, paní.“

Morgause, která věděla, že lže, se v duchu usmála. „Na to brzy zapomeneš. Tady kleč, modli se k bohyni a dívej se do vody. Nemluv, dokud ti neřeknu. A teď se, synu moře, podíváme, co nám voda prozradí.“

Po těchto slovech se odmlčela a upřela zrak do inkoustových hlubin. Mladík se snažil nehýbat se a pozoroval vodu. Jeho mysl tonula ve zmatku; nevěděl, jestli více doufá nebo se více bojí, že v tom mrtvém křišťálu něco uvidí. Ale jeho obavy byly zbytečné. Pro něho voda zůstala vodou.

Jednou kradmo pohlédl na královnu. Do tváře jí neviděl. Byla skloněna nad vodou, rozpuštěné vlasy jí spadaly dolů jako hedvábný stan a dotýkaly se vodní hladiny. Byla tak nehybná a v takovém vytržení, že klidnou hladinu nečeřil ani její dech a vlasy se plouhaly na hladině jako chaluhy. Náhle se zachvěl, pak se obrátil a urputně zíral do vody. Ale pokud duchové Bruda a Suly a desítek zavražděných děťátek, které měla Morgause na svědomí, našli útočiště v této jeskyni, Mordred nezahlédl nic a nepocítil ani ničí ledový dech. Věděl jen tolik, že se mu velice nezamlouvá tato temnota, to hrobové ticho, zadržovaný dech očekávání a strachu, lehké, ale nepochybné vyzařování magie, které vycházelo z Morgausina strnulého těla. Byl Artušovým synem a tato žena vzdor svému čarodějnému umění nemohla vědět, že pro budoucnost ho od ní tato krátká chvíle, kdy ho zasvěcovala do svých tajemství, odtrhla dokonaleji než zapuzení. Mordred sám si to neuvědomoval. Věděl jen tolik, že vzdálený hukot moře mluví o širém prostoru a větru a světle na pěně příboje a neodolatelně ho táhne pryč od mrtvé tůně a jejích utonulých tajemství.

Konečně se královna pohnula. Dlouze se nadechla, shrnula vlasy dozadu a vstala. Mordred vděčně vyskočil a hnal se ke dveřím, aby jí je otevřel, a vzápětí ji s úlevným pocitem záchrany následoval do klínových dveří. Dokonce i pracovna se svými příšernými hlídači mu po jeskynním tichu a extatickém dechu čarodějky připadala obyčejná jako palácová kuchyně. Také zachytil vůni olejů, z nichž si Morgause míchala své těžké parfémy. Vděčně zavřel dveře na petlici, obrátil se a viděl, že staví lampu na stůl.

Zdálo se, že už zná odpověď na svou otázku, protože mluvila lehce.

„Nuže, Mordrede, hleděl jsi do mého křišťálu. Tak co jsi tam viděl?“ Netroufal si promluvit. Zavrtěl hlavou. „Nic? Chceš říct, že jsi neviděl vůbec nic?“

Našel svůj hlas. Zněl chraptivě. „Viděl jsem tůň s mořskou vodou. A slyšel jsem moře.“

„Jenom to? Ve studánce plné kouzel?“ Usmála se a Mordred byl překvapen. Bláhově očekával, že bude zklamaná.

„Jen vodu a skálu. Tedy, skálu v zrcadle. Měl jsem jednou jsem měl dojem, že se něco pohnulo, ale myslel jsem, že je to úhoř.“

„Rybářův syn.“ Zasmála se, ale tentokrát nebyl v tom přídomku výsměch. „Ano, žije tam úhoř. Loni ho tam zahnal příboj. Nuže, Mordrede, chlapče z moře, prorok z tebe nebude. Ať měla tvá skutečná matka jakýkoliv dar, tys jej nezdědil.“

„Ano, paní.“ Mordred to řekl se zjevnou vděčností. Zapomněl, po jakém zjevení měl na její pokyn v křišťálu pátrat. Zoufale si přál, aby ten hovor už skončil. Deptal ho štiplavý pach oleje v lampě, mísící se s těžkými vůněmi královniných krémů. Hlava se mu točila. I hlas moře jako by byl na hony vzdálený. Byl uvězněn v tomto uzavřeném tichu, v této starodávné zatuchlé hrobce s královskou čarodějkou, která ho mátla svými otázkami a uváděla do rozpaků svými zvláštními proměnlivými náladami.

Teď ho pozorovala a on se pod jejím zvláštním pohledem narovnal, jako by mu náhle bylo tělo, vězící v jeho šatech, úplně cizí. Řekl, spíše aby přerušil ticho, než že by to chtěl opravdu vědět:

„Tys v té tůni něco viděla, paní?“

„Ovšemže viděla. Ještě tam bylo ono vidění, které jsem spatřila včera a ještě předtím, před příchodem Artušova posla.“ Mluvila hlubokým bezvýrazným hlasem, který v tomto izolovaném prostoru nevyvolával žádnou ozvěnu.

„Viděla jsem křišťálovou jeskyni a v ní svého mrtvého nepřítele na márách mezi svícemi, nepochybně tlejícího do zapomnění, do něhož jsem ho svou kletbou zatratila. A viděla jsem samotného Draka, svého drahého bratra Artuše, jak sedí pod svými pozlacenými věžemi vedle té jalové královny a čeká, až se jeho loď vrátí na Ynys Witrin. A pak jsem viděla sebe se svými syny a s tebou, Mordrede, všechny společně, jak obtíženi dary pro krále konečně stojíme před branami Camelotu… konečně… A tady se vidina rozplynula, ale stačila jsem ještě zahlédnout jeho, samotného Draka, Mordrede… Draka, který teď přišel o křídla a je připraven naslouchat jiným hlasům, vyzkoušet jiná kouzla, ležet s jinými rádci.“

Při těchto slovech se zasmála, ale její smích jím otřásl, stejně jako její pohled. „Jak to kdysi už jednou udělal. Pojď sem, Mordrede. Ne, nech tam tu lampu. Za chvilku půjdeme. Pojď ke mně. Blíže.“

Přikročil k ní a zastavil se před ní. Musela zvednout hlavu, aby mu mohla pohlédnout do očí. Vztáhla ruce a chopila se jeho paží. „Jak už to jednou udělal,“ opakovala s úsměvem.

„Paní?“ řekl chraplavě.

Stiskla jeho paže pevněji. Pak ho náhle k sobě přitáhla, a než poznal, co má v úmyslu, ho dlouze políbila na ústa.

Užaslý a trochu vzrušený jejím těžkým parfémem a nečekaně smyslným polibkem stál v jejím objetí a chvěl se, tentokrát však nikoli zimou či strachem. Znovu ho políbila a její hlas voněl na jeho rtech medem. „Máš otcova ústa, Mordrede.“

Lotova ústa? Ústa jejího manžela, který ji zradil, neboť ležel s jeho matkou? A ona ho políbila? Toužila po něm! Proč ne? Byla to pořád ještě krásná žena a on byl mladý a pokud jde o smyslnost, byl stejně zkušený jako každý jiný hoch jeho věku. Našla se jistá dáma ode dvora, která si dopřála potěšení vyučit ho v rozkoši, a kromě toho bylo na ostrově jedno děvče, dcera pastýře, která žila v diskrétní vzdálenosti od paláce a která ho vyhlížela pokaždé, když tudy jel přes vřesoviště s večerním větrem od moře v zádech… Mordred, který vyrostl na ostrovech, nedotčen římskou civilizací ani křesťanskou mravoukou, neměl větší ponětí o hříchu než zvířátko či jeden z těch dávných keltských bohů, který vyhledával pyramidy navršených kamenů na rozcestích a klenul se nad nimi jako duha za slunných dnů. Proč se tedy jeho tělo odtahuje, místo aby odpovídalo na výzvu jejího těla? Proč má pocit, jako by na něho neodbytně dotíralo nějaké zlo?

Náhle ho odstrčila a sáhla po lampě. Zvedla ji a pak se zastavila a zvolna si ho přeměřila opět tím zneklidňujícím pohledem. „Tak se mi zdá, Mordrede, že strom může vyrůst do výše, a přesto zůstat pouhým odrostkem. Možná jsi příliš, a přece ne ještě dost, synem svého otce… Tak půjdeme. Já tam, kde na mne čeká můj trpělivý Gabran, a ty do své dětské postýlky k ostatním dětem. Doufám, že ti nemusím připomínat, že o tom, co se dělo dnešní noci, ani o ničem, co jsem řekla, nesmíš s nikým mluvit?“

Čekala na jeho odpověď. Vypravil ze sebe: „O tom, paní? Ne, ne.“

„O tom? Co je to „to“? O ničem, co jsi viděl nebo neviděl. Možná že jsi už viděl dost, abys věděl, že mne je třeba poslouchat. Jasné? Tak dobrá, dělej, co říkám, a nic zlého se ti nestane.“

Šla mlčky první a on ji následoval po chodbě až do předsíně. Klíč za nimi zapadl v dobře promazaném roubení zámku. Už na něho nepohlédla, ani nepromluvila. Obrátil se a utíkal od ní po studených chodbách temného paláce do své ložnice.

10

V následujících dnech se Mordred společně s ostatními hochy a polovinou ostrovanů pokoušel dostat se do blízkosti králova vyslance a promluvit s ním. Pokud jde o ostrovany a mladší prince, ti byli vedeni zvědavostí. Jaké je to na pevnině? Jak vypadá bájný Camelot? A co král, hrdina bezpočtu tvrdých bitev, co jeho krásná královna? A Bedwir, jeho přítel, a další rytíři Kulatého stolu?

Ale nikomu, princům ani plebejcům, se nepodařilo se k tomu muži přiblížit. Po první noci strávené v paláci spal na palubě královské lodi a každý den vystoupil na pevninu, aby v doprovodu zdánlivě vykonal zdvořilostní návštěvu u královny Morgause, ve skutečnosti však prý proto, aby zkontroloval, zda přípravy na cestu pokračují dostatečně rychle, aby stihli pěkné podzimní počasí.

Na královnu se však nesmělo spěchat. Její loď Orc kotvila v přístavišti a až na pár posledních maličkostí byla připravena. Dělníci dokončovali zlacení a natírání, zatímco jejich ženy došívaly bohatě zdobenou plachtu. V paláci pak Morgause a její dvorní dámy pilně připravovaly, ošetřovaly a balily nádherné oděvy, které si královna chystala pro přijetí na Camelotu. Morgause sama trávila mnoho hodin ve své tajné pracovně ve skále. Neradila se, jak se povídalo, s černou bohyní, nýbrž, po pravdě řečeno, míchala krémy, vodičky a voňavky a jisté delikátní lektvary, o nichž se soudilo, že vracejí krásu a mladistvý elán.

Na nádvoří v koutku pořád ještě seděl u své práce zlatník Beltane. Dary pro Artuše byly už přichystané a zabalené do vlny v truhlici zvlášť pro ně zhotovené. Starý muž byl teď zaměstnán výrobou šperků pro samotnou Morgause. Němý otrok Casso dostal za úkol udělat přezky a brože pro prince; přestože nebyl umělcem jako jeho pán, podle vzorů, které mu Beltane dal, odvedl pěknou práci. Zdálo se, že ho těší, když ho chlapci pozorují u tavící pícky a baví se mezi sebou. Mordred se jako jediný z nich pokusil nějak se s ním dorozumět; kladl mu takové otázky, na něž stačilo místo odpovědi jen kývnout nebo zavrtět hlavou, ale daleko se nedostal, o Cassovi samotném se dozvěděl jen hrstku informací. Otrokem byl po celý život, ale němý nebyl odjakživa, jazyk mu dal vyříznout jeho krutý pán. Když ho Beltane vzal k sobě a naučil ho řemeslo, považoval se Casso za nejšťastnějšího člověka na světě. Otravný život, pomyslel si Mordred, a žasl i když o tom moc nehloubal nad zjevně spokojeným vzezřením toho člověka; kdyby býval chlapec s to tehdy to pochopit, věděl by, že tak vypadá člověk, který se smířil se svými možnostmi a našel si místo v životě, což mu dodalo vnitřního klidu. Mordred, který v životě neměl valný důvod myslet si o komkoli cokoli dobrého, prostě předpokládal, že otrok má nějaký jiný uspokojivý soukromý život, nezávislý na jeho pánovi. Že by ženy? Jistě by si to mohl dovolit. Když se večer (vida že pán spolehlivě odpočívá na loži) otrok přidružil k vojákům hrajícím v kostky, měl vždy dosti drobných mincí a hravě zaplatil i svůj díl vína. Mordred věděl, odkud ty peníze pocházejí. Od Beltana nikoli, to byla jistá věc; kdo také, s výjimkou příležitostných darů, platí vlastnímu otrokovi? Jednoho dne asi před měsícem se stalo, že si Mordred vzal malou loďku a sám si vyjel na lov. Vrátil se až za šera, které v létě trvalo na ostrovech celou noc. U královského mola kotvila malá obchodní loď. Muži byli té noci většinou na břehu, ale několik důstojníků zůstalo zřejmě na palubě; Mordred zaslechl mužský hlas, a pak jako by cinkla mince. Když ve stínu obchodní lodi uvazoval svůj člun, viděl, že po lávce rychle přešel nějaký muž a zamířil přes město do paláce. Poznal Cassa. Vida, tak on bere soukromé zakázky? Řádný obchod by sotva bylo třeba uzavírat o půlnoci. Inu, chlapík se o sebe musí postarat, pomyslel si Mordred, pokrčil rameny a zapomněl na to.

Konečně nadešel kýžený den. Jednoho jasného slunečného říjnového rána kráčela královna se svými ženami, následována pěti chlapci, Gabranem a vrchním komořím, v čele velkolepého průvodu do přístavu. Za nimi nesl jeden muž truhličku s dary pro Artuše a další s dary pro krále Rhegedu a jeho ženu, Morgausinu sestru. Jedno páže se potýkalo s vodítky dvou velkých psů ostrovního chovu, určených pro krále Urgbena, zatímco druhé páže, celé vyděšené, neslo na délku paže od těla masivní proutěnou klec, v níž prskalo a vztekalo se mládě divoké kočky, jež mělo být kuriózním příspěvkem do Morganiny sbírky neobyčejných ptáků, zvířat a hadů. Doprovod tvořil oddíl Morgausiných zbrojnošů a úplně na konec zdánlivě jako čestná garda kráčel oddíl královských vojáků z Mořského draka, který však podezřele připomínal strážní jednotku.

I v nemilosrdném jitřním světle vypadala královna skvěle. Vlasy, umyté ve vonných esencích a protkané zlatem, se jen třpytily a zářily. Pod nalíčenými víčky svítily jasné oči. Obvykle dávala přednost sytým barvám, ale dnes se oblékla do černého, tmavé oblečení dodávalo její postavě, která po porodech zesílila, téměř takovou pružnost a štíhlost jako za dívčích let a zvýrazňovalo šperky a její smetanově bílou pleť. Hlavu nesla vzpřímenou a z očí vyzařovala sebedůvěra. Po obou stranách cesty se seběhli ostrované, zdravili ji a svolávali požehnání. Jejich královna, která tolik milovala pohodlí, jim mnoho takovýchto podívaných neumožnila od té doby, co byla vykázána na ostrovy; tentokrát jim však poskytla podívanou vskutku velkolepou: královský průvod, královna a princové, jejich ozbrojení a ošperkovaní průvodci, a ke všemu ještě pohled na loď krále Artuše s dračím praporcem, která tu čekala, aby Orc doprovodila do pevninského království.

Konečně se Orc vydala na cestu, opsala křivku a zabočila do úžiny mezi královským ostrovem a jeho sousedy. Hned za ní, v její zpěněné brázdě, vyrazil Mořský drak jako ovčácký pes, ženoucí laň a jejích pět mláďat do sítě, kterou rozestřel nejvyšší král Artuš.

Jakmile byla královna a její rodina bezpečně na palubě a pryč z Orknejských ostrovů, kapitán Mořského draka si s rychlostí velké starosti nedělal. Nejvyšší král byl ještě v Bretani, stačí, když Morgause na Camelot dorazí, až bude zase zpátky. Moudře si však ponechal nějaký čas v rezervě pro případ špatného počasí, a to také velice brzy nastalo. Když proplouvali Muir Orc úžinou v Orknejském moři mezi pevninou a vnějšími ostrovy –, zvedl se vítr o síle vichřice, který obě lodi oddělil a zahnal i nejodolnější cestující do podpalubí. Po několika dnech bouřlivého počasí se konečně vichřice utišila a orknejská loď se dostala do chráněných vod v ústí řeky Ituna, kde zakotvila. Mořský drak se ke stejnému molu probojoval o pár hodin později; ukázalo se, že orknejská společnost je ještě na palubě, ale chystá se vystoupit na břeh a cestovat do Luguvallia, hlavního města Rhegedu, na návštěvu ke králi Urgbenovi a jeho královně Morgan.

Kapitán Mořského draka si byl sice dobře vědom, že jsou spíše doprovodem vězňů než čestnou stráží, ale neviděl důvod, proč jim v cestě bránit. Král Urgben z Rhegedu, ač se jeho královna silně provinila vůči svému bratru Artušovi, byl vždy oddaným služebníkem nejvyššího krále. Určitě se postará, aby Morgause a její vzácné potomstvo byly, než budou lodě po vichřici opravené, bezpečně pod dohledem.

Morgause, kterou ani nenapadlo žádat o dovolení, už dříve zpravila sestru dopisem o chystaném příjezdu. Teď vyslala napřed kurýra a pak se konečně celá společnost se stejně bdělým doprovodem vydala na cestu do hradu krále Urgbena.

Mordredovi připadala cesta žalostně krátká. Jakmile opustili pobřeží a ponořili se do vnitrozemí mezi kopce, projížděli zcela jinou krajinou, než jakou kdy viděl či jakou si vůbec dovedl představit.

Nejprve na něho udělalo obrovský dojem to množství stromů. Na Orknejských ostrovech rostlo nanejvýš pár zakrslých olší a bříz a větrem oškubané trnité keře, které se krčily v úzkých údolích. Tady byly stromy všude, obří baldachýn velikánů, každý se svým ostrůvkem stínu a s celou kolonií na něm závislých keřů, kapradin a popínavých rostlin. Nižší horské svahy kryly veliké dubové porosty, ve vyšších polohách pak ustoupily borovicím, které dosahovaly až na úpatí nejvyšších útesů. Na dně roklí se mezi těmito útesy tísnily další stromy, jeřáby, cesmíny a břízy, hustě zalesněné rozsedliny vypadaly, jako by byly upevněné na stříbrných horských hřebenech a visely dolů jako lana, jež kdysi držela došky na chýši jeho rodičů. Vrby a olše lemovaly každý sebemenší potůček a podél cest na svazích rostly další a další stromy, obklopovaly vřesoviště, stínily každou chaloupku a ovčín a podzim je teď štědře barvil do rezava, do červena, do zlatova. Za nimi pak se černala cesmína a temně přizvukovaly borovice. Na cestu, po níž jeli, padaly ze střapatých kalichů zralé lískové oříšky a pod stříbrnou pavučinou podzimu se jako granáty třpytily pozdní ostružiny. Gareth vzrušeně ukazoval na lesklého slepýše, plazícího se do hasivek, a Mordred zase viděl malého jelínka, který je pozoroval zpoza vysokých kapradin na okraji lesa, stejně pokojný a stejně strakatý jako země, na níž stál.

Cestou vysokým průsmykem mezi hřebeny se najednou objevila před jejich zraky v modravé dáli širá krajina. Mordred zarazil koně a zíral. Bylo to poprvé, co viděl tak daleko, a na obzoru nebylo moře. Po celé míle byla jedinou vodou malá jezírka, která pomrkávala v protáhlých údolích, a prudké potoky valící se střemhlav přes šedé skály, jež jezírka napájely. V dálce, tam kde se táhl mohutný horský řetěz k nejvyšší hoře s bílým hranatým vrcholkem, se vynořoval jeden modrý kopec za druhým. Je to hora nebo mrak? Na tom nezáleželo. Toto byla pevnina, království všech království, předmět jeho snů.

Jeden z vojáků dojel až k němu, usmál se a cosi řekl, a Mordred se zařadil mezi ostatní.

Později bude mít na svůj první pobyt v Rhegedu jen velice mlhavé vzpomínky. Hrad byl mohutný, plný lidí, velkolepý a bylo tam nevlídno. Chlapci byli ihned předáni do rukou králových synů. Po pravdě řečeno to budilo dojem, že byli odklizeni z cesty, zatímco na místě se řešila jakási krize, kterou jim nikdo nikdy pořádně nevysvětlil. Král Urgben, ač dokonale zdvořilý, byl roztržitý a stručný; královna Morgan se vůbec neukázala. Vypadalo to tak, že byla v poslední době držena v ústraní, jež se téměř rovnalo vězení.

„Jde o nějaký meč,“ hlásil Gawain, kterému se podařilo vyslechnout debatu ve strážnici. „Přesně řečeno, o meč krále Artuše. Když byl v cizině, tak ho Morgan vzala z Camelotu a dala tam místo něho nějakou napodobeninu.“

„Nejde jen o meč,“ dodal Gaheris. „Pořídila si milence a tomu ten meč dala. Ale nejvyšší král ho přesto zabil a král Urgben ji teď chce zapudit.“

„Kdo ti to řekl? Tvůj strýc by mu jistě nedovolil, aby s ní takto zacházel, ať se dopustila čehokoli.“

„Ale dovolil. Protože s tím mečem to byla zrada. Proto mu nejvyšší král dovolí, aby ji vyhnal,“ namítal Gaheris horlivě. „A pokud jde o toho milence…“

V té chvíli se na nádvoří objevil Gabran a mířil k nim, aby je pozval do stájí, a tak i Gaheris, ač nevynikal obzvláštním taktem, považoval za moudřejší v této chvíli debatu odložit.

O trochu více, ale jen o maličko, se dozvěděli ode dvou Urgbenových synů. Byli to dospělí muži, královi synové z prvního manželství, ostřílení válečníci, kteří byli zpočátku hrdi na otcův sňatek s Artušovou mladší sestrou, ale teď si přáli, aby odešla, a hodlali podpořit Urgbenovu žádost o zrušení manželství.

Ukázalo se, že to bylo takto: Morgan, připoutaná sňatkem k muži o mnoho let staršímu, si za milence vybrala jednoho z Artušových rytířů Kulatého stolu, muže jménem Accolon, statečného, ctižádostivého a s dobrodružnými sklony. Toho přesvědčila, aby v Artušově nepřítomnosti na Camelotu ukradl jeho legendární meč Caliburn, zvaný Meč Británie, dopravil jej do Rhegedu a na jeho místo pověsil napodobeninu, kterou pro Morgan tajně zhotovil nějaký otrok na severu.

Nikdy se pořádně nevysvětlilo, co vlastně měla královna za lubem. Nemohla se přece domnívat, že by mladý Accolon dokázal, i kdyby byl král Urgben odklizen z cesty a on měl Meč Británie v ruce a Morgan za manželku, nahradit Artuše jako nejvyššího krále. Pravděpodobnější bylo, že svého milence využila pro vlastní ctižádostivé cíle a že to, co nakonec králi Urgbenovi namluvila, mohla být v hrubých rysech pravda. Tvrdila, že měla sen, který jí dával tušit Artušovu náhlou smrt v cizině. Aby předešla následnému chaosu, rozhodla se proto jednat a zajistila symbolický Meč Británie pro krále Urgbena, tohoto skvělého a zkušeného veterána mnoha bitev a manžela jediné Artušovy sestry z lože manželského. Je sice pravda, že Artuš sám prohlásil za svého dědice vévodu Cornwallského, ale vévoda Cador byl mrtev a jeho syn Constantine byl ještě dítě…

Tak znělo vysvětlení. Pokud jde o tu bezcennou kopii, která měla králův meč nahradit, tvrdila, že to byla jen pomůcka, která měla krádež usnadnit. Meč totiž obvykle visel nad královým křeslem v Kruhové síni na Camelotu a býval snímán, jen aby posloužil při obřadech nebo v bitvě. Kopie tam byla prý pověšena jen naoko. Ale málem kvůli tomu došlo k tragédii. Artuš se z cest vrátil živ a zdráv a Accolon, jat obavami o sebe i o Morgan, kdyby byla krádež odhalena, ho vyzval na souboj a pak svým vlastním dobrým mečem zaútočil na Artuše, ozbrojeného pouze křehkou kopií Caliburnu. Výsledek tohoto souboje se stal součástí stále mohutnějící legendy o králi Artušovi. Navzdory své zrádné výhodě byl Accolon zabit a Morgan, obávající se teď pomsty manželovy i bratrovy, vykládala všem, kdo byli ochotni naslouchat, že ten souboj nebyl jejím dílem, nýbrž Accolonovým, a protože Accolon byl mrtev, nikdo to nemohl vyvrátit. Jestli svého milence oplakávala, pak to činila tajně. Před těmi, kdo jí byli ochotni naslouchat, odsuzovala jeho bláznovství a ujišťovala, že přes své pochybení, jež připouští, je svému bratru Artušovi i svému pánu Urgbenovi hluboce a upřímně oddána.

Proto ta mela na hradě. Žádné rozhodnutí zatím nepadlo. Pro meč si na sever přijela paní Nimuí, která převzala Merlinovo místo králova rádce a (prý) také jeho čarodějnou moc. Poselství, které tlumočila, bylo jednoznačné. Artuš nemínil odpustit své sestře čin, který považoval za zradu; a pokud si Urgben přeje pomstíti rovněž zradu na loži manželském, má královo svolení naložit se svou nevěrnou královnou, jak uzná za vhodné.

Až dosud král Rhegedu sám sobě nevěřil, že by byl schopen si se svou ženou promluvit, natož ji soudit. Paní Nimuí přebývala dosud v Luguvalliu, třebaže ne přímo na hradě. K Urgbenově úlevě odmítla jeho nabídku na pohostinství a ubytovala se ve městě. Jak se Urgben svěřil svým synům, měl už dost žen fušujících do snů a kouzel. Morgausinu návštěvu měl sto chutí odříci, ale neměl k tomu žádné pádné důvody a kromě toho byl na „orknejskou čarodějku“ a její syny sám zvědav. A tak velký král Urgben proplouval opatrně mezi Nimuí a Morgause. Morgause dovolil, aby svou sestru navštěvovala a hovořila s ní dle chuti, a zároveň se modlil, aby Nimuí teď, když své záležitosti na severu vyřídila, Luguvallium záhy opustila, aniž by došlo k nepříjemné konfrontaci mezi ní a její dávnou nepřítelkyní Morgause.

11

Třetího dne jejich pobytu se Mordred po večeři vyhnul ostatním chlapcům a vracel se sám přes velkou síň do komnat vyhrazených princům. Musel přejít pruh země, táhnoucí se mezi hlavní hradní budovou a řekou.

Byla to zahrada, pěstovaná a šlechtěná pro potěšení královny Morgan; ze svých oken měla vyhlídku na záhon růží a kvetoucích keřů a na trávník podél vody. Teď tam ve změti vonných planých růží a bezlistého zimolezu trčely stonky zvadlých lilií a prstence po houbách v trávě byly temně zelené. Stopy na zdech vedle královniných oken naznačovaly, kde byly zavěšené klece jejích zpěvných ptáků, než je na zimu přenesli dovnitř. Na břehu řeky se potulovaly labutě a nepochybně čekaly na potravu, kterou jim královna dříve nosila, a párek sněhobílých pávů hřadoval na vysoké borovici jako duchové. V létě tu bylo jistě hezky, bylo tu plno vůní a barev a ptačího zpěvu, teď však v lezavém chladu podzimního večera vypadala zahrádka opuštěně a smutně a byla cítit tlejícím listím a říčním bahnem.

Ale Mordred tu okolkoval, uchvácen tímto novým dokladem pevninského přepychu. Nikdy předtím žádnou zahradu neviděl a ani si nedokázal představit, že by kus půdy mohl byt tak pečlivě upraven a osázen pouze pro krásu a potěšení svého majitele. Už dříve si z okna všiml sochy, která vypadala na pozadí temného listoví jako duch. Nyní se vydal na obhlídku.

Socha byla také zvláštní: dívka v tenkém rouchu, skloněná, jako by vylévala vodu z cizokrajně vyhlížející mušle do kamenné mísy pod sebou. Jediné sochy, které kdy Mordred viděl, byly primitivní ostrovní bůžkové, kameny s bdělýma očima. Dívka byla hezká, skoro jako živá. Soumrak vrhal jemný stín na šedý lišejník, který tvořil skvrny na jejích pažích a oděvu. Kašna byla teď suchá a mušle prázdná, ale v kamenné míse bylo ještě trochu vody a v ni to, co zbývalo z vodních lilií. Pod zčernalými listy matně zahlédl líný pohyb ryby.

Nechal kašnu být a tiše si to namířil přes trávník na břeh řeky a k plovoucím labutím. Tam stál, obrácený k řece, kouzelný altánek s mozaikovou podlahou. Před palácovými okny jej skrývala cihlová zeď obrostlá popínavým vínem. V altánku stála oblá kamenná lavice, kterou sochař na obou koncích bohatě ozdobil vinnými hrozny a amorky.

Na lavici cosi leželo. Šel se na to podívat. Byl to vyšívací rámeček a v něm čtverec napjatého lněného plátna se zpola vyšitým vzorem jahod, propletených místy s květy. Zvědavě jej vzal do ruky a zjistil, že plátno je mokré a nese stopy kamene, na němž leželo. Zřejmě tu spočívalo zapomenuto už nějakou dobu. Nemohl vědět, že je tu pohodila sama královna Morgan, když jí na místo jejích obvyklých dostaveníček přinesli zprávu o smrti jejího milence. Od toho dne se v zahradě neukázala.

Mordred odložil plátno zase na lavici a vracel se přes trávník na cestičku pod okny. V té chvíli se v jednom rozsvítilo světlo a ozvaly se hlasy. Jeden z nich, v úzkosti či hněvu zvýšený, Mordred neznal, ale druhý, ten, který odpovídal, patřil Morgause. Zachytil slova „loď“ a „Camelot“ a pak ještě „princové“. Když zaslechl to poslední, seběhl z cestičky, a aniž by se zdržoval přemýšlením, přitiskl se ke zdi pod oknem a poslouchal.

Okna nebyla zasklená, ale byla vysoko, několik pídí nad jeho hlavou. Slyšel jen útržky hovoru, když ženy zvýšily hlas nebo se přiblížily k oknu. Morgan ukázalo se, že ten první hlas patří jí patrně přecházela po komnatě, neklidná a silně rozrušená.

Mluvila. „Jestli mě zapudí! Jestli si troufne! Mne, vlastní sestru nejvyššího krále! Jejíž jedinou chybou bylo to, že se dala strhnout péčí o bratrovo království a láskou ke svému pánovi! Mohu snad za to, že Accolon láskou ke mně šílel? Mohu snad za to, že zaútočil na Artuše? Neudělala jsem nic víc, než…“

„Ovšem, ovšem, tuhle pohádku jsi mi už vyprávěla.“ Morgause byla nelítostná a netrpělivá. „Ušetři mě toho, prosím tě. Ale podařilo se ti o tom přesvědčit Urgbena?“

„Nechce se mnou mluvit. Kdybych jen za ním mohla jít…“

Morgause ji znovu přerušila, zastírajíce opovržení pobaveným pohledem. „Tak na co čekáš? Jsi přece královna Rhegedu, říkej každému, kdo je ochoten poslouchat, že si od svého pána nezasloužíš nic jiného než vděčnost a špetku odpuštění za pošetilost. Proč se tu tedy schováváš? Kdybych byla na tvém místě, sestro, oblékla bych si to nejkrásnější roucho a nasadila si na hlavu korunu rhegedské královny a s celým doprovodem bych se odebrala do síně, kde sedí muži u jídla nebo v radě. Tam by tě musel vyslechnout. A jestli dosud nerozhodl, nebude riskovat urážku Artušovy sestry přede všemi dvořany.“

„V přítomnosti Nimuí?“ zeptala se Morgan trpce.

„Nimuí?“ Morgausin hlas zazněl nadmíru zděšeně. „Ta Merlinova courá? Copak ona je ještě tady?“

„Ano, pořád ještě je tady. A teď je také královnou, sestro, tak si dávej pozor na jazyk! Když starý kouzelník zemřel, provdala se za Pellease, to jsi nevěděla? Meč poslala na jih, ale sama tu zůstala, je ubytovaná někde ve městě. Počítám, že ti to neřekl? Tak drž jazyk za zuby a doufej, že se nesetkáte!“ Ostrý pronikavý smích, jak se Morgan opět odvrátila. „Muži! U Hekaté, jak jimi opovrhuji! Mají veškerou moc, ale chybí jim odvaha. On se jí bojí… i mne se bojí… a nepochybně tebe také! Jako velký pes mezi prskajícími kočkami… Ach, možná máš pravdu. Možná…“

Zbytek neslyšel. Mordred vyčkával, třebaže ho předmět hovoru moc nezajímal. Jak to dopadne s provinilou královnou a královým hněvem mu bylo venkoncem jedno. Ale zaujalo ho to, co slyšel o Morganině pověsti a jak lehce vyslovovala velká jména, která pro něho až dosud byla pouze předmětem večerních povídaček pod lampou.

Po chvilce, když už zase rozeznával jednotlivá slova, zaslechl cosi, co ho přimělo napnout uši.

Mluvila Morgause. „Až se Artuš vrátí, pojedeš za ním?“

„Ano. Nic jiného mi nezbývá. Poslal pro mne a Urgben prý připravuje můj doprovod.“

„Chceš snad říct strážné?“

„A jestli je to tak, proč se posmíváš zrovna ty, Morgause? Jak ty říkáš královým vojákům, kteří tě provázejí z Artušova rozkazu na jih?“

V jejích slovech byla zášť. Morgause hbitě opáčila: „To je něco jiného. Já jsem se svým pánem nikdy nehrála falešnou hru…“

„Cha, cha! Ale teprve po svatbě!“

„… ani jsem nebyla usvědčena jako zrádce Artuše…“

„Ne?“ Morganin smích zněl divoce. „Zrádce, to tedy ne! To slovo se sem vůbec nehodí, nemám pravdu? A on tehdy nebyl tvým králem, to připouštím!“

„Dávám přednost nevědět, o čem to mluvíš, sestro. Těžko mě můžeš obvinit…“

„Ale jdi, Morgause! Teď už to všichni vědí! Tady to bylo, zrovna na tomhle hradě! Pravda, už je to dávno. Ale jistě si nemyslíš, že pro tebe teď poslal z někdejších důvodů? Nemůžeš si přece namlouvat, že chce mít nablízku právě tebe? Ani po Merlinově smrti si nebude Artuš přát, aby ses vrátila ke dvoru. Můžeš si být jistá, že nechce nic jiného než děti, a jakmile je bude mít…“

„Lotových dětí se ani nedotkne.“ Morgause poprvé zvýšila hlas, zněl ostře a pronikavě. „Toho by se neodvážil ani on! A proč by to vůbec dělal? Ať už vedl s Lotem jakýkoliv spor, Lot padl pod Dračím praporcem, a už proto bude Artuš jeho syny respektovat. Musí podpořit Gawainův nárok, nemůže dělat nic jiného. Nebude chtít, aby se říkalo, že vraždu dětí dokonal.“

Morgan stála přímo u okna. Ztišila hlas, zněl udýchaně, ale přesto jasně. „Že vraždu dokonal? Nikdy ji nezačal. Jen se tak nekoukej. Tohle taky ví kdekdo. To nebyl Artušův nápad, masakrovat děti. A Merlinův taky ne. Přede mnou to nehraj, Morgause.“

Kratičká odmlka, pak Morgause našla svou starou netečnost. „Stará historie, jako všechno ostatní. A k tomu, co jsi teď řekla: kdyby nechtěl nic jiného než chlapce, nepotřeboval by posílat pro mne, stačilo by poslat jen pro ně. Ale ne, dostala jsem příkaz přivést mu je na Camelot osobně. A říkej si tomu, jak chceš, doprovod je vskutku královský… Uvidíš, sestro, že zaujmu opět místo, jež mi náleží, a moji synové se mnou.“

„A co ten panchart? Jaké úmysly máš s ním?“

„Úmysly?“

Morgan vítězoslavně zvýšila hlas. „Ovšem, to je jiná, co? To je přímá trefa. Tady je skutečné nebezpečí, Morgause, a ty to víš. Můžeš každému vykládat, co chceš, ale stačí se na něho podívat a je to jasné… Takže vražda je vyloučena, ale co teď? Merlin předpověděl, co se stane, když zůstane naživu. Dejme tomu, že to vraždění patří minulosti, ale kdo ví, co Artuš udělá teď, když ho konečně našel?“

Věta byla uťata, jak se někde otevřely dveře. Bylo slyšet kroky a hlas sloužícího, který cosi vyřizoval, a pak obě královny odešly od okna. Někdo jiný, možná sloužící, přistoupil k oknu a vyklonil se. Mordred se přitiskl ke zdi do hlubokého stínu. Vyčkával bez pohnutí, dokud stín v obdélníkové záři, kterou vrhalo osvětlené okno na trávník, nezmizel. Pak se tiše rozběhl do ložnice, kterou sdílel s ostatními chlapci.

Jeho slamník byl nejblíže dveřím spal na něm sám a od ostatních ho odděloval kamenný pilíř. Za ním ležel Gawain s Garethem.

Oba už spali. Na druhém konci místnosti Agravain cosi zašeptal a Gaheris zabručel a obrátil se. Mordred zamumlal „dobrou noc“, ale nesvlékl se; přetáhl přes sebe pokrývku, lehl si a vyčkával.

Ležel strnule ve tmě, snažil se uspořádat své pádící myšlenky a zklidnit dech. Měl tedy pravdu. Náhoda, která ho přivedla do zahrady, to potvrdila. Nevezli ho na jih s poctami jako prince, ale z nějakých důvodů, které neznal, ale které mohou být téměř s určitostí nebezpečné. Vězení, nebo dokonce průkazná zlomyslnost v Morganině hlase to činila nanejvýš pravděpodobným smrt z rukou nejvyššího krále. Morgausina ochrana, za niž jí byl až do oné noci v její skalní pracovně vděčný, byla teď patrně k ničemu. Bude bezmocná, nebude ho moci chránit, a říkala to vlastně celkem lhostejně.

Obrátil hlavu na tvrdém polštáři a zaposlouchal se. Od ostatních hochů k němu nedoléhal až na pravidelné tiché oddechování žádný zvuk. V zámku bylo ještě živo. Brány byly zatím otevřené, ale brzy je zavřou a na noc k nim postaví stráže. Zítřek ho zastihne znovu s orknejskou společností a s vojenským doprovodem na cestě; poputují na loď a potom na Camelot, kde ho čeká bůhví co. Orc před příjezdem na Ynys Witrin už možná nikde nepřistane, a král Melvas drží tento ostrov pro krále. Má-li utéci, musí to udělat hned.

Ani si neuvědomil okamžik, kdy toto rozhodnutí učinil. Zdálo se, že bylo už dávno připraveno, že bylo nevyhnutelné a čekalo jen na pravou chvíli. Opatrně se posadil a odhrnul přikrývku. Zjistil, že se mu chvějí ruce, a zlobil se na sebe. Byl přece zvyklý utíkat sám, nebo ne? V jistém smyslu byl sám celý život a protluče se zase sám. Nebylo vazeb, jež by musel zpřetrhat. Jediné citové pouto, jaké kdy poznal, pohltily oné noci před mnoha lety plameny. Teď byl vlkem mimo smečku; byl Mordred, a Mordred spoléhal zase jen na Mordreda a na nikoho jiného, ani bylo úlevné konečně se zbavit zpola nedůvěřivé vděčnosti na jakoukoli ženu.

Vyklouzl z lože a za pár minut posbíral své věci. Pláštěnku ze silné vlněné šerky, opasek a zbraň, vzácný roh na pití, váček z kozinky s mincemi za léta pilně nastřádanými. Měl na sobě svůj nejlepší šat; ostatní zůstalo na palubě lodi Orc, ale s tím se nedalo nic dělat. Upravil pokrývku tak, že na první pohled vypadala, jako by pod ní někdo ležel, a pak se tiše vykradl z místnosti a s bušícím srdcem hledal cestu bludištěm prázdných chodeb vedoucích na nádvoří. Nic netuše minul komnatu, kde ho mladý Artuš se svou nevlastní sestrou Morgause počal.

Nádvoří, ač bylo vždy dobře osvětlené, bývalo obvykle v této pozdní době po večeři, kdy se muži odebrali buď na lože nebo k ohňům zahrát si v kostky, úplně prázdné. Zpravidla tam byla nějaká stráž a jeden dva šmejdící psi, ale Mordred se domníval, že se mu podaří proklouznout mezi stíny, až muži upřou svou pozornost jinam.

Dnes však, třebaže bylo tak pozdě, bylo na nádvoří ještě velice rušno. Několik mužů v livreji sloužících postávalo u schodiště vedoucího k hlavnímu vchodu do hradu. Dva z nich Mordred poznal jako královy hlavní komorníky. Jeden z nich máchnutím ruky poslal několik sluhů s pochodněmi k hlavní bráně. Ta byla dokořán a muži jí proběhli a čekali venku, osvětlujíce cestu na most. Světlo ve stáji, dusot koňských kopyt a mužské hlasy dávaly tušit, že se tam sedlají koně.

Mordred se stáhl do stínu masivních dveří. První úlek vystřídala naděje. Když hosté odjíždějí z hradu tak pozdě, možná se mu podaří ve všeobecném hemžení bez povšimnutí vyklouznout ven zároveň se služebnictvem.

Rozruch nahoře na hradním schodišti ohlašoval královu přítomnost. Urgben vyšel ven se svými dvěma syny, všichni tři oblečeni tak, jak byli při večeři v síni. Šla s nimi dáma. Mordred, který královnu Morgan dosud neznal, chvíli uvažoval, je-li to ona, ale dáma byla oděna na cestu a svými způsoby rozhodně nepřipomínala chybující manželku, jež si není jistá manželovým odpuštěním. Byla mladá a zřejmě bez doprovodu, nemluvíme-li o dvou ozbrojencích, ale chovala se tak, jako by byla zvyklá na prokazovanou úctu, a přihlížejícímu mladíkovi se zdálo, že se král Urgben v hovoru s ní lehce uklonil na znamení uctivosti. Měl proti něčemu námitky, patrněji žádal, aby svůj odjezd odložila na vhodnější dobu, ale jak Mordred bystře zaznamenal příliš nenaléhal. Půvabně, avšak rozhodně mu poděkovala, podala ruku oběma princům a pak svižně seběhla ze schodů ke koním, které vyvedli ze stáje.

Těsně míjela dveře, v nichž stál Mordred, a on zahlédl její tvář. Byla mladá a krásná, ale vyzařovala takovou sílu a prudkost, že ho z ní, třebaže byla v klidu, až zamrazilo. Závoj, který zakrýval její tmavé vlasy, přidržovala úzká zlatá korunka. Královna, ovšem. Ale víc než to. Mordred okamžitě pochopil, kdo to musí být. Nimuí, milenka a nástupkyně králova kouzelníka Merlina. Nimuí, „druhý Merlin“, čarodějka, jíž se navzdory hněvivé zášti obě Artušovy sestry očividně bály.

Do sedla jí pomohl Urgben osobně. Dva ozbrojení průvodci nasedli. Opět promluvila, tentokrát s úsměvem, a zjevně ho o něčem ujišťovala. Natáhla k němu dolů ruku, on ji políbil a odstoupil. Navedla koně k bráně, ale když se chystal vyrazit, ještě přitáhla otěže. Zvedla hlavu a rozhlédla se kolem sebe. Mordreda neviděla, tiskl se až úplně vzadu; přesto řekla králi ostře:

„Králi Urgbene, se mnou pojedou jen tito dva muži a nikdo jiný. Dohlédni, aby se brána za mnou zavřela, a postav stráže ke komnatám hostů. Ano, vidím, že jsi mi porozuměl. Dávej dobrý pozor na tu jestřábí kvočnu a její hejno. Ve snu jsem viděla, jak jeden už vylétl z hnízda a chce zmizet. Jestli si ceníš Artušovy přízně, tak klec zamkni a postarej se, aby se všichni bezpečně dostali do jeho rukou.“

Nečekala na Urgbenovu odpověď. Pobídla koně podpatkem a on poskočil. Dva služebníci ji následovali. Král za ní chvíli hleděl, pak se probral z nepříjemné roztržitosti a vyštěkl jakýsi příkaz. Nosiči pochodní vběhli dovnitř a brána se se skřípotem zavřela. S rachotem zapadly závory. Strážní, vědouce, že na nich spočívá oko jejich pána, stáli v pozoru. Král řekl pár slov kapitánovi, který měl službu, a pak se i se syny vrátil do hradu. Komorníci a sluhové je následovali.

Mordred dál na nic nečekal. Uskočil zpět do stínu a zapadl do nejbližších vrat, jimiž se doufal dostat do křídla, kde byla chlapecká ložnice. Ocitl se na chodbě, z níž vedly dveře do dílen a skladišť. V této hodině tam bylo liduprázdno. Vklouzl dovnitř a dal se do běhu.

Jeho první myšlenkou bylo, že se musí vrátit do ložnice, dřív než k ní postaví stráž, ale jak běžel po chodbě a viděl řadu dveří, některé zamčené, jiné pouze na petlici a další dokonce dokořán, uvědomil se, že by tu mohl najít jinou únikovou cestu. Okna. Okna místností po jeho levé ruce vedla přímo na břeh řeky. Jsou možná vysoko, ale ne tak vysoko, aby z nich šikovný mladík nedokázal vyskočit, a pokud jde o řeku, nebude to sice v této roční době moc příjemné, ale dá se to zvládnout. Ostatně, při troše štěstí by most nemusel být hlídaný.

Nahlédl do nejbližších otevřených dveří. Marné, na okně byly mříže. Na dalších dveřích byl visací zámek. Třetí byly zavřené, ne však zamčené. Otevřel je a obezřetně se vkradl dovnitř.

Bylo to jakési skladiště, podivně to tam páchlo a ozývaly se zvláštní zvuky, v nichž rozpoznal chabé nesmělé pohyby, čiřikání, občasné vypísknutí a třepot křídel. Ovšem, královniny ptáci. Byly tu uložené ptačí klece. Nevěnoval jim pozornost. Okno nebylo zamřížované, ale bylo úzké. Příliš úzké? Rozběhl se k němu. Jedna z klecí stála na klínovitém parapetu. Popadl ji oběma rukama, aby ji položil na zem.

Cosi zasyčelo jako zmije, prsklo to a seklo. Chlapec upustil klec a odskočil, hřbet ruky měl roztržený. Přitiskl jej k ústům a ucítil, že z rány vytryskla slaná krev. V kleci zeleně zářily dvě lampy, tiché hrozivé prskání se vystupňovalo ve vřískot.

Divoká kočka. Přikrčila se až u zadní stěny klece, děsivá a zároveň sama vyděšená. Malá ouška, ve zježené srsti neviditelná, přitiskla k hlavě. Vycenila všechny zuby. Zdvihla pracku, ozbrojená, připravená.

Mordred, zuřící strachem a bolestí, reagoval tak, jak ho to učili. Vytasil nůž. Při pohledu na jeho ostří divoká kočka ať už instinktivně nebo proto, že je znala, ostatně to bylo jedno okamžitě vyskočila, rozzuřená, a sekala prackou s vytaženými drápy mezi pletivem klece. Znovu a znovu škrábala a tiskla se ke stěně, připravena k útoku. Pracku i hruď měla od krve, ale nebyla to krev chlapcova; někdo jí strčil do klece mrtvou krysu; kočka se jí ani nedotkla, ale její krev teď cákala a srážela se a klec odporně páchla.

Mordredova ruka s nožem zvolna klesala. Věděl toho o divokých kočkách dost který orknejský venkovan by nevěděl a věděl také, jak ji chytili, když napřed matku zvířete a její ostatní potomky zabili. A tak se dostala sem bylo to ještě bezmála kotě, tak malé, tak divoké, tak statečné, uvězněné a páchnoucí pro královnino potěšení. Ostatně, jaképak potěšení? Ochočit se nedá, to věděl jistě. Budou ji dráždit a cvičit k boji, možná bude zápasit se psy, které, dříve než ji zabijí, oslepí a potrhá. Anebo prostě nebude žrát a pojde. Té myši se ani nedotkla.

Okno bylo příliš úzké na to, aby se jím protáhl. Chvíli tam stál, sál si krev z rány a potlačoval zklamání, které ostudně hrozilo přerůst ve strach. Pak se s námahou ovládl. Najde se jiná příležitost. Cesta na Camelot je dlouhá. Jen co budou z hradu venku, ukáže se, jestli ho mohou věznit. Ať to zkusí, něco mu udělat. Ani on není, zrovna jako ta kočka, žádné ochočené zvířátko, které by v kleci čekalo na smrt. Bude bojovat.

Kočka opět sekla tlapkou, ale na něho nedosáhla. Mordred se rozhlédl a uviděl vidlicovitou hůlku, s jejíž pomoci se chytají zmije; tou klec zvedl a obrátil ji dvířky k oknu. Klec je téměř vyplňovala. Pak zasunul hůlku do očka a opatrně nadzvedl proutěná dvířka. Mrtvolka myši se zvedla zároveň s nimi a kočka znovu udeřila, prskajíc, na toto nové pohyblivé nebezpečí. Pak zjistila, že bije do prázdna. Dvě dlouhé minuty seděla bez pohnutí, pouze naježila srst a tloukla ocasem. Potom se zvolna plížila ke svobodě, jako by se plížila za kořistí. Přikradla se na sám okraj proutěné klece, pak na okraj parapetu a pohlédla dolů.

A byla pryč. V jedné chvíli byla zde jako vězeň, a v následujícím okamžiku zmizela ve svobodné noci.

Druhý vězeň sundal zase klec z okna, jež bylo pro něho příliš malé, hodil ji na podlahu a hůlku uložil pořádkumilovně tam, odkud ji vzal.

U dveří ložnice už stála stráž. Muž zvedl zbraň a pak, když viděl, kdo přichází, nerozhodně přešlápl a opět ji sklonil.

Mordred, který to očekával, si přitáhl šerkovou pláštěnku k tělu a pod ni ukryl své věci i poraněnou ruku. Strážný na jeho tváři nespatřil nic než chladný podiv.

„Stráž? Co to má znamenat, stalo se něco?“

„Králův rozkaz, pane.“ Muž byl jako ze dřeva.

„Rozkaz zadržet mě venku? Nebo uvnitř?“

„Och, uvnitř totiž, chtěl jsem říct, jaksi na vás dohlédnout, pane.“ Muž si odkašlal, celý rozpačitý, a zkusil to znovu. „Myslel jsem, že jste všichni uvnitř a spíte. Nejspíš jsi byl se svou paní královnou?“

„Ach! Král přikázal také, aby mu byly hlášeny naše pohyby?“ Mordred nechal vyznít ticho, zatímco muž tonul v rozpacích, a pak se usmál. „Ne, nebyl jsem u královny Morgause. Vyptáváš se vždy králových hostů, kde strávili noc?“

Muž otevřel ústa. Mordred četl snadno v jeho tváři: překvapení, pobavenost, spiklenectví. Sáhl zdravou rukou do váčku u pasu a vytáhl minci. Mluvili tiše, teď ale svůj hlas ztišil ještě víc: „Neřekneš to nikomu?“

Tvář muže se uvolnila v jakémsi úsměvu. „Samozřejmě, pane. Jistě mi promineš. Dobrou noc, pane.“

Mordred kolem něho proklouzl do ložnice.

Přes svou opatrnost shledal, že je Gawain vzhůru, opírá se o loket a sahá po dýce.

„Kdo je to?“

„Mordred. Mluv tiše. Všechno je v pořádku.“

„Kde jsi byl? Myslel jsem, že spíš.“

Mordred neodpověděl. Zvykl si pracovat s umlčujícím tichem. Zjistil, že když člověk na nepříjemnou otázku neodpovídá, lidé se zřídkakdy zeptají podruhé. Nevěděl, že je to objev, na který člověk za normálních okolností přijde až v pozdějším věku, a některé slabší povahy nikdy. Došel ke svému lůžku, a jakmile byl schován za sloupem, hodil svůj uzlík na podlahu a pláštěnku za ním. Gawain nemusí vědět, že je pod pláštěnkou zcela oblečený.

„Měl jsem dojem, že slyším hlasy,“ zašeptal Gawain.

„Postavili nám přede dveře strážného. Mluvil jsem s ním.“

„Ach tak.“ Jak Mordred předpokládal, Gawaina to moc nezajímalo. Patrně si neuvědomil, že je to vůbec poprvé, co v Rhegedu postavili ke dveřím hostů takovouto stráž. Ostatně mohl také předpokládat, že Mordred byl venku pouze za potřebou. Znovu si lehl. „Tak to mě asi probudilo. Kolik je hodin?“

„Musí být po půlnoci.“ Mordred si ovinul šátek kolem zraněné ruky a řekl tiše: „A ráno musíme vyrazit brzy. Radši teď budeme spát. Dobrou noc.“

Mordred po chvíli usnul. Půldruhé míle od hradu na okraji rozsáhlého lesního porostu, zvaného Divoký hvozd, se mládě divoké kočky usadilo na rozsoše velikánské borovice a začalo si z kožichu smývat pach zajetí.

12

Ráno bylo zřejmé, že varování kouzelnice Nimuí bylo rozšířeno i na jejich doprovod. Vojáci dohlíželi, aby se orknejská společnost držela pohromadě, a s největším myslitelným taktem dávali najevo, že jí tím vlastně prokazují čest. Morgause to tak brala, a stejně tak čtyři mladší princové, kteří jeli bezstarostně, vesele se bavili s vojáky a smáli se, ale Mordred s dobrým koněm pod sebou se při pohledu na volné prostory vřesovišť po obou stranách cesty, tak vábivé, užíral a mlčel.

Do přístavu dorazili až příliš brzo. První, čeho si všimli, bylo, že jejich loď Orc kotví u přístavní hráze sama. Jak jim vysvětlil velitel doprovodu, Mořský drak byl bouří poškozen jen nepatrně, a tak pokračoval v plavbě na jih; on a ozbrojený doprovod se tedy musí připojit ke společnosti na lodi Orc. Morgause byla rozmrzelá, ale začínala mít strach. Neodvažovala se ovšem dát to najevo, a tak chtíc nechtíc souhlasila a vojáci nastoupili na loď. Pokud jde o pohodlí, bylo teď na lodi poněkud těsno, ale větry utichly a plavba z ústí Ituny a na jih podél rhegedského pobřeží byla klidná a dokonce příjemná.

Chlapci trávili čas na palubě a pozorovali, jak kolem nich ubíhá kopcovitá krajina. Rackové za zádí nalétali šikmo na hladinu. Jednou Orc ohrozila flotilu rybářských člunů a jindy viděli v malé zátoce na kopcovitém pobřeží několik mužů na ponících, jak ženou dobytek („nejspíš kradený,“ řekl Agravain a znělo to spíše pochvalně), ale kromě toho nikde nezahlédli žádné známky života. Morgause se neukázala. Námořníci učili chlapce vázat uzly a Gareth se pokoušel hrát na flétničku, kterou mu jeden z nich udělal z rákosu. Všichni si vyrobili rybářské pruty a byli celkem úspěšní, důsledkem čehož bylo dobré jídlo z čerstvě pečených ryb. Princové se celí třásli na dobrodružství a úžasné vyhlídky, které měli před sebou. Dokonce i Mordredovi se občas podařilo zapomenout na mračno strachu. Jedinou vadou na kráse bylo mlčení vojáků z doprovodu. Chlapci se jich vyptávali princové s nevinnou zvědavostí, Mordred lstivě, ale mužové i důstojníci byli stejně nesdílní jako předtím královský posel. O příkazech či plánech nejvyššího krále se nedozvěděli vůbec nic.

Tak to šlo po tři dny. Pak zvedl kapitán lodi ustaraně oči vzhůru a zkoumal plachty, náhle náladové, načež Orc zamířil do Segontia na pobřeží Walesu, přímo proti ostrovu Mona.

Bylo to mnohem větší město než přístav v Rhegedu. Caer y n’a Von neboli Segontium, jak se mu říkalo v římských dobách, bylo velké posádkové město, jehož vojenský potenciál byl v poslední době přinejmenším z poloviny obnoven. Pevnost stála na kamenitém svahu nad městem; nad ní viděli úpatí a ještě výše pak v mracích ukrytý vrchol Y Wyddfa, Sněhové hory. Na opačné straně za úzkým průlivem, modrým jako safír, se ve slunečním svitu rozkládala zlatá pole a magické kameny ostrova Mona, svatyně druidů.

Chlapci se rozestavili podél lodního zábradlí a dychtivě vyhlíželi. Konečně se na palubě objevila i Morgause. Byla pobledlá a nevypadala dobře, přestože cesta byla tak snadná a nenáročná. („Jasně, vždyť je to čarodějka,“ řekl Gareth pyšně veliteli doprovodu.) Když jí kapitán řekl, že musejí počkat v přístavu, až se změní vítr, řekla vděčně, že nebude spát na palubě, a poslala svého komorníka, aby pronajal pokoje v přístavním hostinci. Byl to vzkvétající podnik, skýtající dostatek pohodlí, a čekaly tam na ně pěkné pokoje. Společnost vesele vystoupila na břeh.

Strávili tam čtyři dny. Královna se i se svými dvorními dámami zdržovala ve svých komnatách. Chlapcům bylo dovoleno prozkoumávat město anebo, stále pod dohledem, lovit na pobřeží raky a měkkýše. Když šli na raky podruhé, Mordred, jakoby náhle znuděný, se obrátil k odchodu. Ačkoli to neřekl v doslechu svých bratří, sdělil dvěma strážným, že chytat raky ho nebaví, protože ještě před několika lety to musel dělat na obživu. Nechal je tam a zamířil sám do města. Skrývaje svou dychtivost, klátil se volným krokem po cestě, která vedla kolem posledních domů a pak se začala šplhat vzhůru podél stěn pevnosti ke vzdáleným výšinám Sněhové hory.

Po nočním mrazíku byl vzduch oslnivě jasný. Kameny se už ohřály. Posadil se. Náhodný pozorovatel by se domníval, že vychutnává rozhled a hřejivé sluníčko. Ve skutečnosti se bedlivě rozhlížel kolem sebe a vážil možnost útěku.

V dálce nad ním nějaký chlapec pásl stádo ovcí. Jejich kopýtka zanechávala na tváři kopce jizvy. Výše, nad svahy kamenité pastviny, rostly stromy, byl to okraj hvozdu, který se šplhal vzhůru a halil úbočí Sněžné hory. Průsek mezi stromy dával tušit, že tudy prochází silnice na východ.

Ano, tudy vede cesta. Určitě se napojuje na pověstný Sarn Elen, dlážděnou silnici, mířící dolů do Devy a do vnitrozemských království. Tady by se hravě ztratil. Všechny své peníze měl u sebe, a s odvoláním na noční mrazík si vzal i pláštěnku.

Na pěšině zarachotil oblázek. Rozhlédl se a tu uviděl pouhých pár kroků od sebe dva strážné, kteří tam stáli jakoby nic a okázale zírali do dáli na pláž pod městem. Byli však ve střehu a čas od času zabloudil jejich pohled k němu.

Byli to tíž muži, kteří doprovázeli prince na pobřeží. Teď viděl v dálce své bratry, mezi ostatními lovci raků na pláži se dali snadno rozeznat. Mrkl, kdo je doprovází, a zjistil, že nikdo.

Vojáci ponechali chlapce jejich zábavě a tiše šli za ním do kopce. Závěr byl nevyhnutelný. Hlídají pouze jeho.

V Mordredově hrudi se prudce vzedmul pocit, jemuž by rozuměla divoká kočka v kleci, a div mu ji nerozrazil; hrdlo měl sevřené. Chtělo se mu křičet, vybuchnout, dát se na útěk.

Ano, dát se na útěk. Vyskočil. Vojáci se okamžitě pustili, jakoby náhodou, k němu. Byli mladí a silní. Těm by neutekl. Zůstal stát.

„Je čas k návratu, mladý pane,“ řekl jeden z nich vlídně. „Řekl bych, že se schyluje k večeři.“

„Tví bratři se vracejí,“ řekl ten druhý a ukázal rukou. „Podívej pane, támhle je vidíš. Tak půjdeme?“

Mordredova tvář byla stále ještě jako z kamene. Z jeho očí se však nedaly vyčíst žádné pocity, jichž byl pln. Cosi, co by nepochopilo žádné divoké zvíře a jen málokdo z lidí ho nutilo mlčet a tvářit se lhostejně. Dvěma dlouhými plynulými nádechy překonal strach a s ním ze sebe setřásl i zuřivé zklamání. Téměř cítil, že mu prýští z konečků prstů jako krev. Nahradil je lehký třas z uvolněného napětí a pak prázdnotu vyplnil klid jeho obvyklého sebeovládání.

Kývl na muže, řekl cosi odměřeného a zdvořilého a vydal se mezi nimi na zpáteční cestu k hostinci.

Příštího dne to zkusil znovu.

Princové, které už nebavila pláž ani město, zatoužili podívat se do pevnosti na kopci, ale matka to nepřipustila. Ostatně velitel doprovodu řekl přímo, že projít jejími branami není dovoleno ani princům orknejským. Místo je opevněné a neustále je tam pohotovost.

„Proč?“ zeptal se Gawain.

Muž ukázal hlavou na moře.

„Kvůli Irům?“

„Kvůli Irům, kvůli Piktům a Sasům. Kvůli kdekomu.“

„Je tam osobně přítomen král Maelgon?“

„Ne.“

„Která je Macsenova věž?“ Lhostejně znějící otázku položil Mordred.

„Čí věž?“ zeptal se Agravain.

„Macsenova. Někdo o ní včera mluvil.“ Ten někdo byl jeden ze strážných, který poznamenal, že věž stojí dosti vysoko na svahu, nedaleko lesa.

Kapitán ukazoval rukou. „Ta je tamhle. Ale nemůžete ji vidět, je v troskách.“

„Kdo to byl Macsen?“

„To vás na Orknejích neučili?“ zeptal se muž shovívavě. „Byl to císař Británie, Magnus Maximus, rodem Španěl…“

„Samozřejmě že to víme,“ přerušil ho Gawain. „Jsme s ním spřízněni. Byl římským císařem a ten meč, který Merlin vyzdvihl pro nejvyššího krále, patřil jemu; Caliburn, královský meč Británie. To přece ví každý! Naše matka pochází přes krále Uthera z jeho rodu.“

„Nemohli bychom se tedy k té věži podívat?“ zeptal se Mordred. „Nestojí v pevnosti, takže je jistě volně přístupná? A i když je v troskách…“

„Lituji,“ zavrtěl hlavou velitel. „Příliš daleko. A je to proti rozkazům.“

„Proti rozkazům?“ naježil se Gavain, ale Agravain mu skočil do řeči a řekl hrubě Mordredovi:

„Každopádně nevím, proč bys tam chtěl jít ty? Ty Macsenův příbuzný nejsi. Ale my ano! My jsme z královského rodu také po naší matce.“

„Tak tedy, když já jsem panchart Lothianův, vy se můžete považovat za pancharty Macsenovy,“ odsekl Mordred, u něhož strach a napětí náhle přešlo v zuřivost, a pro jednou si nedal pozor na jazyk.

Nic se mu nemohlo stát. Dvojčata, jež byla od dětství věrna své zásadě mlčet, jedná-li se o matku, by nikdy nenapadlo opakovat tuto urážku před Morgause. Jejich metody byly mnohem přímočařejší. Po užaslé pauze, vyvolané naprostým překvapením, zuřivě zaječela a skočila po Mordredovi, a energie nadržená uzavřením na lodi náhle vybuchla a vyvolala na dvoře hostince velkolepou rvačku. Když je konečně od sebe odtrhli, dostali nařezáno za to, že se prali. Královna byla rozruchem, který způsobili, tak rozhněvaná, že zakázala jakékoli další vycházky z hostince. A tak se na Macsenovu věž nedostal nikdo a chlapci se museli spokojit s ovčími kůstkami, s imitací šermu a vypravením příběhů. Zábavou pro děti, jak to nazval Mordred, těžce nesoucí utrpěné příkoří. Tentokrát se svým opovržením netajil a zůstal stranou.

Příštího večera se vítr náhle obrátil a opět silně vanul od severu. Pod bdělým dohledem strážných se společnost znovu nalodila, Orc rychle vyrazila na jih a se stálým větrem za zády plula tak dlouho, až se z širého moře dostala do klidných vod moře Severnského. Voda byla jako sklo. „Míříme přímo ke Skleněnému ostrovu,“ řekl kapitán, „na to můžete vzít jed.“ A Orc s nízkým ponorem opravdu vplula do ústí hladkého jako zrcadlo. Na posledním úseku se námořníci chopili vesel, aby se malá loď dostala přímo do přístavu na Ynys Witrin, Skleněném ostrově, téměř do stínu paláce jeho krále Melwase.

Melwasův palác byl v podstatě jen rozlehlý dům, stojící v ploché luční krajině. Louky pokrývaly široko daleko tento největší ze tří sesterských ostrovů, nazývaných Ynys Witrin. Dva z těchto ostrovů tvořily kopce, nízké a zelené, které pokojně čněly nad okolními vodami. Třetí byl Tor, vysoký kuželovitý vrch, tak symetrický, jako by byl dílem lidských rukou. Na úpatí byl opásán jabloňovými sady, z nichž stoupaly obláčky dýmu a prozrazovaly, kde se nacházejí chalupy vesnice, jež byla Melwasovým hlavním městem. Tor čněl nad okolní podmáčenou nížinou Letní země jako veliký maják. To byla ostatně jedna z jeho funkcí; na samém vrcholku Toru stála hláska, jež byla nejbližším signálním místem pro hrad Camelot. Chlapci se dozvěděli, že z tohoto vrcholu je možno spatřit za skleněnou hladinou jezera zdi Camelotu a jeho třpytné věže jako na dlani.

Pevnost krále Melwase stála hned pod vrcholkem Toru. Šlo se tam po křivolaké cestě, vytesané do příkrého kamenitého svahu. V zimě však, říkali vojáci, bláto přístup na vršek téměř zcela znemožňuje. Ovšem v zimě se zase nebojuje. Král se svou společností přebývá pokojně ve svém sídle na břehu jezera a dny si krátí lovem, v této podmáčené Letní zemi převážně lovem vodního ptactva v močálech. Močály se táhnou směrem na jih a jejich lesknoucí se vody jen občas naruší vrbový ostrov a rákosové naplaveniny, v nichž se uchytily olše a v nichž si obyvatelé močálů postavili své chatrče na kůlech.

Král Melwas přijal společnost velice laskavě. Byl to vysoký muž s hnědým vousem, plnými červenými rty a ruměncem ve tváři. K Morgause se choval s neskrývaným obdivem. Pozdravil ji obřadným polibkem na uvítanou, a jestliže trval o maličko déle, Morgause nic nenamítala. Když mu představovala své syny, král vřele uvítal i je, a ještě vřeleji chválil ženu, která přivedla na svět tak pěkné potomstvo. Mordred byl podle zvyku představen jako poslední. Jestliže při formálním uvítání králův pohled utkvíval až příliš často na vysokém mladíkovi, stojícím za ostatními princi, zdálo se, že si toho až na mladíka samého nikdo nevšiml. Pak se Melwas s dalším toužebným pohledem obrátil opět k Morgause a oznámil jí, že na ni čeká posel nejvyššího krále.

„Posel?“ Morgausin hlas zněl ostře. „Na mne, na královu sestru? Chtěl jsi snad říci jeden z jeho rytířů? S doprovodem pro nás?“

Nic takového; prostředníkem byl zřejmě jeden z královských kurýrů, který na Morgause čekal, jak mu bylo uloženo, a Artušův vzkaz tlumočil stručně a bez velkých cavyků. Morgause a její společnost měla zůstat do příštího dne na Ynys Witrin a pak měla odjet s doprovodem, který Artuš pošle, na Camelot. Tam je král přijme v Kruhové síni.

Mladší chlapci, vzrušení a téměř nezvládnutelní, v tom neviděli nic špatného, ale když Morgause ostře položila muži další otázku, Gawain a Mordred viděli, jak se v ní sváří hněv s narůstající obavou.

„Nic více neřekl, paní,“ opakoval posel. „Pouze tolik, že si přeje, abyste se všichni dostavili zítra do Kruhové síně. Do té doby máte zůstat zde. Paní Nimuí? Ne, ještě se nevrátila ze severu. To je vše, co vím.“

Uklonil se a odešel. Gawain, zmatený, se chystal něco říct, ale matka ho mávnutím ruky umlčela a zůstala chvíli v zamyšlení stát, kousajíc si rty. Pak se obrátila na Gabrana.

„Povolej mé ženy. Ať vybalí naše šatstvo, pro mne bílé roucho a šarlatovou pláštěnku. Teď, ovšemže teď hned, člověče! Myslíš si snad, že tady poslušně zůstanu přes noc a zítra se na jeho rozkaz dostavím do Kruhové síně? Nevíš, co to je? To je Artušova poradní síň, kde se vynášejí rozsudky. Toť se ví, že jsem slyšela o té síni, i o tom „křesle žalobném“ pro provinilce a pro ty, kdo si stěžují na krále.“

„Ale co za nebezpečí tam může čekat na tebe? Přece jsi mu nic neudělala,“ pospíšil si Gabran.

„Samozřejmě!“ odsekla Morgause. „Proto tam taky nepůjdu jako prosebník ani jako hříšník, nedopustím, aby mě vlastní bratr přijal před svou Radou! Vydám se tam dnes večer, teď, když sedí u večeře se svou královnou a celým dvorem. To bychom se podívali, jestli se odváží upřít postavení matce svého…“ zarazila se a zřejmě nahradila slova, jež chtěla původně vyřknout, jinými: „… své sestře a synům své sestry.“

„Myslíš, že tě pustí, paní?“

„Nejsem tu žádný vězeň. Jak mě mohou zastavit, nechtějí-li, aby lidé viděli, jak špatně se se mnou zachází? Kromě toho se králův oddíl vrátil na Camelot, ne?“

„Ano, paní, ale král Melwas…“

„Až se převléknu, můžeš zajít za králem Melwasem a požádat ho, aby sem přišel.“

Gabran se měl poněkud váhavě k odchodu.

„Gabrane!“ Zastavil se a obrátil. „Vezmi chlapce s sebou. A ženám vyřiď, aby je připravily na cestu. Oblečení ke dvoru. Postarám se, aby nám Melwas dal koně a doprovod.“ Sevřela rty. „Dokud jsme pod dohledem, nemůže ho Artuš volat k odpovědnosti. V každém případě to je Melwasova starost, ne naše. A teď jdi. S námi nepojedeš. Přijedeš zítra s ostatními.“

Gabran váhal, ale pak zachytil její pohled, uklonil se a vyšel z komnaty.

Nebylo těžké uhodnout, jakým způsobem bude Morgause Melwase přesvědčovat. V každém případě prosadila svoje. Za krátkého podzimního západu slunce vydal se malý hlouček po vyvýšeném chodníčku přes jezero směrem na východ. Mogause jela na pěkné šedé klisně s bohatým zeleným a červeným postrojem, na němž zvonily rolničky. Mordred, ke svému velkému překvapeni, dostal krásného černého koně, jenž se vyrovnal tomu, na němž jel Gawain. Ozbrojený doprovod, který jim dal Melwas, se harcoval po úzkém chodníčku před nimi. Za jejich zády zapadalo slunce do výhně roztavené mosazi, jež se pozvolna měnila v pálenou zeleň a purpur. Vzduch byl chladný, ze stínů stmívání přicházely mrazivé doteky.

Štěrkový hřeben, vyčnívající z vody, skřípal pod koňskými kopyty, a pak se před nimi náhle rozvinula silnice, bledá stuha, táhnoucí se močálovitou divočinou s rákosím a olšemi. Kachny a brodiví ptáci štěbetajíce prchali od cesty a voda se za nimi čeřila jako roztavený kov. Mordredův kůň potřásl hlavou a uzda stříbrně zazvonila. Proti své vůli cítil, jak se mu vzrušením rozbušilo srdce. Pak náhle někdo vykřikl a ukázal před sebe.

Před nimi se na vrcholku hustého lesa, stoupajícího vzhůru, objevily v posledních paprscích zapadajícího slunce věže Camelotu s vlajícími praporci, planoucí na večerní obloze jako pochodně.

13

Bylo to město posazené na kopci. Caer Camel měl plochý a velice široký vrchol a čněl vprostřed nížiny či lehce zvlněné krajiny stejně nápadně jako Tor. Jeho příkré svahy byly vodorovně zbrázděné, jako kdyby je kol dokola objel obří pluh. Tyto zdánlivé brázdy byly ve skutečnosti opěrné zdi a příkopy, které měly zadržet případné útočníky. Až úplně nahoře na tomto prstencovitě obehnaném svahu přiléhaly na vlastní vrchol kopce stěny pevnosti jako koruna na hlavu krále. Na dvou místech, na severovýchodě a na jihozápadě, byly v masivních valech proraženy dvěma branami.

Morgausina družina přijížděla z jihozápadu ke vchodu zvanému Královská brána. Překročili křivolakou říčku a pak pokračovali po cestě stoupající příkrou křivkou mezi hustým stromovím. Až úplně nahoře byla v rohu vnějších hradeb zasazena mohutná dvojitá brána, ještě otevřená, ale střežená. Zůstali stát, zatímco velitel doprovodu předjel a promluvil s důstojníkem ve službě.

Pak se oba muži vrátili k čekající Morgause.

„Paní.“ Důstojník se zdvořile uklonil. „Jsi očekávána až zítra. Pokud jde o tvou družinu, nemám žádné příkazy. Počkej laskavě zde, pošlu nahoru vzkaz…“

„Král je v síni?“

„Ovšem, paní, večeří.“

„Tak mě k němu zaveď.“

„To nemohu, paní. Kdybys…“

„Víš, kdo jsem?“ Doufala, že ho ledově chladnou otázkou zastraší. „Ovšem, paní…“

„Jsem sestra nejvyššího krále, dcera Uthera Pendragona. Mám tu snad čekat u brány jako prosebník nebo nějaký posel?“

Muži vystoupil na čele pot, ale v podstatě ho z míry nevyvedla. „Jistě ne tady, před branami. Prosím, pojeďte dál. Ti muži se právě chystají bránu zavřít. Bohužel však musíte počkat tady, dokud nebude vzkaz doručen do síně. Mám své rozkazy.“

„Dobrá, nebudu ti to ztěžovat. Pošlu k němu svého komořího.“ Morgause mluvila pevně, nedůrazné, jako by ani teď nepochybovala, že jejího příkazu uposlechne. Zjemnila jej svým nejkrásnějším úsměvem. Mordred ale viděl, že je nervózní. Klisna vycítila její náladu, byla neklidná a pohazovala hlavou, až se zlaté střapce zcuchaly.

Důstojník, jemuž se zjevně ulevilo, s tím souhlasil a komoří se po krátkém rozhovoru se svou paní vydal mezi dvěma strážnými nahoru. Morgausina družina pak projela mohutným obloukem Královské brány, kde ji stráž zastavila a vyzvala, aby počkala.

Brána za jejich zády se zavřela. Zapadly závory. Nad jejich hlavami přecházely na ochozu podél hradeb dusající hlídky. Ironií osudu k Mordredovi, jemuž měly tyto zvuky nepochybně připomínat, že je vlastně vězněm, nuceným čelit neznámému a pochybnému osudu, sotva doléhaly. Byl příliš zaměstnán rozhlížením se kolem sebe. Toto byl tedy Camelot.

Za branou vedla cesta vzhůru do hradu. V pravidelných rozestupech zde byly stožáry s konzolami na pochodně, které osvětlovaly cestu. Někde v půli svahu se cesta větvila; její levé rameno vedlo k bráně v palácové zdi, za níž byly vidět vrcholky stromů, nyní holé. Další zahrada? Další vězení, zbudované pro radost královny? Druhé rameno cesty se klikatilo pod hradními zdmi k další, větší bráně, kterou se zřejmě vcházelo do města. Nad hradbami byly vidět střechy a věžičky domů, krámů a dílen, které se shlukly kolem tržiště, nad nimi pak vyrostla kasárna a stáje. Městské brány byly zavřené a kromě hlídek tam nebylo živáčka.

„Mordrede!“

Mordred, vyrušen ze svých myšlenek, zvedl oči. Kynula na něho Morgause.

„Sem, vedle mne.“

Pobídl svého koně a stanul po její pravici. Gawain se rozjel, aby se postavil z druhé strany, ale zahnala ho. „Zůstaň s ostatními.“

Gawain, který se od rvačky na dvorku hostince Mordreda stranil, se zamračil a přitáhl uzdu, ale nic neřekl. Nepromluvil ani nikdo další. Něco z Morgausina napětí se přeneslo i na Garetha. Mlčela, seděla vzpřímeně a zamlkle hleděla na koňské uši. Shrnula si kápi, z pobledlé tváře se nic nedalo vyčíst.

Pak se všechno změnilo. Mordred se podíval směrem, kterým hleděla ona, a viděl, že se komoří spěšně vrací i s oběma strážci a pár kroků za nimi kráčí po cestě osamocený muž.

Podle prudké reakce strážných u brány pochopil, kdo to je, i to, že jeho příchod je naprosto neočekávaný. Proti všem zvyklostem přicházel osobně nejvyšší král Artuš, aby je přijal u vnější brány své pevnosti.

Král se zastavil pár kroků před nimi a řekl suše strážným: „Ať předstoupí.“

Žádné formální uvítání. Žádný polibek na přivítanou, stisk ruky nebo úsměv. Stál u sloupu pod hořící pochodní, jejíž světlo se mihotalo na tváři chladné a netečné jako tvář soudce.

Komoří spěchal k Morgause, ale ta ho odbyla mávnutím ruky a řekla: „Mordrede. Tvou ruku, prosím.“

Nebyl čas na překvapení. Nebyl čas vůbec na nic, kromě jediné, zcela převažující předtuchy. Svezl se z koně, hodil otěže sloužícímu a pomohl královně ze sedla. Na okamžik pevně sevřela jeho paži a hleděla na něho, jako by chtěla něco říci, ale pak ho nechala jít, držíc ho těsně u sebe. Gawain, stále ještě zamračený, se nevyzván vrhl vpřed, ale tentokrát na to nic neřekla. Ostatní chlapci se nervózně seskupili za ní. Sloužící odvedli koně. Artuš se stále ještě ani nepohnul. Morgause, která měla po každém boku chlapce a tři mladší za sebou, vykročila ke králi.

Mordred nedokázal později říci, čím na něho nejvyšší král na první pohled tak zapůsobil. Žádná paráda, žádná štafáž, žádná přehlídka vznešenosti a moci; ten muž dokonce nebyl ani ozbrojen. Stál tam sám, chladný, mlčenlivý a nesmírně impozantní. Chlapec jen zíral. Zde stál osamělý muž v hnědém šatu, lemovaném kuní kožešinou. Na pozadí osvětlených budov, stromů podél cesty a kopí v rukou ozbrojených stráží se zdál menší. Ve skutečnosti však v tomto zvonivém, mrazivém a zšeřelém prostoru měli všichni oči jen pro něho.

Morgause se nespokojila s hlubokou úklonou, která se sluší v přítomnosti nejvyššího krále, ale svezla se na mrazivou zemi do kolen. Zvedla ruku, sevřela Mordredovu paži a stáhla ho vedle sebe rovněž na kolena. Z jejího sevření poznal, že se chvěje. Gawain s ostatními hochy zůstal stát. Artuš o ně ani pohledem nezavadil. Veškerá jeho pozornost byla upnuta na klečícího mladíka, levobočka, jeho syna, kterého přivedli k jeho nohám jako prosebníka a který s hlavou zvednutou a těkajícíma očima vypadal jako lapené zvíře, hledající cestu ven.

Morgause mluvila.

„Můj pane Artuši, bratře umíš si představit, jaká radost to byla pro mne a pro celou mou rodinu, když přišel tvůj vzkaz, že tě můžeme po dlouhých letech spatřit a navštívit tvůj dvůr na pevnině. Kdo by neslyšel o nádheře Camelotu, kdo by nežasl nad zprávami o tvých vítězstvích a o tvé velikosti jakožto krále těchto zemí? O velikosti, kterou jsem ti po oné první bitvě u Luguvallia já a můj pán, král Lot, předpověděli…“

Kradmo pohlédla na Artušovu netečnou tvář. Záměrně vkročila rovnou na nebezpečnou půdu. U Luguvallia se Lot poprvé pokusil Artuše zradit a později i svrhnout, ale právě v Luguvalliu ležel Artuš s Morgause a počal Mordreda. Mordred, který měl teď oči sklopené a zkoumal vzorek, jenž mráz vyšil na zemi před ním, vycítil okamžik nejistoty ještě dříve, než se krátce nadechla a mluvila dál.

„Možná že mezi námi mezi tebou a Lotem a dokonce i mezi tebou a mnou, můj bratře, bylo něco, co je lépe nepřipomínat. Ale Lot padl ve tvých službách a já jsem od té doby žila osaměle a pokojně ve vyhnanství, avšak nestěžovala jsem si a plně jsem se věnovala péči o své syny a jejich výchově…“ Lehký důraz a rychlý pohled vzhůru. „Nyní, můj pane Artuši, jsem přišla na tvůj příkaz a prosím o tvou shovívavost pro nás pro všechny.“

Žádná odpověď, žádné gesto na uvítanou. Lehký sladký hlásek bublal dál, slova dopadala na hradbu ticha jako oblázky. Mordred s očima dosud sklopenýma náhle ucítil cosi silného jako dotek. Prudce zvedl zrak a shledal, že král na něho upřeně hledí. Poprvé mu pohlédl do očí, do očí, které byly tak podivně známé, a přesto cizí, a jejichž pohled v něm nevyvolával strach, nýbrž chvění, jako by člověk po úderu pod srdce lapal po dechu. Tímto okamžikem jeho strach zmizel. Náhle, a poprvé od té doby, co Morgause zastřela jeho rozum hrozbami a čarováním, viděl jasně, jak zbytečné byly jeho obavy. Proč by se tento muž, tento král, obtěžoval pronásledováním pancharta svého nepřítele už po léta mrtvého? Nad to byl povznesen. Bylo to absurdní. Kolem Mordreda se konečně rozjasnilo, jako by se umělá, přičarovaná mlha náhle zvedla.

Byl zde, v pohádkovém městě, v srdci pevninských království. Celá léta se na to chystal, snil o tom, plánoval. Ze strachu a nedůvěry, jež mu vnukla Morgause, se pokoušel utéci, ale byl sem dopraven, jako by byl obětinou na černém oltáři její bohyně. Teď už na útěk nemyslel. Jeho stará ctižádostivost, chlapecké sny se vrátily, zabydlely se znovu v jeho mysli a tříbily se. Chtěl to, ano, chtěl být součástí toho světa. Udělá všechno, aby si dobyl místo v království tohoto krále, ať to stojí cokoliv…

Morgause dál hovořila s pokorou u ní zcela nevídanou. Mordred, jemuž se v hlavě zažehlo nové studené světlo, ji poslouchal a myslel si: „Každé slovo, které říká, je lež. Ne, není to lež, fakta jsou celkem pravdivá, ale všechno, ona sama, i to, oč se pokouší… je falešné. Jak to král může snést? Přece se nedá ošálit? Ne, tento král nikoliv. Artuš se oklamat určitě nedá.“

„… A tak tě prosím, bratře, abys mi neměl za zlé, že přicházím nyní, místo abych čekala do zítřka. Jak jsem mohla čekat, když světla Camelotu zářila v takové blízkosti, hned za jezerem? Musela jsem přijít, abych se ujistila, že ve svém srdci nechováš vůči mně žádnou zášť. Vidíš, že jsem tě poslechla. Jsem zde se všemi chlapci. Ten po levici je Gawain, nejstarší z Orknejských, můj syn a tvůj služebník. Stejně tak jako jeho bratři. A ten po mé pravici… To je Mordred.“ Zvedla oči. „Bratře, neví nic. Nic. Bude…“

Konečně se Artuš pohnul. Gestem naznačil, aby mlčela, a pak k ní přistoupil a nabídl jí ruku. Morgause zadržela dech, zmlkla a vložila do ní svou. Král ji pozvedl. Mezi chlapci i mezi služebnictvem, pozorujícím scénu od vrátnice, zavládla úleva. Byli přijati. Všechno dobře dopadne. Mordred se zvedal a také pocítil, že napětí polevilo. I Gawain se usmál a Mordred shledal, že mu to oplácí. Avšak místo obřadného polibku, obětí a slov na uvítanou řekl král pouze:

„Chci ti říct něco, co nemohu říkat před těmito dětmi.“ Obrátil se k chlapcům. „Jste zde vítáni. Ale vraťte do vrátnice a tam čekejte.“

Poslechli. „Dary,“ řekl komoří, „dary, rychle! Zdá se, že všechno ještě není v pořádku.“ Vzal truhličku z rukou sloužícího, spěšně ji položil ke královým nohám a celý znepokojený se hned zase stáhl. Artuš o poklad nezavadil ani pohledem. Mluvil k Morgause a třebaže lidé u brány neslyšeli, co říká, ani jí neviděli do tváře, pozorovali, jak celá její postava nejprve znehybněla ve vzdoru, který vzápětí vystřídala pokora, ba přímo strach, a jak král stojí po celou dobu jako socha, a kamenná je i jeho tvář. Pouze Mordred díky svému novému, pronikavému pohledu z ní vyčetl smutek a únavu.

Náhle došlo k přerušení. Zpoza brány se ozval hluk a rychle sílil. Koňské podkovy, kůň, blížící se klopýtavým tryskem po vozové cestě. Mužský hlas cosi chraplavě zvolal. Jeden ze strážných řekl pro sebe: „Kurýr z Gleva! U všech hromů, ten sebou hodil! Musí vést zatraceně žhavou novinu.“

Hlídka žádá heslo, zazní odpověď, následuje skřípot a rachot otevírané brány. Unavený kůň vbíhá dovnitř. Všichni cítí z vyčerpaného zvířete pach potu. Bezdeché slovo posla a kůň pokračuje bez zastávky přímo tam, kde stojí král s Morgause.

Jezdec z koně div nespadne a hned pokleká na koleno. Krále to vyrušení hněvá, ale posel mluví naléhavě, a tak po chvilce král pokyne strážím. Dva z nich předstoupí a postaví se každý z jedné strany po bok Morgause. Pak se král obrátí, pokyne kurýrovi a kráčí nahoru po cestě s mužem v patách. Pod schodištěm do paláce se zastaví. Několik minut tam oba, král a posel, spolu hovoří, ale z vrátnice chlapci nic nevidí ani neslyší. Pak se náhle král otočí a hlasitě cosi volá.

Zdá se, že v tom okamžiku mrazivé napětí tohoto večera povolilo. Místo stísněného ticha se hradem rozléhá cosi, co připomíná válečné rozkazy. Dva podkoní přivádějí velkého šedého válečného oře a drží se udidla, neboť kůň prudce vyrazil a zaržál. Sloužící přibíhají s královým pláštěm a mečem. Brána se otvírá. Artuš je už v sedle. Šedý hřebec zaržál, pobídnut ostruhou vyrazil a proletěl branou kolem chlapců rychlostí vrženého kopí. Podkoní odvedli vyčerpaného koně královského posla a posel sám se odbelhal za nimi.

Ve vrátnici byl shon a létaly rozkazy. Melwasovi ozbrojenci odjeli a chlapci s komořím a královniným služebnictvem shledali, že je ženou po cestě vedoucí do hradu kolem místa, kde stále ještě stojí mezi dvěma strážnými královna. Právě došli k hradní bráně, když z ní vyrazil oddíl jezdů, cvalem prolétl kolem nich a zmizel v králových stopách.

Dozněl trysk koní. Vnější brána znovu s rachotem zapadla. Ozvěna se rozplynula v tichu. Zdálo se, že rozechvělé nádvoří se jakžtakž opět noří do klidu. Chlapci, čekající v hradní bráně se služebnictvem a strážemi, se shlukli, užaslí, zmatení a na pokraji strachu. Gareth se rozplakal. Dvojčata si něco šeptala a vrhala na Mordreda pohledy, které nebyly ani trochu přátelské. Mordred, který si jich nevšímal stejně jako Gawainova zmateného kabonění, se mezi nimi cítil ještě více sám než kdykoli předtím. Jeho myšlenky se třepotaly jako ptáci lapení do klece. Teď měli všichni čas uvědomit si, jaká jim je zima.

Konečně k nim kdosi přistoupil byl to vysoký muž s červenou tváří a vznešenými způsoby. Oslovil přímo Mordreda.

„Jsem Cei, králův majordom. Máte jít se mnou.“

„Já?“

„Všichni.“

Gawain odstrčil Mordreda stranou, předstoupil a promluvil. Znělo to stroze až nadutě. „Jsem Gawain z Orknejských ostrovů. Kam nás vedeš a co se stalo s mou matkou?“

„Královy rozkazy,“ řekl Cei stručně, ale neznělo to uklidňujícím dojmem. „Musí počkat, až se král vrátí.“ Pak se laskavěji obrátil ke Garethovi: „Neboj se. Nic zlého se ti nestane. Slyšel jsi přece krále, jak řekl, že tu jste vítáni.“

„Kam odjel?“ zeptal se Gawain.

„Neslyšel jsi to?“ zeptal se Cei. „Jak se zdá, Merlin je přece jen ještě naživu. Posel ho potkal cestou. Král jel za ním. A teď pojďte se mnou.“

14

Chlapci pobyli na Camelotu jen krátce, než přišla zpráva, že dvůr se na Vánoce přesunuje do Caerleonu. Zatím byli ubytováni stranou ostatních jinochů a mladých mužů a byli ve zvláštní péči Ceie, který s Artušem vyrůstal v domě svého otce, Artušova pěstouna, a nyní byl jeho důvěrníkem. Postaral se, aby k uším orknejských chlapců nedolehla žádná z pověstí, které letěly na Camelotu od úst k ústům. Dokud s Mordredem nepromluví sám Artuš, neměl se Mordred nic dozvědět. Cei se domníval, a to právem, že se král předtím, než rozhodne, jak naložit s Mordredem a se samotnou Morgause, bude chtít poradit s Merlinem. Chlapci se s Morgause nesetkali; byla ubytována někde v ústraní, prý nikoli jako vězeň, jak jim bylo řečeno, ale až do králova návratu se nesměla s nikým stýkat.

A on se ale nevrátil. Do města, prahnoucího po novinkách, se dostaly zvěsti o jeho divoké jízdě za starým přítelem.

Byla to pravda, kouzelník Merlin byl naživu. Přepadl ho znovu záchvat jeho staré nemoci, bezvědomí podobající se smrti. To bylo považováno za smrt samu, ale on přišel k sobě a postupně se mu podařilo dostat se z hrobu uzavřeného velikým balvanem, do něhož byl uložen. Nyní jel s králem do Caerleonu a rytíři Kulatého stolu vyvolený hlouček rytířů, jež byli jeho přáteli je doprovázeli. Dvůr je měl následovat.

A tak v čase, který zbýval na Camelotu před přesunem dvora do Walesu, se chlapci zaměstnávali činností, která je vyčerpávala, ale byla zcela podle jejich vkusu.

Především je vzal do ruky mistr ve zbraních, který výcvik, jehož se jim dostalo na ostrovech, hodnotil s ironií, kvůli níž se dokonce ani Gawain nepovažoval za nutné urazit. Tady je čekala skutečná dřina. Dlouhé hodiny trávili také na koňském hřbetu a v tomto oboru nikdo z nich nepředstíral, že výcvik na Orknejích byl dostatečný. Koně nejvyššího krále se měli k chundelatým ostrovním poníkům asi tak, jako Morgausini zbrojnoši k Artušovým vyvoleným rytířům.

A nečekala je jen práce. Měli tu také spoustu her, ale byly to výhradně hry bojové, celé hodiny trávili nad mapami nakreslenými v písku nebo hoši úžasem kulili oči nad plastickými mapami vymodelovanými z hrnčířské hlíny. Další hodiny padly na simulované zápasy a soutěže v lukostřelbě. V tom posledním konečně vynikali, přičemž nejlepší oko a nejpevnější ruku měl Mordred. Pak přišly hony. Ostrovní lovy divokých husí v zimě bývaly pestré a vzrušující, ale tady se pořádaly také hony na jeleny a na kance ve zvlněné krajině táhnoucí se na východ nebo na zalesněných svazích, které se zvedaly v travnaté pahorkatině směrem na jih.

Dvůr se vydal na cestu do Caerleonu v prvním prosincovém týdnu a orknejští mládenci s ním. Ne však jejich matka. Morgause byla na Artušův rozkaz převezena do Amesbury a ubytována v tamějším klášteře. Bylo to vězení jen podle jména, docela mírné, ale nicméně to bylo vězení. Její komnaty střežili královi zbrojnoši a její společnice nahradily svaté ženy. Amesbury, Ambrosiovo rodiště, patřilo nejvyššímu králi a postaralo se o to, aby královy rozkazy byly splněny do posledního puntíku. Až přijde jaro a cesty budou sjízdné, měla být Morgause převezena na sever do Caer Eidyn, kde byla už za pevnými zdmi izolována její nevlastní sestra, královna Morgan.

„Ale co udělala?“ ptal se Gaheris zuřivě. „Víme, že královna Morgan se skutečně něčeho dopustila a je potrestána právem. Ale naše matka? Proč? Přišla na Orkneje brzy poté, co padl náš otec. Král to musí vědět bylo to toho jara po svatbě královny Morgan v Rhegedu. Před léty! Od té doby ostrovy nikdy neopustila. Tak proč ji teď vězní?“

„Protože právě na té svatbě se tehdy pokusila zavraždit Merlina.“ Jednoznačnou odpověď mu dal Cei, jediný z velmožů, který se chlapcům věnoval ve chvílích jejich volna.

Zírali na něho. „Ale to už je dávno!“ zvolal Gawain. „Byl jsem tam vím to, protože mi to řekla –, ale vůbec se na to nepamatuji. Byl jsem maličký. Tak proč ji předvolal až teď, aby se zodpovídala za něco, co se stalo tehdy?“

„A co se stalo?“ zasáhl Gaheris, červený ve tváři, s vysunutou čelistí.

„Říká, že chtěla zabít Merlina,“ odpověděl mu Agravain. „Ale nepodařilo se jí to, že? Takže o co jde…?“

„Jak?“ zeptal se Mordred tiše.

„Po ženském způsobu. Po způsobu čarodějnic, chceš-li.“ Ceie hněvivé otázky mladších chlapců nevyvedly z míry. „Došlo k tomu právě na svatební hostině. Merlin tam zastupoval krále. Dala mu do vína jed a postarala se, aby jed ještě smrtelnější vypil později tak, aby vina nepadla na ni. A to se stalo. Merlin se sice uzdravil, ale ta nemoc v něm zůstala a nedávno ho znovu sklátila tak, že byl pohřben jako mrtvý. Nakonec ho stejně zabije. Když pro ni a pro vás Artuš poslal, Merlin byl považován za mrtvého a ležel v hrobě. Předvolal ji tedy, aby se zodpovídala z vraždy.“

„To není pravda,“ křičel Gaheris.

„A i kdyby byla,“ řekl Gawain nyní chladně a s onou útočnou arogancí, kterou si osvojil po příjezdu na Camelot, „co má být? Existuje snad zákon, který říká, že královna nesmí zabít svého nepřítele tak, jak sama uzná za vhodné?“

„Tak je to,“ přidal se Agravain. „Vždycky říkala, že je to její nepřítel. A co jiného jí zbývalo? Ženy se nemohou bít.“

„Zřejmě byl na její kouzla příliš silný,“ řekl Gareth. „Nezapůsobila.“ Jediným citem, jenž zazněl v jeho hlase, byla lítost.

Cei je pozoroval. „Jistě, zkoušela kouzla, dokonce několikrát za sebou, ale nakonec to byla chladnokrevná vražda. To je prokázané.“ Pak dodal laskavě: „Dokud se nesetkáte s králem, nemá smysl o tom dál debatovat. Co vy o tom víte? Ve vašem dalekém království jste byli vychováváni ve víře, že Merlin, a možná i sám král, jsou vašimi nepřáteli.“

Odmlčel se a znovu na ně pohlédl. Chlapci neodpovídali.

„Ano, je mi jasné, že to tak bylo. Tak tedy, dokud král nepromluví s Merlinem a s královnou Morgause, tak těch řečí necháme. Ona může považovat za štěstí, že Merlin není mrtvý. A pokud jde o vás, musíte se spokojit s královým ujištěním, že se vám nic zlého nestane. Jsou určité věci, které je třeba vyřešit, zhojit staré rány, o nichž nic nevíte. Věřte mi, král je spravedlivý muž a Merlin mu radí moudře, tvrdý je jen tehdy, když je to nezbytné.“

Když odešel, dopálení mladíci se pustili do debaty a nejrůznějších úvah. Mordredovi, který je poslouchal, připadalo, že se hněvají spíše kvůli sobě než kvůli matce. Šlo o jejich hrdost. Nikdo z nich by se už nechtěl dostat zpět do matčina područí. Tato nová svoboda, tento svět mužů a mužných činů, se jim všem velice zamlouval, dokonce i Gareth, jemuž na Orknejích hrozila zženštilost, se tu otužoval a stával se jedním z nich. Ani on, stejně jako ostatní, nechápal, proč by se měl princ zastavit před vraždou, pokud je v souladu s jeho záměry.

Mordred nic neříkal a ostatním to nepřipadalo divné. Konec konců, jaký nárok by měl mít panchart vůči královně? Ale Mordred je ani neposlouchal. Propadl se opět do šera, kouře, rybího pachu a ustrašeného šepotu. „Merlin je mrtev. V paláci uspořádali hostinu a pak“ a pak „přišla ta zpráva.“ A královnina slova, která pronesla ve své sluji s lektvary, vůněmi a nedefinovatelným zápachem zla, a také znovu ucítil její ústa přitisknutá na jeho rty…

Otřásl se a osvobodil se od vzpomínek. Tak tedy Morgause kouzelníka otrávila. Vrátila se na sever, na své ostrovy s vědomím, že zasela sémě smrti. A proč ne? Stařec byl jejím nepřítelem; byl také jeho, Mordredovým nepřítelem. A teď tedy tento nepřítel žije a stráví s nimi vánoce v Caerleonu.

Caerleon, město Legií, bylo úplně jiné než Camelot. Už Římané tam zbudovali mohutnou pevnost na řece zvané Isca Silurum; tuto pevnost, strategicky posazenou do ohbí řeky nedaleko soutoku s menší říčkou, později obnovil Ambrosius a po něm ji rozšířil přibližně do její původní velikosti Artuš. Za jejími zdmi vyrostlo město s tržištěm, kostelem a palácem nedaleko Římského mostu, klenoucího se přes řeku a jen tu a tam vyspravovaného a vybaveného novým osvětlením.

Král s většinou dvora bydlel v paláci za zdmi pevnosti. Mnoho jeho rytířů se ubytovalo v pevnosti, stejně jako orknejští mládenci. Stále je drželi stranou. Sloužili jim Artušovi služebníci společně s lidmi z ostrovů. Gabral musel ke své zjevné nelibosti žít chtě nechtě s nimi; přirozeně nemohlo být ani řeči o tom, že by ho pustili za Morgause do Amesbury. Gawain, jehož pořád ještě pálila bolestná směsice studu za matku a vlastní žárlivosti, nevynechal žádnou příležitost, aby dal Gabranovi najevo, že teď nemá vůbec žádné postavení. Gaheris následoval jeho příkladu, ale dle svého zvyku tak činil otevřeněji a pokaždé, když mohl dát sesazenému matčinu milenci najevo opovržení, přidal i nějaké urážky. Další dva, kteří možná matčiny milostné hrátky vnímali méně, ho sotva brali na vědomí. A Mordred měl v hlavě jiné starosti.

Dny však plynuly a nic se nedělo. Jestliže Merlin po návratu z mrtvých opravdu hodlal přimět Artuše, aby se pomstil na Morgause a její rodině, dával si na čas. Starý muž, zesláblý po událostech z léta a podzimu, se zdržoval hlavně v komnatách, které měl vyhrazeny v králově domě. Artuš s ním trávil spoustu času a bylo známo, že se Merlin účastnil jednoho či dvou zasedání státní rady, ale orknejští mládenci ho ještě ani nezahlédli.

Říkalo se, že Merlin sám byl po návratu proti veřejnému uvítání. A tak se nic nevyhlašovalo, nepořádaly se žádné veřejné radovánky.

Jak plynul čas, lidé prostě vzali na vědomí, že je opět mezi nimi, jako by „smrt“ králova příbuzného a hlavního rádce a celostátní smutek byly jen dalším, názornějším příkladem kouzelníkova zvyku mizet a opět se zjevovat dle libosti. Vždycky jsme věděli, říkali lidé moudře, že opravdu mocný kouzelník zemřít nemůže. Když se rozhodl pobýt v transu podobajícímu se smrti, zatímco jeho duch navštívil síně mrtvých, znamená to, že se vrátil moudřejší a silnější, než byl předtím. Brzy se zase uchýlí do svého dutého kopce, na posvátný Bryn Myrddin, a tam setrvá; možná bude nějaký čas neviditelný, ale vždy přítomen a pln síly pro ty, kdo ho potřebují.

Jestli Artuš našel čas pohovořit s ním o orknejských chlapcích že Mordred je z nich, to nikdo z nich netušil –, nepadlo o tom zatím ani slovo. Ve skutečnosti to Artuš, cítě tentokrát nepevnou půdu pod nohama, stále oddaloval. Pak ho k tomu přiměl, zcela nechtěně, Mordred sám.

Stalo se to jednoho večera před Vánoci. Sněhová bouře, zuřící celý den, mladíkům bránila ve vyjížďce koňmo i ve cvičení se zbraněmi. Vzhledem k tomu, že sváteční dny byly už za dveřmi jednak Vánoce a také královy narozeniny –, nikdo se neobtěžoval obvyklou výukou, a tak všech pět prozahálelo den okusováním nehtů ve velké místnosti, kde spali s několika služebníky. Příliš jedli, a také si přihnuli silné velšské medoviny více, než byli zvyklí, a tak se pohádali, poprali a nakonec se dohodli, že budou sledovat stolní hru, která už nějakou dobu probíhala na druhém konci sálu. Bylo to zřejmě poslední kolo, hlouček kibiců přihlížel, radil a povzbuzoval. Hrál Gabran a jeden z místních, jménem Llyr.

Bylo už pozdě, lampy dohořívaly. Místnost byla plná kouře z ohniště. Studený vítr navál okny spršku sněhu, který se bez povšimnutí zvolna vršil na podlaze.

Kostky rachotily a padaly, klapaly žetony. Hra plynule pokračovala, hromádky mincí se přesunovaly od jednoho hráče k druhému podle toho, jak komu přálo štěstí. Brzy se z hromádek staly hrstě. Bylo v nich stříbro a dokonce se zalesklo i zlato. Postupně kibicové umlkali; je-li v sázce tolik peněz, rady a žerty stranou! Mládenci se tlačili, celí u vytržení. Gawain zapomněl na své nepřátelství a nahlížel Gabranovi přes rameno. Jeho bratři byli stejně dychtiví jako on. Soupeření nabývalo všech příznaků boje orknejských proti domácím, a tak byl Gawain pro jednou na Gabranově straně. Mordred, jehož hra nezajímala, stál u hrací desky proti nim, čirou náhodou v protivném táboře, a jen tak přihlížel.

Gabran házel. Padla mu jednička a dvojka. Posuny na hrací desce byly zanedbatelné. Llyr hodil dvakrát pětku, čímž dospěl k poslednímu tahu a jásavě zvolal: „Vyhrál jsem! Vyhrál jsem! Teď jsem vyrovnal tvé poslední dvě trefy! Rozdáme si to ještě jednou, rozhodující kolo. Koukej, jak mi teď padá, kamaráde, tak si plivni do dlaní a popros své zámořské bohy o pomoc.“

Gabran byl pitím celý zardělý, ale stále ještě natolik střízlivý a vkusný, než aby se dal takovými řečmi vyprovokovat. Přistrčil hromádku peněz Llyrovi a řekl s jistými pochybnostmi v hlase: „Obávám se, že mi nezbývá už ani vindra. Lituji, ale za rozhodující musíme považovat tohle kolo. Vyhrál jsi a já jdu spát.“

„Ale no tak!“ Llyr vábivě zachrastil kostkami v hrsti. „Teď je řada na tobě. Už je na čase, aby se na tebe usmálo štěstí. Dej si říct a zkus to. Já ti půjčím. Teď toho přece nenecháš.“

„Ale já jsem opravdu úplně na suchu.“ Gabran vzal do ruky váček visící u pasu a zalovil v jeho hlubinách. „Vůbec nic, vidíš? Kde bych vzal další peníze, kdybych znovu prohrál?“

Strčil ruku do váčku, obrátil jej na ruby a vytřepal jej nad hrací deskou. „Podívej, ani vindra.“ Opravdu, nevypadla žádná mince, ale vyklouzlo cosi jiného, s rachotem to dopadlo na stůl a blýskalo se to ve světle lampy.

Byl to amulet, okrouhlý talisman ze dřeva, vyběleného mořskou vodou do stříbrná, s neuměle vyřezanýma očima a ústy. Do očních důlků byly vsazeny dvě modré říční perly a křivka usměvavých úst byla vyplněna červenou hlinkou. Orknejská bohyně, neumělá, jakoby zhotovená dětskou rukou, ale pro ostrovana mocný symbol.

Llyr do ní šťouchl prstem. „Hele, perly? Proč bys nevsadil je? Jestli ti přinesou štěstí, vyhraješ tu věc zpátky a k tomu hromadu peněz. Házíš první?“

Kostky zachrastily, dopadly na stůl a z obou stran se kutálely k amuletu. Ale dřív než se zastavily, byla hra drsně přerušena. Mordred, náhle ledově střízlivý, se naklonil, natáhl ruku a tu věc popadl.

„Kde jsi k tomu přišel?“

Gabran překvapeně zvedl zrak. „Já nevím. Mám to už léta. Nevzpomínám si, kde jsem to sebral. Možná že…“

Zarazil se. Ústa zůstala pootevřená. Zíral na Mordreda a z tváře se mu zvolna vytrácela barva. Nemohl přiznat otevřeněji, že teď už si vzpomíná, odkud ten talisman pochází, než kdyby to hlasitě vykřičel do světa.

„Co je?“ zeptal se někdo. Nikdo neodpověděl. Mordred byl stejně bledý jako Gabran.

„Ten talisman jsem dělal já sám.“ Mluvil hlasem tak bezvýrazným, že ti, kdo ho neznali, se mohli domnívat, že v něm není kouska citu. „Udělal jsem ho pro svou matku. Vždycky ho nosila. Vždycky.“

Zavrtal se pohledem do Gabranových očí. Nic dalšího neřekl, ale veta se v nastalém tichu dokončila sama. Až do své smrti Teď tedy věděl, jak zemřela, jako by vyslechl hlasité doznání. Teď věděl, kdo ji zabil a na čí příkaz.

Netušil, jak se v jeho ruce ocitl nůž. Zapomenuty byly všechny spory o právu královny zabíjet podle vlastní úvahy. Princ mohl a musel. Kopl do hrací desky a kameny se rozlétly. Gabranův nůž ležel po ruce. Popadl ho a vyskočil. Ostatní, jejichž reakce zpomalovala medovina, se domnívali, že se jedná jen o náhlou tahanici nad hrou. Llyr dobromyslně protestoval: „Tak dobře, tak si to vezmi, když je tvoje.“ Jiný muž chňapl po chlapcově ruce s nožem, ale ten uhnul, skočil na Gabrana, drže nůž odborně zespoda, a zamířil přímo na srdce. Gabran, teď stejně střízlivý jako on, viděl, že hrozba je smrtelně vážná, a udeřil. Čepele se zkřížily, ale Mordredova rána zasáhla cíl. Nůž zajel hluboko pod žebra a uvízl tam.

Gabranův nůž třeskl o podlahu. Muž sevřel oběma rukama rukojeť zbraně, vězící pod jeho žebry. Naklonil se a skládal se k zemi. Zachytili ho a položili. Krve teklo jen docela málo.

V sále se rozhostilo naprosté ticho, přerušované jen krátkým sípavým dechem raněného. Mordred, stojící nad ním, vrhl na šokovanou společnost pohled, který mohl být klidně Artušův.

„Zasloužil si to. Zabil mé rodiče. Ten talisman patřil mé matce. Udělal jsem jej pro ni a ona ho neustále nosila. Zřejmě jí ho vzal, když je oba zabil. Upálil je.“

V místnosti nebylo muže, který by někoho nezabil nebo aspoň nebyl u vraždy. Ale při těchto slovech si vyměnili zděšené pohledy. „Upálil?“ opakoval Llyr.

„Upálil je zaživa v jejich domě. Tak jsem je tam našel.“

„Nebyli živí.“

To zašeptal Gabran. Ležel na boku, schoulený kolem nože s rukama na rukojeti, ale bázlivě, jako by jej chtěl vytáhnout, jenže měl strach z bolesti.

Stříbrné vykládání se zachvívalo, jak ostře krátce dýchal.

„Taky jsem to viděl.“ Gawain se postavil Mordredovi po bok a díval se na zem. „Bylo to strašné. Byli to chudí a staří lidé. Nic neměli. Jestli je to pravda, Gabrane… Vážně jsi zapálil Mordredův domov?“

Gabran dlouze vydechl, jako kdyby mu z plic ucházel vzduch. Tvář měl bílou jako pergamen a zlaté kučery mu potemněly potem. „Ano.“

„V tom případě si zasluhuješ smrt,“ řekl Gawain, stojící vedle Mordreda.

„Ale oni už byli mrtví,“ zašeptal Gabran. „Přísahám. Zapálil jsem… až potom. Aby se to přikrylo.“

„Jak tedy zemřeli?“ chtěl vědět Mordred.

Gabran neodpovídal. Mordred k němu přiklekl a položil ruku na rukojeť nože. Cabranovy ruce sebou zaškubaly, ale vzápětí bezmocně klesly. Mordred řekl, stále s tím ošidným klidem: „Stejně zemřeš, Gabrane. Tak mi to řekni. Jak zemřeli?“

„Jedem.“

Po tomto slově se společnost zachvěla. Muži je opakovali jeden druhému, šeptané slovo se neslo vzduchem jako sykot. Jed. Ženská zbraň. Zbraň čarodějnic.

Mordred, stojící bez pohnutí, cítil, jak Gawain po jeho boku strnul. „Tys jim dal jed?“

„Ano, ano. S těmi dary. Byl ve víně.“

Nikdo z místních neřekl ani slovo. A nikdo z orknejských je říkat nemusel. Mordred pronesl tiše, spíše jako konstatování než jako otázku: „Od královny.“

Gabran opět dlouze, těžce vydechl: „Ano.“

„Proč?“

„Pro případ, že by ta žena věděla… nebo se domyslela… něco o tobě.“

„Co o mně?“

„Já nevím.“

„Umíráš, Gabrane. Co o mně?“

Gabran, královnin mazlíček, královnin hlupáček, naposledy zalhal kvůli své královně: „To nevím. Přísahám…“

„Tak zemři,“ řekl Mordred a vytáhl nůž z rány.

Odvedli ho přímo k nejvyššímu králi.

15

Artuš neměl na práci nic naléhavějšího, než vybrat z vrhu šesti štěňat jedno pro sebe. Přinesl mu je chlapec z psince, provázen starostlivou fenou, a nyní se šest štěňat, bílých a s hnědými skvrnami, rozvalovalo, ňafalo a zápasilo u králových nohou. Fena, celá nesvá a neustále ve střehu, se opakovaně pokoušela odnést jedno štěně do košíku, ale než popadla druhé, první zase vylezlo a přidalo se k chumlu na podlaze.

Král se smál, ale když stráž přivedla Mordreda, úsměv mu zmrzl na tváři, jako když se sfoukne svíce. Vypadal překvapeně, ale hned se vzchopil.

„Co je, Arriane?“

Muž ohlásil netečně: „Vražda, pane. Nůž do srdce. Jednomu z orknejských mužů. Udělal to tenhle mladík. Nevím přesně, jak to bylo, pane. Venku jsou svědci, kteří byli u toho. Mám je přivést, pane?“

„Snad později. Nejdřív si pohovořím s tím mladíkem. Zatím mohou jít.“

Muž pozdravil a odešel. Chlapec od kotců začal sbírat štěňata. Jedno z nich, to bílé, mu vyklouzlo, pištělo jako rozhněvaná myš a vrhlo se králi pod nohy. Zaťalo zoubky do šněrovadla a zuřivě vrčíc je tahalo. Chlapec je táhl zpátky, ale král se na ně podíval a řekl: „Ano, to je ono. Bude se zase jmenovat Cabal. Děkuji ti.“ Chlapec s košíkem zmizel a fena v patách za ním.

Mordred stál tam, kde ho strážní nechali, přímo ve dveřích. Slyšel, jak se venku znovu rozestavuje stráž. Král se zvedl ze židle u planoucího ohně a přešel k velkému stolu, plnému papírů a tabulek. Usedl za stůl a ukázal na podlahu před sebou. Mordred pokročil vpřed a zůstal stát. Třásl se a potřeboval veškerou sílu vůle, aby třas přemohl; byla to reakce na první zabití, na ošklivou vzpomínku na spálenou chatrč i na onu kost vymytou vodou, kterou tehdy držel ve své dlani. A teď se k tomu přidalo obávané setkání s mužem, jehož se naučil považovat za svého zapřisáhlého nepřítele. Pryč bylo nyní jeho přesvědčení, že se nejvyšší král nebude obtěžovat takovými, jako je on. Mordred sám mu obstaral spravedlivou záminku. V nejmenším nepochyboval, že ho teď zabijí. Porval se v králově domě, a třebaže muž, jehož zabil, byl orknejským poddaným a byl spravedlivě potrestán za hanebnou vraždu, mohl Mordred, i jako princ orknejský, sotva doufat, že sám unikne trestu. Gawain sice stál při něm, ale těžko ho podpoří teď, když Gabran svým doznáním označil za vražedkyni i Morgause.

Z jeho tváře se nic z toho nedalo vyčíst. Stál tam, bledý a bez pohnutí, s rukama sevřenýma za zády, aby král neviděl, jak se chvějí. Oči měl sklopené, ústa sevřená. Vypadal zarputile a umanutě, ale Artuš znal lidi, viděl, jak se jeho hruď rychle zvedá a klesá, slyšel jeho rychlý dech a cukající víčka mu prozrazovala vše.

První králova slova nezněla nikterak hrozivě.

„Co kdybys mi řekl, jak se to vlastně stalo.“

Mordred zvedl oči a viděl, že ho král vytrvale pozoruje, ale byl to jiný pohled nežli ten, kterým přiměl Morgause, aby na cestě před Camelotem klesla na kolena. Měl prchavý, ale silný pocit, že se král soustřeďuje na něco docela jiného, než byl nedávný Mordredův zločin. To mu dodalo odvahy a brzy shledal, že hovoří na svou povahu celkem bez zábran. Vůbec si nevšiml, že ho král svými zdánlivě bezděčnými otázkami přivádí na všechny detaily, které se týkaly nejen Gabranovy smrti, ale celého Mordredova životního příběhu od samého začátku. Příliš rozčilený, než aby uvažoval, proč to chce král slyšet, vyklopil všechno; jak žil s Brudem a Šulou, jak se seznámil s Gawainem, jak ho královna pozvala a byla k němu laskavá, jak jeli s Gabranem do Tulení zátoky a jak nakonec učinil ten strašný objev ve spálené chatrči. Bylo to od Suliny smrti, kdy skončilo jeho dětství, poprvé, co o tom dokázal hovořit, a dokonce se svěřovat někomu, s nímž se hovořilo tak snadno. Snadno? S nejvyšším králem? Mordred si tu absurditu vůbec neuvědomoval. Pokračoval. Teď mluvil o tom, proč zabil Gabrana. V jednom okamžiku přikročil k okraji stolu a položil před krále dřevěný talisman. Artuš jej vzal do ruky a prohlížel si jej s bezvýraznou tváří. Na jeho ruce se třpytil velký broušený rubín, který činil z primitivní hračky dojemný předmět. Pak talisman odložil.

Konečně Mordred dovyprávěl. V tichu, které se rozhostilo, se plameny ve velkém krbu třepotaly jako praporce ve větru.

I další králova slova byla nečekaná. Řekl to tak, jako by jeho otázka vycházela z nějaké dlouho zadržované myšlenky, jež se zdála být vzhledem k projednávané záležitosti naprosto nedůležitá.

„Proč ti dala jméno Mordred?“

Po celém tom přátelském rozhovoru, který měl za sebou, se chlapec ani nezarazil a odpověděl s přímostí, která by mu ještě před hodinou připadala nemyslitelná.

„To znamená chlapec z moře. Tam mě našli, když jsem se zachránil v člunu, kam jsi naložil děti, aby se utopily.“

„Já?“

„Později jsem slyšel, že jsi to nebyl ty, pane, ale nejdřív mi to říkali takhle.“

„Samozřejmě. Tak ti to řekla ona.“

„Ona?“

„Tvá matka.“

„Ale ne!“ zvolal Mordred prudce. „Sula mi nikdy nic neříkala, ani o člunu, ani o tom vraždění. Řekla mi to mnohem později královna Morgause. A pokud jde o mé jméno, polovina kluků na ostrovech se jmenuje Mordred, Medraut… Moře je všude.“

„Teď to chápu. Proto mi trvalo tak dlouho, než jsem tě našel, i když jsem věděl, kde je tvá matka. Ne, nemluvím o Sule. Myslím tvou skutečnou matku, ženu, která tě porodila.“

Mordred řekl přiškrceným hlasem: „Ty to víš? Ty jsi chceš říct, že jsi mě hledal? Ty vážně víš, kdo je má matka a kdo jsem doopravdy já?“

„Měl bych to vědět.“ Artuš mluvil těžce, jako by ta slova byla plná ponurého významu, ale pak náhle jakoby změnil směr a dodal prostě: „Tvá matka je moje nevlastní sestra.“

„Královna Morgause?“ Chlapec zíral jako bleskem zasažený.

„Ano, ona.“

Artuš zůstal pro tuto chvíli při tomto sdělení. Jedno po druhém. Mordred rychle mrkal, jeho mozek zpracovával překvapivý fakt, myšlenky se vracely a rozbíhaly vpřed…

Konečně zvedl oči. Strach byl zapomenut, minulost, i ta nedávná, byla rovněž zapomenuta. Zářící oči vypovídaly o strhujícím vzrušení.

„Teď to chápu! Něco málo mi naznačila. Jenom narážky narážky, jimž jsem nemohl rozumět, protože mi pravda nikdy ani na mysl nepřišla. Její vlastní syn!“ Hluboký povzdech. „Tak proto mě vyhledala! Gawain byl jenom záminkou. Mně se to zdálo divné, že se chce starat o pancharta svého manžela, kterého měl s nějakou holkou z města. A ještě mi projevovat přízeň! Zatímco jsem byl její vlastní syn a za pancharta jsem považovaný jenom proto, že jsem se narodil předčasně. Ach, ano, teď je to jasné! Když jsem se narodil, uběhlo od jejich sňatku sotva osm měsíců. A pak se král Lot vrátil z Linnuisu a…“

Náhle se zarazil. Vzrušené chápání situace zmizelo, jako by mu kdosi přibouchl na oči okenici. Pak řekl zvolna: „Znamená to, že vyvraždění dětí nařídil král Lot? Jen proto, že se jeho nejstarší syn nenarodil ve správnou chvíli? A moje matka mě zachránila a poslala mě k Brudovi a Sule na Orkneje?“

„Ano, ten masakr nařídil král Lot.“

„Aby mě zabil?“

„Ano. A aby mohl vinu svést na mne.“

„Proč to?“

„Ze strachu před lidmi. Před rodiči těch ostatních dětí, co zemřely. A protože, třebaže nakonec bojoval pod mým velením, byl Lot vždycky mým nepřítelem. A ještě z jiných důvodů.“

Poslední větu vyslovil pomalu. Artuš stále hledal vhodný okamžik, kdy by mohl vyřknout tu nejzávažnější pravdu a propůjčit jí důraz, jenž měl přimět Mordreda, aby sám začal klást otázky, jež se nabízely. Ale Mordred se nedal usměrnit. Měl co dělat s vlastními brouky v hlavě. Udělal krok, opřel se oběma rukama o stůl a řekl naléhavě:

„Ovšem, další důvody! Já je znám! Jsem sice jeho nejstarší syn, ale protože jsem nebyl počatý v loži manželském, bál se, že v budoucnosti mohou mít lidé pochybnosti o mém původu, což by ohrozilo království! Bylo lepší se mě zbavit a počít jiného prince v loži manželském, který by mohl převzít království bez problémů!“

„Mordrede, ženeš se příliš vpřed. Nejdřív musíš poslouchat.“

Mordred si ani nevšiml, že nejvyšší král mluví s menší jistotou než obvykle. Skutečně to vypadalo tak, že pokud by člověk mohl vůbec použít takového slova o vojevůdci bitev tonul v rozpacích. Ale Mordred neposlouchal. Plný význam toho, co se dozvěděl v několika posledních minutách, ho zavalil jako ohromující oblak a zároveň mu dodal novou sebedůvěru. Veškerá opatrnost zmizela, nastoupilo uspokojení nad tím, že to všechno může vypovědět, navíc pak člověku, který je s to učinit jeho sen skutečností.

Hnal se nezadržitelně dál, trochu se zajíkaje:

„Nejsem tedy vlastně dědicem Dunpeldyru já? Nebo, jestli Tydwal drží tu pevnost pro Gawaina, dědicem Orknejských ostrovů? Pane, je obtížné vládnout těm dvěma královstvím, která jsou tak daleko od sebe. Nenadešel už čas, aby byla rozdělena? Říkal jsi, že královnu Morgause zpátky nepustíš. Dovol, abych se tam vrátil místo ní!“

„Nerozuměl jsi mi,“ řekl král. „Ty nemáš právo ani najedno z Lotových království.“

„Nemám právo!“ Znělo to, jako by to řekl sám mladý Artuš, a Mordred se napřímil, podobaje se luku, z něhož vyletěl šíp. „Ale tebe samotného přece počal Uther Pendragon také mimo lože manželské a dáma byla ještě vévodkyní cornwallskou, a nemohla se proto za něho provdati dříve, než uplynul měsíc!“

Jen to vyřkl, byl by ta slova moc rád vzal zpátky. Král neřekl nic, ani jeho pohled se nezměnil, ale jeho zamyšlenost Mordreda umlčela a zároveň se vrátil i jeho strach. Dvakrát toho večera ztratil svou rozvahu, on, Mordred, který po tolik roků potlačoval svou přirozenost, aby jako pancíř proti nejistotě života získal krunýř sebeovládání, chladný jako moře.

Klopýtavě se pokoušel vzít svá slova zpět. „Promiň mi to, můj pane. Nechtěl jsem urazit tebe ani… ani tvoji paní matku. Chtěl jsem jen říct…

Dlouho jsem na to myslel, přemýšlel jsem o všech způsobech, jak získat řádným způsobem pro sebe zemi, zemi, v níž bych mohl vládnout… Vím, že bych to dovedl. Takovou věc člověk ví… Myslel jsem i na tebe, jak jsi k ní přišel ty. Všichni vědí totiž říká se…“

„Že jsem, prakticky vzato, taky levoboček?“

Bylo překvapivé, že králův hlas nezněl hněvivě. Mordredovi se maličko vracela odvaha. Pěsti tiskl na stůl, usiluje o klid. Řekl opatrně: „Ano, pane. Přemýšlel jsem o právu. O pevninském právu. Chtěl jsem je poznat a pak se tě zeptat. Můj pane, půjde-li Gawain na Dunpeldyr, pak tě ujišťuji, bohyně je mi svědkem, že se hodím za vládce Orknejí lépe než Gaheris nebo Agravain. Kdo ví, jaké potíže a nesnáze by vznikly, kdyby byla nástupci jmenována dvojčata?“

Artuš hned neodpověděl. Mordred se odmlčel, jakmile přednesl svou žádost. Král se probral ze zamyšlení a promluvil.

„Vyslechl jsem tě, protože jsem byl zvědav, co za muže z tebe vyrůstá při té podivné výchově, tak podobné výchově mojí.“ Král se pousmál. „Jak všichni vědí, i já jsem byl počat mimo lože manželské a pak na dlouhá léta schováván. U mne to trvalo čtrnáct let, ale vyrůstal jsem v domě, kde jsem byl od počátku vzděláván v rytířských dovednostech. Tobě se dostávalo tohoto vzdělání necelá čtyři léta, ale jak mi bylo řečeno, využil jsi je. Dosáhneš svého, věř mi, ale ne tak, jak si to plánuješ nebo představuješ. Teď poslouchej ty mne. A sedni si, prosím tě.“

Mládenec si udiveně přitáhl stoličku a posadil se. Král sám vstal a než promluvil, přešel po komnatě sem a tam.

„Především, bez ohledu na právo či tradici, o převzetí království na Orknejích nemůže být ani řeči. To bude Gawainovo. Mám v úmyslu podržet si Gawaina a jeho bratry mezi svými bojovnými rytíři a potom, až přijde čas, a bude-li on sám chtít, předat mu ostrovní království přímo ze své ruky. A do té doby zůstane na Dunpeldyru Tydwal.“

Přestal přecházet a znovu si sedl.

„To není nespravedlnost, Mordrede. Na Lothian ani na Orkneje nemáš sebemenší právo. Ty nejsi Lotův syn.“ Ještě to zdůraznil: „Král Lot z Lothianu nebyl tvým otcem.“

Pomlka. Plameny v krbu zaburácely. Kdesi venku na chodbě někdo něco zavolal a jiný mu odpovídal. Pak se chlapec zeptal bezvýrazným hlasem: „Víš, kdo jím byl?“

„Měl bych to vědět,“ řekl král podruhé.

Tentokrát to chlapec pochopil okamžitě. Vstal. Zvedl oči a pohlédl do očí králových.

„Ty?“

„Ano, já,“ řekl Artuš a čekal.

Tentokrát to chvíli trvalo; žádné znechucení, jak očekával, pouhý údiv a pomalé ohodnocování nové skutečnosti. „S královnou Morgause? Ale to to…“

„Ano, bylo to krvesmilstvo.“ A dost. Žádná omluva, žádné ujišťování, že když Morgause zatáhla nevlastního bratra do svého lože, neměl nejmenší tušení, že jsou příbuzní. Nakonec řekl chlapec pouze:

„Chápu.“

Teď bylo na Artušovi, aby se divil. V zajetí vlastního vědomí hříchu, znechucen vzpomínkou na onu noc s Morgause, která se pro něho od té doby stala symbolem všeho zlého a nečistého, nepočítal s reakcí chlapce vyrostlého na venkově; s reakcí na hřích, který na jeho rodově zatížených domovských ostrovech nebyl zdaleka tak neobvyklý. U nich doma by to sotva bylo za hřích vůbec považováno. Římské právo se tak daleko nedostalo, a těžko předpokládat, že Mordredova bohyně, jež byla také bohyní Morgausinou, vštípila svým vyznavačům valné povědomí o hříchu.

Mordred se opravdu zaměstnával zcela jinými úvahami. „To znamená, že jsem že jsem…“

„Ano,“ řekl Artuš a pozoroval, jak úžas a potom vzrušení zaplanuly v očích tak podobných jeho. Žádné city kde by se vzaly? ale posun silné vrozené ctižádostivosti. A proč ne? pomyslel si král. Guinevere mi žádné dítě neporodí. Chlapec je dvojnásobný Pendragon a podle všeho splňuje všechny předpoklady. Teď právě cítí to, co jsem cítil já, když mi Merlin řekl totéž a vložil mi do ruky Meč Británie. Ať si to procítí. To ostatní je na vůli bohů.

Na Merlinovo proroctví, že se chlapec stane příčinou jeho pádu a smrti, vůbec nepomyslel. Pro něho to byl okamžik ničím nezkalené radosti.

Jakoby zázrakem nezkalené také díky Mordredově lhostejnosti vůči starému hříchu. Právě proto, že chlapec vůbec nereagoval, král shledal, že dokáže mluvit i o sobě.

„Bylo to po bitvě u Luguvallia. Moje první bitva. Tvá matka, Morgause, přišla na sever ošetřovat otce, krále Uthera, který byl těžce nemocný, a třebaže jsme to nevěděli, umíral. Neměl jsem o tom tušení, stejně jako jsem nevěděl, že i já jsem dítětem Uthera Pendragona. Věřil jsem, že mým otcem je Merlin, a také jsem ho tak miloval. Morgause jsem nikdy předtím neviděl. Umíš si představit, jak byla ve dvaceti krásná…

Té noci jsem s ní ulehl. A teprve potom mi Merlin řekl, že mým otcem je Uther Pendragon a že já jsem dědicem nejvyššího království.“

„Ale ona to věděla?“ Mordred se jako vždy soustředil na to, co nebylo vyřčeno.

„Myslím si to. Ale ani má nevědomost nemůže omluvit mou spoluúčast na hříchu. Jsem si toho vědom. Tím, co jsem udělal, jsem se na tobě provinil, Mordrede. A tato vina trvá.“

„Jak to? Vždyť jsi mě hledal a povolal jsi mě sem. Nemusel jsi to dělat. Proč jsi to udělal?“

„Když jsem předvolal Morgause,“ řekl Artuš, „vážil jsem její vinu na smrti Merlina, který byl který je tím nejlepším člověkem v této říši, a pro mne člověkem nejdražším. A ona je stále vinna. Merlin předčasně zestárl a má v sobě zárodek choroby vyvolané jedem, který mu podala. Věděl, že ho otrávila ona, ale s ohledem na její syny mi to nikdy neřekl. Usoudil, že by měla zůstat naživu pokud bude žít v exilu a nebude nikomu škodit –, aby je vychovávala až do dne, kdy mi budou moci sloužit. O jedu jsem se dozvěděl, teprve když jak jsme se domnívali umíral. Mluvil o tom v deliriu, jakož i o Morgausiných četných pokusech otrávit ho jedem nebo pomocí kouzel. A tak jsem pro ni po jeho pohřbu poslal, aby se ze svého činu zodpovídala. Kromě toho jsem usoudil, že je na čase, aby se její synové vymanili z matčiny péče a já se o ně postaral.“

„Všech pět. To všechny překvapilo. Říkáš, že jsi měl zprávy, pane. Kdo ti o mně řekl?“

Artuš se usmál. „Měl jsem špeha přímo v paláci. Byl to zlatníkův otrok, Casso. Napsal mi to.“

„Ten otrok? On umí psát? Nikdy to nedal najevo. Je němý a my jsme se domnívali, že se s ním nelze domluvit.“

Král přisvědčil. „Proto je tak cenný. Lidé mluví před otrokem bezstarostně, zvlášť když je němý. To Merlin ho naučil psát. Někdy si myslím, že i sebemenší činy byly diktované jeho jasnozřivostí. Zkrátka, Casso toho za tu dobu, co byli v Morgausině paláci, viděl a slyšel mnoho. Napsal mi, že „Mordred“, který se teď nachází v paláci, musí být tím, koho hledám.“

Mordred zavzpomínal. „Myslím, že jsem ho viděl, když svou zprávu předával. Tehdy kotvila v našem přístavu obchodní loď a vykládala dřevo. Viděl jsem, jak šel na palubu a někdo mu dával peníze. Domníval jsem se, že pracuje na svou pěst a že o tom zlatník neví. To bylo ono?“

„S největší pravděpodobností.“

Vzpomínka vyvolala ostatní; Morgause a její lehký úsměv, když mluvil o své „matce“. Zkoušela ho, aby zjistila, jestli její jasnovidectví přešlo i na syna. A Sula; Sula musela vědět, že jí ho jednoho dne vezmou. Bála se toho. Tušila tedy, co se může jednoho dne přihodit?

Z ničeho nic se zeptal: „Opravdu přikázala Gabranovi, aby je zabil?“

„Když to řekl, věda, že umírá, můžeš na to vzít jed,“ řekl král. „Pro ni to neznamenalo o nic víc, než když vypouštěla svého sokola za zajícem. Nechala zavraždit i tvou první chůvu, Machu, v Dunpeldyru a sama podnítila Lota, aby zabil dítě této chůvy, které položila místo tebe do královské kolébky. A třebaže ten příkaz vydal Lot, vraždění děťátek byl její nápad. To víme s naprostou jistotou. Máme na to svědkyni. Došlo k mnoha vraždám, Mordrede, a v každé z nich měla své nečisté prsty.“

„Tolik vražd, a všechny kvůli mně. Ale proč?“ To vodítko, které před mnoha lety dostal, přehlédl podobně jako Artuš kvůli vzrušující a opojné naději plynoucí z této schůzky. „Proč mě nechala naživu? Proč se obtěžovala skrývat mě po celá ta léta?“

„Aby tě použila jako svůj nástroj, jako šachovou figurku.“ Pokud si král nyní vzpomněl na proroctví, chlapce jím nezatěžoval. „Možná jako rukojmí, pro případ, že bych přišel na to, že zavraždila Merlina. Teprve když se cítila v naprostém bezpečí, vzala tě k sobě, a potom stačil zakrýt tvou totožnost převlek za Lotova levobočka, který pro tebe vymyslela. Ale dohlédnout dále, pokud jde o její motivy, to nedokážu na to nemám její vychytralost.“ V odpověď na jakousi výzvu, kterou vyčetl v chlapcových očích, dodal: „Ta není v krvi, kterou spolu sdílíme, Mordrede. Svého času jsem zabil mnoho lidí, ne však takovýmto způsobem a z takovýchto důvodů. Morgausina matka byla Bretonka a prý to byla vědma. Tyto věci přecházejí z matky na dceru. Nemusíš se bát, že máš temné síly v sobě.“

„Nebojím se jich,“ pospíšil si Mordred. „Nemám vnitřní zrak a magie mi nic neříká, to mi sama řekla. Dokonce se to jednou pokoušela zjistit. Teď vidím, že měla obavy, že bych mohl „vidět“, co se stalo s mými pěstouny. Proto mě vzala s sebou do své podzemní komnaty, kde byla čarovná tůňka, a přikázala, abych se podíval, co tam uvidím.“

„A co jsi tam viděl?“

„Nic. Uviděl jsem v té tůni úhoře. Ale královna říkala, že tam byly vidiny. Ona je spatřila.“

Artuš se usmál. „Říkal jsem ti, že jsi z mé krve, a nikoli z její. Pro mne je voda jen voda, třebaže jsem viděl magický oheň, který Merlin přivolal z povětří, a jiné zázraky, ale to bylo vesměs dílo světlé magie. Předvedla ti Morgause sama nějaké své kouzlo?“

„Ne, pane. Ale vzala mě do místnosti, kde svá kouzla dělá a kde míchá své lektvary…“

„Pokračuj. Co je?“

„Nic. Nic to není, vážně. Jen se tam něco stalo.“ Uhnul pohledem ke krbu a vybavil si ty chvíle v její pracovně, obětí, polibek, královnina slova. Dodal pomalu sám k sobě, jako by učinil objev: „A po celou tu dobu věděla, že jsem její vlastní syn.“

Artuš ho pozoroval a jeho tušení se měnilo v jistotu. Otřásl jím příval hněvu. Překonal jej a řekl velice laskavě: „Tak ty také, Mordrede?“

„To nic nebylo,“ opakoval mladík spěšně, jako by chtěl tu vzpomínku zapudit. „Opravdu vůbec nic. Ale teď vím, proč jsem cítil to, co jsem cítil.“ Vrhl spěšný pohled přes stůl. „Och, to se stává, a každý to ví. Ale ne takhle. Bratr a sestra, to je jedna věc… ale matka a syn? To nikdy. Aspoň jsem o tom nikdy neslyšel. A ona to přece věděla, že? Věděla to. Rád bych věděl, proč chtěla…“

Nedořekl a odmlčel se, dívaje se na své ruce sevřené teď mezi koleny. Nečekal na odpověď. On i král ji znali. V jeho hlase nezněl cit, ale užaslý odpor, jaký může vyvolat jen zvrhlá choutka. Červeň z jeho tváří se vytratila, byl bledý a vyčerpaný.

Král se vzrůstající úlevou a vděčností uvažoval o tom, že neexistuje žádné pouto, jež by bylo třeba přervat. Prudké city vytvářejí vlastní vazby, ale to, co existovalo mezi Morgause a Mordredem, lze určitě přerušit teď hned na místě.

Posléze promluvil uvážlivě tichým hlasem, jako rovný s rovným, jako princ s princem.

„Neodsoudím ji k smrti. Merlin je živ a není na mně, abych tady trestal její ostatní vraždy. A co více, nemohu si tě ponechat ve své blízkosti u dvora mnoho lidí ví, jak to tehdy bylo, a ti mají podezření, že jsi můj syn a vzápětí odsoudit tvou matku k smrti. Morgause zůstane naživu. Ale na svobodu se už nedostane.“

Odmlčel se, opřel se v křesle a laskavě hleděl na mladíka. „Nuže, Mordrede, jsi zde, na počátku nové cesty. Nevíme, kam nás zavede. Slíbil jsem, že dám vše do pořádku, a myslel jsem to vážně. Zůstaneš zde, na mém dvoře, s ostatními orknejskými princi a budeš mít, stejně jako oni, královské postavení jako můj synovec. Až se lidé domyslí, kdo je tvým skutečným otcem, budou si tě vážit spíše více než méně. Ale musíš chápat, že vzhledem k tomu, co se stalo v Luguvalliu, a vzhledem k přítomnosti královny Guinevery, tě nemohu otevřeně zvát svým synem.“

Mordred se zahleděl na své ruce. „A až ti dá královna další děti?“

„Nedá. Královna je neplodná. Mordrede, teď toho nechrne. Uvidíme, co přinese budoucnost. Ber, co ti život v mém domě nabízí. Všem princům z Orknejí se dostane poct náležejících královským sirotkům a ty věřím, že jednou ti připadne více.“ Viděl, že se chlapci opět zajiskřilo v očích. „Nemluvím o královstvích, Mordrede. Ale ani to není vyloučené, budeš-li dostatečně mým synem.“

Náhle byl chlapcův klid tentam. Roztřásl se a rukama si zakryl tvář. Přidušeně řekl: „To nic. Myslel jsem, že budu potrestán za Gabrana. Možná i smrtí. A teď tohle všechno. Co bude dál? Co bude dál, pane?“

„Pokud jde o Gabrana, tak nic,“ řekl král. „Je to politováníhodné, ale smrt si svým způsobem zasloužil. A pokud jde o tebe, skoro nic, až na to, že dnes nepůjdeš do společné ložnice. Budeš potřebovat pobýt chvíli o samotě, aby ses vypořádal s tím, co jsi se právě dozvěděl. Nikomu to nebude připadat divné; možná si budou myslet, že jsi držen v ústraní kvůli Gabranově smrti.“

„A co Gawain a ti ostatní? Dozvědí se to?“

„S Gawainem promluvím sám. Ti ostatní nepotřebují vědět nic víc, než že jsi Morgausin syn a nejstarší ze synovců nejvyššího krále. To zcela postačí na vysvětlení tvého postavení u dvora. Ale Gawainovi řeknu pravdu. Musí vědět, že nejsi jeho sokem ani v Lothianu, ani na Orknejích.“ Ohlédl se. „Poslouchej, venku se střídají stráže. Zítra je Mithrův svátek a křesťanské Vánoce a pro tebe, předpokládám, nějaká zimní slavnost na počest vašich cizokrajných božstev. A pro nás pro všechny nový začátek. Tak jdi a pokus se usnout.“

Druhá kniha

Synové čarodějky

1

Brzy po vánocích začalo hustě sněžit a cesty byly neschůdné. Trvalo téměř měsíc, než mohla být obnovena pravidelná kurýrní služba. Ne že by to vadilo: nebylo příliš co hlásit. Vprostřed zimy muži a to i ti nejhorlivější válečníci pobývali doma v teple a starali se o své domy a o potřeby svých rodin. Sasové se stejně jako Keltové drželi u svých ohnišť, a i když brousili v záři zimních ohňů zbraně, všichni věděli, že do příchodu jara je nebudou potřebovat.

Pro orknejské mládence byl život v Caerleonu, jakkoli omezený špatným počasím, stále ještě dostatečně rušný a bohatý, aby zaplašili vzpomínky na svůj domovský ostrov, který vprostřed zimy každopádně skýtal velice pochybné pohodlí. Cvičiště u pevnosti bylo umeteno a v práci se pokračovalo téměř každý den, sněhu a ledu navzdory. Už teď byl rozdíl patrný. Čtyři Lotovi synové hlavně dvojčata byli dosud divocí až k zbrklosti, ale ve vojenském umění se zdokonalovali a tím rostl i jejich smysl pro kázeň, což s sebou přinášelo i jistou hrdost. Čtveřice měla dosud sklon přirozeně se dělit na dvojice, dvojčata na jedné straně a Gawain s malým Garethem na straně druhé, ale hádek bylo méně. Hlavní rozdíl byl patrný v jejich chování vůči Mordredovi.

Artuš skutečně promluvil s Gawainem, a musel to být dlouhý rozhovor, v němž mu sdělil pravdu o Mordredově původu a jisté vážné varování. Gawainův vztah k nevlastnímu bratrovi se zřetelně změnil. Teď to byla směsice zdrženlivosti a úlevy. Úlevu přineslo zjištění, že Gawainovo postavení jakožto Lotova nejstaršího syna nebude nikdy zpochybněno a že jeho nárok na orknejské království potvrdí sám nejvyšší král. Za tím bylo možno tušit něco z jeho dřívější zdrženlivosti, možná rozmrzelost nad tím, že Mordredovo postavení jakožto levobočka nejvyššího krále ho staví nad Gawaina; ale s tím šla ruku v ruce obezřetnost daná vědomím toho, co může přinést budoucnost. Bylo známo, že královna Guinevere je neplodná; a jak Gawain věděl, byla zde možnost, že Mordred může být jednoho dne prohlášen za Artušova dědice. Artuš sám byl počat mimo lože manželské a uznán teprve v dospělosti; totéž se může opakovat v Mordredově případě. O nejvyšším králi se říkalo, že má další nemanželské potomky prý nejméně dva –, ale ti nebyli u dvora a netěšili se takové přízni jako Mordred. A navíc si chlapce oblíbila sama královna Guinevere a držela ho ve své blízkosti. A tak Gawain, jediný z Lotových synů, který znal pravdu, sázel na čas a vracel se k ostražitému přátelství, které mezi ním a starším hochem existovalo na počátku.

Mordred si této změny všiml, porozuměl důvodům a přijal tento obrat bez překvapení. Co ho naopak překvapilo, byla změna v chování dvojčat. Ta o Mordredově původu nic nevěděla, věřila, že ho Artuš pouze vzal na vědomí jako Lotova levobočka a tak říkajíc přívažek orknejské rodiny. Udělalo však na ně dojem zabití Gabrana. Na Agravaina proto, že zabití jakékoliv zabití bylo pro něho dokladem toho, čemu říkal „mužnost“. Pro Gaherise to znamenalo totéž, a ještě něco navíc: byl to zcela oprávněný čin, který je všechny pomstil. Ač byl Gaheris navenek stejně jako jeho dvojče lhostejný k matčiným občasným pošetilostem, po celé dětství v sobě živil bolest a žárlivost. Teď Mordred zabil matčina milence, a proto byl Gaheris hotov vzdávat mu čest a obdivovat ho. Pokud jde o Garetha, projev násilí vyvolal úctu i v něm. V posledních měsících na Orknejích se Gabran stával příliš sebejistým, s čímž byla spojena zpupnost, takže mu to i ten krotký nejmladší měl hořce za zlé. Když Mordred pomstil ženu, již nazýval matkou, svým způsobem jednal za ně za všechny. A tak se všech pět orknejských mladíků pustilo společně do práce a v přátelství na cvičišti a v rytířských síních začala klíčit semínka loajality vůči nejvyššímu králi.

S únorovou oblevou přišly zprávy z Camelotu. Chlapci dostali zprávu o matce, která byla stále v Amesbury. Měla být poslána na sever do kláštera v Caer Eidyn brzy poté, co se dvůr vydá na zpáteční cestu do Camelotu, a jejím synům bude dovoleno se s ní před odjezdem setkat. Přijali to celkem lhostejně. Ironií osudu svou matku dosud postrádal snad pouze Gaheris; Gaheris, ten, o něhož vůbec nedbala. Ještě se mu o ní zdávalo, snil o tom, že ji vysvobodí a vrátí na orknejský trůn, ona mu bude vděčná a on bude triumfovat. Ale s rozbřeskem se sny rozplynuly; ani kvůli ní by nebyl ochoten vzdát se nového vzrušujícího života na dvoře nejvyššího krále či naděje na povýšení, možná i do řad vyvolených Rytířů.

Koncem dubna, když se dvůr na léto opět usadil na Camelotu, poslal král chlapce do Amesbury, aby se rozloučili s matkou. Říkalo se, že to udělal navzdory radám Nimuí, která přijela ze svého sídla v Jabloňovém sadu krále pozdravit. Merlin už u dvora nebyl; od své poslední nemoci se držel stranou, a když král z Caerleonu odjel, starý kouzelník se stáhl na svůj domovský kopec ve Walesu a přenechal místo Artušova hlavního poradce Nimuí. Tentokrát však král její radu zavrhl a chlapce poslal do Amesbury s dostatečným doprovodem v čele s Ceiem a jedním z rytířů, Lamorakem.

Cestou nocovali v Sarumu, kde jim přístřeší poskytl velitel, který královy synovce obskakoval. Příštího rána dojeli do Amesbury, jež leží na okraji Velké planiny.

Bylo jasné ráno a Lotovi synové byli notně spokojeni sami se sebou. Měli pěkné koně, královskou výstroj a všichni se těšili, že zase uvidí Morgause a předvedou se jí v plné parádě. Už dávno o ni neměli strach. Měli Artušovo slovo, že nebude odsouzena k smrti, a třebaže byla vězněm, omezení svobody v klášteře (mysleli si její synové ve své mladistvé nevědomosti) se zase tolik nelišilo od způsobu života doma, kde stejně žila většinou uzavřena mezi ženami vlastní domácnosti. Ujišťovali se navzájem, že velké dámy si vskutku takový život samy svobodně volívají. Nedává jim sice možnost rozhodovat a vládnout, ale dychtivé aroganci mládí připadalo, že se to stejně pro ženy nehodí. Morgause sice vládla jako královna za svého mrtvého manžela a za svého nedospělého syna a dědice, ale taková pravomoc může být jen dočasná a teď (Gawain to řekl zcela otevřeně) to už nebylo třeba. Rovněž byl konec s jejími milenci, a to bylo v očích Gawaina a Gaherise neboť jenom oni dva si toho všímali a nebylo jim to lhostejné v naprostém pořádku. Jen ať je zavřená v klášteře; s veškerým pohodlím, samozřejmě, ale ať jim nezasahuje do nového života a nedělá jim ostudu s milenci jen o málo staršími, než jsou oni.

A tak jeli zvesela. Gawain byl v duchu od ní už na hony vzdálen a Gareth byl zaujat pouze dobrodružstvím daného okamžiku. Agravain sotva myslel na něco jiného než na koně, na němž seděl, na novou tuniku a zbraně, které vystavoval na odiv („konečně něco, co se hodí pro prince!“), a na vše, čím se musí Morgause pochlubit, především svou zdatností ve zbrani. Gaheris se na setkání těšil s jakousi provinilou radostí; tentokrát, po tak dlouhém odloučení, dá určitě najevo, jakou radost má ze svých synů, bude přijímat jejich polibky a něžná slova a oplácet je; a bude sama, žádný ostražitý milec po jejím boku, který by je hlídal a poštvával ji proti nim.

Mordred jel sám, mlčky, opět stranou ostatních. Povšiml si s trochou uspokojení pozornosti, téměř úcty, již mu projevoval Lamorak, a pozorných pohledů Ceiových. U dvora se o něm šířily všelijaké báchorky, a král ani královna se nenamáhali je umlčet. Bylo jasné, že z celé pětice jim nejvíce záleží právě na Mordredovi. On také jako jediný z hochů cítil jisté obavy z nadcházejícího rozhovoru. Nevěděl, co všechno se Morgause dozvěděla, ale o smrti svého milence jistě ví, i o tom, že Gabrana zabil on.

K Amesbury přijížděli v krásném slunečném ránu, pod kopyty jejich koní se v třpytných sprškách rozstřikovala rosa; narazili na Morgause, když se svou družinou mířila do lesa.

Účelem projížďky byl pohyb, nikoli zábava. To bylo jasné na první pohled. Přestože byla královna bohatě oděna měla na sobě svůj oblíbený jantarově žlutý šat s krátkým kožešinovým pláštíkem proti chladnému jarnímu větříku –, seděla na nevalně vyhlížející klisně a z obou stran jel po jejím boku muž v uniformě Artušova vojska. Voják po její pravici držel v ruce otěž, smyčkou připevněnou ke kroužku na uzdě klisny. Pár kroků za nimi jela rovněž se zbrojnoši po boku nějaká žena v pláštěnce a s kápí.

Jako první rozpoznal v malém hloučku vzdálených jezdců matku Gareth. Zavolal, nadzvedl se v sedle a zamával. Pak kolem něho tryskem proletěl Gaheris a ostatní jako útok jízdy a se smíchem, loveckým pokřikem a pozdravy na uvítanou pádili lesnatou krajinou.

Morgause přijala zteč mladých jezdců s usměvavou radostí. Gaherisovi, který se první přitiskl k boku klisny, podala ruku a nastavila tvář jeho dychtivému polibku. Druhou ruku vztáhla k Ceiovi, který ji uctivě pozvedl ke rtům a pak ji uvolnil pro Gawaina, načež ustoupil, aby udělal místo chlapcům.

Morgause se vyklonila a s rozzářenou tváří vztáhla obě ruce ke svým synům.

„Vidíte, mého koně vedou, a tak mohu jezdit s volnýma rukama. Bylo mi řečeno, že mohu doufat ve vaši brzkou návštěvu, ale ještě jsme vás nečekali! Museli jste po mně toužit, tak jako já po vás… Gawaine, Agravaine, Garethe, můj miláčku, pojď a polib svou matku, která po celé ty dlouhé zimní měsíce tolik toužila vás spatřit… No tak, to stačí… Pusť mě, Gaherisi, ať se mohu podívat na vás na všechny. Ach, moji drazí chlapci, je to už tak dávno…“

Její pokus o dojetí přešli bez povšimnutí. Mladí jezdci, ještě příliš vzrušení a plni své nové důležitosti, se kolem ní jen točili. Vypadalo to jako scéna z bezstarostné vyjížďky.

„Podívej, matko, tohle je hřebec přímo ze stáje nejvyššího krále!“

„Podívej se, paní, na ten meč! A cvičím s ním. Náš mistr říká, že jsem stejně nadějný jako každý jiný muž mého věku.“

„Daří se ti dobře, paní královno? Zacházejí s tebou slušně?“ To byl Gaheris.

„Mám se stát jedním z Družiníků,“ skočil mu do řeči Gawain s drsnou pýchou, „a jestli příštího léta dojde k boji, král mi slíbil, že u toho budu.“

„Budeš o letnicích na Camelotu?“ ptal se Gareth.

Mordred se nehnal vpřed s ostatními. Zdálo se, že si toho nevšimla. Dokonce ani nepohlédla tím směrem, kde jel mezi Ceiem a Lamorakem, když se všichni vydali na zpáteční cestu do Amesbury. Smála se se svými syny, vesele hovořila a nechala je, ať křičí a chvástají se, vyptávala se na Camelot a na Caerleon a naslouchala jejich velebení s lichotivou pozorností. Čas od času věnovala vlídný pohled či milé slůvko Lamorakovi, rytíři, který jí byl nejblíže, a dokonce i mužům z doprovodu. Dalo se předpokládat, že jí jde o to, jakou zprávu podají po návratu Artušovi. Její pohledy byly milé a sladké, v jejích slovech nebylo nic jiného, než mateřský zájem o pokrok synů a mateřská vděčnost za vše, co pro ně vykonal nejvyšší král a jeho zástupci. Když mluvila o Artušovi to s Ceiem, přes hlavy Garetha a Gaherise –, chválila jeho velkorysost vůči jejím dětem („moji osiřelí chlapci, kteří by jinak byli oloupeni o veškerou ochranu“) a jeho milostivost, jak to nazvala, vůči ní samé. Připravovala si tak půdu pro další akt milosti. Obrátila své krásné zraky k Ceiovi a zeptala se s líbeznou pokorou:

„Posílá vás sem můj bratr král proto, abyste mě přivezli zpátky ke dvoru?“

Když Cei zrudl a s odvráceným pohledem řekl že ne, neřekla nic, ale sklonila hlavu a rukou si zakryla oči. Mordred, který jel po této straně a pouhý krůček za ní, viděl, že má oči suché, ale Gaheris k ní přiskočil z druhé strany a položil jí ruku kolem ramen.

„Už brzy, má paní! Jistě už brzy! Jakmile se vrátíme, budeme ho prosit! Určitě do letnic.“

Neodpověděla. Maličko se otřásla, přitáhla si plášť, vzhlédla k obloze a pak se s námahou, jež byla nepředstíraná, napřímila. „Pohleďte, začíná se to mračit. Neotálejme tady. Musíme se vrátit.“ Statečně se usmívala. „Přinejmenším pro dnešek mi nebude Amesbury připadat jako vězení.“

Nežli se družina přiblížila ke vsi Amesbury, Cei po její levici zjevně roztával, Lamorak na ni hleděl s netajeným obdivem a Lotovi synové úplně zapomněli, že se kdy od ní chtěli osvobodit. Kouzlo bylo opět spředeno. Nimuí měla pravdu. Pouta teprve nedávno navázaná v Caerleonu viditelně slábla. Orknejští bratři se budou vracet zpátky ke svému strýci nejvyššímu králi se značně zmenšenou loajalitou.

2

Klášterní brána byla už otevřena a vrátný je vyhlížel. Překvapeně zíral na společnost z Camelotu a pak křikl na mladíka v pytlovité kytlici, novice, který plel saláty na zarostlém záhonu u zdi. Novic se dal do běhu, a než společnost dorazila na dvůr, stál opat, trochu udýchaný, ale s neztenčenou důstojností, nad schody ve dveřích a vítal je.

Dokonce i zde, opatovi přímo před nosem, Morgausino kouzlo působilo dál. Ceie, který vykročil s rozvážnou důstojností, aby jí pomohl sesednout, předstihl Lamorak s Gawainem a Gaherisem v patách. Morgause se na syny usmála, ladně se svezla do Lamorakovy náruče a okamžik v ní setrvala, aby tak dala najevo, že jízda a vzrušující setkání byly příliš nad její slabé síly. Mile rytíři poděkovala a pak se opět otočila k chlapcům. Ona si teď odpočine ve svých komnatách, řekla jim, zatímco o ně se postará opat Luke. Přijme je později, až se najedí, převléknou a odpočinou si.

A tak Morgause, která k opatově sotva tajené nelibosti zaměnila své postavení vězeňkyně za postavení královny udělující audienci, odkráčela do ženské části kláštera, opírajíc se o jednu ze svých služebných. Čtyři strážci ji následovali jako královský doprovod.

Od své korunovace a obzvláště od doby, co tady věznil Morgause, posílal nejvyšší král do Amesbury dary a peníze, takže se klášter rozrostl a byl lépe vybaven než v dobách, kdy mladý král poprvé přijel na jih pohřbít svého otce mezi Obřími tanečníky.

Tam, kde se dříve za kaplí rozkládalo pole, byla nyní obezděná zahrada s ovocným sadem a rybníkem. Za nimi bylo vybudováno druhé nádvoří, takže mužská a ženská část kláštera byla takto oddělena. Také opatův dům byl náležitě rozšířen, takže už nebylo třeba, aby královským hostům vyklízel vlastní komnaty; výstavné křídlo hostinských pokojů bylo průčelím obráceno do zahrady. Poutníky tam doprovodili dva mladí novicové, kteří se měli starat o jejich pohodlí. Chlapce zavedli do hostinské ložnice, dlouhé slunné místnosti s šesti lůžky, kde nebylo ani stopy po obvyklé klášterní strohosti. Lůžka s malovanými čely byla nová a pevná, kamenná podlaha vydrhnutá doběla a pokrytá barevnými vlněnými koberečky, ve stříbrných svícnech byly připraveny voskovice. Mordred se rozhlédl kolem sebe a velkými okny vykoukl ven. Teplé sluneční paprsky dopadaly na trávník, na hladinu rybníka a na kvetoucí jabloně a Mordred v duchu suše konstatoval, že Morgause nepochybně využívá všech výsad a je jí vyhověno, protože je doslova a do puntíku zdejším nejvýnosnějším hostem.

Jídlo bylo také dobré. Chlapci pojedli v malém refektáři hostinského domu a pak se vydali na obhlídku kláštera i města byla to jen trochu větší vesnice za hradbami. Matka jim vzkázala, že je přijme po večerní bohoslužbě. Cei se neobjevil, jednal za zavřenými dveřmi s opatem Lukem. Ale Lamorak zůstal s chlapci a na jejich naléhání je vzal na vyjížďku na Velkou planinu, na níž stály dvě míle od Amesbury ve velkém kruhu mohutné kameny zvané Tanec obrů.

„Tady je pohřben náš předek, velký Ambrosius, a vedle něho náš dědeček Uther Pendragon,“ sdělil Agravain Mordredovi se stopami někdejší nadutosti. Mordred na to nic neřekl, ale zachytil Gawainův bleskový pohled a v duchu se usmál. Z Lamorakova kosého pohledu se rovněž dalo uhodnout, že i on zná pravdu o Artušově nejstarším „synovci“.

Jak se sluší na hosty kláštera, všichni se zúčastnili večerní bohoslužby. Mordreda poněkud překvapilo, že se dostavila i Morgause. Když Lamorak s chlapci přicházel ke dveřím kaple, kráčely volným krokem dovnitř jeptišky se sklopenýma očima. Malý průvod uzavírala Morgause, prostě oblečená v černém, se zahalenou tváří. Po jejím boku šly dvě ženy. Jednou byla služebná, která ji doprovázela na vyjížďce, druhá se zdála mladší a v její chorobně bledé tváři neurčitého věku se zračila neobyčejná tupost. Poslední kráčela abatyše, žena drobné postavy s vlídnou tváří, z níž vyzařovala laskavá nevinnost, což pro vládkyni tohoto společenství asi nebyla nejvhodnější vlastnost. Do čela ženské části kláštera ji jmenoval sám opat, nepatřil totiž k mužům, kteří by strpěli soka, s nímž by se museli dělit o moc. Od Morgausina příchodu opat Luke jistě své volby litoval; matka Mary nebyla žena, která by svou královskou vězeňkyni zvládala. Na druhé straně klášter od té doby, co sem Morgause přišla, neobyčejně vzkvétal. A tak dokud zde bude orknejská královna bezpečně pod zámkem, nepotřeboval opat Luke do příliš mírné vlády abatyše zasahovat. Ani on sám nebyl tak zcela obrněn vůči lichotivé úctě, již mu Morgause projevovala, ani vůči křehkému půvabu, který předváděla v jeho přítomnosti, a kromě toho zde byla pořád možnost, že jednoho dne znovu zaujme výsostné postavení, ne-li ve vlastním království, tak přímo u dvora, vždyť je to, koneckonců, nevlastní sestra nejvyššího krále…

Záhy po mši přinesla mladší z královniných služebnic její vzkaz. Čtyři mladší synové s matkou povečeří. Pošle pro ně později. Teď chce hovořit s princem Mordredem.

V přívalu námitek a otázek, které vzkaz vyvolal, se Mordred setkal s Gawainovým pohledem. Jako jediný ze čtyř princů se tvářil spíše soucitně než rozmrzele.

„Mnoho štěstí,“ popřál mu, a Mordred mu poděkoval, přihladil si vlasy a upevnil opasek s mečíkem po boku. Žena zatím stála u dveří, z tváře, jež se podobala šrůtce slaniny, hleděly světlé oči a ona opakovala jako kolovrátek:

„Mladí princové mají s madam povečeřet, teď chce vidět pouze samotného prince Mordreda.“

Když ji Mordred následoval, zaslechl, jak Gawain říká tiše Gaherisovi: „Nebuď hlupák, tohle určitě není žádné privilegium. Dopoledne se na něho přece ani nepodívala. Měl bys vědět proč. Copak jsi zapomněl na Gabrana? Chudák Mordred, tomu není co závidět!“

Kráčel po trávníku za ženou. Poskakovali tam kosové a vytahovali ze země červy a kdesi mezi jabloněmi zpíval drozd. Sluníčko ještě hřálo, všude vůkol voněly květy jabloní a podél cestičky kvetly petrklíče a žlutý trýzel.

Nic z toho nevnímal. Byl zcela zahleděn do vlastního nitra, soustředěn na následující rozhovor, a přál si, aby byl projevil tolik odvahy a nesouhlasil s králem tenkrát, kdy mu Artuš řekl: „Odmítám se s ní ještě někdy setkat, ale ty jsi její syn a myslím, že jsi jí tím povinen, byť i jen ze zdvořilosti. Není třeba vracet se. Ale tentokrát, tentokrát musíš. Vzal jsem jí její království a její syny; ale nikdo nemůže říct, že jsem se k ní zachoval krutě.“

Ve vzpomínce slyšel Artušův hlas, naléhavě jej však překřikovaly dva další hlasy: hlas chlapce Mordreda, rybářova syna, a hlas prince Mordreda, syna nejvyššího krále Artuše a dospělého muže.

Proč by ses jí měl bát? Nemůže nic dělat. Je bezmocným vězněm.

To říkal princ, vysoký, nádherně oděný ve stříbrem lemované tunice a novém zeleném pláštíku.

Je to čarodějka, řeklo rybářské dítě.

Je vězeňkyní nejvyššího krále a on je můj otec. Můj otec, řekl princ.

Ona je mou matkou a je to čarodějnice.

Není už královnou. Nemá žádnou moc.

Je to čarodějnice a zavraždila mou matku.

Bojíš se jí? Princ promluvil pohrdavě.

Ano.

Proč? Co ti může udělat? Vždyť nemůže ani čarovat. Tady ne. Tady s ní nejsi sám v podzemní kobce.

Já vím. Nevím proč. Je to osamělá žena, bezmocná vězeňkyně, ale pořád z ní mám strach.

Boční dveře pod podloubím ženské části kláštera byly otevřené. Žena mu pokynula a on šel za ní po krátké chodbě, která ústila do dalších dveří.

Rozbušilo se mu srdce a ruce mu zvlhly. Zatnul je na bocích v pěst, ale pak paže spustil ve snaze obnovit svůj vnitřní klid.

Jsem Mordred. Patřím sám sobě, nepatřím ani jí, ani nejvyššímu králi. Vyslechnu ji a pak odejdu. Už nikdy se s ní nesetkám. Ať je kdo chce, ať říká co chce, není to důležité. Patřím jen sám sobě a budu se řídit vlastní vůlí.

Žena bez zaklepání otevřela dveře a ustoupila stranou, aby mohl vstoupit.

Místnost byla velká, ale studená a skromně zařízená. Stěny z propleteného proutí a větví byly hrubě omítnuté a nabílené, na kamenné podlaze neležely žádné koberce. V jedné stěně bylo okno vedoucí do podloubí, nezasklené, otevřené večernímu vánku. Proti němu byly další dveře. U dlouhé stěny stál těžký stůl a lavice z leštěného vyřezávaného dřeva. Na jednom konci uviděl jedinou židli s vysokým opěradlem, zdobně vyřezávaným, ale bez polštářů. Vedle ní stály dvě dřevěné stoličky. Na stole bylo prostřeno k večeři, byly tam talíře a cínové poháry, ale i poháry z červené keramiky a dokonce i dřevěné. Jedna část Mordredovy mysli ta, která navzdory bušícímu srdci a zvlhlým dlaním chladně pozorovala pobaveně zaznamenala, že jeho nevlastní bratry čeká večeře skromná i na klášterní poměry. Pak se otevřely dveře a do místnosti vešla Morgause.

Kdysi dávno, když se otrhaný rybářský kluk poprvé ocitl v barevném a zářivém palácovém světě tváří v tvář královně, neměl oči pro nic jiného než pro své okolí. Teď ve studeném a holém pokoji na vše zapomněl a hleděl jenom na ni.

Měla na sobě pořád ještě černý šat, v němž byla v kapli, bez jediné ozdoby až na stříbrný kříž (kříž?) na hrudi. Vlasy měla spletené do dvou dlouhých pletenců. Závoj už neměla. Došla k židli a položila jednu ruku na vysoké opěradlo, druhou sevřela záhyb své sukně. Stála tak mlčky a bez pohnutí, dokud služebná nezavřela dveře na petlici a neodkráčela těžkým rozšafným krokem přes celou komnatu až k protějším dveřím. Než stihla pootevřené dveře zavřít, zahlédl tam Mordred naskládané židle a třpytící se stříbro za hromadou barevných tkanin. Kdosi rychle promluvil a byl umlčen. Pak se dveře tiše zavřely a Mordred s královnou osaměl.

Nehnutě stál a čekal. Otočila hlavu na vzpřímené šíji a ticho sama prodlužovala. Světlo dopadající sem oknem klouzalo po těžkých záhybech její sukně a stříbrný kříž na hrudi se chvěl. Náhle, jako potápěč vynořivší se na hladinu, rozpoznal jasně dvě věci: kotníky na sevřené pěsti, jíž na boku svírala černý šat, zbělely, a její hruď se prudce dmula. Ani ona nebyla před nadcházejícím rozhovorem tak docela v rovnováze. Byla stejně napjatá jako on.

Viděl toho ještě více. Stopy na stěně, z níž spěšně sundali závěsy; světlejší skvrny na podlaze, kde předtím ležely koberečky; škrábance na podlaze tam, kde dosud stály židle, lampy a stolky zkrátka všechno zařízení, jež bylo natolik lehké, aby je unesly ženy, odtáhly a naskládaly do vedlejší místnosti stejně jako polštáře, stříbro a veškeré přepychové předměty, bez nichž by Morgause nemohla žít. A v tom byl ten vtip. Morgause podle svého zvyku opět jednou upravila scénu. Prostý černý šat, strohá studená komnata a nedostatek služebnictva pro orknejskou královnu byla nesmírně důležitá zpráva, jakou dostane Artuš, a to, co zde uvidí její synové. Měli ji vidět jako osamělou, sklíčenou vězeňkyni, drženou ve smutném žaláři.

To stačilo. Strach z Mordreda spadl. Formálně se uklonil a pak nenucené stál a zřejmě vyčkával, nevyveden z míry mlčením ani královniným pátravým pohledem.

Spustila ruku z opěradla židle, nadzvedla záhyb své těžké sukně i na druhém boku, židli obešla a usedla na ni. Uhladila si černý šat na kolenou, složila ruce, bílé na černém, zvedla hlavu a pomalu si ho prohlédla od hlavy k patě. Všiml si, že má na hlavě královskou korunku Lothianu a Orknejských ostrovů. Perly a citriny, zasazené v bílém zlatě, se blýskaly v jejích rudozlatých vlasech.

Když bylo jasné, že není ani ochromen hrůzou, ani vyvedený z míry, promluvila.

„Pojď blíž. Sem, abych na tebe dobře viděla. Ano, ano, velmi pěkné. Prý jsi teď „princ Mordred“, ozdoba Camelotu a nadějný meč v Artušových službách.“

Znovu se beze slova uklonil. Sevřela rty.

„Tak on ti to řekl, že?“

„Ano, paní.“

„Pravdu? Měl tu odvahu?“ Hlas měla ostře pohrdavý.

„Znělo to jako pravda. Nikdo by si takový příběh nevymyslel, aby se jím chvástal.“

„Ale, mladá zmije umí syčet. Domnívala jsem se, že jsi mým oddaným služebníkem, Mordrede, rybářův synu?“

„Byl jsem, paní. Co jsem ti dlužen, to jsem ti dlužen. Ale co jsem dlužen jemu, stejně tak dlužím jemu.“

„Chvilkový chtíč,“ řekla opovržlivě. „Mladíček po první bitvě. Nevycválané štěně, které na zahvízdnutí přiběhlo k první ženě.“

Ticho. Zvýšila hlas. „To ti také řekl?“

Mordred promluvil pevným, téměř bezvýrazným hlasem. „Řekl mi, že jsem jeho syn, že mě počal nevěda, že jsi jeho nevlastní sestra, po bitvě u Luguvallia. Že jsi téměř okamžitě poté zosnovala svůj sňatek s králem Lotem, který se měl stát manželem tvé sestry, a odešla jsi s ním jako jeho královna do Dunpeldyru, kde jsem se narodil. Že král Lot, když se dozvěděl o porodu tak brzy po svatbě, a v obavách, že by živil patrně pancharta nejvyššího krále, se mě pokoušel zabít, a proto utopil všechny novorozence v Dunpeldyru a vinu za to svalil na krále Artuše. A že jsi mu v tom všem pomáhala ty, paní, přestože jsi mě předtím uklidila do bezpečí na ostrovy a zaplatila jsi Brudovi a Sule, aby se o mě starali.“

Předklonila se. Položila ruce na opěradla křesla a sevřela je. „A řekl ti Artuš, že on si také přál tvou smrt? Řekl ti to, Mordrede?“

„Nebylo třeba. Sám bych na to přišel.“

„Jak to myslíš?“ zeptala se ostře.

Mordred pokrčil rameny. „To by rozum dal. Nejvyšší král měl tehdy naději na další syny od své královny. Proč by chtěl zachovat při životě mne, pancharta, kterého zplodil se svou nepřítelkyní?“ Pohlédl na ni vyzývavě. „Nemůžeš popřít, že jsi jeho nepřítelem, stejně jako byl Lot. A proto jsi mě také nechala naživu, ne? Často jsem se divil, proč jsi platila Brudovi za to, aby se staral o mne, o Lotova syna. A divil jsem se právem. Ty bys nikdy nenechala naživu Lotova syna od jiné ženy. Jedna taková tehdy žila, viď, a jmenovala se Macha. To byla ta žena, jejíhož synka jsi položila do mé kolébky pod Lotův meč, aby se tvůj syn zachránil?“

Chvíli neodpovídala. Z tváře se jí vytratila barva. Pak řekla, nevšímajíc si jeho posledních slov: „Zachránila jsem tě před Lotovou pomstou. Ty to víš. Uznáváš to. Jak jsi to řekl před chvíli? Za co mi vděčíš, za to mi vděčíš. A ty mi vděčíš za svůj život. Hned dvakrát, Mordrede, dvakrát.“ Naklonila se k němu. Hlas se jí chvěl. „Mordrede, jsem tvoje matka. Nezapomínej na to. Já jsem tě nosila. Pro tebe jsem trpěla…“

Jeho pohled ji zarazil. Měla vteřinu na to, aby si uvědomila, že každý z jejích a Lotových synů by jí teď už ležel u nohou. Ne tak tento. Ne tak Artušův syn.

Řekl jí chladně: „Dala jsi mi život, to je pravda, pro chvilkový chtíč. To jsi řekla ty, ne já. Ale byla to pravda, viď, paní? Žena, která písknutím přivolala mladíčka do své postele. Mladíčka, o němž věděla, že je její nevlastní bratr, ale o němž zároveň věděla i to, že jednoho dne bude velkým králem. Za to ti nejsem dlužen vůbec nic.“

Náhle vzplanula hněvem a zaječela: „Jak se opovažuješ? Jak to se mnou mluvíš, ty mizerný pancharte, ty, cos vyrostl v chajdě špinavých venkovských slouhů?“

Pohnul se. Náhle vzplál stejným hněvem jako ona. Z očí mu sršely jiskry. „Neříká se, že slunce plodí háďata, když hadi leží v blátě?“

Ticho. Pak se syčivě nadechla. Napřímila se a ruce opět složila do klína. Zatímco on ztratil sebeovládání, ona své obnovila. Řekla tiše: „Vzpomínáš, jak jsi byl kdysi se mnou v té sluji?“

Opět ticho. Olízl si rty, ale nepromluvil.

Pokývala hlavou. „Myslela jsem, že jsi na to zapomněl. Dovol, abych ti to připomněla. Dovol, abych ti připomněla, že se mě bojíš, můj synu Mordrede. Jsem přece čarodějka. Připomínám ti to, a také to, že jsem jednou srazila i Merlina, který si také dovolil vytýkat mi onu neopatrnou noc lásky. Merlin, stejně tak jako ty, zapomněl, že k početí dítěte je zapotřebí dvou.“

Pohnul se. „Noc lásky ani porod ještě nedělají matku, paní. Za více vděčím Sule a Brudovi. Řekl jsem, že ti nic nedlužím. Není to pravda. Dlužím ti jejich smrt. Jejich strašlivou smrt. Ty jsi je zabila.“

„Já? Co je to za hloupost?“

„Popíráš to snad? Měl jsem tě podezírat už dávno. Ale teď to vím jistě. Gabran se před smrtí přiznal.“

To jí otřáslo. Ke svému překvapení zjistil, že o tom nevěděla. Barva, která se jí vrátila do tváří, opět zmizela. Byla úplně bílá. „Gabran je mrtev?“

„Ano.“

„Jak?“

Mordred řekl s uspokojením: „Já jsem ho zabil.“

„Ty? Proč?“

„Pročpak? Jestli tě to rmoutí ale vidím, že nermoutí. Kdyby ses po něm byla sháněla, někdo by ti to byl řekl, věděla bys to. Tebe jeho smrt ani nezajímá?“

„Mluvíš jako zelenáč. K čemu by mi byl Gabran tady? Ovšem, byl to dobrý milenec, ale Artuš by mu nikdy nedovolil přijít sem za mnou. To je vše, co ti řekl?“

„Na nic jiného jsem se ho neptal. Dopustil se pro tebe dalších vražd? To on podal Merlinovi jed?“

„To je už dávno. Řekni mi, mluvil s tebou ten starý čaroděj? To on tě očaroval a udělal z tebe Artušova člověka?“

„Nemluvil jsem s ním,“ řekl Mordred. „Sotva jsem ho zahlédl. Vrátil se zpátky do Walesu.“

„Tak to byl tvůj otec nejvyšší král,“ těmi slovy jako by po něm plivla, „kdo s tebou otevřeně promluvil a řekl ti, co Merlin v souvislosti s tvým narozením prorokoval?“

Měl sucho v ústech, když odpovídal: „Tys mi to řekla, pamatuji si to. Ale všechno, co jsi řekla, je lež. Řekla jsi mi, že je to můj nepřítel. To byla lež. Všechno to byly samé lži! Ani Merlin není mým nepřítelem. Všechno, co říkal…“

„Je pravda. Zeptej se ho. Nebo se raději zeptej krále. Anebo, ještě lépe, zeptej se sám sebe, Mordrede, proč jsem tě nechala naživu. Ano, vidím, že už chápeš. Nechala jsem tě naživu, protože tím se konečně pomstím Merlinovi a Artušovi, kteří mnou opovrhují. Poslouchej! Merlin předpověděl, že budeš příčinou Artušovy záhuby. To on mě ze strachu vyhnal ode dvora a zatvrdil Artušovu mysl proti mně. Od toho dne jsem, můj synu, udělala všechno, abych jeho záhubu uspíšila. Nejen tím, že jsem tě donosila a zachránila tě před Lotovým vražedným mečem, ale od toho dne, kdy jsem byla vykázána z otcovského domu a trávila svůj mladý život v dalekých studených končinách říše, jsem každý měsíc, když z oblohy zmizela luna, znovu a znovu obnovovala svou přísahu. Já, dcera Uthera Pendragona, vychovaná v bohatství a bezstarostnosti…“

Přerušil ji. Slyšel jen jedno jediné: „Já a Artušova zkáza? Jak?“

Když slyšela tón jeho hlasu, usmála se. „I kdybych to věděla, sotva bych ti to řekla. Ale já nevím. A Merlin také ne.“

„Je-li to pravda, proč mě nezahubil?“

Její rty se zvlnily. „Měl zábrany. Jsi přece synem nejvyššího krále. A pak, Merlin říkával, že bohové konají své dílo podle vlastního úradku.“

Nové ticho, pak Mordred řekl zvolna: „V tomto případě se zdá, že bohové budou muset použít lidské ruce. Mé ruce. A já ti mohu říct, královno Morgause, že já zkázou svého krále nebudu!“

„Jak se toho můžeš vyvarovat, když nevíš, tak jako to neví Merlin ani já, jak osud udeří?“

„Až na to, že udeří mým prostřednictvím. Myslíš, že na to budu čekat se složenýma rukama? Najdu řešení.“

Řekla pohrdavě: „Proč předstíráš takovou oddanost? Chceš mi říct, že ho najednou tolik miluješ? Ty nejsi schopen ani lásky ani oddanosti. Podívej, jak ses obrátil proti mně, a to jsi mi měl sloužit po celý život.“

„Nelze stavět na zvětralé skále,“ řekl zuřivě. Nyní se usmívala. „Jsem-li já zvětralá skála, pak ty jsi moje krev, Mordrede, moje krev.“

„A jeho!“

„Syn je matčiným otiskem.“

„Ne vždy! Ti ostatní jsou tvoji a tvého pána, stačí se na ně podívat. Ale mne by nikdo za tvého syna nepovažoval.“

„Ale ty jsi stejný jako já. Oni ne. Jsou to smělí, urostlí bojovníci s povahou divokého dobytka. Ty jsi synem čarodějky, Mordrede, máš úlisný a ostrý jazyk, hadí zuby a rozum, který tiše pracuje. Je to můj jazyk. Mé uštknutí. Můj rozum.“ Okázale se usmála. „Mohou mě tu držet až do konce mého života, ale teď si vzal můj bratr Artuš k sobě mé druhé já, syna své matky i s její duší.“

Zamrazilo ho v kostech. Řekl chraplavě: „To není pravda. Mým prostřednictvím k němu nepronikneš. Patřím sám sobě. Já mu neublížím.“

Předklonila se. Mluvila tiše a stále se usmívala. „Mordrede, poslouchej mě. Jsi mladý a neznáš svět. Merlina jsem sice nenáviděla, ale on se nikdy nemýlil. Jestli Merlin viděl ve hvězdách, že budeš příčinou Artušovy záhuby, jak bys tomu mohl uniknout? Jednou nadejde onen strašný, osudový den, kdy se všechno udá tak, jak Merlin předpověděl. A já jsem také něco viděla, nikoli na obloze, ale v tůni pod zemí.“

„Co?“ zeptal se chraptivě.

Stále mluvila potichu. Do tváří se jí vrátila barva a oči jí planuly. Vypadala nádherně. „Viděla jsem královnu pro tebe, Mordrede. Překrásnou královnu a vysoký trůn, budeš-li mít sílu si jej vydobýt. Krásnou královnu a vysoký trůn. Ale viděla jsem hada, který uštkl království do paty.“

Její slova jako by v komnatě zněla ozvěnou, hlasem hlubokým jako zvon. Mordred se ozval rychle, jako by chtěl to kouzlo zrušit. „Kdybych se postavil proti němu, byl bych skutečně hadem.“

„Kdybys jím byl,“ opáčila Morgause úlisně, „sdílel bys tuto roli s nejjasnějším z andělů, s tím, jenž byl svému pánu nejblíže.“

„O čem to mluvíš?“

„Ach, to je jeden z příběhů, které vyprávějí jeptišky.“

Zvolal rozhněvaně: „Říkáš nesmysly, abys mě vyděsila. Ale já nejsem Lot ani Gabran, hloupý nástroj, který by vraždil místo tebe. Řekla jsi, že jsem jako ty. Dobrá. Teď, když jsem varován, budu vědět, co mám dělat. I kdybych musel odejít ode dvora a držet se stranou, udělám to. Žádná moc na světě mě nedonutí, abych pozvedl ruku a zabil ho, ledaže bych si to přál, a přísahám ti, že jeho smrt nikdy nezpůsobím. To přísahám při samotné bohyni.“

Žádná ozvěna. Kouzlo bylo zlomeno. Slova, jež vykřikl, padla do prázdna. Těžce dýchal a jeho ruka svírala jílec meče.

„Statečná slova,“ řekla Morgause lehce a pak se hlasitě rozesmála.

Obrátil se, vyběhl z komnaty a přibouchl dveře, aby neslyšel smích, který ho pronásledoval jako kletba.

3

Jakmile se vrátili na Camelot, vzpomínka na Amesbury a uvězněnou královnu bledla a chlapci se znovu ponořili do vzrušujícího života v sídelním městě.

Zpočátku si Gaheris hlasitě stěžoval každému, kdo byl ochoten ho poslouchat, na tvrdé zacházení, jež musí jeho matka zřejmě snášet. Mordred by mu to mohl vysvětlit, ale mlčel. Rovněž se slovem nezmínil o svém rozhovoru s královnou. Mladší chlapci se tu a tam zkusmo zeptali, ale narazili na mlčení, a tak toho brzy nechali a ztratili zájem. Gawain, který musel vytušit, jaký asi byl obsah rozhovoru, nechtěl riskovat, že ho Mordred odbude, a tak nedal svou zvědavost najevo a nic se nedozvěděl. Artuš se Mordreda zeptal, jak pochodil, ale spokojil se se synovou odpovědí: „Šlo to, pane, ale ne tak dobře, abych toužil po dalším setkání.“ Král pokýval hlavou a změnil téma hovoru. Všichni si všimli, že když se mluvilo o jeho sestrách, krále to zlobilo či nudilo a dával najevo netrpělivost, a tak se o nich přestalo mluvit a časem se na ně téměř zapomnělo.

Královnu Morgause nakonec král na sever za sestrou Morgan neposlal. Morgan se naopak dostala na jih.

Když král Urgben po nepříjemném a dlouhém rozhovoru s nejvyšším králem nakonec svou královnu zavrhl a vrátil ji pod královu pravomoc, drželi ji nějaký čas na Caer Eidyn, ale později získala zdráhavé bratrovo svolení a přesunula se na jih na svůj vlastní hrad v kopcích severně od Caerleonu, který jí v lepších dobách daroval sám Artuš. Jakmile se tam usadila, střežena Artušovými vojáky, s ženami, které byly ochotné sdílet s ní její zajetí, zřídila si svůj vlastní malý dvůr a pokračovala (říkalo se, a pro jednou to byla pravda) v osnování malých nenávistných pletich proti svému bratrovi i svému manželovi, stejně pilně a pracovitě jako tladlena u stavu.

Prostřednictvím kurýrů obtěžovala krále žádostmi o různé projevy přízně. Jedna z opakovaných žádostí zněla, aby její drahá sestře bylo dovoleno přijet za ní na Castell Aur. Přitom bylo všeobecně známo, že se obě královské dámy neměly navzájem příliš v lásce. A tak je Artuš, když se vůbec přiměl, aby o tom uvažoval, zcela správně podezíral, že Morgan chce spojit své síly s Morgause z jediného důvodu: přála si posílit zhoubné účinky vlastní kouzelnické moci uměním Morgausiným. Šeptem kolovaly opět nejrůznější pověsti: královna Morgan prý daleko předčí v čarodějném umění Morgause, a ani jedna z nich neužívá tohoto umění ke konání dobra. A tak král Morganiny žádosti vytrvale zamítal; ostatně měl sklon, stejně jako všichni muži, otravuje-li je neustále dorážející žena, zacpávat si uši a zavírat oči. Prostě přenechal řešení tohoto případu své hlavní poradkyni a rozumně ponechával jednání s ženami na ženě.

A rady Nimuí byly jednoduché a prosté: je správné mít je pod dozorem každou zvlášť. A tak tedy zůstávaly obě královny pod dozorem, jedna ve Walesu a druhá v Amesbury, avšak opět na radu Nimuí vězeňské podmínky nebyly příliš přísné.

„Ponech jim jejich postavení a tituly, krásné šaty a milence,“ říkala, a když král svraštil čelo, dodala: „Lidé rychle zapomínají na to, co bylo, a hezká žena ve vězení se stane středem zájmu, kují se kolem ní pikle. Nedělej z nich mučednice. Za pár let mladší mužové nebudou vědět, že Morgause otrávila Merlina a tu a tam nechala někoho zavraždit, a ani je to nebude zajímat. Už teď zapomněli, že ona a Lot vyvraždili novorozence v Dunpeldyru. Potrestej zločince jedním dvěma roky a najde se blázen, ochotný mávat praporem a volat: „To je kruté, pusťte ho“. Ponechme jim věci, na nichž nezáleží, ale držme je pod zámkem a dobře je hlídejme.“

A tak měla královna Morgan v Castell Aur svůj malý dvůr a často posílala po kurýrech na Camelot dopisy s různými žádostmi. Královna Morgause zůstala v klášteře v Amesbury. Bylo jí dovoleno zkrášlit prostředí, v němž žila, ale ani potom nebylo její zajetí tak příjemné jako sestřino, neboť vyžadovalo, aby alespoň formálně respektovala klášterní řád. Ale Morgause měla své metody. Před opatem vystupovala jako žena, která byla v pohanské temnotě na Orknejských ostrovech příliš dlouho odříznuta od pravé víry, a nyní dychtivě touží poučit se o „novém náboženství“ křesťanů. Její služebné se účastnily modliteb dobrých sester a trávily mnoho hodin tím, že jeptiškám pomáhaly v šití a jiných hrubších pracích. Bylo naprosto jasné, že královna sama se spokojila s tím, že své projevy zbožnosti přenesla na ně, ale k abatyši byla zdvořilost sama a tato stará nevinná dáma se dala snadno oklamat prokazovanými pozornostmi nevlastní sestry nejvyššího krále, ať už se údajně dopustila jakýchkoli zločinů.

„Údajných zločinů“. Nimuí měla pravdu. Jak plynul čas, vzpomínka na Morgausiny údajné zločiny bledla a představa, kterou ona sama pečlivě pěstovala, představa milé a smutné zajatkyně, oddané svému královskému bratrovi, odloučené od svých milovaných synů a žijící daleko od vlastní země, rostla a šířila se i za klášterními zdmi. A třebaže bylo všeobecně známo, že králův nejstarší „synovec“ má k trůnu těsnější a poněkud skandální vazbu inu, stalo se to už dávno, v temných a neklidných dobách, kdy byli oba, Artuš i Morgause, velice mladí, a pak, ještě dnes je vidět, jak krásná musela tehdy být… vždyť dosud je…

Léta plynula, z chlapců se stali mladí mužové, zaujali svá místa u dvora a Morgausiny temné skutky se změnily spíše v legendu než ve skutečnou vzpomínku. A Morgause sama žila v Amersbury velice pohodlně, mnohem pohodlněji, než by žila ve studené pevnosti v Dunpeldyru nebo ve své větrné tvrzi na Orknejích. To, co jí chybělo a po čem prahla, byla moc, moc podstatně větší, než jakou měla na svém malém soukromém dvoře. Jak šel čas a bylo jasné, že se z Amesbury nikdy nedostane a že svět na ni v podstatě zapomněl, vrátila se tajně k magii v přesvědčení, že v ní spočívá sémě vlivu a skutečné moci. Jedno umění si uchovala s naprostou jistotou: ať to byly samy rostlinky, pečlivě opatrované v řeholní zahradě, anebo zaříkadla, s jejichž pomocí je sbírala a zpracovávala, Morgausiny masti a voňavky si zachovaly čarovnou působivost. Morgause neztratila nic ze své krásy a s ní si uchovávala i moc nad muži.

Měla milence. Byl zde mladý zahradník, který se staral o rostliny a bylinky na její lektvary, pohledný mladík, který měl původně v úmyslu vstoupit do řádu. Dalo by se říci, že mu královna prokázala službu. Během čtyř měsíců, co byl jejím milencem, pochopil, že svět za klášterními zdmi nabízí rozkoše, jaké v šestnácti letech člověk nedokáže zavrhnout. Když ho posléze propustila a obdarovala ho zlatem, odešel z kláštera a zamířil do Aquae Sulis, kde se seznámil s dcerou bohatého obchodníka a pak už se mu dařilo skvěle. Po zahradníkovi nastoupili další, a vše bylo ještě snazší poté, co na byla Velkou planinu vyslána posádka na cvičení. Důstojníci rádi zajížděli po práci do Amesbury a zkoumali, jaké víno a jaké povyražení se nabízí v místním hostinci. A ještě snazší to bylo, když byl posádkovým velitelem jmenován Lamorak, ten Lamorak, který kdysi dávno provázel její chlapce při návštěvě matky. Považoval za svou povinnost navštívit klášter a poptat se po zdraví vězněné královny. Přijala ho osobně a byla okouzlující. Navštívil ji znovu, přinesl jí dary. Do měsíce se stali milenci. Lamorak přísahal, že to byla láska na první pohled, a litoval, že od jejich prvního setkání na vyjížďce v lese uplynulo tolik promarněných let.

Po dvakrát se král v těchto letech nacházel poblíž Amesbury, poprvé u posádky, podruhé přímo ve městě, ve starostově domě.

Při první příležitosti se navzdory Morgausinu úsilí odmítl s ní setkat a spokojil se s tím, že poslal k abatyši svého muže, aby se formálně poptal po jejím zdraví. Ke královně pak poslal místo sebe Bedwyra a s ním, ironií osudu, také Lamoraka. Po druhé přijel král do Amesbury asi o dva roky později. Byl by opět raději přespal na posádkovém velitelství, ale nechtěl vzbudit dojem, že opovrhuje pohostinností místního starosty, a tak se ubytoval ve městě. Přikázal, aby po tu dobu, co zde bude, nebylo Morgause dovoleno vyjít za bránu kláštera, a jeho rozkaz byl plněn. Avšak jednoho večera, když Artuš s několika rytíři seděl u večeře s opatem a předními občany města, přišly ke dveřím dvě Morgausiny služebné s povídačkou, že královská zajatkyně je nemocná, a dojímavě tlumočily královninu prosbu, aby ji král navštívil. Netouží prý po ničem jiném, než aby jí král před smrtí odpustil. Avšak, je-li proti ní nadále zaujat, zapřísahá ho a z tváří poselkyň se dalo vyčíst, s jak hlubokým žalem –, aby splnil alespoň poslední přání umírající a dovolil jí ještě jednou spatřit syny.

Lotovi synové s králem v Amesbury nebyli. Gaheris byl u posádky na Planině a Gawain s ostatními dvěma bratry dlel ještě na Camelotu. Jediným z pětice, provázejícím krále do Amesbury, byl Mordred, jako v poslední době vždy.

Artuš zapudil ženy z doslechu a řekl mu tiše: „Že umírá? Věřil bys tomu?“

„Ještě před třemi dny byla na vyjížďce.“

„Kdo ti to řekl?“

„Pasáček vepřů v bukovém lese. Zastavil jsem se s ním na kus řeči. Dala mu jednou nějakou minci, a od té doby ji pořád vyhlíží. Říká jí „ta hezká královna“.“

Artuš se mračil a ťukal špičkami prstů do stolu. „Celý týden foukal studený vítr. Mohla se nastydnout. Ale i tak –“ Odmlčel se. „Dobrá, tak já tam zítra někoho pošlu. A pokud je ta povídačka pravdivá, počítám, že tam asi budu muset zajít sám.“

„A ona stačí do zítřka všechno příhodně zorganizovat.“

Král se po něm ostře podíval. „Co tím chceš říct?“

Mordred řekl suše: „Když tehdy pro mě poslala, byla sama ve studené komnatě bez jakéhokoli pohodlí. Dveřmi jsem ale zahlédl celé zařízení nakvap přestěhované do vedlejší místnosti.“

Artuš se ještě více zachmuřil. „Podezíráš ji, že strojí pasti? Zase? Ale jak? Co může udělat?“

Mordred se zachvěl, jako by ho zamrazilo. „Kdo ví? Jak mi sama nejednou připomněla, je to čarodějnice. Drž se od ní dál, pane. Anebo dovol, abych tam zašel sám a zjistil, jak dalece je ta zpráva o smrtelné nemoci pravdivá.“

„Ty se jejích kouzel nebojíš?“

„Žádá, aby směla vidět své syny,“ řekl Mordred, „a nikdo kromě mne v Amesbury není.“ Nedodal už, že jeho duch je pln strachu z Morgause a utíká před ní, ale on sám ví, že mu nic neudělá. Měl se přece stát stále ještě slyšel její nenávistí prostoupený hlas zkázou svého otce. Proto ho ušetří, tak jako ho šetřila po celá ta léta.

Řekl: „Když teď vzkážeš, pane, že ji ráno navštívíš, jde-li opravdu o podvod, bude mít čas se na to připravit. Já tam raději zajdu teď hned.“

Po krátké debatě král nakonec souhlasil a pak se vděčně vrátil ke svým hostům. Jednoho ze svých rytířů poslal se vzkazem ke královně Morgause, že ji zítra navštíví.

A stejně jako dříve, opět poslal Lamoraka.

U zdi ovocného sadu byl uvázaný kůň. Hradba tady byla poměrně nízká a větev staré jabloně vytlačovala cihly tak dlouho, až se zeď vyboulila, cihly se polámaly a nakonec se vydrolily, takže obratný člověk mohl na tomto místě s pomocí koňského sedla snadno přelézt na druhou stranu.

Měsíc nesvítil, ale obloha se jiskřila hvězdami, jichž tam bylo naseto jako sedmikrásek v trávě. Mordred se zastavil a prohlížel si uvázaného koně. Ta bílá lysinka a bílá podkolenka na přední noze mu byly povědomé. Podíval se blíž, na řemeni uviděl stříbrného orknejského medvěda a poznal Gaherisova grošáka. Přejel mu rukou po pleci, byla zavlhlá a teplá.

Chvíli zůstal stát a uvažoval. Jestliže zpráva o Morgausině nemoci dolétla, jak už to bývá, na křídlech klepů až na posádkové velitelství, Gaheris zřejmě okamžitě vyrazil za královnou. Anebo se možná, když nedostal povolení provázet Artuše s Mordredem do Amesbury, vydal na cestu tajně, odhodlán setkat se s matkou. V obou případech se jednalo o tajnou návštěvu, jinak by byl dojel přímo k bráně.

Mordred si v duchu řekl trochu pobaveně, že tuto návštěvu Morgause každopádně nečeká, a tudíž v této chladné noci dosud neodstrojila svou komnatu a nepřipravila se o pohodlí. Až bude Mordred podávat Artušovi zprávu, bude Gaheris muset přes veškerou svou oddanost společně s ním vydat svědectví o matčině zdraví a okolnostech, za nichž se setkali.

Potichu došel ke klášterní bráně. Strážný si ve světle lampy prohlédl jeho i jeho královskou propustku a pustil ho dál.

Uvnitř v klášteře žádné stráže nebyly a všude bylo pusto a prázdno. Morgause nyní obývala celé jedno klášterní křídlo mezi sadem a ženským ambitem, které bylo vyhrazeno pro ni a její služebnice. Mordred tiše prošel kolem kaple a vkročil do ambitu. Tam v malé fortně klímala jedna sestra u ohřívadla. Znovu ukázal královu propustku, jeptiška ho poznala a nechala hojit dál.

Pod oblouky ambitu bylo temno a pusto. Tráva uprostřed nádvoří se ve světle hvězd zdála šedivá, pravé sedmikrásky se na noc zavřely a byly neviditelné. Nad střechami prolétla tiše sova a zmizela ve větvích sadu. Jediné světlo vydávaly žhavé uhlíky v ohřívadle.

Mordred se nerozhodně zastavil. Bylo pozdě, třebaže půlnoc ještě neodbila. Morgause byla jako většina čarodějek noční můra; určitě bude z některého z jejích oken vycházet světlo. A kdyby byla pravdivá zpráva, že leží na smrtelném loži, byly by vzhůru její služebné a bděly by u jejího lůžka. Možná tam má milence. Doslechl se, že si dosud dopřává potěchy těla. Ale je-li tu Gaheris… Gaheris?

Mordred hlasitě zaklel, udělalo se mu zle při tom pomyšlení a pak znovu, když si uvědomil, že jeho podezření je oprávněné.

Opřel se o dveře do ambitu, zjistil, že nejsou zamčené, vstoupil dovnitř a rychle kráčel po známé chodbě. Tady jsou dveře do královniných komnat. Po chvilce váhání je otevřel a bez klepání vešel dovnitř.

Místnost nevypadala tak, jak si ji pamatoval, ale tak, jak by ji byl viděl, kdyby Morgause nebyla včas odstranila všechno vybavení. Světlo hvězd dopadalo na závěsy a naleštěný nábytek, třpytilo se na zlatých a stříbrných nádobách. Jeho krok tlumily vysoké koberce. Prošel do další místnosti, odkud se vcházelo do předsíně královniny ložnice. Tady se zastavil. Její služebné, přinejmenším jedna z nich, je určitě vzhůru. Sklonil hlavu a tiše zaklepal.

Z místnosti k němu dolehl jakýsi zvuk, byl to kvapný pohyb, po němž následovalo nehybné ticho, jako by svým klepáním vyplašil někoho, kde zde nechtěl být přistižen. Mordred znovu zaváhal, pak stiskl rty a sáhl po petlici, ale než se jí stačil dotknout, dveře se otevřely a v nich stál Gaheris s mečem v ruce.

Předsíň osvětlovala jediná svíce. Iv jejím slabém rozptýleném světle bylo patrno, že Gaheris je bledý jako duch. Když uviděl Mordreda, zbledl ještě více. Ústa měl lehce pootevřená do tvaru černého O a zasípal: „Ty?“

„A koho jsi čekal?“ opáčil Mordred tiše a zahleděl se přes Gaherise na dveře královniny ložnice. Byly zavřené a přes ně byl zatažen těžký závěs, který měl chránit před studeným nočním vzduchem. V místnosti ležely dvě ženy, každá na jednom lehátku po obou stranách dveří do královniny ložnice. Jedna byla Morgausina služebná, druhá řeholnice, patrně uvolněná z noční bohoslužby, která držela hlídku z pověření kláštera. Obě tvrdě spaly, po pravdě řečeno, řeholnice ve spánku až příliš hlubokém dokonce chrápala. Na stolku u stěny stály dva poháry a místnost voněla kořeněným vínem.

Gatheris nerozhodně pozdvihl meč, ale pak zjistil, že se na něho Mordred ani nedívá a opět ruku spustil. Mordred řekl šeptem, který byl pouhým závanem zvuku: „Odlož to, hlupáku. Nechápeš, že jsem přišel na králův rozkaz?“

„Teď v noci? Co tu máš dělat?“

„Rozhodněji nemám ublížit, copak bych byl klepal na dveře a přišel sem takhle nahý?“

Slovo nahý ve vojácké mluvě znamenalo „neozbrojen“, a rytíř je považoval za stejně dobré jako štít. Ukázal prázdné ruce. Gaheris zvolna zasunoval meč do pochvy.

„Tak proč…“ spustil, ale Mordred mu přikázal gestem, aby mlčel, prošel kolem něho do místnosti, zamířil ke stolu, zvedl jeden pohár a přičichl k němu. „A ta žena v loži se sotva probrala ze spánku, aby mě vpustila dovnitř.“

Setkal se s Gaherisovym pohledem, usmál se a pohár postavil zpátky. „Král mě sem poslal, protože mu vzkázala, že je nemocná a umírá. Byl by ji navštívil zítra dopoledne. Ale teď vidím, že to nebude třeba.“ Rychle zvedl ruku. „Ne, neboj se. Není to pravda. Tyhle ženy byly omámené a není těžké uhodnout…“

„Omámené?“ Zdálo se, že mu to pomalu dochází, pak pohnul hlavou a očima prohledával temné kouty jako zvíře, které cítí nepřítele, a jeho ruka slétla opět k jílci meče. Řek chraptivě: „Takže tu je nebezpečí!“

„Ne, ne.“ Mordred vyskočil, chtěl zachytit bratrovu paži a odvést ho od královniných dveří. „Ta droga, to je jeden z královniných lektvarů. Znám tu vůni. Přestaň se strachovat a pojď odtud. Královna zaručeně není ani nemocná, ani jí nehrozí žádné nebezpečí. Král sem zítra nemusí chodit, ale určitě ti dovolí, aby ses s ní zítra setkal. Poslal už pro ostatní, pro případ, že by na těch řečech bylo něco pravdy.“

„Ale jak víš…“

„Mluv potichu. Pojď, půjdeme. Chci ti ve vedlejší komnatě ukázat nádherné goblény.“ Usmál se a zatřásl bratrovou netečnou paží. „U všech bohů, člověče, copak to nechápeš? Má tam milence, a to je všechno! Takže ji dnes nemůžeš navštívit ani ty, ani já.“

Gaheris zůstal nejdřív stát v Mordredově sevření jako solný sloup, pak se prudkým pohybem osvobodil a přiskočil ke dveřím ložnice. Odhrnul závěs a rozrazil dveře tak prudce, až udeřily o zeď.

4

V nekonečně dlouhém ohromujícím okamžiku, dříve než se někdo stačil pohnout, uviděli vše.

Nahý Lamorak na ní seděl a světlo dopadalo na jeho zpocená svalnatá záda. Morgause pod ním kryly stíny, krom jejích neklidných dychtivých rukou a dlouhých vlasů rozhozených po polštáři. Její noční úbor se povaloval na zemi vedle odhozeného šatstva Lamorakova. Svůj opasek s mečem a dýkou rytíř pečlivě odložil na židli na druhém konci ložnice.

Gaheris vydal zvuk téměř nelidský a jediným trhnutím tasil meč.

Mordred, dva kroky za ním, varovně zvolal: „Lamoraku!“ a popadl opět nevlastního bratra za paži.

Morgause divoce vyjekla. Lamorak zalapal po dechu, obrátil se a spatřil je. Svezl se z ženina těla a hnal se pro svůj meč. Její tělo tak zůstalo vystaveno nemilosrdnému jasu hvězd; rozvalené údy, stopy milování, ústa dokořán, a ruce stále ještě tápaly ve vzduchu a hledaly tam, kde před okamžikem bylo milencovo tělo.

Ruce poklesly. Poznala Gaherise stojícího ve dveřích s Mordredem, který se ho snažil zadržet, a její výkřik skončil vyjeknutím, když se rychle nadzvedla a hrábla po spadlé pokrývce.

Gaheris zaklel, vytasil z opasku dýku a ťal jí po Mordredově svírající ruce. Zasáhl ji ostřím a Mordredovo sevření povolilo. Gaheris se mu vytrhl.

Lamorak doběhl k židli a sáhl po opasku. Neobratně, patrně stále ještě v šoku, nahmátl v šeru jílec meče, ale ten mu vyklouzl z ruky a zapadl. Nahý, tváří v tvář meči svého protivníka, se ho pokoušel vytáhnout.

Mordred, jemuž z pořezané ruky tekla krev, Gaherise oběhl, postavil se mezi oba muže a oběma rukama se pevně opřel o bratrovu hruď.

„Gaherisi! Přestaň! Nemůžeš přece zabít neozbrojeného muže. Ne tohoto a ne tady. Stůj, ty blázne! Vždyť je to králův rytíř. Nech to na králi!“

Těžko říct, zda ho Gaheris vůbec slyšel a zda cítil na hrudi jeho ruce. Rozplakal se, zalykal se zoufalými vzlyky a zdálo se, že zešílel. Teď už se nepokoušel ani odstrčit Mordreda, ani zaútočit na Lamoraka. Náhle se otočil kolem své osy, odvrátil se od obou mužů a hnal se s napřaženým mečem k loži královny.

Tiskla k sobě pokrývku, oslepena svými vlasy, a snažila se na posteli překulit, aby mu uhnula. Znovu vykřikla. Dříve než si oba muži uvědomili, co má v úmyslu, Gaheris byl u lože, pozvedl meč a vši silou ťal královnu do krku. A znovu, a ještě jednou.

Slyšeli pouze, jak kov bodá do masa a do péřových polštářů. Morgause zemřela po první ráně. Pokrývka vyklouzla z rukou, jež ji svíraly, a nahé tělo se zvrátilo do milosrdného stínu. Hlava, zpola oddělená od těla, se naopak odkutálela na hromadu polštářů, na něž dopadaly měsíční paprsky. Gaheris, sám potřísněný prvním strašlivým krvavým vodotryskem, zvedl zrudlý meč k další ráně, ale pak zavyl jako raněné zvíře, s řinkotem jej odhodil na podlahu, padl na kolena do kaluže krve, položil hlavu na polštář vedle matčiny hlavy a rozplakal se.

Mordred zjistil, že drží Lamoraka v sevření pro oba bolestivém. Vražda byla tak rychlá a nečekaná, že se žádný z nich nezmohl na jediné gesto. Pak přišel Lamorak trhnutím k sobě, přidušeně zaklel a snažil se Mordreda odstrčit. Ale Morgause byla mrtvá a nebylo jí pomoci; její syn klečel u lůžka otupěle a netečně, obrácen nechráněnými zády k oběma mužům, a o deset kroků dál ležel na podlaze jeho meč. Lamorakův meč se zablýskl, ale vzápětí ruka, jež ho svírala, poklesla. I na tomto místě a v tomto okamžiku platila železná kázeň. V návalu horké krve zde došlo k strašlivé vraždě. Ale teď krev vychladla, i v komnatě se rozhostil chlad a nedalo se už nic dělat. Lamorak stál dosud v Mordredově sevření, ale zuby mu začaly jektat v reakci na ten děs, hrůzu a ledovou vlnu šoku.

Mordred ho pustil. Posbíral rytířův šat a ranec mu vtiskl do náruče.

„Vezmi si to a jdi. Zůstaneš-li tady, nic tím nezískáš. I kdyby byl schopen se s tebou teď utkat, nemohli byste se bít tady, a ty to dobře víš.“ Rychle se sehnul pro Gaherisův odhozený meč. Pak vzal Lamoraka za rameno a strkal ho ke dveřím. „Jdi vedle, než přijde k sobě. Už se stalo, teď nemůžeme dělat nic jiného, než zabránit tomu šílenci, aby všechno ještě zhoršil.“

V předpokoji ženy pořád ještě spaly. Když Mordred zavřel dveře a zajistil je na závoru, jeptiška se ve spánku pohnula a zamumlala cosi, co mohlo znít jako „Paní?“ ale vzápětí znovu usnula. Oba muži nehybně naslouchali. Odnikud k nim nedolehl žádný zvuk ani pohyb. Morgausin kratičký výkřik nepronikl za silné zdi a zavřené dveře.

Lamorak se vzchopil. Byl ještě velice bledý, očividně vyděšený a bylo mu špatně, ale nepokoušel se s Mordredem přít; rychle se oblékal a párkrát přitom s hrůzou pohlédl na zavřené dveře.

„Zabiju ho, samozřejmě,“ prohlásil těžkým jazykem.

„Ale ne tady!“ Mordred byl úplně klidný. „Až dosud jsi neudělal nic, co by ti kdokoli mohl mít za zlé. Král bude i bez tebe náležitě rozhněvaný, nesnaž se to ještě zhoršit. Dej na mou radu a rychle vypadni. Co uděláš později, to je tvoje věc.“

Lamorak si přepásal tuniku a zvedl oči. „Co budeš teď dělat ty?“

„Zbavím se tě, vyprovodím odtud Gaherise a pak o všem zpravím krále. Ostatně proto mě sem poslal. Ne že by na tom teď ještě záleželo, ale předpokládám, že zpráva o její nemoci a brzké smrti byla čirý výmysl?“

„Ovšem. Chtěla se s králem setkat a vyprosit si volnost.“ Pak dodal velice tiše: „Byl bych se s ní oženil. Miloval jsem ji a ona mne. Slíbil jsem jí, že s ním také promluvím, zítra ráno… dnes. Jako mou manželku by ji Artuš odtud určitě pustil a vrátil by jí svobodu, nemyslíš?“

Mordred neodpověděl. Další nástroj, pomyslel si. Kdysi použila jako propustku k moci mne, a nyní jí zase měl posloužit tento muž, naivní hlupák. Teď je mrtvá, král toho sotva bude litovat, ale ona ani po smrti nedopřeje nikomu ze svých blízkých život v míru, stejně jako za svého života.

„Věděl jsi, že král už poslal pro Gawaina i pro ty druhé dva?“ zeptal se Lamoraka.

„Ano. Co budou co se bude dít?“ Znovu pohlédl na dveře.

„Co udělá Gaheris? Kdo ví? Pokud jde o tebe… jak jsem řekl, nikdo tě nemůže z ničeho vinit. Ale oni tě obviňovat budou, tím si můžeš být jistý. A protože jsou takoví, jací jsou, je dokonce pravděpodobné, že se pokusí zabít i Gaherise. Potrpí si na sex a vraždy přímo v rodině.“

Tahle poznámka, suchá jako troud, přiměla Lamoraka, aby vrhl na mladého muže pronikavý pohled, svému žalu a zuřivosti navzdory. Pak řekl zvolna, jako by právě učinil objev: „Ale ty jsi přece ty jsi jeden z nich. Její vlastní syn. A přitom mluvíš, jako bys… jako kdybys…“

„Jsem jiný,“ řekl stručně Mordred. „Tady je tvůj plášť. Ne, ten zkrvavený je můj, toho si nevšímej. Gaheris mě bodl do ruky. A teď už s pomocí bohyně vypadni a nech to na mně.“

„Co budeš dělat?“

„Zamknu komnatu, aby ženy nezburcovaly celý klášter, až se proberou, a pak pošlu Gaherise pryč stejnou cestou, kterou sem přišel. Ty ses samozřejmě dostal dovnitř hlavní branou? Strážní vědí, že jsi ještě tady?“

„Ne. Řádně jsem odtud odešel, a pak… Mám svou cestu. Obvykle nechávala otevřené jedno okno, když věděla…“

„Ovšem, samozřejmě. Tak proč si dala tu práci a…?“

Chtěl se zeptat, proč si dávala práci a uspávala své služebné, ale pak si uvědomil, že Morgause nutně musela své milostné pletky před abatyší tajit. Těžko mohla čekat, že by jí svaté ženy něco takového trpěly.

„Je mi jasné, že budu muset opustit dvůr,“ mínil Lamorak. „Řekneš králi…?“

„Podám mu podrobnou zprávu o tom, co se tu stalo. Pochybuji, že král obviní tebe. Ale uděláš dobře, když zmizíš, dokud se Gawain a ostatní neuklidní. Tak mnoho štěstí, a pospěš si.“

Lamorak naposled pohlédl na mlčenlivě dveře ložnice a vyšel z místnosti. Mordred se ještě jednou zahleděl na spící ženy, zastrčil Gaherisův zkrvavený meč do stinného kouta za skládací židli, vrátil se do královniny ložnice a zavřel za sebou dveře.

Gaheris tam stál, potácel se jako opilec a rozhlížel se kolem sebe jako člověk, který zapomněl, co hledá.

Mordred ho vzal za rámě a odtáhl ho od lože. Gaheris se nevzpouzel. Sehnul se, zvedl zakrvácenou pokrývku a přikryl jí mrtvé tělo. Gaheris, strnulý jako náměsíčník, se nechal vyvést z komnaty.

Jakmile se ocitli v předpokoji a dveře se za nimi zavřely, poprvé promluvil zastřeným hlasem. „Mordrede, jednal jsem správně. Bylo správné ji zabít. Byla to moje matka, ale byla královnou a chovat se takhle… uvrhla do hanby nás všechny a celý náš rod… Nikdo mi nemůže upřít mé právo, ani Gawain. A až zabiju Lamoraka byl to Lamorak, že? Ten její chlap?“

„Nevšiml jsem si. Popadl šaty a odešel.“

„A ty ses nepokusil ho zadržet? Měl jsi ho zabít.“

„U bohyně Hékaté,“ řekl Mordred, „nech to na později. Poslouchej. Mám dojem, že jsem slyšel kroky. Asi je čas půlnočních modliteb. Někdo by sem mohl přijít.“

Nebyla to pravda, ale Gaherise to zvedlo. Polekaně se rozhlédl, jako by se právě probudil do nebezpečné situace, a řekl ostře: „Můj meč?“

Mordred jej vzal z kouta a ukázal mu jej. „Dám ti ho až za zdí. Pojď. Viděl jsem, kde jsi nechal koně. Pospěš si.“

Gaheris promluvil, teprve když prošli sadem. Byl dosud zmítán zoufalým pocitem viny.

„Ten chlap, to byl Lamorak. Vím to, a ty to víš taky. Volal jsi na něho jménem. Nepokoušej se ho krýt. Artušův člověk, jeden z jeho rytířů. Měl by také zemřít, a já ho zabiju. Ale jak mohla ona lehat s takovým… Muselo k tomu dojít už dřív. Omámila své služebné. Zřejmě byli milenci –“ Přímo se tím slovem dusil. „Jednou se mnou o tom Lamorakovi mluvila. Řekla mi, že on zabil našeho otce krále Lota, a že ho nenávidí. Lhala mi, ona lhala mně!“

Mordred řekl klidně: „Copak to nechápeš, Gaherisi? Lhala ti, aby tě zaslepila. A lhala ti hned dvakrát. Lamorak Lota nezabil, jak by mohl? Lot zemřel na rány, které utržil v bitvě o Caledon, a tam bojovali oba na stejné straně. Pokud by Lota nezabil ranou zezadu, což je nesmysl, nemůže být jeho vrahem. To tě nikdy nenapadlo?“

Ale Gaheris nedokázal myslet na nic jiného, stále ho pronásledovaly utkvělé mučivé myšlenky. „Vybrala si ho za milence a mně lhala. Všechny nás podváděla, dokonce i Gawaina. Určitě všichni řeknou, že jsem jednal správně, co myslíš, Mordrede?“

„Víš stejně dobře jako já, že ti Gawain sotva odpustí. Nebo Gareth. Možná že se za tebe nepostaví ani tvé dvojče. A ačkoli král pro tvou matku patrně truchlit nebude, bude muset vyslechnout žádost orknejských princů, budou-li žádat spravedlnost.“

„Budou ji žádat i pro Lamoraka!“

„A proč by?“ řekl Mordred chladně. „Chtěl se s ní oženit.“

To Gaherise na chvíli umlčelo. Došli ke klášterní zdi a on se pod jabloní zastavil a obrátil se. Za závojem potulného mraku teď vyšel měsíc a krvavé skvrny na jeho hrudi zčernaly.

„Když ho nezabijou oni, udělám to já,“ prohlásil.

„Můžeš to zkusit,“ řekl Mordred suše. „A on nepochybně zabije tebe. A pak se tvoji bratři zase pokusí zabít jeho. Víš ty vůbec, co jsi svým nočním dílem začal?“

„Zato ty se tváříš, jako by ti to bylo úplně jedno. Mluvíš, jako by se tě to vůbec nedotklo.“

„Ale ovšem že se mě to dotklo,“ řekl Mordred stručně. „Ale teď už maříme čas. Co se stalo, stalo se. Budeš muset odejít ode dvora, to ti je jasné. Bude moudré, když zmizíš dřív, než sem dorazí tví bratři. Přelez zeď, Gaherisi, tam na tě čeká tvůj kůň.“

Gaheris se přehoupl přes zeď, Mordred vylezl nahoru za ním a zůstal na ní obkročmo sedět, zatímco bratr odvázal koně a přitáhl mu podpěnku. Pak podal Gaherisovi jeho meč.

„Kam pojedeš?“ zeptal se.

„Na sever. Ale ne na ostrovy, a Dunpeldyr je také v králových rukou. Co není? Ale najdu už nějaké místo, kde budu moci prodat svůj meč.“

„Zatím si vezmi můj váček. Tumáš.“

„Díky, bratře.“ Gaheris jej chytil. Pak se vyhoupl do sedla a ocitl se téměř v jedné rovině s Mordredem. Přitáhl na okamžik otěže, neboť grošák se roztančil, dychtivý vyrazit. „Až se setkáš s Gawainem a s ostatními…“

„Mám jim říct pravdu a hájit tě? Udělám, co bude v mých silách. Šťastnou cestu.“

Gaheris nasměroval koně a brzy nebylo slyšet nic než rychlý tichý dusot vzdalujících se kopyt. Mordred seskočil ze zdi a pomalu se vracel sadem do domu.

5

Tak zemřela Morgause, královna čarodějka z Lothianu a Orknejských ostrovů, a svou smrtí i jejím provedením odkázala svému nenáviděnému bratrovi další pekelný kotel zloby.

Byly to dalekosáhlé obtíže. Gaheris byl potrestán vyhnanstvím a Lamorak, bledý jako křída, odjel mlčky na velitelství, aby odevzdal svůj meč. Byl zbaven velení a dostal rozkaz někam se ztratit, dokud se prach neusadí.

Prach se ale jen tak usadit nemínil. Gawain, který běsnil více z uražené pýchy než ze žalu, přísahal při všech pohanských bozích severu pomstu jak Lamorakovi, tak svému bratrovi, a byl hluchý k Artušovým prosbám i hrozbám.

Upozornil ho na to, že Lamorak nabídl Morgause manželství, a to, že jeho nabídku přijala, mu dávalo právo jak sdílet s ní lože, tak také pomstít osobně její vraždu. Tohoto práva se Lamorak, jeden z Artušových předních a oddaných družiníků, vzdal. Přísahal, že Gaheris je před ním v bezpečí. Ale nic z toho neupokojilo Gawaina, jehož hněv byl do značné míry projevem sexuální žárlivosti.

Stejně divoce spílal Gawain Gaherisovi, ale v tom ho bratři nepodpořili. Agravain, ač vždy býval mluvčím obou dvojčat, byl teď bez Gaherise jako ztracený. Přimykal se k Mordredovi, který ho z důvodů, jež znal jen on, celkem ochotně snášel. Gareth o věci téměř nemluvil a zahalil se v mlčení. Jak svým životem, tak svou smrtí mu matka velice ublížila: více než popis její hrozné smrti zraňovaly jejího nejmladšího syna řeči o její necudnosti, jichž bylo teď všude plno.

Pomalu veškeré volání po pomstě utichalo. Lamorak odešel neznámo kam. Gaheris se ztratil v mlhách na severu, Morgause byla pohřbena na klášterním hřbitově a Artuš se se svou družinou vrátil na Camelot. Plamen, zažehnutý vraždou, postupně začal z nedostatku paliva skomírat. Artuš měl rád své synovce, ale zpráva o Morgausině smrti mu stejně přišla vhod. Nyní co nejobezřetněji proplouval mezi úskalími: prince co nejvíce zaměstnával, Gawainovi poskytl tolik autority, na kolik si troufl, a pln úmorných obav vyčkával, až bouře znovu propukne. Pokud jde o Gaherise, nemohl se přimět k velké lítosti nad jeho odchodem, ale Lamorak, který se neprovinil ničím jiným než svým bláznovstvím, byl téměř určitě odsouzen k záhubě. Dříve nebo později tento rytíř, jehož si Artuš velice cenil, narazí na některého z orknejských princů a bude, ať už právem či neprávem, zabit. Ale u toho nezůstane. Také Lamorak měl bratra, který teď právě sloužil v Dumnonii pod jistým Drustanem, rytířem, jehož Artuš doufal získat do svých služeb. Je možné, že tento bratr, nebo dokonce sám Drustan, který byl blízkým přítelem obou bratrů, bude pak na oplátku přísahat pomstu a žádat život Lamorakova vraha.

A tak Morgause svou smrtí způsobila to, co pilně připravovala za svého života. Propašovala zhoubnou chorobu na Artušův dvůr, kde dosud kvetlo ušlechtilé rytířství. Ironií osudu to nebyl panchart, jehož vychovala jako nositele zkázy, ale tři starší synové z lože manželského, divocí, nepředvídatelní, a nyní téměř nezvladatelní.

Mordred se držel stranou. Ukázalo se, že je duchapřítomný a chladnokrevný, oné vražedné noci zabránil dalšímu krveprolévání a získal tak čas pro rozvážné jednání. Nebylo jeho chybou, že orknejští princové nedali na jeho radu někteří lidé říkali, že nechtěli dát. Bylo očividné, že ho lidé u dvora stále méně považují za jednoho z „orknejského chovu“. Poznenáhlu se vzdálenost mezi ním a jeho bratry zvětšovala. A po smrti Morgause se lidé už neobtěžovali mluvit o něm jako o „synovci nejvyššího krále“. Stal se prostě „princem Mordredem“ a všichni věděli, že se těší lásce a přízni krále i královny.

Krátce po návratu na Camelot svolal Artuš do Kruhové síně královskou radu.

Bylo to první zasedání rady, jehož se směli zúčastnit jako družiníci i dva mladší orknejští bratři. Také na Mordreda, který získal společně s Gawainem toto právo o několik let dříve, čekala změna: místo po králově levici se mu dostalo výsady usednout po Artušově pravici, kde obvykle sedával Bedwyr. Bedwyr usedl na židli po králově levici. Pokud se cítil degradován, nedal to na sobě znát. Věnoval Mordredovi úsměv, zdálo se, že upřímný, a lehce se mu obřadně uklonil na znamení, že nové postavení mladého muže bere na vědomí.

Bedwyr, králův přítel od dětství a vytrvalý společník v tom nejužším slova smyslu, byl pokojný muž s očima básníka a hned po králi nejobávanější meč ze všech britských království. Bojoval po Artušově boku na všech velkých taženích a podělil se s ním o slávu poté, co skoncovali se saskou hrůzovládou na hranicích Británie. Jemu, patrně jako jedinému z panských válečníků, nevadil dlouhotrvající mír, a když musel Artuš na žádost spojenců nebo příbuzných vyrazit za hranice a vzít s sebou své válečníky, Bedwyra nikdy nemrzelo, že musí zůstat doma jako králův regent. Podle kolujících pověstí k tomu měl důvod: Bedwyr nebyl ženatý a byl s králem i královnou ve velice těsném styku, a tak se šeptem hovořilo o tom, že jsou s královnou Guinevere milenci. Jenomže Mordred, který byl také pořád s nimi, nikdy nepostřehl nějaký pohled či gesto, které by tyto řeči potvrzovaly. Guinevere se k němu chovala stejně srdečně a mile jako k Bedwyrovi, a možná s trochou zděděné žárlivosti, jíž ho naučila Morgause by byl popřel, třeba i s mečem v ruce, každou otevřenou narážku na takový vztah.

A tak Bedwyrovi úsměv oplatil a posadil se na čestné místo. Viděl, že se Gawain naklonil k bratrovi a něco mu pošeptal a Agravain přisvědčil, ale pak promluvil král, zahájil zasedání rady a všichni zmlkli. Jednání se vleklo. Mordred pobaveně zaznamenal, jak Agrawaina a Garetha, kteří byli zpočátku důležitostí celí bez sebe a hltali každé slovo, jednání brzy začalo nudit, byli netrpěliví a seděli na svých židlích jako na trní. Gawain, podobně jako šedovousý stařec po jeho boku, si v paprsku slunečního světla, dopadajícího sem oknem, nezastíraně zdříml. Zdálo se, že král, trpělivý a pečlivý jako vždy, se jen s obtížemi zbavuje starostí. Kulatý stůl uprostřed síně byl obtížen papíry a tabulkami a písaři neustále zapisovali.

Jako vždy na poradách v Kruhové síni se probíraly nejprve běžné záležitosti. Shromáždění rytíři vyslechli žádosti a prosby, projednali stížnosti a vynesli rozsudky. Královi kurýři přednesli informace vhodné pro uši veřejnosti a pak ti z králových potulných rytířů, kteří se vrátili domů, vylíčili radě svá dobrodružství.

Potulní rytíři sloužili jednak jako královy oči, jednak jako jeho zástupci. Před lety, když skončily saské války a v zemi nastal klid, rozhlížel se Artuš, čím by zaměstnal ty, jež Merlin nazýval „zahálejícími meči a neukojenými duchy“. Věděl, že dlouhý a prospěšný klid zbraní, který uspokojuje většinu lidí, není po chuti některým jeho rytířům, a to nejen mladým mužům, ale i válečným veteránům, kteří nepoznali jiný život než boj. Nebyl už zapotřebí elitní sbor, jádro družiníků, rytířů, kteří pod Artušovým velením vedli jízdní oddíly, jež na taženích proti Sasům fungovaly jako rychlé a smrtící zbraně. Družiníci zůstali jeho osobními přáteli, ale jejich postavení jakožto velitelů se změnilo. Byli jmenováni osobními představiteli samotného krále a jako jeho zástupci, vybavení královskými plnými mocemi, velel jeden každý z nich vlastním mužům. Takto navštěvovali jednotlivá království na pozvání malých králů či vůdců, kteří potřebovali pomoc nebo radu, a všude, kam přišli, přinášeli královskou spravedlnost a královský mír. A zároveň dohlíželi na cesty. V pustějších končinách země stále ještě číhali lupiči, potloukali se kolem brodů a na křižovatkách, kde bylo snadné přepadat kupce nebo bohaté poutníky. Rytíř je se svou družinou buď pochytal a zabil, nebo je předvedl před krále. Dalším a velice důležitým úkolem byla ochrana klášterů. Třebaže Artuš sám nebyl křesťanem, pochopil rostoucí význam těchto institucí jako středisek vzdělanosti a vlivu na uchování míru. Kromě toho měla klášterní pohostinnost velký význam pro pěstování mírumilovného obchodu při cestách.

Teď před radou stáli tři z těchto rytířů. Když předstoupil první z nich, vyvolal v síni velký zájem, k vědomí se probrali i spáči. Někdy podávali zprávu o bojích, případně přivedli zajatce, a vždy vyprávěli podivuhodné historky ze vzdálených divokých končin říše. Z toho vznikla domněnka, kterou udržovali nevzdělanci, že Artuš nikdy neusedne k večeři, dokud nevyslechne nějaký podivuhodný příběh.

Ale příchozí nepředkládali žádné divy. Jeden rytíř přišel ze severního Walesu, druhý z Northumbrie a třetí jeden z těch, co měli dohlížet na saské hranice z údolí horní Temže. Tento rytíř podal hlášení o čilých aktivitách, byť mírových, v Suthrige, což je oblast jižně od Temže, kterou obývají středosastí osadníci. Domnívá se, že k nim přijel na oficiální návštěvu někdo od Cerdikových západních Sasů. Rytíř ze severního Walesu informoval o založení nového kláštera, kde má být o nejbližším svátku pozvednuta obřadní nádoba, zvaná křesťanský grál. Muž z Northumbrie nepřinášel žádné zprávy.

Mordred pozoroval ze svého místa vedle krále s rostoucím zájmem, jak Agravain, který očividně při řeči prvních dvou rytířů jevil netrpělivost, při projevu třetího zpozorněl. Když muž domluvil a král ho s díkem propustil, Agravain si zjevně oddechl a poklimbával dál.

„Northumbria?“ pomyslel si Mordred, ale pak myšlenku odsunul a obrátil svou pozornost ke králi.

Konečně se Kruhová síň vyprázdnila a zůstali tam pouze členové rady a družiníci. Král se opřel v křesle a začal mluvit.

Přešel přímo ke zprávě, kvůli níž radu svolal.

Předchozího večera přijel posel z pevniny se závažnými novinami. Dva ze tří malých synů franckého krále Clodomira byli zavražděni a třetí našel útočiště v klášteře, které se zřejmě neodváží opustit. Vrahy jsou chlapcovi strýcové, kteří si patrně hodlají Clodomirovo království rozdělit mezi sebe.

Tato zpráva s sebou nesla vážné důsledky. Clodomir (který rok předtím padl v bitvě s Burgundy), byl jedním ze čtyř synů Chlodovika, krále sálských Franků, který přivedl svůj lid ze severu do míst, jež bývala kdysi blahobytným domovem římských Galů, a přivlastnil si je. Byl divoký a bezohledný, jako celá dynastie Merovejovců, nicméně vytvořil mocné a pevné království. Po jeho smrti bylo království rozděleno podle tehdejšího zvyku mezi jeho čtyři syny. Clodomirovi a Childebertovi, nejstarším z jeho legitimních synů, připadla střední Galie: Clodomirovi východní část, která měla společnou hranici s nepřátelskými Burgundy, a Childebertovi západní část Galie, hraničící s bretaňským poloostrovem, jenž byl její součástí.

A v tom byl ten háček.

Bretaň, běžně nazývaná Menší Británie, byla v podstatě provincií Nejvyššího království. Před sto lety ji osídlili lidé z Větší Británie a od té doby je pojilo těsné pouto; spojení bylo snadné, obchod čilý a jazyk s malými krajovými obměnami týž. Bretaňský král Hoel byl Artušovým příbuzným a oba králové byli vzájemně velice spjati, a to nejen příbuzenským vztahem, smlouvami a dohodami, ale i proto, že Bretaň byla považována za součást federace zvané Nejvyšší království, stejně tak jako Cornwall, Letní země nebo samotný Camelot.

„Situace není beznadějná,“ pokračoval král, „a ještě se může vyvinout příznivě, protože nemluvňata nejsou nikdy bezpečnými vládci. Ale podívejme se na dnešní stav. Clodomira zabili loni ve Vézeronce Burgundové. Ti jsou nadále nepřáteli jeho království a čekají jen na příležitost, aby zaútočili znovu. Máme tu tedy co do činění s nesmírně důležitou ústřední franckou provincií s Burgundy na východní hranici, zatímco na západě sousedí se zemí krále Childeberta, jejíž součástí je naše keltská provincie Bretaň. Avšak nyní má být Clodomirovo království rozděleno ještě jednou, v kterémžto případě posune král Childebert své hranice směrem východním, zatímco jeho bratři postoupí ze severu a jihu. Pro nás to znamená, že dokud udržíme s těmito králi přátelské vztahy, budou pevným valem mezi námi a germánskými kmeny na východě.“

Odmlčel se, pak se rozhlédl a opakoval: „Dokud udržíme přátelské vztahy s těmito králi. Řekl jsem, že situace není zatím beznadějná. Ale časem může být. Musíme se na ni připravit. Zatím ještě nikoli verbováním vojska, jak by si mnozí z vás přáli, ale i na to dojde. Teď je třeba navazovat spojenectví, přátelská pouta, tmelená nabídkami pomoci a řádným obchodováním. Mají-li být britská království před ničiteli z východu zabezpečena, pak se všechna království při našem pobřeží musí spojit k jejich obraně. Znovu opakuji: všechna.“

„Sasové!“ zvolal někdo. Byl to Cian, mladý Kelt z Gwyneddu.

„Sasové nebo Anglové,“ řekl Artuš. „Jim patří podle dohody velká část země na východním a jihovýchodním pobřeží, tedy území někdejšího starého Saského pobřeží, které jim a dalším osadníkům zaručil král Ambrosius, a já osobně je potvrdil po bitvě u Badon Hillu. Toto Saské pobřeží se táhne podél Úzkého moře jako zeď. Mohou se stát naším štítem, anebo nás mohou zradit.“ Odmlčel se. Nemusel hledat jejich zraky. Všichni na něho upírali své pohledy. „Nuže, toto jsem chtěl radě sdělit. Sjednávám schůzku s náčelníkem jejich králů, západosaským Cerdikem, a hodlám s ním jednat o obraně. Na příštím zasedání rady vás seznámím s výsledkem tohoto jednání.“

Posadil se a ceremoniáři vyskočili, aby předešli vřavě, a pokoušeli se stanovit pořadí mužů, kteří chtěli promluvit. V nastalé vřavě se Artuš usmál na Bedwyra. „Máš pravdu. Vosí hnízdo. Ale ať se vymluví, ať řeknou, co mají na srdci, alespoň až budu jednat, budu mít, přinejmenším formálně, jejich podporu.“

Měl pravdu. Do večeře všichni, kdo si to přáli, řekli svůj názor. Příštího dne vyrazil posel do vesnice, kterou západosaský král nazýval svým hlavním městem, a schůzka byla dojednána.

Mordred měl jet s králem. Než přišla Cerdikova odpověď, využil času a zajel do Jabloňového dvora za Nimuí.

6

Ode dne, kdy Nimui navštívila krále Urgbena z Rhegedu a zabránila tím Mordredovi v útěku, se s ní nesetkal. Provdala se za Pellease, krále ostrovů, ležících západně od Letní země, tam, kde se řeka Brue vlévá do Severnského moře. Nimuí sama se narodila jako princezna Říčních ostrovů a svého manžela znala od dětství. Z jejich hradu byl Thor téměř na dohled. Když Pelleas, jeden z králových družiníků, provázel krále, Nimuí buď zaujala své místo jako paní Jezerních panen v klášteře na Ynys Witrin, nebo se odebrala do Jabloňového dvora, do domu, který zbudoval Merlin nedaleko Camelotu; tento dům jí odkázal zároveň se svým titulem a jak si lidé šeptali s mnohým jiným. Říkalo se, že během své dlouhé nemoci, která starého kouzelníka oslabila tak, až se zdálo, že zemřel, předával veškeré své vědění žačce Nimuí, a vštípil do její mysli i vzpomínky na vlastní dětství.

Mordred o tom slyšel, a třebaže jak dospíval, narůstaly jeho pochybnosti, pamatoval si, jaký dojem na něho udělala moc této čarodějky v Luguvalliu, a tak přijížděl k Jabloňovému dvoru s pocitem, jež bylo možno nazvat nervozitou.

Byl to čtvercový dům z šedého kamene s nevelkým dvorem uprostřed. V jenom rohu se tyčila stará věž. Dům byl zasazen do úžlabiny na zvlněných hornatých pastvinách a obklopoval jej ovocný sad. Podél zdí tekl z kopce potok.

Mordred svedl koně ze silnice na cestu stoupající podél potoka vzhůru. Byl v polovině cesty, když uviděl, že se k němu blíží jiný jezdec. Ke svému překvapení shledal, že je to král, který jel sám na své šedé klisně.

Artuš přitáhl koni uzdu. „Hledáš mě?“

„Ne, pane. Neměl jsem tušení, že jsi tady.“

„Aha. Takže pro tebe poslala Nimuí? Oznámila mi, že sem přijedeš, ale neřekla ani kdy, ani proč.“

Mordred se na něho zahleděl. „Řekla že přijedu? Jak je to možné?

Sám jsem to nevěděl. Chci se jí na něco zeptat, a tak jsem se sem rozjel byl to takový okamžitý nápad.“

„Aha,“ řekl Artuš a zahleděl se na Mordreda tak trochu pobaveně.

„Proč se usmíváš, pane?“ Mordred si v duchu říkal vděčně: „Ještě že netuší, co mi leží v hlavě. Určitě to neuhodne. Ale Nimuí…?“

„Jestli ses s Nimuí dosud nesetkal, tak opásej svá bedra a pozvedni štít,“ radil mu Artuš se smíchem. „Žádná záhada v tom není, alespoň ne taková, jakou by tak obyčejní smrtelníci, jako jsi ty nebo já, byli s to pochopit. Ví, že přijíždíš, protože ona ví všechno. Je to úplně prosté. Dokonce nejspíš ví, i proč přijíždíš.“

„Tím se ušetří spousta slov,“ řekl Mordred suše.

„Taky jsem to říkával. Merlinovi.“ Královu tvář přelétl stín a vzápětí zmizel. Vrátil se mu pobavený výraz. „Tak ti přeji mnoho štěstí, Mordrede. Je na čase, aby ses setkal s vládcem svého vládce.“ Se smíchem sjížděl z kopce k silnici.

Mordred nechal koně u brány, jíž se vcházelo do dvora, a vešel dovnitř. Rostla tam spousta květin, voněly různé byliny a levandule a na zdi seděli holubi. U studny stál starý muž, podle oblečení zahradník, a čerpal vodu. Zvedl oči, přiložil ruku k čelu a ukázal mu na vchod do věže.

„Vida,“ řekl si v duchu Mordred, „zřejmě mě očekává.“

Vyšel po kamenných schodech do patra a otevřel dveře.

Byla to malá čtvercová místnost s velkým oknem na jižní stranu, pod nímž stál stůl. Krom stolu zde byla pouze skříň, těžké křeslo a několik stoliček. Na stole ležela skříňka s pečlivě svinutými knihami. U stolu, obrácená zády k němu a čelem ke dveřím, stála žena.

Nepromluvila, ani mu nevyšla v ústrety. Přivítala ho mrazivým nepřátelským pohledem, který na něho zapůsobil jako poryv ledového větru. Zůstal stát ve dveřích jako přimražený. Zmocnil se ho beztvarý dusivý děs, jako by na jeho ramena dosedli supi osudu a zaťali mu do těla své spáry.

Pak pocit zmizel a on se napřímil. Odlehla i tíha. Komnata ve věži byla opět zalitá světlem a proti němu stála vysoká, jako šíp vzpřímená žena v šedém šatu s tmavými vlasy, sepjatými stříbrem, s chladnýma šedivýma očima.

„Princi Mordrede!“

Uklonil se. „Pani!“

„Promiň, že tě přijímám zde. Pracuji tu. Král přichází často a bere věci tak, jak jsou. Posadíš se?“

Přitáhl si stoličku a sedl si. Podíval se na obložený stůl. Nemíchala, jak zpola očekával, na kahanci nějaký lektvar, její práce spočívala spíše v hromadě papírů a tabulek. V okenním výklenku stál neznámý přístroj namířený na oblohu.

Nimuí se také posadila, obrátila tvář k Mordredovi a vyčkávala.

Řekl jí přímo: „Dosud jsme se nesetkali, paní, ale já jsem tě viděl.“

Chvíli na něho hleděla a pak přisvědčila: „Na hradě v Luguvalliu? Věděla jsem, že jsi někde poblíž. Schovával ses na nádvoří?“

„Ano.“ Pak trpce dodal. „Připravila jsi mě o svobodu. Byl jsem na útěku.“

„Ano. Měl jsi strach. Ale teď už víš, že nebylo nejmenšího důvodu k obavám.“

Zaváhal. Hlas zněl stále ještě chladně a pohled byl nepřátelský. „Tak proč jsi mě zastavila? Doufala jsi, že mě král pošle na smrt?“ Zvedla obočí. „Proč se ptáš zrovna na tohle?“

„Kvůli tomu proroctví.“

„Kdo ti o něm řekl? Ach ovšem, Morgause. Ne. Radila jsem Urgbenovi, aby tě raději ohlídal a postaral se, aby ses dostal na Camelot, protože vždycky je lépe mít nebezpečí na očích, než je nechat zmizet a pak čekat, odkud udeří.“

„Souhlasíš tedy s tím, že jsem nebezpečím. Věříš tomu proroctví.“

„Musím.“

„Znamená to, že jsi je také viděla? V křišťálu, v tůni, či –“ pohlédl na přístroj v okně „ve hvězdách?“

Poprvé se v jejím pohledu objevila něco jiného než nepřátelství. Zvědavě ho pozorovala se špetkou rozpačitosti. Pak zvolna odpověděla: „Viděl a prorokoval to Merlin, a já jsem Merlin.“

„Pak mi tedy pověz, proč Merlin, když věřil svému prorockému hlasu, dovolil králi hned tehdy, aby mě ponechal naživu? Vím, proč mě nechala žít Morgause; zachovala mě při životě, protože věřila, že se stanu příčinou jeho záhuby. Sama mi to řekla, a když jsem dospěl, pokoušela se udělat ze mě králova nepřítele. Ale proč vůbec Merlin dovolil, aby mě porodila?“

Chvíli mlčela. Šedé oči ho zkoumaly, jako by chtěly vydobýt z jeho mysli všechna tajemství. Pak promluvila.

„Protože nechtěl, aby se Artuš z jakýchkoli důvodů poskvrnil zločinem vraždy. Protože byl natolik moudrý, aby věděl, že bohy obejít nelze, a že naopak musíme kráčet, jak nejlépe umíme, po cestě, kterou nám určili. Protože věděl, že zdánlivé zlo se může proměnit ve velké dobro, stejně tak, jako mohou dobré skutky způsobit zkázu a smrt. A také proto, že Merlin viděl, jak ve chvíli Artušovy smrti dostoupí jeho sláva nejvyššího vrcholu a stane se světlem a polnicí, vzorem našim potomkům.“

Když domluvila, zdálo se, že tichá ozvěna jejího hlasu se jako zvuk harfy nese vzduchem dál a dál, až konečně posledním záchvěvem umlká.

Posléze promluvil Mordred. „Jistě víš, že já nechci králi vědomě uškodit. Vděčím mu za mnohé, a nic z toho nebylo zlé. Král o tom proroctví od začátku věděl a věřil mu, ale přesto mě vzal ke dvoru a přijal mě jako svého syna. Jak tedy můžeš předpokládat, že bych chtěl záměrně králi uškodit?“

Řekla o něco laskavěji: „Nemusí se tak stát z tvé vůle.“

„Chceš tím říci, že nemohu udělat nic, abych odvrátil osud, o němž mluvíš?“

„Co se má stát, stane se.“

„Nemůžeš mi pomoci?“

„Odvrátit to, co je psáno ve hvězdách? Nikoli.“

Mordred, poháněn zuřivou netrpělivostí, vyskočil. Nepohnula se, ani když dlouhými kroky došel až k ní a čněl nad ní, jako by ji chtěl udeřit.

„To je absurdní! Hvězdy! Mluvíš, jako by lidé byli ovce, ba méně než ovce, hnané slepým osudem podle vůle jakéhosi zlovolného boha! A co moje vůle? Jsem snad já, navzdory tomu, co si přeji a co udělám, odsouzen stát se příčinou smrti či zkázy muže, jehož si vážím, jehož následuji? Musím se provinit hříchem, a co víc, nejhorším z hříchů, otcovraždou? Co je to za bohy?“

Neodpovídala. Zaklonila hlavu a upřeně ho pozorovala.

Pokračoval, pln hněvu. „Tak dobrá. Ty říkáš, a řekl to Merlin i královna Morgause, která byla čarodějkou jako ty…“ prudce zamžikala, nejspíš se jí to dotklo, a on pocítil divokou radost z toho, že se jí dostal pod kůži, „… že já budu příčinou královy záhuby. Říkáš, že se toho nemohu vyvarovat. Vážně? A co když se chopím dýky takto a sám se zabiji teď hned na místě? Neodvrátím tak osud, který je podle tebe vepsán ve hvězdách?“

Když se dýka zablýskla, nereagovala, ale teď se pohnula. Vstala a přešla k oknu. Stála zády k němu a dívala se ven. Otevřeným oknem bylo vidět hrušeň, na níž zpíval kos.

Promluvila bez ohlédnutí.

„Princi Mordrede, neřekla jsem, že Artuš zahyne tvou rukou, ba ani na následek tvého činu. Zemře prostě skrze tvé bytí. Můžeš se zabít hned teď na tomto místě, chceš-li, ale díky tvé smrti ho osud možná dostihne o to dříve.“

„Ale pak…“ nakousl zoufale.

Obrátila se. „Poslouchej mě. Kdyby tě byl Artuš zabil jako nemluvně, mohlo se stát, že by se lidé kvůli takové krutosti postavili proti němu, a v tomto povstání mohl být zabit. Když se teď zabiješ sám, možná že mu to budou tví bratři dávat za vinu a zavraždí ho. Anebo se Artuš po zprávě o tvé smrti rozjede tryskem do Jabloňového dvora, spadne z koně a zemře, anebo se zmrzačí a království bezmocného krále se mu bude před očima rozpadat.“ Zvedla ruce. „Chápeš to už? Osud si schovává víc než jeden šíp. Bohové číhají za mrakem.“

„V tom případě jsou krutí!“

„A to jsi dosud nevěděl?“

Vzpomněl si na odporný pach spálené chatrče, na pocit, s nímž držel lidskou kost, vymytou mořskou vodou, na vzdálený křik racků na pláži.

Pohlédl do šedivých očí a spatřil v nich soucit. Řekl tiše: „Co tedy může člověk dělat?“

„Nic jiného,“ řekla, „než prožívat to, co život přináší. A zemřít, až přijde jeho smrt.“

„To je neblahá rada.“

„Opravdu? To nemůžeš vědět.“

„Co tím chceš říct?“

„Chci říct, že nevíš, co život přinese. Nemohu ti říct nic víc než toto: ať už tobě či tvému otci zbývá jakýkoli počet roků, všechno úsilí dojde svého naplnění. Uskuteční se v nich všechno, oč jste se snažili a po čem toužili, a zaslouženého dílu slávy se dostane tobě i jemu.“

Vyslechl ji mlčky. Bylo to více, než si představoval a očekával, dala mu nejen bezpečnou naději, ale i příslib naplněného života.

Řekl: „Nemá tedy smysl, abych odešel ode dvora a držel se stranou?“

„Ne.“

Poprvé se usmál. „Protože mě chce mít tam, kde mě má na očích? Protože šípu za denního světla se čelí lépe, než noži ve tmě?“

V odpověď se lehce usmála a řekla pouze: „Jsi jako on,“ ale on poprvé ucítil, že hovor se poněkud rozjasnil. Je to vážná dáma. Je krásná, ovšem, ale, pomyslel si Mordred, raději bych pohladil sokola v letu.

„Víc mi neřekneš? Cokoli?“

„Víc už nevím.“

„Ale Merlin by věděl? Řekl by mi to?“

„To, co ví on, vím i já,“ opakovala. „Řekla jsem ti, že já jsem Merlin.“

„Ano, říkala jsi to. Mluvíš v hádankách a já nevím, jestli mi chceš říct, že on svou moc ztratil, nebo pouze tolik, že za ním nemám chodit?“ Řekl to s opětovnou netrpělivostí. „Celý život jsem slýchal zprávy o jeho magických úmrtích a zmizeních, a nikdy to nebyla pravda. Chceš-li, tak mi to řekni rovnou: když se vydám na Bryn Myrddin, najdu ho tam?“

„Bude-li on chtít, tak ano.“

„Pořád ještě tam tedy je?“

„Je tam, kde vždycky byl, se všemi svými ohni a slávou, jež ho provází.“

Během jejich hovoru slunce vystoupilo do výše a na její tvář dopadlo oknem jasné světlo. V něm spatřil lehké vrásky na jejím hladkém čele, stíny únavy pod očima a průsvitné kapky potu na kůži.

Řekl prudce: „Omlouvám se, že jsem tě tak unavoval.“

Nepopřela to, pouze opáčila: „Jsem ráda, že jsi přišel,“ a vyprovodila ho ke dveřím.

„Děkuji za tvou trpělivost,“ řekl a nadechl se k zdvořilému pozdravu na rozloučenou, když vtom ho vylekal křik doléhající ze dvora. Otočil se a podíval se dolů. Nimuí se rychle postavila za něho.

„Raději běž dolů a pospěš si! Tvůj kůň se utrhl a myslím, že spásl nějaké nové rostlinky.“ Její tvář, náhle mladá a živá, se šelmovsky rozjasnila jako tvář dítěte hvízdajícího ve svatyni. „Jestli tě Varro zabije svým rýčem, což se zdá pravděpodobné, uvidíme, jak si s tím osud poradí!“

Políbil jí ruku a běžel pro koně. Pozorovala, jak jede z kopce, opět smutným, teď však už nikoli nepřátelským pohledem.

7

Mordred se trochu obával, že se ho král zeptá, co dělal u Nimuí, ale nezeptal se. Příští den pro něho poslal a mluvil s ním o chystané návštěvě u saského krále Cerdika.

„Chtěl jsem tě nechat doma jako svého zástupce, byla by to pro tebe dobrá zkušenost, ale ještě užitečnější bude, když poznáš Cerdika a účastníš se jednání; doma mě jako obvykle zastoupí Bedwyr. Vlastně by se dalo říct jako regent, protože oficiálně opouštím své království a jedu do cizí země. Už ses někdy setkal s nějakým Sasem, Mordrede?“

„Nikdy. Opravdu jsou to takoví obři a pijí krev nemluvňat?“

Král se zasmál. „Uvidíš sám. Většinou jsou to skutečně obrovští muži a mají cizokrajné zvyky. Ale vím od těch, kdo je znají, a dokonce mluví jejich jazykem, že jejich básníci a umělci si zasluhují úctu. A totéž platí o jejich bojovnících. Bude to pro tebe zajímavé.“

„Kolik mužů bereš s sebou?“

„Vzhledem k příměří jen stovku. Královský doprovod, nic víc.“

„Věříš Sasům, že příměří dodrží?“

„Cerdic určitě, ale pokud jde o ostatní, jedná se o závazek, který jsme si vynutili silou, a vzpomínka na Badon se musí udržovat stále živá. Ale to nikde neříkej,“ dodal Artuš.

Ve vybrané stovce byl i Agravain, nikoli však Gawain a Gareth. Ti dva odjeli brzy po zasedání královské rady na sever. Gawain mluvil o cestě do Dunpeldyru a možná až na Orkneje a Artuš, ačkoli svého synovce podezíral, že sleduje jiný cíl, nenašel žádný vhodný důvod, jak mu v cestě zabránit. Doufal, že Lamorak odjel za svým bratrem na západ pod Drustanův praporec, a tak se omezil na to, že do Dumnonie vypravil posla s varováním.

Král se stovkou mužů vyrazil jednoho krásného větrného červnového dne. Cesta je vedla přes kopce a úžlabiny. Nad kvetoucími loukami poletovala celá mračna malých modrých motýlků a skvrnitých perleťovců. Skřivani zpívali. Na zrající úrodu dopadaly sluneční paprsky a rolníci, celí bílí od křídového prachu, zdvihali hlavy od práce a zdravili jezdce úsměvem. Oddíl jel v pohodě, v hovoru a se smíchem a všichni byli v dobré náladě.

Zjevně až na Agravaina. Klusal po boku Mordreda, který se držel poněkud stranou v jisté vzdálenosti za králem, zabraným do hovoru s Ceiem a Borsem.

„Naše první cesta s nejvyšším králem, a podívej se na to! Hotový karneval.“ Řekl to opovržlivě. „Všechny ty řečičky o válce, o změnách v okolních královstvích, o verbování vojska na obranu našeho pobřeží, a vidíš sám skutek utek! Náš král zkrátka stárne, tak je to. Napřed bychom měli zahnat Sasy zase do moře, a pak s nimi jednat o míru… Ale kdepak! Co děláme my? My jedeme s vítězem bitev v čele na mírové jednání. K Sasům! Spojenectví se Sasy? Fuj!“ Odplivl si. „Škoda že mi nedovolil jet s Gawainem.“

„Požádal jsi ho o to?“

„Samozřejmě.“

„Ale oni jedou také na mírová jednání,“ podotkl Mordred upjatě a hleděl přímo mezi koňské uši. „V Dunpeldyru se s žádnými nepokoji nepočítá, jde pouze o diplomatické rozhovory s Tydwalem a Gareth má působit uklidňujícím způsobem.“

„Nehraj si přede mnou na neviňátko!“ okřikl ho Agravain. „Dobře víš, proč tam jel.“

„Můžu hádat. Každý může hádat. Ale pokud on Lamoraka najde nebo se dozví, kde je, doufejme, že ho Gareth dokáže přesvědčit, aby projevil trochu zdravého rozumu. Z jakého jiného důvodu by podle tebe Gareth žádal o dovolení jet s sebou?“ Mordred se otočil a pohlédl zpříma na Agravaina. „A jestli narazí na Gaherise, měl by doufat v totéž. Předpokládám, že víš, kde se Gaheris zdržuje? Zkrátka, jestli Gawain narazí na jednoho či na druhého, bude líp, když o tom nebudeš nic vědět. Já si rozhodně nic vědět nepřeju.“

„Ty? Ty jsi s králem jedna ruka, až se divím, že jsi ho nevaroval.“

„Nebylo třeba. O tom, co má Gawain za lubem, ví určitě stejně dobře jako ty. Ale nemůže ho držet na věky věků v kleci. S tím, čemu král nemůže zabránit, nemaří čas. Nezbývá než doufat, i když možná doufáme marně, že zdravý rozum zvítězí.“

„Co si myslíš, že by Gawain udělal, kdyby se setkal s Lamorakem? K tomu může snadno dojít, třeba i pouhou náhodou.“

„Lamorak se musí bránit. A to on dovede,“ řekl Mordred a pak dodal: „Žij, co ti život přináší. A zemři smrtí, jaká si pro tebe přijde.“

Agravain na něho vyvalil oči. „Cože? Co je to za řeči?“

„Něco, co jsem nedávno slyšel. Tak co s tím Gaherisem? Budeš taky rád, když ho Gawain dostihne?“

„Gaherise nenajde,“ řekl mu Agravain s důvěrou. „Takže ty víš, kde je?“

„Co si myslíš? Poslal mi vzkaz, samozřejmě. A můžeš si být jistý, že král o tom neví. Není zase tak vševědoucí, jak si myslíš, bratře.“ Pohlédl na něho úkosem a potichu jedovatě dodal: „Je spousta věcí, které neví.“

Mordred neodpověděl, ale Agravain pokračoval bez pobízení: „Jinak by se těžko vydal na tenhle zbytečný výlet a nechal na Camelotu Bedwyra.“

„Někdo tam zůstat musel.“

„S královnou?“

Mordred se otočil a pozorně se na něho zadíval. Tónem a pohledem vyjádřil to, na co pouhá slova nestačila. Hněvivě a pohrdavě řekl: „Nejsem blázen a hluchý taky nejsem. Slyšel jsem, co zlí jazykové vykládají. Ale ty bys, bratře, udělal líp, kdybys ten svůj držel za zuby.“

„Vyhrožuješ mi?“

„Nesmysl. Až se to král jednou doslechne…“

„Jestli je pravda, že jsou milenci, měl by to král vědět.“

„To nemůže být pravda! Ano, Bedwyr je blízkým přítelem krále i královny, ale…“

„Říká se, že manžel se to dozví vždycky jako poslední.“

Mordred pocítil takový nával vzteku, až ho to vylekalo. Už málem spustil, ale pak s pohledem na králova záda a jezdce po jeho boku řekl pouze tichým přidušeným hlasem: „Nech toho. Jsou to hloupé řeči a tady by to mohl někdo zaslechnout. A se mnou o tom už nikdy nemluv. Nechci s tím mít nic společného.“

„Vida, ale když byla zpochybněna ctnost tvé vlastní matky, poslouchal jsi náramně ochotně!“

„Zpochybněna!“ zvolal Mordred popuzeně. „Vždyť jsem byl, proboha, u toho! Viděl jsem na vlastní oči, jak s ním leží!“

„A bylo ti to tak jedno, že jsi toho chlapa nechal utéct.“

„Nech toho, Agravaine! Kdyby byl Gaheris tenkrát zabil Lamoraka, zrovna když král vyjednával s Drustanem, aby odešel z Dumnonie a přidal se k jeho družiníkům…“

„Tak na tohle jsi tehdy myslel! Na tohle, když ona před tvýma očima…“

„Ano.“

Agravain vyvalil oči. Krev se mu nahrnula do tváří a do čela. Pak s opovržlivou a bezmocnou zuřivostí zarazil koně tak prudce, že se na udidle objevila krev. Mordred byl rád, že se ho zbavil, a jel sám, dokud se král neohlédl a nepokynul mu, aby přijel blíže.

„Podívej se! Tohle je hranice. Jsme očekáváni. Ten muž uprostřed, světlovlasý v modrém plášti, to je Cerdic osobně.“

Cerdic byl vysoký muž se stříbrnými vlasy a vousem a s modrýma očima. Měl na sobě dlouhý šedý šat a modrý plášť s kápí. Neměl u sebe žádnou zbraň až na dýku, ale páže stojící za ním drželo jeho meč, těžký saský meč s dvojitou čepelí v pochvě zdobené zlatem. Na dlouhých pečlivě učesaných vlasech seděla vysoká koruna, rovněž zlatá, jemně cizelovaná, a v levé ruce třímal berlu, která, jak o tom svědčila zlatá křížová kytka a vyřezávaná žerď, byla odznakem královského úřadu. Po jeho boku čekal tlumočník, postarší muž, který, jak se ukázalo, byl synem a vnukem federovaných a celý svůj život prožil na Saském pobřeží.

Za Cerdikem stáli jeho thénové, přední válečníci, oblečení stejně jako král, až na to, že místo koruny měli na hlavách čapky z pestrobarevné kůže. Jejich koně, malá zvířata, která ve srovnání s Artušovými vyšlechtěnými jezdeckými oři vypadala spíše jako poníci, drželi opodál jejich podkoní.

Artuš a jeho doprovod seskočili. Králové se pozdravili dva vysocí mužové, bohatě odění a s třpytnými šperky, černovlasý a světlovlasý a měřili se navzájem pohledem v tichém příměří jako dva velcí psi držení na vodítku. Pak jako by se mezi nimi zažehla jakási jiskra náklonnosti, oba se usmáli a ve stejném okamžiku si podali ruce. Objali se a políbili.

To byl signál. Řady vysokých světlovlasých válečníků se rozvlnily a muži vyrazili vpřed s výkřiky na uvítanou. Podkoní přiběhli s koňmi a válečníci opět nasedli. Mordreda, kterého král vyzval, aby předstoupil, Cerdic obřadně políbil. Mordred se tak ocitl se mezi saským králem a ryšavým thénem, který, jak se později ukázalo, byl příbuzným Cerdikovy královny.

Do saského hlavního města to nebylo daleko, asi hodinu jízdy, a společnost nespěchala. Oběma králům se zřejmě zamlouvalo, že jejich koně kráčejí vedle sebe volným krokem a oni spolu rozprávějí, zatímco jejich tlumočník se snaží zprostředkovat vyřčené.

Mordred, jedoucí po druhém Cerdikově boku, toho moc nepochytil a po chvíli se přestal snažit zachytit řeč v křiku a smíchu ostatních jezdců, když se Sasové a Britové snažili navzájem dorozumět. Jemu a jeho sousedovi se pomocí gest a úsměvů podařilo sdělit si jména. Ryšavý thén se jmenoval Bruning. Jen málo Sasů, kteří strávili celý život na federovaných územích na pobřeží, pochytilo z druhého jazyka tolik slov, aby se dorozuměli, a byli to převážně starší muži, kdežto mladší muži na obou stranách museli při navazování vztahů spoléhat na dobrou vůli a smích. Agrawain se kabonil a držel se opodál s malou skupinkou mladších Britů, kteří se tiše bavili mezi sebou a nikdo si jich nevšímal.

Mordred se rozhlížel kolem sebe a krajina mu připadala zajímavá, neboť brzy vypadala navzdory nevelké vzdálenosti zcela jinak než doma. Protože neměli tlumočníka, omezovali se s Bruningem na občasnou výměnu úsměvů a příležitostně ukázali na něco zajímavého, co právě míjeli. Pole tu byla obdělávána jinak, nářadí, s nímž rolníci pracovali, Mordred neznal, některé mu připadalo primitivní, jiné zase docela důmyslné. Stavení, která míjeli, se značně lišila od kamenných domů, na jaké byl zvyklý; tady se s kamenem moc nepracovalo, ale na obytných staveních a na stájích byla patrná velká zručnost rolníků v práci s dřevem. Pasoucí se skot a stáda byla tučná a dobře chovaná.

Vtom jim přes cestu přeběhlo hejno štěbetajících hus a vpředu jedoucí koně se začali vzpínat a couvat. Husopaska, dívenka s vlasy jako len, s kulatýma modrýma očima a hezkou tvářičkou zčervenala a pelášila za nimi, mávajíc proutkem. Smějící se Artuš jí hodil minci a ona ji chytla, cosi za něho zavolala a hnala se za svými husami. Sasové před svými králi zřejmě posvátnou úctou netrpěli. Vida, kavalkáda, kterou Agravain nazval hněvivě karnevalem, se mu nyní skutečně začínala podobat. Mladíci pískali a volali na prchající děvče, které si vykasalo dlouhé sukně, běželo lehkým krokem jako chlapci a ukazovalo dlouhé nohy. Bruning na ně ukázal a zvolal:

„Hwaet! Faeger maegen!“

Mordred s úsměvem přisvědčil a pak si s překvapením plně uvědomil, co mu už pár minut začínalo docházet. Ve volání a smíchu se tu a tam vyskytovala slova a někdy celé věty, jimž, aniž by si je vědomě překládal, začínal rozumět. „Hezká holka! Podívej!“ Zpola muzikální a zpola guturální zvuky se v jeho mysli propojovaly v obrazy z dětství: pach moře, zmítající se loďky, hlasy rybářů, krása lodí se špičatými příděmi, jež občas proplouvaly lovišti ostrovních rybářů. Statní světlovlasí rybáři, kteří se uchylovali do orknejských přístavů jako do útočišť před špatným počasím, anebo aby za pěkného počasí obchodovali. Nedomníval se, že to byli Sasové, ale Sasové a Seveřané mají zřejmě mnoho společných slov a stejných koncovek. Začal poslouchat a zjistil, že rozumí smyslu mnoha útržků jako básničkám, jež se naučil v dětství.

Ale protože už byl takový, nic neřekl a nedal to nijak najevo. Mlčel, jel dál a poslouchal.

Pak přejeli vrchol travnatého kopce a před nimi se objevilo saské hlavní město.

Když Mordred spatřil Cerdikovo hlavní město, ze všeho nejdřív ho napadlo, že je to spíše primitivně zbudovaná vesnice. Pak si pobaveně pomyslel, jakou vzdálenost on, rybářský synek, urazil ode dnů, kdy v něm mnohem primitivnější vesnice na ostrovech vyvolávala němý úžas a nadšení.

Cerdikovo tak zvané hlavní město tvořila dřevěná stavení rozptýlená na velké ploše a obehnaná palisádou. Uvnitř stál vprostřed králův dům, velká obdélníková stavba velikosti stodoly, celá ze dřeva, s příkře špičatou střechou z doškové krytiny upevněné na latích a s větracím otvorem uprostřed. Dveře byly na obou koncích síně a ve stěnách byla v pravidelných vzdálenostech zasazena úzká a vysoká okna. Byla to souměrná stavba a člověk by řekl, že je celkem pěkná, dokud si nevzpomněl na pozlacené věže Camelotu či na rozlehlé kamenné domy na římských základech v Caerleonu nebo Aquae Sulis.

Ostatní domy, stejně souměrné, ale podstatně menší, vyrostly nazdařbůh v okolí královského sídla. Mezi nimi, vedle nich a dokonce i podél jejich stěn stály přístřešky pro zvířata. Volné plácky se hemžily slepicemi, vepři a husami, hrající si děti a psi běhali sem a tam pod koly dvoukolových vozů tažených voly nebo mezi roztroušenými stromy, u nichž byly hromady polen. Vzduch byl cítit hnojem, čerstvě pokosenou trávou a kouřem z hořícího dřeva.

Velká brána byla otevřena dokořán. Jezdci podjeli pod příčným trámem, na němž vlál Cerdikův plamenec, úzká rozeklaná modrá vlajka, která ve větru práskala jako bič. Ve dveřích do síně stála Cerdikova královna, připravena uvítat hosty ve svém domě tak, jako je její manžel přivítal na hranicích království. Byla téměř tak vysoká jako její manžel, na hlavě měla také korunu a pletence dlouhých vlasů barvy lnu zdobilo zlato. Přivítala Artuše a po něm Mordreda a Ceie obřadným polibkem na uvítanou a potom k Mordredovu překvapení doprovodila královskou společnost do obřadní síně. Ostatní jezdci zůstali venku a po čase doléhající pokřik, třeskot kovu a dusot koňských kopyt oznamoval, že se na poli za palisádou odehrává sportovní klání, jehož se účastní mladší válečníci jak z britské, tak ze saské strany.

Královská společnost s tlumočníkem po ruce se usadila u ohniště s čerstvě navršeným dřevem, které však dosud nezapálili. Dvě dívky, Cerdikovy plavovlasé otisky, přinesly džbány s medovinou a pivem. Královna vstala, vzala džbány z dívčích rukou a sama hostům nalila. Pak dívky odešly, ale královna setrvala a usedla opět po manželově levici.

Jednání, které nutně zdržovala potřeba tlumočení, trvalo celé odpoledne. Na počátku se jednalo výhradně o domácích záležitostech, o obchodu a o tržištích a také o možné budoucí revizi hranic mezi oběma královstvími. Pak se hovor stočil jen jakoby mimochodem na možnost vzájemné vojenské pomoci. Cerdic si už byl vědom rostoucího tlaku, který je vyvíjen na jeho krajany na jejich stále se zužujícím území na pevnině. Východní Sasové, zranitelnější nežli Cerdikovi lidé, už hledali spojenectví s Angličany sídlícími mezi Temží a řekou Humber. On sám navázal kontakt se Středními Sasy ze Suthrige. Když se Artuš zeptal, zdali on, Cerdic, hledal spojenectví rovněž s Jižními Sasy, jejichž království ležící daleko na jihovýchodním pobřeží Británie je nejbližším přístavištěm pro lodi, plující přes Úzké moře, Cerdic volil slova opatrně. Od smrti velkého vůdce Jižních Sasů, Aellea, neměli žádného významného panovníka. „Chamraď,“ řekl výmluvně král Západních Sasů. Artuš se nevyptával dál, nýbrž přešel ke zprávám z pevniny. Cerdic nevěděl o smrti Clodomirových dětí a tvářil se vážně, když uvažoval o možných změnách, jež případně vyvolají, a o stále nebezpečnějším postavení Bretaně, jediného nárazníkového státu mezi britskými Pobřežními územími a ohroženými franckými královstvími. Jak plynul čas, představa, že někdy v blízké budoucnosti by se Britové a Sasové mohli sjednotit k obraně svých břehů, už nebyla tak nepřijatelná.

Jednání se pozvolna chýlilo ke konci. Ve dveřích síně se slunce měkce a plavně klonilo k západu. Na sportovním poli za palisádou hlasy už také utichly. Rolníci odváděli bučící dobytek k dojení a ve vzduchu byl cítit štiplavý kouř ze dřeva planoucích ohňů. Vítr se usadil. Královna vstala a odešla ze síně a vzápětí se objevili služebníci a pokládali prkna na kozy. Na těchto prknech se bude podávat večeře. Do dřeva připraveného na podpal zabodli hořící pochodeň.

Kdosi zadul na roh. Cerdikovi a Artušovi válečníci, rozveselení zápolením, se nahrnuli dovnitř a zaujali místa u dlouhých stolů, jak koho napadlo, a jako by byli ještě na cvičišti v dunách, hlasitě se bušením jílců svých dýk dovolávali jídla a pití. Vypukla veliká vřava. Artušovi družiníci se do ní po chvilce ohlušujícího zmatku vesele zapojili. Jazyk přestával být důležitý. Každému bylo víc než jasné, co zde bylo řečeno. Vřava opět zesílila, když začali roznášet pivo a medovinu a hned poté veliké podnosy s pečeným masem, ještě kouřícím a syčícím, jak je čerstvě vytáhli z pecí. Saští thénové, kteří se dosud pokoušeli dorozumívat gesty a pokřikem plným smíchu, náhle zmlkli a vrhli se na jídlo a pití. Někdo podal Mordredovi roh byl leštěný jako slonovina a nádherně zdobený zlatem a někdo jiný mu nalil, až roh přetekl, a pak se i on plně soustředil na svůj talíř, což znamenalo, že brzy musel odrážet pokusy svých sousedů, kteří mu nakládali další a další kusy toho nejlepšího jídla.

Pivo bylo silné a medovina ještě silnější. Mnozí válečníci se brzy opili a usnuli vsedě. I někteří muži z Artušova doprovodu podlehli překypující pohostinnosti a začali podřimovat. Mordred byl dosud střízlivý, ale byl si vědom, že ho to stojí velké úsilí. Přivíraje oči před zapadajícím sluncem v otevřených dveřích, pátravě se rozhlížel, jak hodují králové. Cerdic byl zardělý a rozvalil se ve svém křesle, ale stále ještě hovořil. Artuš, třebaže byl jeho talíř prázdný, vypadal tak svěže, jak jen to bylo v této vyhřáté síni možné. Mordredovi došlo, jak to dokázal: pod stolem mu u nohou ležel jeho velký pes Cabal a spokojeně se olizoval.

Slunce zapadlo a po chvíli zapálili sluhové pochodně, které naplnily síň kouřovým světlem. V pokojném večeru oheň jasně planul, kouř stoupal k otvoru ve střeše nebo se povaloval mezi hodovníky a nutil je ke kašli a slzám. Když se talíře vyprázdnily a do rohů se už nenalévalo tak často, začala zábava.

Nejprve nastoupili potulní pěvci, kteří tančili za doprovodu trubek a rohů, a s nimi i dvojice kejklířů, kteří v mračnech kouře předváděli oslnivé kejkle nejprve s barevnými koulemi, pak s dýkami a nakonec s čímkoli, co jim ještě střízliví pánové hodili. Oba králové jim rozhazovali peníze a kejklíři je pochytali, uklonili se a odcházeli, stále ještě žonglujíce a tančíce. Pak nastoupil harfeník. Byl to hubený snědý muž ve vyšívaném, draze vypadajícím hávu. Usedl na stoličku k ohništi, sklonil hlavu a ladil. Mordred pozoroval, jak se Artuš při tomto zvuku rychle ohlédl a pak se s tváří ve stínu opřel a zaposlouchal.

Postupně hluk v síni utichal, až ustal úplně, přerušován jen občasným opileckým chrápáním a vrčením psů, kteří se tu a tam tahali o zbytky ve slámě, rozházené po podlaze. Harfeník začal zpívat. Měl krásný hlas, a jak už to u těchto mužů bývá, vyznal se v jazycích.

Nejprve zazpíval v jazyce hostů milostnou píseň a potom elegii. Po chvíli pak ve vlastním jazyce zapěl píseň, jež po několika prvních verších učarovala každému, kdo ji slyšel, ať slovům rozuměl, nebo ne.

Smuten, smuten je věrný muž který přežije svého pána.

Vidí, že svět je náhle pustý jako zeď jež odráží vítr jako prázdný hrad kde sníh se sype okenními rámy závěje leží na rozbitém loži a u krbu na černých kamenech…

Ryšavý Bruning, který seděl proti Mordredovi, byl tichý jako myška a slzy se mu kutálely po tváři. Mordred byl dojat, jako by se ho dotkl jakýsi dávno zapomenutý žal, a musel vynaložit veškeré sebeovládání, aby své dojetí nedal najevo. Náhle, jako by ho někdo volal jménem, se otočil a viděl, že ho pozoruje jeho otec. Oči obou mužů, tak podobné, se do sebe zabořily a vytrvaly. V Artušově pohledu bylo cosi podobného jako v pohledu Nimuí; beznadějný smutek. A v jeho vlastním, to Mordred věděl, byla vzpurnost a železná vůle. Artuš se usmál a odvrátil se. Když propukl potlesk, Mordred vyskočil a vyběhl ze síně.

Během celé hostiny muži občas vycházeli, aby si ulevili, a tak se jeho odchodu nikdo nedivil a ani za ním nepohlédl.

Brána palisády byla zavřená, ale uvnitř bylo prázdno. Dobytek, drůbež a děti zahnali dospělí před západem slunce k večeři a ke spánku a nyní byli muži i jejich ženy většinou uvnitř. Mordred se zvolna procházel ve stínu palisády a pokoušel se přemýšlet.

Nimuí a její drsné poselství: Tvá vůle nic neznamená, tvá existence znamená vše. Král, jemuž se před mnoha lety dostalo stejného poselství, to nechal na těch krutých bozích v mlhách…

Ale bylo slíbeno, že ctižádost bude uspokojena, a dostane se mu i náležité slávy.

Samozřejmě, střízlivý muž v takovéto předpovědi nevěří. A stejně tak nemůže uvěřit ani v proroctví zkázy…

Přitiskl si dlaň na čelo. Po čpavém kouři v síni byl venku vzduch chladný a voněl. Postupně se mu v hlavě vyjasňovalo. Věděl, že k uskutečnění svých ambicí, oněch tajných ambicí a přání, má nepochybně ještě hodně daleko. Dozajista uplyne mnoho let, než se on nebo král budou muset obávat toho, co pro ně zlí bohové chystají. To, co Artuš za všechna ta léta udělal pro něho, může nyní on udělat pro Artuše. Zapomeň na „zhoubu“ a vyčkej, co přinese budoucnost.

Jeho pozornost upoutal pohyb ve stínu vysoké hranice dřeva. Nějaký muž z Artušova doprovodu. Ne, dva muži, dokonce tři. Na jednoho z nich dopadlo světlo od vzdáleného kuchyňského ohniště a Mordred poznal Agravaina. Ten si ale nevyšel za potřebou. Posadil se na oj prázdného vozu, který stál u hromady dřeva, a jeho dva společníci stáli vedle něho, skláněli se k němu a cosi mu horlivě vykládali. Jednoho z nich, Caluma, znal; a domníval se, že poznal i toho druhého. Oba to byli mladí Keltové, blízcí přátelé Agravaina a předtím i Gaherise. Když rozhněvaný Agravain za jízdy Mordreda opustil, připojil se ke skupině, v níž jeli i tito dva, a čas od času se k Mordredovi donesly útržky jejich hovoru.

Zčistajasna se mu Nimuí a její zamlžené hvězdy vykouřily z hlavy. Mladí Keltové. Tato věta nabyla nedávno jistého politického významu. Rozuměla se jí společnost mladých bojovníků, pocházejících většinou z provinčních keltských království, kteří neměli s „mírem nejvyššího krále“ trpělivost, stejně jako se sjednocováním vlády v nížinné oblasti. Rovněž je nudila role potulných rytířů, mírumilovně posilujících zákonnost, již pro ně král stvořil. K otevřené opozici nedocházelo; mladí mužové se posmívali „tržišti dědků“, jak nazývali Kruhovou síň. Bavili se o těchto věcech mezi sebou a jejich řeči prý někdy hraničily až s pobuřováním.

Jako například klevety, jež se v posledních týdnech šířily, jako by je někdo záměrně podněcoval, o Bedwyrovi a královně Guinevere.

Mordred se tiše odplížil, postavil mezi sebe a tuto malou skupinku raději stodolu. Přecházel sem a tam se skloněnou hlavou a chladnokrevně uvažoval.

Je pravda, že kdykoli byli pospolu, nikdy se nestalo, že by královna slovem či pohledem prokazovala Bedwyrovi větší přízeň než ostatním mužům, ledajako Artušovu nejbližšímu příteli a pouze v jeho přítomnosti. Její chování vůči němu bylo naopak někdy až přehnaně formální. Občas dokonce Mordreda zarazila jistá rezervovanost, již příležitostně vyciťoval mezi těmito dvěma lidmi, kteří se znali už tak dlouho a tak důvěrně. Ne, opravil se, to nebyla rezervovanost. Spíše pečlivě udržovaný odstup tam, kde ničeho takového nebylo zapotřebí a kde takový odstup neměl žádný význam. Několikrát si Mordred všiml, že Bedwyr už napřed věděl, co si královna myslí, ani se nemusela obtěžovat vyjádřit své myšlenky slovy.

Zapudil tyto úvahy. Byl to jed, ano, jed, který mu se Agravain pokoušel vpravit do srdce. Neměl by na to ani myslet. Ale přece jen zde bylo něco, co by mohl udělat. Ať se mu to líbí nebo ne, je s orknejskými bratry spjatý, a v poslední době především právě s Agravainem. Jestli se na něho Agravain opět obrátí, vyslechne ho a zjistí, je-li v nespokojenosti Mladých Keltů něco víc, než obvyklá vzpoura mladých mužů proti nadvládě starších. A pokud jde o šeptané klepy

0 Bedwyrovi a královně, je to nejspíš také pouze politická záležitost. Vrazit klín mezi Artuše a jeho nejstaršího přítele a důvěryhodného regenta, který je strážcem jeho pečetě a vystupuje jako jeho druhé já, to by byl cíl každé skupiny, pokoušející se oslabit postavení nejvyššího krále a podkopat jeho politiku. I v tomto případě musí naslouchat, i v tomto případě, troufne-li si, musí krále varovat. Samozřejmě pouze před pomluvami, vždyť žádná fakta neexistují; na pověstech o Bedwyrovi a královně přece nic není…

Zapudil tuto myšlenku s prudkostí, která je řekl si v duchu ukázkou oddanosti k otci a vděčnosti k laskavé paní, jež osamělému chlapci z ostrovů prokázala tolik dobrého.

Na zpáteční cestě se držel od Agravaina stranou.

8

Avšak jakmile se vrátili na Camelot, už se mu vyhýbat nemohl.

Krátce po návratu z Cerdikova hlavního města král poslal pro Mordreda a požádal ho, aby se držel poblíž svého bratra a dával na něho pozor.

Ukázalo se, že přišel vzkaz od Drustana, onoho pověstného kapitána válečníků, jehož by Artuš rád viděl pod svým praporem. Doba, na niž se uvázal ke službě v Dumnonii, už skončila, vzkazoval, a on sám, jeho pevnost na severu a jeho dobře vycvičené vojsko je připraveno brzy vstoupit do služeb nejvyššího krále. V této chvíli se osobně vydává na sever do svého hradu Caer Mord, aby jej opevnil a vyzbrojil, dřív než se ohlásí na Camelotu.

„To zní dobře,“ řekl Artuš, „Caer Mord potřebuji a doufal jsem, že získám Drustana na svou stranu. Ovšem Drustan v důsledku nějaké při cti kdysi v minulosti uzavřel pokrevní bratrství s Lamorakem, a k tomu ještě má teď ve svých službách Lamorakova mladšího bratra. To jsi, myslím, věděl. Ale teď mi dal Drustan jasně na srozuměnou, že trvá na tom, abych Lamoraka vyzval k návratu na Camelot.“

„A co ty, uděláš to?“

„Jak bych mohl odmítnout? Lamorak se nedopustil ničeho špatného. Možná že si vybral nevhodnou dobu a patrně se dal oklamat, ale byl s ní zasnoubený. A i kdyby nebyl,“ dodal král suše, „já jsem ten poslední, kdo by měl právo odsoudit ho za to, co udělal.“

„A já ten druhý.“

Král mu věnoval lehký úsměv, ale hlas měl vážný. „Je ti jasné, co se bude dít dál. Lamorak se vrátí, a pokud se nepodaří přivést tvé tři bratry k rozumu, dojde na krevní mstu, která družiníky rozdělí na dva tábory.“

„Tak Lamorak je teď u Drustana?“

„Ne, ještě ne. Ještě jsem ti to nedopověděl. Dozvěděl jsem se, že byl v Bretani a usadil se u Bedwyrova bratrance, který pro něho spravuje Benoic. Dostal jsem odtamtud pár dopisů. Lamorak teď z Benoicu odjel a má prý v úmyslu plavit se do Northumbrie. Je pravděpodobné, že zná Drustanovy plány a doufá, že se s ním setká na Caer Mord. Co je?“

„Northumbrie,“ zvolal Mordred. „Můj pane, myslím ne, vím to že Agravain je ve spojení s Gaherisem, a mám také důvod se domnívat, že Gaheris se nachází někde v Northumbrii.“

„Poblíž Caer Mord?“ zeptal se Artuš ostře.

„To nevím. Pochybuji. Northumbrie je velká země a Gaheris určitě o Lamorakových záměrech nic neví.“

„Ledaže by se dozvěděl o Drustanovi a vytušil to, anebo se Agravain doslechl něco tady u dvora a poslal mu vzkaz,“ mínil Artuš. „Dobrá, nezbývá nám nic jiného, než dostat tvé bratry zpátky na Camelot, kde na ně můžeme dohlédnout a do jisté míry je usměrňovat. Pošlu Gawainovi pádné varování a vyzvu ho, aby se vrátil na jih. V nejhorším, budu-li muset, a bude-li s tím Lamorak souhlasit, dovolím Gawainovi, aby mu nabídl souboj tady a před očima všech. To by mu mohlo horkou krev zchladit. Jak Gawain přijme Gaherise, to je jeho věc; do toho zasahovat nemohu.“

„Chceš vyzvat Gaherise, aby se vrátil?“

„Je-li v Northumbrii a jede-li Lamorak na Caer Mord, nezbývá mi nic jiného.“

„Podle zásady, že je lepší dívat se, jak šíp letí, než čekat, až se zabodne zezadu?“

V prvním okamžiku si Mordred pomyslel, že udělal chybu. Král po něm podíval, jako by se ho chtěl na něco zeptat. Možná že stejný obrat použila Nimuí, když s ním mluvila o Mordredovi. Ale Artuš to přešel. Řekl: „Nechávám to na tobě, Mordrede. Říkáš, že Agravain je se svým dvojčetem ve styku. Dám rozhlásit, že ortel nad Gaherisem je zrušen, a pošlu Agravaina, aby ho přivezl. Budu trvat na tom, že pojedeš s ním. To je to nejlepší, co mohu udělat. Nedůvěřuji jim, ale neodvažuji se dát to najevo nějak zřetelněji. Nemohu tam přece poslat vojsko, abych měl jistotu, že se bratři vrátí. Myslíš, že to přijme?“

„Snad. Něco si už vymyslím.“

„Uvědomuješ si, že tě prosím, abys dělal špeha? Abys dohlížel na vlastní příbuzné? Dokážeš se k tomu přimět?“

Mordred řekl příkře: „Pozoroval jsi někdy kukačku v hnízdě?“

„Ne.“

„Kukačky jsou všude na vřesovištích. Jakmile se vyklubou z vajíčka, vyhodí sourozence z hnízda a samy se –“ Málem dodal: „ujímají vlády,“ ale včas se zarazil. Vlastně ani nevěděl, co těmi slovy myslel. Neobratně větu dokončil: „Chtěl jsem jen říct, můj pane, že neporuším žádný přírodní zákon.“

Král se usmál. „Jako první prohlašuji, že můj syn je lepší, než kterýkoli ze synů Lotových. Tak mi tam tedy, Mordrede, Agravaina pohlídej, a přiveď mi je oba zpátky. Možná že potom snad už,“ dodal poněkud unaveně, „nadejde čas, kdy bude možno orknejské meče zasunout zpátky do pochvy.“

Brzy poté uviděl jednoho jasného dne na počátku října Agravain Mordreda, jak kráčí přes tržiště do Camelotu, a nedaleko studny ho dostihl.

„Dostal jsem od krále svolení k cestě na sever. Ale nesmím jet sám. A ty jsi prý jediný z rytířů, kterého teď právě může postrádat. Pojedeš se mnou?“

Mordred se zastavil a dopřál si pohled plný překvapení. „Na ostrovy? To sotva.“

„Na ostrovy ne. Myslíš, že bych se tam vydal v říjnu? Ani nápad.“ Agravain ztišil hlas, třebaže v dohledu nebyl nikdo kromě dvou dětí, které si máchaly ruce ve vodě. „Řekl mi, že odvolá Gaherisovo vyhnanství. Dovolí mu, aby se vrátil ke dvoru. Zeptal se mě, kam má poslat kurýra, ale řekl jsem mu, že jsem vázaný slibem, který nemohu porušit. A tak navrhl, abych pro něho dojel sám, jestli pojedeš se mnou.“ Ušklíbl se a ani se to nepokoušel zastřít. „Máš zřejmě jeho plnou důvěru.“

Mordred jízlivou poznámku ignoroval. „To je dobrá zpráva. Tak dobrá, já s tebou docela rád pojedu. Kdy?“

„Co nejdříve.“

„A kam?“

Agravain se zasmál. „To zjistíš, až tam dorazíme. Řekl jsem ti, že jsem vázaný slibem.“

„Byl jsi s ním po celou tu dobu ve spojení, viď?“

„Samozřejmě. Nečekal bys to?“

„Jak? Psali jste si?“

„Jak by mi mohl posílat dopisy? Nemá žádného písaře, který by mu dopisy psal nebo předčítal. Ne, čas od času mi přinášeli vzkazy kupci. Takoví chlapíci jako je třeba tamhle ten, co rozkládá stánek s šatstvem. Tak se přichystej, bratře, ráno vyrazíme.“

„Cesta bude dlouhá? Aspoň to bys mi mohl říct.“

„Dost dlouhá.“

Děti se vrátily ke svým hrám a házely si míčem, který se zakutálel Mordredovy pod nohy. Vykopl jej špičkou, chytil jej, vyhodil do vzduchu a poslal jim ho zpátky. S úsměvem si oprášil ruce.

„Tak dobrá. Rád s tebou pojedu. Bude pěkné vydat se zase jednou na sever. Pořád ještě mi nepovíš, kam máme namířeno?“

„Uvidíš, až tam dorazíme,“ opakoval Agravain.

Jednoho pozdního ponurého a mlžného odpoledne dojeli konečně k malé polozbořené věži na northumbrijských vřesovištích.

Byla to pustá divočina. Ve srovnání s ní se dokonce i liduprázdná blata na orknejské pevnině se svými zátokami a světlem, svědčícím o všudypřítomném moři, zdála plná života.

Po obou stranách se táhla zvlněná krajina, porostlá temně červeným vřesem, přecházejícím v mlhavém večerním světle až do fialova. Na obloze se kupily mraky, jimiž nepronikl jediný paprsek slunce. Bylo klidno, nefoukal vítr, ba ani lehký vánek od moře. Tu a tam členily kopce potoky či malé říčky, jejichž tok lemovaly olše a bledé rákosí. Poblíž jednoho takového potoka seděla v kotlince věž. Terén byl bažinatý, a proto k ní vedly přes močál balvany jako našlápné kameny. Věž byla hustě obrostlá břečťanem, kolem ní trčely pahýly ovocných stromů v mechovém povlaku a rostly tam bezinky. Kdysi to mohlo být docela příjemné obydlí; za slunečného dne možná ještě pořád je. Ale v tomto mlhavém podzimním večeru to bylo dosti ponuré místo. V jednom okně věže spatřili mdlé světlo.

Uvázali koně u trnovníku a zabušili na dveře. Přišel jim otevřít sám Gaheris.

Byl ode dvora jen pár měsíců, ale vypadal už, jako by nikdy nepoznal civilizaci. Narostl mu vous červený jako mrkev, nečesané vlasy volně spadaly na ramena. Na sobě měl kožený kabátec, mastný a špinavý. Když spatřil oba muže, tvář se mu rozzářila radostí a Mordreda objal tak vřele, jako nikdy předtím.

„Vítám vás! Agravaine, ani jsem nedoufal, že se sebereš a přijedeš sem za mnou! A taky Mordred! Král to ví? Ale ty jsi určitě držel slovo, zbytečně se ptám. Zdá se to tak dávno. Tak přece pojďte dál a odpočiňte si. Jistě mi máte moc co vyprávět, tak buďte vítáni a pojďte dovnitř.“

Zavedl je do malé kruhové místnosti pod klenutým stropem, kde v krbu hořela rašelina a svítila tam lampa. U ohně sedělo děvče a cosi šilo. Zvedla oči a podívala se po hostech zpola stydlivě a zpola ustrašeně. Měla podlouhlou bledou tvář, celkem pohlednou, a jemné hnědé vlasy. Oblečena byla nuzně do šatu z hrubé hnědočervené vlny, a ani neumělé záhyby nemohly zakrýt známky těhotenství.

„Moji bratři,“ řekl Gaheris. „Přines jim něco k jídlu a k pití a pak se postarej o jejich koně.“

Vůbec se nenamáhal, aby jim ji představil. Vstala, něco zamumlala a spěšně se neuměle poklonila. Pak odložila šití, těžkým krokem došla k polici na druhém konci místnosti a přinesla odtamtud maso a víno.

Nad jídlem, které jim děvče servírovalo, se bratři bavili o věcech obecné povahy: o zmatku ve franckých královstvích, o situaci v Bretani, o saské misi, o příchodech a odchodech Artušových potulných rytířů a také o tom, co se šušká u dvora, avšak o králi a královně nepadlo ani slovo. To, jak se děvče s vyvalenýma očima loudalo s obsluhou, bylo dostatečným varováním před podobnými řečmi.

Pak jí Gaheris drsně připomněl, že se má ještě postarat o koně, a ona konečně odešla.

Jen se za ní zavřely dveře, zvolal Agravain, který se netrpělivě zmítal jako pes na řetěze:

„Neseme ti dobrou zprávu, bratře!“

Gaheris odložil svůj pohár. Mordred si znechuceně všiml, že má za nehty černou špínu. Natáhl se k nim. „Tak mluv, člověče! Gawain mě chce vidět? Už konečně chápe, že jsem to musel udělat? Nebo –“ oči mu jen svítily, když na ně vrhl stranou jasný dlouhý pohled „zjistil, kde se zdržuje Lamorak a chce, abychom spojili síly?“

„Ne, nic takového. Gawain je pořád v Dunpeldyru a o Lamorakovi se nic neví.“ Agravain rafinovaností nikdy nevynikal, kdyby znal pravdu, určitě by ji vyklopil. „Ale stejně neseme dobrou zprávu. Král mě posílá, abych tě přivedl zpátky ke dvoru. Pokud jde o něho, jsi volný, Gaherisi. Máš se se mnou a s Mordredem vrátit na Camelot.“

Malá pauza, a pak Gaheris s brunátnou tváří vyrazil radostný výkřik, vyhodil prázdný pohár do vzduchu a zase jej chytil. Druhou rukou sáhl po džbánu vína a všem znovu nalil.

„Kdo je to děvče?“ zeptal se Mordred.

„Brigit? Ale, její otec tady býval správcem. Dům obléhal takový párek banditů a já je zabil. A tak mi dovolil se tu usadit“

„Pěkně ses tu usadil, to se musí nechat,“ zazubil se Agravain a napil se. „Co tomu říká její otec? Nebo ses s ní musel oženit?“

„Řekl přece, že její otec byl správce,“ připomenul mu Mordred suše s důrazem na slovo „byl“.

Agravain chvíli zažíral a pak pokýval hlavou. „Ovšem, ovšem. Takže se žádná svatba nekonala?“

„Ne.“ Gaheris hlučně postavil pohár na stůl. „Na to zapomeň. Žádné závazky. Tak a teď vyprávějte.“

V nepřítomnosti děvčete se dvojčata pustila do hovoru o králově pardonu, o tom, co bude dál a co má za lubem Gawain. Mordred je poslouchal, popíjel víno a téměř nemluvil. Ke svému překvapení zaznamenal, že za celou tu dobu vůbec nepadlo Lamorakovo jméno.

Po čase se děvče vrátilo, posadilo se a znovu se dalo do šití. Šila jakési jednoduché malé šatičky, možná pro dítě, které čeká, pomyslel si Mordred. Neříkala nic, ale její pohled přecházel z jednoho dvojčete na druhé, pozorovala je a bedlivě naslouchala. Nikdo z nich se ani nepokoušel zastírat radostné vzrušení, které oba pocítili nad možností Gaherisova návratu ke dvoru.

Konečně se ve svitu blikotající a čadící lampy začali chystat ke spánku. Gaheris s děvčetem měli lože poblíž ohniště a o toto místo se byli zřejmě ochotni podělit s Agravainem. Mordreda, k jeho úlevě a lehkému překvapení, vyvedli ven na čerstvý studený vzduch a ukázali mu kamenné schody, vinoucí se zvenčí kolem věže. Schody vedly do malé místnosti v patře, kde byl vzduch sice mrazivý, ale čistý a svěží, a hromada kapradin a přikrývek mu posloužila za lepší lože než mnoho jiných, na nichž kdy spal. Unaven jízdou i hovorem, vyklouzl z šatů a brzy tvrdě usnul.

Když se Mordred probudil, bylo ráno. Venku kokrhali kohouti a úzkým okénkem se skrze závoj pavučin dralo dovnitř mrazivé šedé světlo. Z místnosti pod ním k němu nedoléhaly žádné hlasy.

Odhodil přikrývky a bosý došel k okénku, aby se podíval ven. Viděl odtamtud na polorozpadlou kůlnu, která sloužila jako stáj a kurník zároveň. Stála u ní dívka Brigit a u nohou měla košík s vejci. Sypala zbytky včerejší večeře slepicím, které se jí hemžily u nohou, klofaly se navzájem a kvokaly.

Stáj byla otevřená, sestávala jen ze dvou bočních a zadní stěny a uvnitř byl kamenný žlab, šikmou střechu pak podpíraly přitesané borové kmeny. Z okna proto pohodlně viděl až dovnitř. A to, co tam spatřil, ho vrhlo zpět k lůžku, kde posbíral své šatstvo a v horečném spěchu se oblékl.

Ve stáji totiž stál jenom jeden kůň. Ten jeho. Provazy, jimiž byli uvázaní koně jeho bratrů, volně ležely v trávě mezi naparujícími se slepicemi.

Rychle se oblékl. Nemělo smysl proklínat sám sebe. Ať už vedlo bratry k tomu, aby ho oklamali a odjeli bez něho, cokoliv, nemohl to předvídat. Popadl svůj opasek s mečem a připínal si jej v běhu po kamenných schodech dolů. Děvče ho slyšelo a obrátilo se. „Kam jeli?“ zeptal se.

„Nevím. Myslím, že na lov. Řekli, abych tě nebudila, že se brzy vrátí se k snídani.“ Bylo však jasné, že má strach.

„Nedělej ze mne hlupáka, holka. Je to naléhavé. Musíš mít nějakou představu, kam jeli. Co o tom víš?“

„Já nic, pane. Nevím. Vážně, pane. Ale oni se vrátí. Možná zítra. Možná za dva dny. Budu se o vás dobře starat…“

Stál hrozivě nad ní. Viděl, jak se roztřásla. Ovládl se a promluvil laskavěji.

„Poslyš Brigit, že? Neboj se mě. Nic ti neudělám. Ale tohle je vážná věc. Týká se to samotného krále. Ano, tak moc je to vážné. Pro začátek mi pověz, kdy odjeli?“

„Asi před čtyřmi hodinami, pane. Vyrazili ještě před svítáním.“

Kousl se do rtů. Pak pokračoval, stále vlídným hlasem: „Jsi hodné děvče. Ale určitě mi toho můžeš říct víc. Jistě jsi slyšela, o čem se spolu bavili. Tak co říkali? Že pojedou někomu naproti, viď?“

„A ano. Jednomu rytíři.“

„Jmenovali ho? Mluvili o Lamorakovi?“

Chvěla se a měla ruce zaťaté v klíně.

„Je to tak? Tak mluv, děvče. Musím to vědět.“

„Ano, ano. Jmenuje se tak. Je to zlý rytíř, který připravil matku mého pána o čest. Vyprávěl mi o tom už dřív.“

„Kde se mají s tím Lamorakem setkat?“

„Mnoho mil odtud stojí na břehu jeden hrad. Když můj pán zajel včera do vsi, tak slyšel přes vesnici totiž putují kupci a on tam jezdí pro novinky slyšel, že na tom hradě očekávají rytíře Lamoraka.“ Slova se z ní teď jen řinula. „Měl připlout nějakou lodí, myslím, že z Bretaně. Ale tam poblíž hradu není žádný takový přístav, kde by se dalo v tomhle počasí bezpečně přistát. Proto si můj pán myslí, že přistane jižněji, asi tak na půl dne jízdy, a až sežene koně, vydá se pobřežní cestou ke hradu. Můj pán Gaheris se s ním chce setkat na té cestě, dřív než dojede na hrad.“

„Chceš říct, že si ho tam chce vyčíhat a zavraždit!“ řekl Mordred zlostně. „Tedy, pokud ho Lamorak nezabije dřív, než on jeho. A jeho bratra taky. To je docela možné. Lamorak je zkušený voják, jeden z králových družiníků a dobrý válečník. Kromě toho je to králův oblíbenec.“

Zbledla a zírala na něho. Třesoucí se ruce spínala na hrudi, jako by chtěla chránit dítě ve svém lůně.

„Je-li ti drahý život tvého pána,“ řekl jí Mordred zachmuřeně, „tak mi pověz všechno, co víš. Ten hrad, to je Caer Mord?“ Němě přikývla.

„Kde se nachází a jak je to daleko?“ Vztáhl ruku. „Ne, počkej. Dej mi něco k jídlu, ale pospěš si, já zatím osedlám koně. Ostatní mi řekneš při jídle. Chceš-li zachránit svému pánovi život, pomož mi, abych mohl vyrazit co nejdřív. Pospěš si.“

Popadla košík s vejci a odběhla. Opláchl si v korytě tvář a ruce, hodil na koně sedlo a uzdu, nechal ho uvázaného a běžel do věže. Dívka položila vedle vyhaslého ohniště na stůl chleba a maso. Když nalévala víno, plakala.

Rychle se napil a žvýkal chleba, který zavlažil dalším douškem vína.

„A teď rychle. Co se stalo? Cos ještě slyšela?“

Strach o Gaherise jí rozvázal jazyk. „Když jsi včera odešel, pane, tak spolu dlouho mluvili. Šla jsem si lehnout. Usnula jsem, ale když můj pán nešel, tak jsem se zase probudila a slyšela jsem…“

„Co?“

„Mluvil o tom Lamorakovi, který má přijet na Caer Mord. Můj pán měl velikou radost, protože přísahal, že ho zabije, a teď přijel jeho bratr právě včas, aby šel s ním. Řekl můj pán řekl –, že jeho bratra vedla ruka samotné bohyně, aby mu pomohl pomstít matčinu smrt. Přísahal na krev své matky…“ Zajíkla se a zmlkla.

„Tak co? Řekl ti, kdo prolil krev jeho matky?“

„Přece ten zlý rytíř! Bylo to tak, pane, že?“

„Mluv dál.“

„Můj pán byl radostí bez sebe. Dohodli se, že odjedou spolu, a to hned, a tobě nic neřeknou. Vůbec si nešli lehnout. Mysleli si, že spím, a tak odešli velice potichu. A já neodvažovala jsem se jim přiznat, že jsem je vyslechla, ale měla jsem strach, proto jsem ti lhala. Můj pán mluvil jako –“ polkla naprázdno „jako by zešílel.“

„To se taky stalo,“ pravil Mordred. „Toho jsem se bál. A teď mi pověz, kudy jeli.“ Když váhala, dodal: „Ten Lamorak je nevinný, Brigit. Jestli ho tvůj pán Gaheris zabije, bude se muset zodpovídat nejvyššímu králi Artušovi. No tak, neplač, děvče. Možná že loď ještě nepřiplula a že Lamorak dosud nevyrazil. Když mi ukážeš cestu, možná je dohoním dřív, než dojde k nejhoršímu. Můj kůň je na rozdíl od Agravainova odpočatý.“ V duchu si říkal jat soucitem navzdory zoufalé potřebě spěchat –, že ať se stane cokoli, děvče patrně vidělo svého milence naposledy, ale s tím on nemůže nic dělat. Brigit byla prostě jen další nevinnou obětí, která přibude na seznam, na nějž Morgause připisovala své oběti nejen po celý život, ale i po své smrti.

Nalil trochu vína a vtiskl jí pohár do ruky. „Napij se. Budeš se cítit líp. A teď mluv rychle. Kudy se jede na Caer Mord?“

Zdálo se, že ji i tato malá laskavost vyvedla z míry. Napila se a polykala slzy. „Nevím to jistě, pane. Ale když pojedeš do vsi tudy a dáš se dolů k řece, najdeš tam kovárnu a kovář ti ukáže cestu. Zná všechny cesty.“ Pak se znovu rozplakala. „On se už nevrátí, viď? Buď ho zabijou, nebo mě opustí a půjde na jih ke dvoru. Ale já nic nemám, jak se postarám o dítě?“

Mordred položil na stůl tři zlaté mince. „Tohle ti bude stačit. A pokud jde o to dítě –“ Odmlčel se a už nedodal: „Udělala bys nejlíp, kdybys je utopila hned, jak se narodí.“ Rada by byla příliš spjata s jeho vlastním osudem. Dal jí prostě sbohem a vyšel ven do šedivého jitra.

Než dorazil do vesnice, obloha zbledla a lidé se pomalu dávali do práce. Dveře hostince byly ještě zavřené, ale o sto kroků dál, tam, kde se silnice měnila v brod přes mělký potok, hořely kovářské ohně, kovář se protahoval a zíval s pohárem piva v ruce.

„Cesta na Caer Mord? To je tahle, pane. Ujedeš to za den. Jeď až ke kamennému bůžkovi a pak zahni na východ k moři.“

„Slyšel jsi v noci nějaké jezdce?“

„Ne, pane. Když spím, tak spím hluboce,“ odpověděl mu kovář.

„A jak je daleko ten kamenný bůžek?“

Kovář si znalecky prohlédl Mordredova koně.

„Máš pěkného koně, pane, ale nejspíš má za sebou dlouhou cestu. Myslel jsem si to. V tom případě, když ho nebudeš štvát, jste tam do západu slunce. A odtamtud je to slabou půlhodinku k moři. Je to dobrá cesta. Na Caer Mord dorazíš bez nehody dřív, než se setmí.“

„O tom pochybuji,“ řekl Mordred, pobídl koně a zanechal za sebou kováře s vyvalenýma očima.

9

Pro Mordreda, muže z Orknejských ostrovů, byl kámen-bůžek, stojící osaměle na rozlehlých blatech, jev důvěrně známý A přece ne zase tak docela. Toto byl vysoký stojící kámen, zasazený do liduprázdného středu vřesoviště. Na orknejských slatinách míjel jemu podobné mnohokrát, stávaly tam buď jednotlivě, nebo tvořily s dalšími kameny široký kruh; ale tamní kameny byly velice vysoké a otesané do tenka, a byly zubaté či osekané podle toho, jak je vylomili z živé skály. Toto byl masivní šedý čedič, opracovaný do tlustého obelisku. U paty mu ležel kamenný blok, podobající se oltáři, a na něm byla temná skvrna, pravděpodobně zaschlá krev.

Dojel ke kameni při západu, ve chvíli, kdy nízké rudé slunce vrhalo dlouhé stíny po černém vřesu. Pobídl unaveného koně, aby dojel až k němu. U kamene se cesta větvila a Mordred navedl zvíře na jihovýchod. Podle bledé a bouřlivé oblohy před ním a čehosi více než důvěrně známého v povětří poznal, že moře musí být nedaleko. Před ním se na kraji vřesoviště černal hustý pás lesa.

Brzy se ocitl mezi těmito stromy a koňská kopyta tiše našlapovala na plstnatý koberec z jehličí a suchého listí. Mordred nechal koně jet krokem. Sám byl také unavený a kůň, který jel statečně po celý den, byl na pokraji svých sil. Ale postupovali rychle a měli naději, že přijedou možná ještě včas.

Hromadící se mraky za jeho zády tlumily barvy zapadajícího slunce. S blížícím se večerem se zvedl vítr. Stromy šuměly a vzdychaly. Les nečekaně začal řídnout a mezi stromy prosvítalo nebe. Měl před sebou jakousi průrvu znamená to, že tudy vede cesta?

Odpovědi se mu dostalo téměř okamžitě. Určitě se už dříve odtamtud ozývaly nějaké zvuky, dusot kopyt a řinčící kov, ale vítr je odnášel na druhou stranu a šum stromů je pohlcoval. Nyní se však z místa téměř před ním ozval výkřik. Nebyl to výkřik varovný, zděšený ani hněvivý, ale výkřik radosti, tak divoký, jako by vycházel z úst šílence. Kůň vztyčil uši, ale vzápětí je přitiskl k hlavě a zakoulel očima tak, že bylo vidět jen bělmo. Mordred ho pobídl ostruhami a unavené zvíře se dalo do těžkopádného klusu.

V lesním šeru přehlédl Mordred úzkou pěšinu. Kůň se brzy zapletl do křovinatého podrostu; ostružiní a ořeší, propletené zimolezem, a kapradiny, obsypané mouchami, sahaly koni až po břicho. Cval se změnil v klus a ten přešel v krok, dokud Mordred prudce nepřitáhl uzdu. Kůň zůstal stát.

Skryt v hlubokém stínu stromů, pozoroval ze svého místa rovnou pláň rozkládající se mezi lesem a mořem, kterou dělila bílá čára silnice. Na ní ležel Lamorak, mrtvý. Nedaleko stál jeho kůň s dmoucími se boky a svěšenou hlavou. Vedle mrtvého těla se objímali Agravain a Gaheris, smáli se a poplácávali se vzájemně po zádech. Jejich koně se klidně popásali opodál.

V té chvíli vítr na okamžik utichl a k bratrům dolehl dusot koňských kopyt. Bratři ztuhli, pustili se, rozběhli se ke svým koním a spěšně nasedli. Mordred se nejprve obával, že zajedou do lesa, v němž stál, a pokusí se tam schovat, ale na to bylo už pozdě.

Vynořili se čtyři jezdci cválající od severu. V čele jel ozbrojený statný muž na nádherném koni. Když Mordred v šeru přimhouřil oči, poznal jeho erb: byl to sám Drustan, který vyjel s oddílem jezdců očekávanému hostu v ústrety.

A po jeho boku cválal Gareth, nejmladší Lotův syn ze všech lidí na světě právě on!

Drustan spatřil mrtvé tělo. S ryčným výkřikem vytrhl meč z pochvy a řítil se na vrahy.

Bratři se k němu obrátili čelem, připraveni k boji, ale Drustan, který v té chvíli zabijáky poznal, koně prudce zarazil a zdvihl vzhůru svůj meč. Mordred ho sledoval ze stínu a vyčkával. Celá věc se mu vymkla z rukou. Nedojel včas, a kdyby teď vystoupil ze svého úkrytu, nic z toho, co by řekl, by nově příchozí nepřesvědčilo, že na Lamorakově vraždě nemá také svůj podíl a že o ní nevěděl. Artušovi by to bylo jasné, ale Artuš a jeho spravedlnost byli daleko odtud.

Ale přesto se zdálo, že Artušova spravedlnost přece jen dosáhne i sem.

Drustan se svými jezdci za zády vyrazil vpřed a kladl bratrům otázky. Gareth seskočil z koně a přiklekl do prachu k mrtvému Lamorakovi. Pak se rozběhl ke skupině jezdců, popadl za uzdu Gaherisova koně, divoce gestikuloval a chtěl si s bratrem promluvit.

Bratři cosi hulákali. Mezi jednotlivými nápory větru lomcujícího větvemi Mordred zaslechl tu a tam slova i celé věty. Gaheris Garetha setřásl a společně s Agravainem zřejmě vyzýval Drustana k souboji. Ale Drustan odmítal. Mordred slyšel jednotlivé útržky jeho jasné, tvrdé a pádné řeči.

„Nebudu se s vámi bít. Znáte královy příkazy. Teď dopravím mrtvého na hrad a důstojně ho pohřbím… Ale můžete si být jisti, že příští královský kurýr ihned na Camelotu ohlásí, k čemu tady došlo… Pokud jde o vás…“

„Zbabělec! Má strach se s námi utkat!“ Vítr roznášel zuřivé výkřiky: „My se nejvyššího krále nebojíme. Je to náš příbuzný!“

„Je hanba, že pocházíte z takové krve!“ opáčil Drustan tvrdě. „Ačkoli jste tak mladí, už jste se stali vrahy a zabijáky dobrých lidí. Ten, jehož jste právě zabili, byl lepším rytířem, než se kdy můžete stát vy dva. Kdybych tu byl…“

„Tak bys skončil stejně jako on!“ zařval Gaheris. „I s těmi, kteří tě chrání…“

„I bez nich bych stačil na víc než na takové dva zelenáče,“ řekl Drustan opovržlivě. Zasunul meč do pochvy a obrátil se k bratrům zády. Pokynul svým ozbrojencům, kteří se chopili Lamorakova těla, a vydal se zpět po cestě, kterou přijeli. Drustan svíral uzdu a cosi říkal Garethovi, který opět nasedl na koně a váhavě hleděl střídavě na Drustana a na své bratry. I na tu vzdálenost bylo patrné, že ho svírá úzkost a žal. Drustan mu pokynul, a aniž by věnoval Gaherisovi a Agravainovi jediný pohled, obrátil koně a vydal se za svými jezdci.

Mordred v lese tiše obrátil koně. Byl konec. Agravain, který zřejmě vystřízlivěl, sevřel bratrovu paži a pevněji držel, zřejmě se spolu dohadovali. Stíny na cestě se dloužily. Jezdci zmizeli z dohledu. Gareth stál vedle Gaherise a přes něho mluvil k Agravainovi.

Vtom se Gaheris náhle bratrovi vytrhl a pobídl koně. Pádil po silnici za odjíždějícím Drustanovým oddílem. V jeho ruce se zablýskl přespříliš pohotový meč. Agravain po kratičkém zaváhání vyrazil za ním a rovněž tasil.

Gareth skočil po Agravainově uzdě, ale nechytl ji. Varovně vykřikl silným a jasným hlasem:

„Pozor, můj pane! Kryj si záda, můj pane Drustane!“

Ještě než slova dozněla, Drustan prudce obrátil koně. Měl je teď proti sobě oba dva. Agravain zaútočil první. Starší rytíř prudce máchl mečem do strany a ťal ho po hlavě. Ostří meče proniklo hluboko, projelo kovem a kůží a zaťalo se do límce mezi ramenem a hrdlem. Vytryskla krev a Agravain spadl z koně. Gaheris zaječel, pohnal svého koně vpřed a když se Drustan vyklonil ze sedla, aby vytáhl meč, sekl po něm. Drustanův kůň si stoupl na zadní a jeho dobře okovaná kopyta udeřila Gaherisovo zvíře do hrudi. To zaržálo, prudce uskočilo a Gaherisova rána šla vedle. Teď pobídl svého koně Drustan a udeřil přímo do Gaherisova štítu, ten ztratil rovnováhu, dopadl na zem, až to zapraštělo, a zůstal ležet.

Gareth k němu dorazil tryskem. Drustan se po něm ohlédl, a když viděl, že má meč v stále pochvě, zvedl svůj špičkou vzhůru.

Ozbrojenci mezitím složili své břímě a spěšně se vraceli. Na rozkaz svého pána prozatímně ošetřili Agravainovu ránu a pomohli na nohy Gaherisovi, jemuž se točila hlava, ale zraněný nebyl. Pak přivedli oběma bratrům jejich koně. Drustan s ledovou obřadností nabídl Gaherisovi pohostinství na svém hradě „dokud se tvému bratrovi nezahojí rána“, ale Gaheris, stejně nezdvořilý, jako byl zbabělý, jen zaklel a obrátil se k němu zády. Drustan pokynul svým jezdcům, kteří ho obklopili. Gaheris zařval cosi jako „můj příbuzný nejvyšší král“ a začal se vzpouzet, ale byl přemožen. Pozvání se změnilo v zajetí. Po chvíli se jezdci vydali krokem na cestu a mezi nimi jel Gaheris, o něhož bylo opřeno tělo jeho bratra v bezvědomí.

Gareth sledoval jejich odjezd, ale sám se k odjezdu neměl. Nehnul dokonce ani rukou, aby pomohl Gaherisovi.

„Garethe?“ oslovil ho Drustan. Jeho meč byl už čistý a uložený v pochvě. „Garethe, měl jsem na vybranou?“

„Neměl,“ řekl Gareth. Trhl uzdou a přivedl svého koně Drustanovi po bok. Odjížděli společně na Caer Mord.

Silnice byla v houstnoucím šeru opět prázdná. Nad mořem vyšel tenký srpek měsíce. Mordred konečně vyjel ze stínu a vydal se na jih.

Té noci přespal v lese. Noc byla studená, ale plášť, do něhož se zavinul, byl teplý. K večeři měl zbytek chleba a masa, které mu dala Briget. Jeho kůň, uvázaný na dlouhé oprati, se pásl na holině. Druhého dne vyrazil časně ráno, tentokrát na jihozápad. Artuš má namířeno do Caerleonu, setká se s ním tam. Nebylo proč spěchat. Drustan už jistě vyslal kurýra se zprávou o Lamorakově vraždě. Protože se Mordred na scéně neobjevil, král nepochybně vytuší pravdu, pochopí, že se bratrům nějakým trikem podařilo mu uniknout. Jeho úkolem nebylo zajistit Lamorakovu bezpečnost, to byla Lamorakova starost, a zaplatil za riziko, které podstoupil. Mordred měl za úkol najít Gaherise a dopravit ho na jih. O to se teď, až se dvojčata zotaví, postará sám Drustan. Modred může klidně dál zůstat stranou, ostatně si byl jistý, že to král schválí. I kdyby bratři nepřežili králův hněv, ostatní buřiči z řad Mladých Keltů, kteří předpokládají, že ctižádostivý Mordred baží po veškeré moci, již se mu podaří urvat, se na něho asi obrátí a pozvou ho mezi sebe. Možná že ho král sám k tomu vyzve. „A jestliže to udělám,“ šeptal ten druhý, ledově chladný hlas v jeho mozku, „a Mladí Keltové budou v tažení pokračovat tak dlouho, dokud Bedwyra nesesadí a nezničí ho, kdo jiný by měl nastoupit na místo králova důvěrníka a královnina miláčka, nežli ty, králův vlastní syn?“

Byl zlatý říjen, noci byly mrazivé a jasné, dny jiskřivé. Jitra se třpytila popraškem průzračné jinovatky a k večeru zakrývala oblohu hejna havranů vracejících se domů. Nespěchal, šetřil koně a pokud to šlo, nocoval skromně a vyhýbal se městům. Osamělost a padající podzimní melancholie odpovídaly jeho náladě. Putoval přes holé kopce a travnatá údolí, zlatistými lesy a příkrými skalnatými průsmyky, kde byly v této výšce stromy už úplně holé. Jeho dobrý kaštanový kůň byl jediným společníkem, o něhož stál. Přestože noci byly chladné a stále se ochlazovalo, vždycky nalezl nějaké útočiště přístřešek pro ovce, jeskyni nebo i lesnatý břeh hlavně, že nepršelo. Hnědák se pásl, on pojedl ze zásob, které si vezl s sebou, a na noc se zabalil do svého pláště, aby se probudil do šedivého ojíněného jitra, umyl se v ledové vodě a pokračoval v cestě.

Postupně ho tato prostota, ticho a namáhavé cestování uklidnilo; znovu se stal Medrautem, rybářským chlapcem, a život byl prostý a čistý.

Konečně dorazil k velšským kopcům do Virocondia, kde se setkávaly čtyři cesty. A tady na tomto rozcestí našel jako další pozdrav z domova stojící kámen s oltářem u paty.

Té noci spal v lískovém a cesmínovém houští nedaleko rozcestí, v závětří pod padlým kmenem stromu. Vyšly hvězdy a noc byla teplejší. Spal a zdálo se mu, že je s Brudem v loďce a loví makrely pro Sulu, která je nařeže a usuší na zimu. Vytáhli sítě obtěžkané pohyblivým stříbrem a Mordred i přes hukot mořských vln slyšel, jak Sula zpívá.

Probudil se do rosného oparu. Bylo tepleji; změna počasí s sebou přinesla hustou mlhu. Setřásl z pláště kapičky vody, posnídal a pak z náhlého popudu položil zbytek jídla na oltář u paty stojícího kamene. Potom, veden dalším popudem, jemuž nerozuměl, vzal z váčku stříbrnou minci a položil ji vedle jídla. Teprve pak si uvědomil, že tady stejně jako v jeho snu opravdu někdo zpívá.

Byl to ženský hlas, vysoký a čistý, a píseň, kterou zpíval, byla táž, jakou zpívávala Sula. Naskakovala mu husí kůže. Pomyslel na magii a živé sny. Pak se z mlhy asi dvanáct kroků před ním vynořil muž, který vedl mezka a na něm z boku seděla dívka. Zprvu ho považoval za rolníka, který jde se svou ženou za prací, ale pak si všiml, že muž má na sobě kněžský šat a dívka je oděna do prosté pytloviny s rouškou na hlavě a její pěkné nohy, volně spočívající na mezkových žebrech, jsou bosé. Zřejmě to byli křesťané; muži visel od pasu velký dřevěný kříž a menší spočíval na dívčině hrudi. Mezek měl na ohlávce stříbrný zvoneček, který při chůzi vyzváněl.

Kněz se zarazil, když uviděl ozbrojeného muže s velkým koněm, ale když ho Mordred zdvořile pozdravil, usmál se a přistoupil k němu.

„Maridunum?“ opakoval v odpověď na Mordredův dotaz. Ukázal na cestu, vedoucí na západ. „Tahle cesta je nejlepší. Je sice hrbolatá, ale jet se po ní dá a je kratší než silnice, která vede jižním směrem na Caerleon. Přijíždíš zdaleka, pane?“

Mordred mu zdvořile odpověděl a informoval o všech novinkách, které věděl. Muž nemluvil jazykem venkovanů. Možná že byl z dobrého rodu, třeba i dvořanského. Zároveň si Mordred uvědomil, že dívka je krasavice. I bosé nohy, klátící se na mezkových žebrech, byly čisté a bílé, štíhlé a modře žilkované. Seděla a beze slova ho pozorovala, ale jeho pohled ji nikterak nevyváděl z míry. Mordred si všiml, jak kněz pohlédl na kamenný oltář, kde se vedle jídla leskla i stříbrná mince. „Víš, čí je to oltář? Nebo komu je ten kámen na rozcestí zasvěcen?“

Muž se usmál. „Můj není, pane. Více nevím. Toto je tvoje obětina?“

„Ano.“

„Pak jen Bůh ví, kdo ji dostane,“ řekl muž laskavě, „ale potřebuješ-li požehnání, pane, pak ti je můj Bůh dá mým prostřednictvím. Ledaže –“ dodal, neboť ho náhle něco napadlo „ledaže sis ruce poskvrnil krví?“

„Ne, neposkvrnil,“ ujistil ho Mordred. „Ale podle jisté kletby se tak má stát. Jak ji mám ze sebe sejmout?“

„Kletbu? Kdo ji pronesl?“

„Jedna čarodějnice,“ řekl Mordred stručně, „ale už je mrtvá.“

„Pak ta kletba možná zemřela s ní.“

„Avšak dříve než promluvila ona, bylo vyřčeno proroctví o mém osudu a Merlin je potvrdil.“

„O jakém osudu?“

„To ti nemohu říct.“

„Tak se zeptej jeho.“

„Vida,“ řekl Mordred, „je tedy pravda, že je dosud naživu?“

„Říká se to. Je tady ve své jeskyni na kopci pro ty, kdo to potřebují nebo mají štěstí, že ho najdou. Nemohu pro tebe udělat nic jiného, pane, než ti dát své křesťanské požehnání a poslat tě na další cestu.“

Zvedl ruku a Mordred sklonil hlavu, pak mu poděkoval, zaváhal, nemá-li ho podarovat mincí, ale myšlenku zavrhl a vydal se na cestu. Jel po západní cestě do Mariduna. Brzy hlas zvonku na mezkově krku v dálce zanikl a Mordred opět osaměl.

Na kopec Bryn Myrddin dojel za soumraku a znovu přespal v lese. Když se probudil, byla opět mlha a za ní vycházelo slunce. Opar byl zbarvený dorůžova a lehoučké odlesky spatřil i na šedivých kmenech buků.

Trpělivě čekal a jedl tvrdý suchar a pár rozinek, což představovalo jeho ranní příděl. Okolní svět byl tichý, nikde se nic nepohnulo, jen mezi stromy lehce vířila mlha a kůň se klidně popásal. Nebylo třeba spěchat. Dočista přestal být zvědavý na starého muže, jehož hledal, na králova kouzelníka z tisíce legend, který byl jeho nepřítelem od chvíle, kdy byl počat (a protože to tvrdila Morgause, považoval to samozřejmě za lež). Nesužovala ho ani žádná obava či zlá předtucha. Je-li možné kletbu sejmout, Merlin ji určitě sejme. A není-li to možné, pak mu to dozajista vysvětlí.

Zčistajasna se mlha zvedla. Lehký vánek, na toto roční období teplý, zašuměl mezi stromy, vymetl mlžné víry a hnal je z kopce dolů jako kouř z hořících ohňů. Slunce, které se přes údolí vyšplhalo na kopec, mu zlatě a rudě žhnulo do očí a krajina ho oslňovala.

Nasedl na koně a vydal se slunci vstříc. Teď viděl, kde se nachází. Směr, který mu ukázal potulný kněz, byl natolik přesný a popis tak živý, že by provedl touto širou jednotvárnou krajinou kohokoliv.

„Až dorazíš k lesu, budeš mít za sebou horní svahy Bryn Myrddinu. Drž se potoka, překroč jej a na druhé straně narazíš na cestu. Dáš se po ní znovu vzhůru a pojedeš až k hlohovým keřům. Tam uvidíš malou skálu, kolem níž se vine pěšinka. Na úpatí útesu je posvátná studánka a vedle ní kouzelníkova jeskyně.“

Dojel k trnitému houští. Tam sesedl z koně a uvázal jej. Kráčel rychle po pěšině vzhůru, až přišel na palouk a tam vkročil opět do mlhy, husté a nehybné, s rudozlatými skvrnami od slunce, které nad trávníkem stálo nehnuté jako jezerní voda. Neviděl vůbec nic. Po hmatu postupoval vpřed. Trávník byl rovný a jemný. Když se dobře podíval, spatřil v něm malé pozdní sedmikrásky, okousané mrazem, které se zavřely před vlhkem. Kdesi vlevo u jeho nohou zurčela voda. Že by posvátná studánka? Tápavě postupoval vpřed, ale nenacházel ji. Stoupl na kámen, který se odkutálel a málem ho srazil na kolena. Ticho, rušené pouze bublajícím pramínkem, bylo strašidelné. Pocítil, jak mu proti jeho vůli stékají po zádech ledové potůčky potu.

Zastavil se. Pak se rozkročil a hlasitě zvolal:

„Haló! Je tu někdo?“

Ozvěna se odrazila od mlžné stěny a vracela se znovu a znovu z neviditelné hlubiny údolí, až zanikla v tichu.

„Je tu někdo? Jsem Mordred, britský princ, a přišel jsem za svým příbuzným Merlinem.“

Zase ta ozvěna. A zase ticho. Opatrně pokročil tím směrem, odkud slyšel šumění vody, a jeho tápající prsty se dotkly kamenné obruby studánky. Sklonil se nad vodou. Nad její hladkou skleněnou hladinou se vznášela vlnící se mlha. Sklonil se blíže. Pod sklem hladiny zvala oko jasná, temně zářící hlubina, oproštěná od mlhy. Na dně studánky zářily stříbrné mince, obětiny bohu.

Odnikud se vynořila vzpomínka: tůň pod dávným pohřebištěm, kde mu kdysi Morgause přikázala, aby v hlubině hledal vidiny. Ale on tam neviděl nic jiného než to, co tam správně patřilo. A zde, na posvátném kopci, se mu přihodilo totéž.

Napřímil se. Realistický Mordred netušil, že se zbavil své tíhy. Byl by prohlásil, že Merlinova kouzla jsou patrně stejně neškodná, jako Morgausina. To, co viděl jako kletý úděl, který Merlin s bolestí spatřil ve hvězdách a který Morgause znetvořila ve zlo, nabylo v tomto světě jasné vody a zářivé mlhy svých správných proporcí. Nebyla to žádná kletba. Byla to skutečnost, něco, co se v budoucnosti má stát a co spatřilo oko odsouzené k předvídání, bez ohledu na věštcovu bolest. Ano, stane se to, ale teprve tehdy, až, dříve či později, nadejde čas smrti. On, Mordred, nebude nástrojem slepého a krutého osudu, ale toho ať je to kdokoliv –, kdo určuje pohyb tohoto světa. Žij, co život přináší, a zemři smrtí tobě určenou. Tuto radu už nepociťoval jako studenou útěchu.

On vlastně vůbec nevěděl, že se mu dostalo útěchy. Sáhl po pohárku, který stál nad studánkou, naplnil jej, vypil a cítil se osvěžen. Ulil trochu vody pro boha, a když vracel pohárek na místo, řekl jazykem svého dětství „děkuji ti“ a měl se k odchodu.

Mlha zhoustla ještě více a ticho bylo přímo nekonečné. Slunce už dávno vyšlo, ale místo aby světlo vzduch pročistilo, vzplanulo uprostřed velikého mraku jako oheň. Stráň se proměnila ve vířící plamen a dým, chladivý na kůži a čistý na vdechnutí, ale oslepující oči a naplňující mysl zmatkem a úžasem. Vzduch sám byl křišťálový, duhový, tekutý démant. „Je tam, kde vždycky byl,“ řekla tehdy Nimuí, „se všemi svými ohni a putující slávou kolem sebe.“ A „Bude-li si to přát, možná že ho najdeš.“

Něco našel a dostalo se mu odpovědi. Tápavě se vracel na okraj skály. Za ním zněly neviditelné tryskající kapky pramínku jako sladké, tiché zvuky harfy. Nad hlavou, kde stálo slunce, vířilo světlo. Jím veden, tápavě postupoval vpřed, až jeho noha vstoupila na svažující se pěšinu.

Když konečně sestoupil na úpatí kopce, zamířil na východ, tentokrát přímo a rychle za otcem do Caerleonu.

10

Než dorazil Mordred do Caerleonu, situace se už víceméně sama uklidnila. Král byl Lamorakovou vraždou velice rozhněván a Agravain mohl mluvit o štěstí, že ho zranění zdrželo, a s ním i Gaherise, na severu. Drustan Artuše okamžitě informoval o tom, co se stalo, ale se zprávou neposlal královského kurýra, nýbrž Garetha. A Gareth, přestože se v nejmenším nepokoušel bratry omlouvat, snažně prosil krále o milost a získal ji. Gaherise, toho Gaherise, který tolik miloval Morgause a nakonec ji zabil, omlouval pominutím smyslů. Gareth, sám hluboce zarmoucen, dokázal vycítit, co se dělo v bratrově zmučené duši, když klečel v kaluži matčiny krve. A jeho dvojče, Agravain, jako vždy pomáhal štítem a dýkou meči svého bratra. Teď, když je Lamorak mrtev, naléhal Gareth, je docela dobře možné, že se Gaheris odpoutá od své krvavé minulosti a stane se opět oddaným vojákem svého krále. Drustan na oba bratry, třebaže ho tak nebezpečně provokovali, ruku pomsty nevztáhl, a tak byla naděje, že se rozkmitané kyvadlo pomsty zastaví.

Proti tomu, aby král vyhověl Garethovým prosbám, se neočekávaně postavil Bedwyr. Bedwyr litoval, že Artuše a orknejské bratry váže krevní pouto, neměl je rád, nedůvěřoval jim a nevynechal jedinou příležitost, aby krále před nimi nevaroval. Všichni u dvora věděli, že využívá svého značného vlivu k tomu, aby zabránil návratu dvojčat ze severu. A kde vlastně byl, ptal se naléhavě Bedwyr, v té době Mordred? Možná že se na vraždě podílel i on a že se mu podařilo před příchodem Drustana a Garetha utéct ze scény? Mordred dorazil do Caerleonu právě včas, aby přerušil zmatené úvahy o svém podílu na oné události. Brzy nato byl proti Bedwyrově vůli Gareth vyslán na sever, aby přivedl bratry zpět ke dvoru, až budou oba uzdraveni na duši i na těle.

Gawain se objevil na chvíli u dvora brzy poté, co se dvůr vrátil na Camelot, zatímco Agravain a Gaheris pobývali ještě na severu. Měl dlouhý rozhovor s Artušem a hned potom s Mordredem, který mu vylíčil, čeho byl svědkem. Na závěr pak na Gawaina naléhal, aby vyslyšel královo přání a projevil stejnou zdrženlivost jako Drustan a nepřiložil další kámen na krvavou mohylu pomsty.

„Lamorak má mladšího bratra, Driana, který slouží v Drustanově vojsku. Podle tvé logiky by měl nyní právo zabít kteréhokoli z tvých bratrů nebo tebe. Dokonce i Garetha,“ dodal Mordred, „i když pochybuji, že by si vybral právě toho. Drustan se už jistě postaral, aby Drian věděl přesně, co a jak se tam odehrálo, i to, že si Gareth bohyni za to díky! zachoval jasnou hlavu a jednal jako rozumný muž. Musel vidět, stejně jako všichni, kdo tam byli, že se Gaheris pomátl. Když vezmeme toto všechno v úvahu, je možné, že až se uzdraví a vrátí se, nikdo se tu na něho nevrhne.“ Pak významně dodal: „Myslím, že dvojčata si už nikdy královu důvěru nezískají, ale dokážeš-li odpustit Gaherisovi matčinu vraždu a nijak proti němu nezasáhneš, možná že si společně s Garethem a se mnou královu přízeň zachováš. My oba bychom měli mít před sebou skvělou budoucnost. Chceš přece vládnout svému severnímu království, Gawaine?“

Mordred viděl Gawainovi až do žaludku. Gawainovi velice záleželo na tom, aby ničím neohrozil svůj nárok na Orkneje a eventuálně i na království Lothian. Avšak nárok by mu byl bez Artušovy trvalé podpory k ničemu. Tak byl problém vyřešen, ale když se měla dvojčata vrátit, král se postaral, aby jejich starší bratr nebyl na Camelotu přítomen. Potřebný důvod mu dodala královna Morgan na svém Castell Aur ve Walesu. Gawain tam byl vyslán, aby vyšetřil stížnosti venkovanů na to, že muži, střežící královnu, zneužívají svých pravomoci. Měl tam zůstat tak dlouho, dokud se neusadí prach zvířený Lamorakovou vraždou.

Mordredovi bylo jasné, že Bedwyrovy pochybnosti o něm osobně nebyly tak docela rozptýleny Místo opatrného přátelství, které mu dvorní maršálek ještě nedávno projevoval, nastoupila ostražitá všímavost, kterou ostatně Bedwyr projevoval i vůči Agravainovi o některým dalším z řad Mladých Keltů.

Přízvisko Mladí Keltové, jímž byli zpočátku nezávazně označováni mladí přespolní rytíři, kteří drželi při sobě, se časem změnilo ve zvučný titul, vymezující příslušnost stejně přesně jako titul králových rytířských družiníků. Tu a tam se obě linie dokonce křížily: Agravain patřil k oběma skupinám, Gaheris také a posléze i sám Mordred. Artuš, jak Mordred předpokládal, ho jednoho dne povolal a požádal ho, aby teď, když se jeho bratři vrátili ke dvoru, dohlédl nejen na ně, ale i na ostatní ze společnosti Mladých Keltů. Mordred ke svému překvapení zjistil, že ač jsou dále nespokojeni s některými rysy Artušovy domácí politiky, nevedou žádné buřičské řeči. Stále ještě jim v tom bránila loajalita k Artušovu jménu; stále ještě byl vévodou bitev a obklopovalo ho tolik slávy a taková autorita, že mu zachovávali věrnost. Navíc je po jeho boku držela vyhlídka na nadcházející války, o nichž se zmiňoval. Nebyli však vůbec nakloněni Bedwyrovi. Muži z Orknejských ostrovů, kteří přišli na jih za Lotovými syny a začlenili se do Artušovy družiny, a další mladíci z Lothianu, kteří doufali, že tam Gawain převezme vládu (a stěžovali si na drobné křivdy, ať už skutečné nebo domnělé, ze strany northumbrijského pána z Benoiku), věděli, že jim Bedwyr nedůvěřuje a že dělal vše, co bylo v jeho silách, aby zabránil Agravainově a Gaherisově návratu ke dvoru, a přimlouval se spíše za jejich vypovězení na jejich rodné ostrovy. A tak když se řeč přirozeně stočila na klípky o Bedwyrovi a královně, čemuž se nedalo zabránit, Mordred si brzy uvědomil, že klepy vyvolává především nenávist vůči Bedwyrovi a touha připravit ho o královu přízeň. Když Mordred, postupující velice opatrně, dal najevo, že by ho mohli získat na svou stranu, Mladí Keltové předpokládali, že ho vede přirozená žárlivost králova syna, který by se mohl, kdyby Bedwyr upadl do nemilosti, stát otcovým zástupcem. A jako takový byl Mordred pro tuto společnost významným přínosem.

Proto ho přijímali, a jednu dobu ho dokonce všichni včetně Agravaina a Gaherise považovali za jednoho ze svých vůdců.

Mordred měl v královském paláci na Camelotu vlastní komnaty, ale v posledním roce si obstaral také pěkný malý domek přímo ve městě. Hospodařilo v něm jedno děvče z města, které ho, kdykoli si pro ně našel čas, radostně vítalo. Sem také čas od času přicházeli Mladí Keltové zdánlivě na večeři, nebo když hodlali strávit den lovem kachen v močálech, ale ve skutečnosti sem chodili debatovat a na Mordredovi bylo, aby je poslouchal.

Koupě tohoto domku byl vlastně králův nápad. Měl-li se Mordred podílet na životě tohoto společenství, nehodilo se, aby se scházeli přímo v královském paláci. V Mordredově měšťanském obydlí byla atmosféra volnější. A pro Mordreda bylo snazší sledovat proudy, které hýbaly myslí mladých mužů.

Jednou večer ho tam přišel navštívit Agravain s Collesem, Madorem a ostatními Mladými Kelty. Po večeři, když Mordredova dívka přinesla víno a zase odešla, přivedl Agravain zčistajasna řeč na téma, jímž byl v poslední době přímo posedlý.

„Bedwyr! Nikdo v tomto království nemůže nikam postoupit a nic dokázat bez souhlasu toho člověka! Král je jím posedlý. Chlapecké přátelství, to určitě! Leda chlapecké milenectví, to zní pravděpodobněji. A Artuš musí tiše naslouchat, kdykoli se náš pán, vznešený a všemocný Bedwyr, rozhodne promluvit! Co tomu říkáš, Collesi? Víme svoje, viď?“

Agravain byl jako obvykle ze tří čtvrtin opilý, třebaže večer byl ještě mladý. Ale i tak to byla řeč až příliš otevřená. Colles, který mu byl obvykle spolehlivým patolízalem, se pokoušel rozpačitě vycouvat. „Všichni přece vědí, že po léta společně válčili. Bratrství ve zbrani, a to všechno, co k tomu patří. Je docela přirozené –“

„Až moc přirozené.“ Agravain se smál, až skytal. „Bratrství ve zbrani, to se ti povedlo! A v královnině náručí taky… Slyšel jsi tu poslední novinu? Když král posledně odjížděl, Bedwyr byl v královnině posteli, jen co král vytáhl paty z hradu, ještě dřív, než stačil projet Královskou branou.“

„Kde jsi tohle sebral?“ zeptal se ostře Mador. Na Collese najednou přišel strach a pravil: „Tys mi to říkal. Jsou to ale jenom řeči, stejně to nemůže být pravda. Především král není žádný hlupák, a jestliže Bedwyrovi důvěřuje a jestli důvěřuje i jí, tak…“

„Že není žádný hlupák? Jen hlupáci slepě důvěřují. Mordred se mnou jistě bude souhlasit. Co říkáš, bratře?“

Slyšeli, jak Mordred, který stál ke společnosti zády a naléval víno, stručně přisvědčil.

„Kdyby to byla pravda…“ řekl někdo toužebně, ale Mador mu uťal řeč.

„Sám jsi hlupák, když takhle mluvíš bez důkazů. Nemůže to být pravda. I kdyby nakrásně chtěli, jak by se mohli odvážit? Královna má pořád kolem sebe své dvorní dámy, dokonce i v noci…“

Agravain vybuchl ve smích a Gaheris, rozvalený vedle něho, se ušklíbl: „Ty moje neviňátko! Už mluvíš jako můj bratr Gareth, který je světec. Copak nikdy neposloucháš, co se povídá? Agravain už měsíc líhá s jednou z Guinevřiných dívek. Jestli někdo ví, co se šušká, tak je to on.“

„Chceš snad tvrdit, že ona mu řekla, že byl Bedwyr v noci u královny?“

Agravain přikývl do svého poháru a Gaheris triumfálně zařičel: „A máme ho!“

Ale Colles naléhal: „Ona ho viděla? Na vlastní oči?“

„Ne.“ Agravain se vzdorovitě rozhlížel kolem sebe. „Ale všichni víme, co se už tak dlouho vykládá, a taky víme, že není kouře bez ohně. Podívejme se, co uvidíme skrze ten kouř, a uhasme oheň. Když obstarám důkaz, půjdete do toho se mnou?“

„Do čeho? Jak to myslíš?“

„Prokážeme králi službu a zbavíme se Bedwyra, vystrnadíme ho z královy postele i z královy rady.“

Calum řekl pochybovačně: „Ty to chceš králi otevřeně říct?“

„Jak jinak? Bude zuřit, kdo by nezuřil, ale pak nám bude vděčný. Každý muž by měl vědět…“

„Ale co královna?“ To promluvil mladý muž jménem Cian, který pocházel z královniny země, ze Severního Walesu. „Zabije ji. Každý muž, když zjistí –“ Začervenal se a zmlkl. Bylo jasné, že se varuje pohlédnout na Gaherise.

Agravain teď promluvil sebejistě a opovržlivě. „Ten královně nic neudělá. Copak jste nikdy neslyšeli, jak to bylo, když Melwas z Letní země královnu unesl a držel ji celý den a noc ve svém letohrádku na jednom ostrově v Jezeře? Ať mi nikdo nevykládá, že se jí ten smilník ani nedotkl, ale král ji přijal beze slova zpět a slíbil jí, že ani kvůli téhle události, a dokonce ani kvůli její neplodnosti ji nikdy nezapudí. Kdepak, ten jí nikdy nic neudělá. Mordrede, ty ho znáš líp než my všichni a spoustu času trávíš s královnou. Co ty na to?“

„Souhlasím, že se ke královně chová láskyplně.“

Mordred odložil džbán s vínem, opřel se o hranu stolu a zkoumavě se na ně zahleděl. „Ale to všechno jsou nesmysly, že? Kolují řeči, sám jsem je slyšel, ale zdá se mi, že vycházejí hlavně odtud, a to bez důkazů. Důkazy nikde žádné. Dokud nebude důkaz, budou to pořád jen řeči, směsice přání a tužeb, ale žádná fakta.“

„Má pravdu,“ prohlásil jistý Melion, který byl Cianovým bratrem. „Jsou to jen řeči, jaké se vykládají vždycky, když je paní tak krásná jako královna a její manžel bývá mimo její lože tak často a na tak dlouhou dobu jako náš král.“

„Jsou to postelové žvásty,“ zasáhl do hovoru Cian. „Chcete snad, abychom si klekli na podlahu a dívali se klíčovou dírkou?“

Přestože to bylo přesně to, co měl Agravain v největší oblibě, rozhořčeně to popřel. Nebyl tak opilý, aby si nevšiml sílící nechuti všech přítomných ublížit královně. Řekl ctnostně: „Špatně jste mi rozuměli, pánové. Za nic na světě bych naší vzácné paní neublížil. Ale kdybychom našli nějaký způsob, jak svrhnout Bedwyra, aniž by to poškodilo královnu…“

„Máš na mysli přísežné doznání, že ji donutil otevřít dveře? Že ji znásilnil?“

„Proč ne? To se dá zařídit. Ta moje holka za peníze potvrdí cokoli a…“

„A co Gareth?“ zeptal se někdo. Bylo všeobecně známo, že se Gareth dvoří jedné z královniných dvorních dam, Linet, ušlechtilé dívce a nepodplatitelné jako sám Gareth.

„No tak dobrá, dobrá!“ Agravain, rudý ve tváři, se prudce se obrátil k Mordredovi. „Máme o čem přemýšlet, ale při samotné temné bohyni, dali jsme se do toho a víme, kdo jde s námi a kdo ne! Ale co ty, Mordrede? Vymyslíme-li to tak, aby královna zůstala stranou, půjdeš s námi? Ze všech lidí právě ty můžeš těžko být Bedwyrovým přítelem.“

„Já?“ Na Mordredově tváři se objevil lehký chladný úsměv, to jediné, co mu zůstalo z Morgause. „Přítel Bedwyra, dvorního maršálka, nejlepšího rytíře, královy pravé ruky v bitvě stejně jako na zasedání rady? Regenta v Artušově nepřítomnosti se všemi Artušovými pravomocemi?“ Odmlčel se. „Sesadit Bedwyra? Co na to mám říct, pánové? Že tuto představu zcela zavrhuji?“ Všichni se dali do smíchu, bušili svými poháry do stolu a křičeli: „Mordred regentem!“

„Ostatně, proč ne? Kdo jiný?“

„Valerius? Ne, je příliš starý.“

„Tak tedy Drustan? Nebo Gawain?“ A pak všichni v jakési nekoordinované jednomyslnosti volali: „Mordred regentem! Kdo jiný? Jeden z nás! Mordred!“

Pak do místnosti vešla mladá žena, křik umlkl a hovor se stočil na neškodné téma, na zítřejší lov.

Když odešli a děvče uklízelo zbytky jídla a rozlitého vína, vyšel si Mordred ven na vzduch.

Proti jeho vůli jím debata a závěrečné pasování na regenta otřáslo. Má být Bedwyr sesazen? A on se má stát plnoprávnou královou pravou rukou a v králově nepřítomnosti nezpochybnitelným regentem? Jednou povýšený, osvědčil by se jako bojovník i jako správce země, a co by bylo pravděpodobnější, než že by ho Artuš ustavil svým dědicem? Dosud jím nebyl; královým dědicem dál zůstával Constantine z Corwallu, syn hraběte Cadora, jehož Artuš, který neměl legitimního prince, prohlásil za svého dědice. Avšak to bylo ještě předtím, než věděl, že jeho vlastní syn byl vlastně už počat. Že nemanželský? Co na tom, vždyť ani Artuš sám nepochází z lože manželského?

Za jeho zády na něho dívka tiše zavolala. Ohlédl se. Vykláněla se z okna ložnice, teplé světlo lampy dopadalo na její dlouhé plavé vlasy a na odhalené rameno a prs. Usmál se a řekl: „Za okamžik,“ ale těžko říct, že ji vůbec viděl. Jeho niterné oko vidělo v temnotě pouze královnu.

Guinevere. Paní se zlatými vlasy, stále ještě krásná, s velkýma šedomodrýma očima, milým hlasem a letmým úsměvem, která svým laskavým důvtipem a veselostí vnášela radost do každé komnaty, v níž právě dlela. Guinevere, která celým srdcem milovala svého pána, ale poznala strach a osamělost, a proto se spřátelila s také nejistým a osamělým chlapcem, pomohla mu pozvednout se z šera ponurých dětských vzpomínek a naučila ho, jak milovat s lehkým srdcem. Její ruce, jež se ho přátelsky dotýkaly, rozpálily plamen, jaký Morgausina nečistá ústa nedokázala ani vykřesat.

Miloval ji. Ne tak jako ostatní ženy. Jeho životem jich prošlo mnoho, počínaje dívčinou na ostrově, s níž jako čtrnáctiletý líhal v úžlabině plné vřesu, a konče ženou, která ho teď právě očekávala. Ale na Guineveru vůbec nemyslel v takovéto souvislosti. Věděl pouze tolik, že ji miluje, a pokud je na těch pomluvách zrnko pravdy, pak, u Hekate, by rád viděl Bedwyrův pád! Král by jí neublížil, tím si byl Mordred jistý, ale mohl by ji je to jen taková možnost čistě s ohledem na svou čest zapudit…

Nezacházel dál. Ostatně lze pochybovat, že si byl vědom toho, jak daleko zašel. Bylo zvláštní, že Mordred, v myšlenkách vždy tak chladnokrevný, byl tentokrát téměř neschopen své myšlenky jasně formulovat. Byl si vědom pouze vlastního hněvu, který v něm vyvolávaly hnusné pomluvy, poskvrňující královnino jméno, a také toho, že se znovu obnovila jeho nedůvěra k dvojčatům a jejich nezodpovědným přátelům. Věděl, byť s jistými pochybnostmi, co je jeho povinností jakožto králova pozorovatele (sám sebe trpce nazýval královým špehem) ve společnosti Mladých Keltů. Měl by Artuše varovat, že Bedwyrovi a královně hrozí nebezpečí. Král brzy přijde pravdě na kloub a pokud by bylo třeba zakročit, musel by zakročit právě on. Tak mu velela povinnost a králova důvěra.

A co s Bedwyrem, jestliže se prokáže, že zklamal královu důvěru?

Mordred odsunul myšlenku stranou a z náhlého popudu, který, i kdyby si ho uvědomil, by si nikdy nepřiznal, se vrátil do domu. Té noci se miloval s tvrdostí, jež mu byla stejně cizí jako předchozí zmatek v duši a která ho bude druhý den stát zlatý náhrdelník na usmířenou.

11

Později v noci, když už se ve městě i v paláci rozhostil klid, se vydal za králem.

Artuš, jak bylo v těchto dnech jeho zvykem, se dlouho do noci zdržoval ve své pracovně. U nohou mu ležel jeho bílý pes Cabal. Bylo to ono štěně, které si vybral právě toho dne, když k němu poprvé přivedli Mordreda. Teď byl starý a jeho jizvy byly dokladem mnoha pamětihodných lovů. Když Mordred vstoupil, zvedl hlavu a tloukl ocasem do podlahy.

Sloužící vyšel z místnosti a král pokynem hlavy propustil i tajemníka.

„Jak se ti vede, Mordrede? Jsem rád, že jsi přišel. Chystal jsem se, že pro tebe ráno pošlu, ale dnes večer se mi to hodí víc. Víš, že mám brzy jet do Bretaně?“

„Říká se to. Tak je to pravda?“

„Ano. Je na čase, abych se sešel se svým příbuzným, králem Hoelem. Rád bych se taky podíval na vlastní oči, jak se tam vyvíjí situace.“

„Kdy odjedeš, pane?“

„Asi za týden. Prý bude hezké počasí.“

Mordred pohlédl na závěsy na okně, jimiž povíval nárazový vítr. „Řekli ti to tvoji proroci?“

Král se zasmál. „Mám jistější zdroje, než jsou oltáře nebo dokonce Nimuí v Jabloňovém dvoře. Ptám se pastevců ze zdejších kopců. Ti se nikdy nemýlí. Ale zapomněl jsem na tebe, ty kluku rybářská! Možná že jsem se měl zeptat tebe?“

Mordred s úsměvem zavrtěl hlavou. „Předvídat počasí bych si možná troufl na ostrovech, třebaže tam někdy předpověď nevycházela ani starcům. Ale tady bych se neodvážil. Tady je úplně jiný svět. A úplně jiná obloha.“

„Nestýská se ti po tamtěch?“

„Ne. Mám tu vše, co jsem si přál.“ Pak dodal: „Moc rád bych se podíval do Bretaně.“

„Tak to je mi líto. Právě jsem se ti chystal říct, že tě tentokrát nechám tady na Camelotu.“

Proti jeho vůli Mordredovi poskočilo srdce. Vyčkával, ale na Artuše se nedíval, aby neuhodl jeho myšlenky.

Ale i pokud je uhodl u Artuše bylo všechno možné –, král pokračoval v řeči: „Bedwyr tu samozřejmě zůstane také. Ale tentokrát bych chtěl, abys dělal víc, než jen pozoroval, jak se věci vyvíjejí; budeš Bedwyrovým zástupcem, tak jako je on mým.“

Na chvíli se rozhostilo ticho. Artuš to sice nechápal, ale se zájmem pozoroval, jak Mordred zbledl a váhá, jako by nevěděl, co říct. Po chvíli se Mordred přece jen vzchopil: „A moji… ostatní orknejští princové? Pojedou s tebou nebo zůstanou tady?“

Artuš to pochopil špatně, a proto ho to překvapilo. Nikdy by ho nenapadlo, že Mordred na své nevlastní bratry žárlí. Kdyby šlo o vojenské tažení, možná by vzal Agravaina a Gaherise s sebou a odčerpal jim tak trochu energie a nespokojenosti, ale protože šlo o něco jiného, řekl rychle a rozhodně: „Ne. Gawain je ve Walesu, jak víš, a ještě tam nějaký čas pobude. Gareth by mi nebyl moc vděčný, kdybych ho odvedl z Camelotu teď, když má před svatbou. A ostatní dva ode mne mohou těžko očekávat nějaký projev přízně. Zůstanou tady.“

Mordred mlčel. Král začal mluvit o nadcházející cestě a o jednání, které povede s králem Hoelem, a pak přešel k úkolům, jež Mordredovi připadnou jako regentovu zástupci. Pes se probudil a podrbal se. Oheň skomíral a Mordred na otcův němý pokyn přihodil do krbu z košíku poleno. Konečně král skončil. Pohlédl na mladého muže.

„Mlčíš, Mordrede. Podívej, naskytne se jiná příležitost. Nebo jednou se mnou pojede Bedwyr a ty tu zůstaneš jako dočasný král. Děsí tě taková představa?“

„Ne, ne. Jsem jsem poctěn.“

„Tak o co jde?“

„Kdybych tě požádal, abys tentokrát vzal Bedwyra s sebou a mne nechal doma, budeš si myslet, že to s tou ctižádostivostí přeháním. Ale přesto tě o to důrazně žádám, králi, můj pane.“

Artuš se na něho zahleděl. „Co to má znamenat?“

„Přišel jsem dnes večer, abych ti řekl, co se povídá mezi Mladými Kelty. Sešli se dnes večer v mém domě. Celý večer se mluvilo převážně o Bedwyrovi. Má nepřátele, těžké nepřátele, a ti kují pikle, aby ho svrhli.“ Zaváhal. Předem věděl, že to bude těžké, ale nevěděl, že to bude tak těžké. „Pane, snažně tě prosím, abys tu během své nepřítomnosti Bedwyra nenechával. Neříkám to proto, že se tak třesu na regentství. Ale protože se šíří klepy o něm a o –“ Zmlkl. Olízl si rty a pak dodal nepřesvědčivě: „Má nepřátele. A šíří se řeči.“

Artušovy oči vypadaly jako dva kusy černého ledu. Vstal a Mordred se rovněž zvedl. Chvěl se a měl proto na sebe vztek. Nevěděl, že žádný muž, který se setkal s tímto tvrdým pohledem, se nedožil jitra.

Král řekl nevýrazným hlasem, který jako by přicházel z velké dálky:

„Řeči se vedou vždycky. Jsou lidé, kteří mluví, a lidé, kteří jim naslouchají. Žádný z nich není můj člověk. Ne, Mordrede, rozuměl jsem ti až moc dobře. Nejsem hluchý ani slepý. Není o čem vést takové řeči. Není o čem mluvit.“

Mordred polkl. „Nic jsem neřekl, pane.“

„A já nic neslyšel. A teď jdi.“

Propustil ho kývnutím hlavy kratším, než předtím svého sluhu. Mordred se uklonil a odcházel.

Měl už ruku na klice, když ho králův hlas zastavil.

„Mordrede!“

Obrátil se. „Můj pane?“

„Na věci se nic nemění. Zůstaneš tu s regentem jako jeho zástupce.“

„Jak si přeješ, pane.“

Král pokračoval změněným hlasem: „Měl jsem si uvědomit, že jsem to byl já, kdo tě žádal, abys je poslouchal, a nemám tudíž právo kárat tě, že jsi je vyslechl a že jsi mi to přišel říct. Pokud jde o Bedwyra, je mu jasné, po čem jeho nepřátelé baží.“

Konečky prstů se opřel o desku stolu a odmlčel se. Mordred čekal. Král s očima sklopenýma pokračoval: „Mordrede, o některých věcech je lépe nemluvit, ba lépe o nich ani nevědět. Rozumíš mi?“

„Myslím, že rozumím,“ odpověděl Mordred. A opravdu si to myslel, ač byl jeho odhad králova postoje stejně mylný, jak mylně předtím hodnotil král Mordreda. Bylo jasné, že Artuš ví, co se o Bedwyrovi a královně povídá, a rozhodl se nevšímat si toho. Což může znamenat pouze jediné: ať na těch řečech něco je nebo není, král je rozhodnut nic nepodnikat. Chtěl se vyvarovat pozdvižení, které by muselo vyústit v přímé obvinění králova zástupce a královny. Až potud měl Mordred pravdu. Mýlil se však ve svém konečném závěru, které učinil jako muž, a nikoliv jako princ: totiž že Artušovi je ta záležitost lhostejná a rozhodl se nevšímat si jí s ohledem na vlastní hrdost a také na politiku. „Myslím že ano, pane,“ opakoval.

Artuš se napřímil a usmál se. Mrazivý pohled zmizel, ale vypadal velice unaveně. „Bdi tady místo mne, synu, a služ královně. Bedwyra považuj za svého přítele a mého oddaného služebníka. A teď tedy dobrou noc.“

Brzy poté král odjel z Camelotu do Bretaně. Mordred zjistil, že jeho práce jakožto regentova zástupce s sebou přináší řadu celodenních zasedání v Kruhové síni, kde je třeba vyslechnout žádosti, po dnech se střídat v dohledu na výcvik vojska a každý večer po veřejné večeři v síni (kde byly často předkládány další žádosti a prosby) se uchýlit do královy pracovny a tam zpracovávat hromadící se tabulky a dokumenty.

Na veřejnosti jako obvykle zaujímal Bedwyr královo místo vedle královny, ale jak se Mordred, který je ledabyle pozoroval, mohl přesvědčit, nevyhledával příležitost k osobnímu rozhovoru a on ani Guinevere se nikdy nepokusili vyhnout se jeho společnosti. Když regent mluvil s královnou, což bylo každý den ráno, byl Mordred pokaždé u toho. Při večeři sedal Mordred po její levici; a také vždy kráčel po její levici, když se s Bedwyrem a svými dvorními dámami procházela na zahradě.

Mordred shledal, že se s Bedwyrem překvapivě dobře spolupracuje. Starší muž často ustupoval do pozadí a ponechával svému zástupci volné pole působnosti. Brzy předával tři z pěti rozsudků Mordredovi, vymínil si pouze, že rozsudky musí být před vynesením v soukromí schváleny. Nedorozumění byla vzácná, a jak plynul čas, Mordred shledával, že stále více rozhodnutí dělá sám. Za pozornost stálo i to, že jak se blížil králův návrat, nahromaděné práce, která na krále čekala, bylo podstatně méně než za jeho předchozí nepřítomnosti.

Avšak stejně tak bylo zjevné, že Bedwyr, navzdory tomu, že mu jeho břímě bylo ulehčeno, byl čím dál tím zamlklejší a nervóznější. Na jeho tváři se objevily vrásky a v očích měl stíny. Při večeři se nakláněl ke královně s nepřítomným úsměvem na rtech, naslouchal jejímu tichému hlasu, jedl málo, ale hodně pil. Později v pracovně seděl po dlouhou dobu mlčky a hleděl do ohně, až se na něho Mordred nebo některý ze sekretářů obrátil s dotazem a vrátil ho tak ke společné práci.

To všechno Mordred viděl a sledoval. Pro něho byla blízkost Guinevery radostí a mukou zároveň. Kdyby si vyměnila s Bedwyrem pohled, dotek či chápavé gesto, byl by si toho Mordred určitě všiml, nebo by to dokonce vycítil. Ale nic takového se nedělo; vnímal jen Bedwyrovo mlčení a pocit vznášejícího se napětí a možná ještě mimořádně veselé královnino švitoření a smích, když se svými společnicemi poctila svou přítomností nějakou dvorní zábavu. Obojí bylo možno připsat na vrub úředním starostem a napětí, jež vyvolávala Artušova nepřítomnost. Nakonec Mordred, pamětliv posledního rozhovoru s králem, klepy, kolující mezi Mladými Kelty, pustil z hlavy.

Jednou večer už dávno po večeři, když naposledy přitiskli královu pečeť na dokument, tajemník ji opět uložil do truhlice, popřál oběma mužům dobrou noc a odešel, ozvalo se klepání na dveře a sluha ohlásil návštěvníka.

Byl to Bors, jeden ze starších rytířů, družiník, který během celého tažení bojoval po Artušově a Bedwyrově boku a byl s nimi i v bitvě u Badon Hillu. Byl to prostý člověk, králi naprosto oddaný, ale bylo

0 něm známo, že čeká na další bojové akce stejně netrpělivě jako Mladí Keltové. Nebyl to dvořan, na etiketu nedbal a stýskalo se mu po jednoduchém životě v poli.

Pozdravil Bewyra po vojensku a se strohostí sobě vlastní mu vyřídil vzkaz: „Máš jít ke královně. Má nějaký dopis, který ti chce ukázat.“

Na okamžik se rozhostilo prázdné ticho. Pak se Bedwyr zvedl. „Je už pozdě. Jistě se uchýlila na lože. Musí to být něco důležitého.“

„Řekla to. Jinak by mě přece neposílala.“

Mordred povstal zároveň s Bedwyrem. „Dopis? Přinesl jej kurýr?“

„Asi ano. Víte přece, s jakým zpožděním sem dnes dorazil. Sami jste dostali zbytek pošty teprve před chvílí.“

Byla to pravda. Muže, jehož očekávali před západem slunce, zdržela cestou nečekaná záplava, a tak přijel poměrně pozdě. Proto se i oni ve své práci opozdili.

„O žádném dopise pro královnu se nezmiňoval,“ podotkl Mordred.

Bedwyr řekl ostře: „A proč by se měl zmiňovat? Je-li určen královně, nic nám do toho není, ledaže by se sama rozhodla mě o něm informovat. Dobrá, Borsi, hned tam zajdu.“

„Mám jí říct, že přijdeš?“

„Není třeba. Pošlu k ní Ulfina. Jdi si lehnout, a ty, Mordrede, také. Dobrou noc.“

Za řeči si připínal opasek, který odložil, než se pustili do večerního díla. Sluha mu přinesl plášť. Koutkem oka pozoroval Mordredovo váhání a opakoval poněkud stroze: „Dobrou noc.“

Nedalo se nic dělat, Mordred následoval Borse.

Bors kráčel po chodbě dlouhým krokem člověka, zvyklého pohybovat se pod širým nebem. Mordred, který ho chtěl dohonit, už neslyšel, jak Bedwyr řekl spěšně královu komorníkovi:

„Jdi říct královně, že za chvilku přijdu. Řekni jí… Její paní se určitě také uložily, když si šla lehnout. Postarej se, aby až přijdu, byla některá z nich s královnou v ložnici. Jestli služebné usnuly, probuď je. Rozuměl jsi?“

Ulfin byl už léta královým hlavním komorníkem. Řekl stručně: „Ano, pane,“ a odešel.

Mordred a Bors, kteří šli společně přes zahradní nádvoří, viděli, jak spěchá ke královniným komnatám.

Bors řekl náhle: „Stejně se mi to nelíbí.“

„Nějaký dopis ale přišel, ne?“

„Já ho neviděl. Viděl jsem, jak přijel ten posel. A i kdyby byla pravda, že přivezl dopis pro královnu, proč s ním potřebuje mluvit zrovna teď? Bude skoro půlnoc. Copak by to nepočkalo do rána? Jak říkám, tohle se mi vůbec nelíbí.“

Mordred se po něm podíval. Je možné, že pomluvy dorazily i k sluchu tohoto oddaného veterána? Bors ještě dodal: „Kdyby se králi něco přihodilo, pak by jistě zprávu o tom dostal hned taky Bedwyr. Co je to za záležitost, o níž musí jednat o půlnoci mezi čtyřma očima?“

„To bych taky rád věděl,“ souhlasil Mordred. Bors na něho vrhl pronikavý pohled, ale pak pouze dodal drsně:

„Inu, nejlíp uděláme, když si půjdeme lehnout a budeme si hledět svého.“

Když došli do síně, kde spala většina svobodných mladíků, viděli, že někteří jsou ještě vzhůru. Gaheris byl jakžtakž střízlivý, ale Agravain byl jako obvykle opilý a k tomu měl spoustu řečí. Gareth seděl u stolu s Collesem a dva další hráli u hasnoucího ohniště v kostky.

Bors popřál Mordredovi dobrou noc a odbočil a Mordred, který v králově nepřítomnosti bydlel a spal v paláci, zamířil přes síň ke schodišti vedoucímu do jeho komnat. Než k němu stačil dojít, jeden z mladých rytířů z Walesu, jménem Cian, se hnal z nádvoří do síně a ve dveřích narazil na Borse. Na okamžik se zarazil a mžoural, než jeho oči přivykly světlu. Gaheris, který uhodl, kde byl, na něho zavolal jakousi drzost, Colles se drsně zasmál a ukazoval mu na kalhoty, které si dosud nestačil zapnout.

Nevšímal si toho. Rychlým krokem došel až doprostřed síně a oznámil naléhavým hlasem: „Bedwyr šel ke královně. Viděl jsem ho. Přímo jejím soukromým vchodem. V okně její ložnice svítí lampa.“

Agravain okamžitě vyskočil. „To že udělal, u všech hromů?“

Gaheris se vymotal, konečně vstal. Měl ruku na meči. „Tak je to pravda. Všichni jsme to věděli! Dobrá, podíváme se, co tomu král řekne, až uslyší, že jeho žena lehá s milencem.“

„Na co čekáme?“ ozval se Mador. „Teď je nachytáme spolu!“

Mordred, který už stál na prvním schodu, zvýšil hlas ve snaze je překřičet. „Královna pro něho poslala. Kurýr jí přivezl dopis. Patrně od krále. Stojí v něm něco, o čem musí mluvit s Bedwyrem Ten vzkaz mu vyřizoval Bors. Řekni jim to, Borsi!“

„Je to pravda,“ řekl starý muž, ale v jeho hlase zněly dosud pochybnosti, a Mador zvolal mazaně: „Tak tobě se to taky nezamlouvá, co? Taky se to k tobě doneslo? Dobrá, když se radí o králově dopise, přidejme se k nim! Kdo by proti tomu mohl něco namítat?“

Mordred volal: „Dejte pokoj, vy blázni! Říkám vám, že jsem byl u toho. Je to pravda! Zbláznili jste se? Myslete na krále! Ať zjistíme cokoli…“

„Jo, ať zjistíme cokoli,“ blekotal Agravain těžkým jazykem. „Když je to porada, přidáme se jako královi věrní –“

„A je-li to dostaveníčko dvou zamilovaných,“ navázal Gaheris, „posloužíme králi jinak.“

„Neodvažujte se jí dotknout!“ Mordred si, hnaný strachem, razil cestu jejich houfcem a popadl Gaherise za ruku.

„Jí? Tentokrát ne.“ Gaheris byl opilý, ale na nohou stál pevně a smál se svýma napůl šílenýma očima. „Ale Bedwyr, jó, jestli je Bedwyr tam, kde si myslím že je, bude nám král muset za tuto noční službu poděkovat!“

Bors na ně cosi volal, ale přeřvali ho. Mordred, který stále ještě svíral Gaherisovu paži, mluvil rychle a rozumně a snažil se ovlivnit davovou náladu. Ale vypili toho příliš mnoho, dozráli k činu a nenáviděli Bedwyra. Nedali se zastavit. Mordred, který stále svíral Gaherisův rukáv, byl nesen proudem s ostatními bylo jich v této chvíli asi tucet a vlekli s sebou také Borse, a dokonce i pobledlého Garetha, který tvořil zadní voj. Přehnali se stínem pod arkádami lemujícími zahradní nádvoří až ke dveřím do královniných soukromých komnat. Strážný byl sice rozespalý, ale postavil se do pozoru při zdi, otevíraje ústa k protestu. Pak v davu spatřil Mordreda a v okamžiku, kdy zaváhal, ho Colles umlčel úderem jílce své dýky.

Tento násilný čin zapůsobil jako dotek uvolňující tětivu napjatého luku. Mladíci s řevem proběhli dveřmi a hnali se po schodech vzhůru ke královniným komnatám. Colles stojící v jejich čele zabušil na dřevo jílcem svého meče a zvolal:

„Otevřete! Otevřete ve jménu krále!“

V zajetí davu, jímž se pokoušet prodrat, zaslechl Mordred z královnina předpokoje zděšený ženský křik. Jiné hlasy, pronikavé a naléhavé, se utápěly v řevu na schodišti.

„Otevřete dveře! To je zrada! Zrada na králi!“

V té chvíli se dveře prudce otevřely, a to tak rychle, že všem muselo být jasné, že vůbec nebyly zamčené.

Držela je mladá dívka. Místnost osvětlovaly pouze noční lampy. Uvnitř byly tři nebo čtyři ženy; měly na sobě volné přehozy, svědčící o tom, že pod nimi měly pouze noční šat a právě vyskočily z lože. Jedna z nich, starší paní s šedivými vlasy, které se uvolnily a padaly jí do tváře, jako by byla právě vytržena ze spánku, se rozběhla ke dveřím královniny ložnice a postavila se k nim, aby mužům zahradila cestu.

„Co to děláte? Co to má znamenat? Collesi, to je neslýchané A ty, princi Agravaine? Chcete-li mluvit s lordem Bedwyrem –“

„Ustup, matko,“ poručil kdosi bez dechu a ženu prudce odstrčil. V té chvíli se Colles a Agravain znovu dali do křiku. „Zrada, zrada na králi!“ řvali a s tasenými meči se navalili na královniny dveře.

Ve vřavě, rámusení a křiku vyděšených žen slyšel Mordred Garethův bezdechý hlas:

„Linet! Neboj se. Bors šel pro stráže. Zůstaň tam a drž se vzadu. Nic se ti nestane –“

Potom se mezi dvěma údery dveře náhle rozlétly a v nich se objevil Bedwyr.

Královninu komnatu jasně osvětlovala závěsná stříbrná lampa v podobě draka. K překvapení útočníků bylo možno celou místnost přehlédnout jediným bystrým pohledem.

U zadní stěny stálo velké lůžko. Pokrývky byly zmuchlané, vždyť když jí přinesli dopis pokud takový dopis skutečně existoval byla královna už na loži. Byla, stejně jako její dámy, zahalena od šíje až po paty do teplého volného přehozu z bílé vlny, modře přepásaného, a na nohou měla kožešinové trepky z bílého hermelínu. Zlaté vlasy měla spletené do copů s modrou stuhou, které jí spadaly po zádech. Vypadala jako děvčátko. A také vypadala velice vylekaně. Zpola se zvedla z křesla, v němž seděla, a svírala ruce ustrašené služebné, která se choulila na podložce u jejích nohou.

Bedwyr ve dveřích byl oblečen tak, jak ho Mordred viděl chvíli předtím, neměl však u sebe meč ani dýku. Ač řádně oděn, byl tváří v tvář mečům ježícím se mezi dveřmi –, řečeno žargonem válečníků, úplně nahý. Jako zkušený voják zareagoval bleskovým výpadem. Jakmile Colles, stále ještě v první řadě, napřáhl meč, Bedwyr rychlým krouživým pohybem svého těžkého pláště odhodil jeho ostří stranou a pěstí udeřil útočníka do krku. Muž zavrávoral, Bedwyr mu vytrhl meč z ruky a proklál ho.

„Smilník! Vrah!“ zaječel Agravain. Hlas mu ztěžkl alkoholem či vášní, ale jeho meč byl pohotový. Mordred cosi vykřikl a skočil po něm, ale Agravain jeho ruku odstrčil a hnal se, vražedné ostří napřažené, přímo po Bedwyrovi. Collesovo tělo zpola zatarasilo vchod do komnaty a Agravain se na okamžik ocitl sám tváří v tvář Bedwyrovu meči. V té chvíli Bedwyr, veterán mnoha bitev, blyštící se meč svého protivníka lehce a bez námahy odrazil a probodl mu srdce.

Avšak ani tato smrt dav nezadržela. Mador, který se tlačil za Agravainem, se dostal k Bedwyrovi dřív, než Bedwyr stačil vytáhnout meč z Agrawainova těla. Gareth hlasem, který rozčilením přeskakoval, volal: „Je opilý! Pro všechno na světě A pak pronikavě, ve smrtelné panice, vykřikl: „Gaherisi, to ne!“

Ale Gaheris, ten vrah žen, lehce přeskočil Agravainovu mrtvolu, přehnal se kolem mečů, vířících kolem bojujícího Bedwyra, a řítil se s taseným mečem na královnu.

Ani se nepohnula. Celá ta mela trvala jen pár vteřin. Stála jako přimražená, vyděšené dvorní dámy přikrčené u jejích nohou, a sledovala jen očima záblesky smrtícího kovu, kmitajícího kolem Bedwyra. Pokud věděla o Gaherisovi a o tom, že ji bezprostředně ohrožuje, nedala to najevo. Ba ani ruku nezvedla, aby odvrátila jeho úder.

„Děvko!“ zvolal Gaheris a vrhl se na ni.

Vtom mu Mordred, který stál za jeho zády, vyrazil meč z ruky. Gaheris se obrátil a zaklel. Mordredův meč sjel po Gaherisově ostří a jílce se do sebe zaklesly. Oba muži tělo na tělo potácivě doráželi jeden na druhého. Gaheris uskočil, kopl do královniny stoličky a ta odletěla. Služebná vyjekla a královna se konečně s výkřikem probrala a postavila se zády ke zdi. Gaheris s kletbou vytáhl dýku a znovu se hnal za ní. Mordred ale levou rukou vytasil svoji a jílcem tvrdě udeřil svého nevlastního bratra do spánku. Gaheris padl jako kámen. Mordred těžce oddychoval a otočil se ke královně, avšak ocitl se tváří v tvář Bedwyrově čepeli a Bedwyrovým očím, v nichž četl vraždu.

Bedwyr, ač zaneprázdněn bojem, zahlédl i přes závoj krve, stékající mu z povrchové rány po čele, náhlý útok na královnu a boj kolem jejího křesla. Začal si k ní razit cestu a zuřivost a zoufalství, jež se ho zmocnilo, mu nepopřálo času myslet. Gareth, už nechráněn Agravainovým tělem, který dál jen zoufale opakoval „Je opilý!“, byl probodnut a zemřel v kaluži vlastní krve téměř u královniných nohou. Vzápětí se ten smrtonosný meč, zrudlý jeho krví až po jílec, utkal s mečem Mordredovým a Mordred, který neměl čas promluvit ani ustoupit, musel bojovat o život.

Jako v mlze k němu doléhala další vlna vzrušení. Jedna z žen vběhla bez ohledu na nebezpečí do královniny ložnice, poklekla u Garethova těla, dala se do nářku a bez ustání ho volala jménem. Její nářek se nesl po celé chodbě, po níž ostatní běželi pro pomoc. Bedwyr, který sekal a bodal kolem sebe, vykřikl jakýsi rozkaz a Mordred poznal, že přivolaná stráž právě dorazila. Gaheris, klečící na podlaze na kolenou, se pokoušel vstát. Ruka mu klouzala v Garethově krvi. Strážci sevřeli Madora mezi sebe a vlekli ho s křikem pryč. Ostatní, z nichž někteří dosud kladli odpor, byli postupně přemoženi a odvedeni. Královna něco volala, ale v té vřavě ji nikdo neslyšel.

Mordred vnímal zejména dvě podstatné věci: Bedwyrovy oči, z nichž čišela ledová zuřivost, a poznání, že i v této ráži se králův maršálek záměrně varuje toho, aby králova syna zabil nebo zmrzačil. Když se taková možnost naskytla, přehlédl ji, další nevyužil. Bedwyrův meč se svezl po Mordredově břitu a zasáhl mladšího muže čistou ranou do nadloktí pravé ruky, v níž držel meč. Když Mordred zavrávoral, Bedwyr nakročil a zasadil mu jílcem dýky těžký úder do spánku.

Mordred klesl k zemi. Padl přes Garethovy rozhozené paže a slzy dívčiny, která oplakávala svého milého, dopadly na jeho tvář.

Bolest zatím necítil, ale šly na něho mrákoty a vnímal vřavu dorážející jako mořský příboj. Boj byl u konce. Jeho hlava se téměř dotýkala lemu královnina roucha. Matně sledoval, jak Bedwyr překračuje jeho tělo a bere královniny ruce do svých. Slyšel, jak jí tiše a naléhavě říká: „Nedotkli se tě, paní? Jsi v pořádku?“ A pak její roztřesenou odpověď: „Jsi raněný? Ach, můj milý –“ Chvatně odpověděl: „Ne, to je jen škrábanec. Už je po všem. Ale musím tě zanechat v péči tvých společnic. Uklidni se, paní, je opravdu po všem.“

Gaherise, který byl už na nohou, ale krvácel z hluboké rány v paži, odvlekly stráže jako omámeného bez odporu pryč. Bors byl tady, tvářil se tragicky a mluvil naléhavě, ale jeho slova přicházela a odcházela jako vzdouvající se mořské vlny podle úderů Mordredova tepu. Začínala se hlásit bolest. Jeden ze strážných řekl:

„Paní –“a pokusil se zvednout Linet zhroucenou na Gaherisově těle. Pak přišla královna a poklekla vedle Mordreda. Cítil její vůni, cítil měkkou vlnu jejího šatu. Jeho krev potřísnila její šat, ale nevšímala si toho. Pokoušel se ji oslovit, chtěl jí říci „paní,“ ale nevydal ani hlásku.

Každopádně se nestarala o něho. Ovinula paže kolem Linet, její útěšný hlas byl prostoupen žalem. Dívka se nakonec nechala zvednout a odvést, stráž se chopila Garethova těla a odnášela je. Těsně předtím, než Mordred ztratil vědomí, uviděl vedle sebe na podlaze zmačkaný papír, který vypadl z královnina šatu, když klečela vedle něho.

Spatřil rukopis, elegantní a pravidelný, z ruky zkušeného písaře. A úplně dole pečeť. Poznal ji. Byla to Artušova pečeť. Takže zvěst o dopise se nakonec ukázala být pravdivá.

12

Když se Mordred probral z první hluboké mdloby a vrátilo se mu vědomí, shledal, že se nachází ve svém vlastním domě, u lůžka sedí jeho milenka a nad ním se sklání Gaheris.

Mordredovi třeštila hlava a byl velice zesláblý. Jeho ránu sice spěšně vymyli a ovázali, ale krev prosakovala a celá paže krutě bolela. Nebyl schopen si vzpomenout, jak se sem dostal. Neměl tušení, že když ho odnášeli z královniny ložnice, Bedwyr křikl na stráže, aby se postaraly o jeho bezpečnost a ošetřily jeho zranění. Bedwyr skutečně neměl na mysli nic víc než bezpečnost králova syna do té doby, než se král vrátí, ale strážní, kteří bitku neviděli, to v nastalé vřavě a spěchu pochopili tak, že se Mordred bil po regentově boku, a tak ho odnesli rovnou do jeho domu a svěřili ho do péče jeho milenky. V nastalém zmatku sem prchl také Gaheris (jemuž se podařilo předstírat, že jeho zranění je vážnější, než bylo ve skutečnosti, a oklamat tak stráže) s jedinou myšlenkou: dostat se z Camelotu, než se král vrátí, a využít k tomuto účelu Mordreda.

Neboť Artuš se vracel mnohem dřív, než byl očekáván. Osudným dopisem, s nímž vypravil posla už na zpáteční cestě, chtěl královnu připravit na svůj brzký příjezd žádal ji, aby také okamžitě vyrozuměla Bedwyra. Mluvilo se o tom mezi strážnými a Gaheris je vyslechl. Vzhledem k tomu, že měl kurýr zpoždění, mu bylo jasné, že král přijede pouhých pár hodin po něm.

A tak se Gaheris naléhavě naklonil nad bratrovo lůžko.

„No tak, bratře, pospěš si, než si na tebe vzpomenou. Stráže tě sem přinesly omylem. Brzy se zjistí, že jsi byl jedním z nás, a přijdou si pro tebe. Spěchej! Musíme vyrazit. Když pojedeš se mnou, nic se ti nestane.“

Mordred nejistě zamrkal. Z tváře mu zmizela veškerá barva a nemohl zaostřit oči. Gaheris vzal láhev kořalky a nalil plný pohár. „Vypij to, a hoď sebou, člověče. Mám tady sluhu. Vezmeme tě mezi sebe.“

Kořalka pálila Mordreda na rtech. Vzápětí jako by se zvedla mlha a jemu se vrátila paměť.

Neurčitě si pomyslel, že je to od Gaherise šlechetné. On přece Gaherise udeřil a ten padl k zemi. Pak se Bedwyr pokoušel jeho, Mordreda, zabít, a královna mu ani slůvkem nebránila. Ani tehdy, ani teď, a jestli ho stráže mají odvést jako zrádce… Královna. Přála si jeho smrt, třebaže jí zachránil život. A on věděl proč. Plující mračna mu přivála důvod, zřejmý a jasně logický. Věděla o Merlinově proroctví, a tudíž si přála, aby zemřel. A Bedwyr také. Proto budou oba lhát a nikdo se nedozví, že se pokoušel zrádce zastavit a že královnu před Gaherisem, vrahem žen, zachránil on. A až se král vrátí, bude on, Mordred, Artušův syn, označen před zraky všech lidí za zrádce…

„Tak dělej!“ naléhal Gaheris.

Nikdo ze strážných se zatím neobjevoval. Nakonec to bylo snadné. Z jedné strany ho vzal kolem pasu Gaheris a z druhé ho podpírala jeho dívka a tak došel, či spíše doplul na temnou ulici, kde v napjatém tichu čekal Gaherisův sluha s koňmi. Nějak dostali Mordreda do sedla, oba ho podepřeli a vyjeli z města ke Královské bráně.

Tam je zastavila hlídka. Gaheris maličko ustoupil do stínu, tvář zahalenou na ochranu před dotírajícím chladem, a mlčel. Sluha předjel s Mordredem po boku a řekl netrpělivě:

„To je princ Mordred. Jak víte, byl raněn. Máme ho dopravit do Jabloňového dvora. Pospěšte si.“

Strážní věděli, co se stalo, zpráva se roznesla na křídlech jitřního vánku. Otevřeli bránu, jezdci jí projeli a byli volní. Gaheris jásavě zvolal: „Podařilo se! Jsme na svobodě! Ale teď se musíme co nejrychleji zbavit té přítěže.“

Mordred si z této cesty nic nepamatoval. Jen matně si vzpomínal, že padal, že ho někdo přehodil přes koně Gaherisova sluhy a že přetrpěl strašnou jízdu, která mu vytřásala duši z těla. Cítil, jak teplá krev prosakuje obvazy; po nějaké době, která mu připadala jako věčnost, koně zastavili a nastal vytoužený klid.

Na jeho tvář dopadal déšť. Byl chladný a osvěžující. Měl pocit, že jeho tělo, byť dobře zabalené, leží ve vroucí vodě. A opět jako by se vznášel. Zvuky k němu doléhaly v opakujících se úderech jako pulzující krev, řinoucí se z jeho rány. Někdo byl to Gaheris řekl:

„To stačí. Neboj se, člověče. Bratři se o něho postarají. Jo, koně taky. Uvaž ho tamhle. Hoď sebou! A teď rychle pryč!“

Položili ho tváří na vlhký kámen. Tělo ho pálilo a chvělo se. Bylo zvláštní, že i když se koně už zastavili, v jeho žilách dále zněly údery koňských kopyt.

Sluha sáhl přes něho a zatahal za provaz. Někde v dáli se rozezněl zvonek. Než jeho hlas utichl, byli koně pryč. Odnikud nebylo slyšet žádný zvuk krom deště, dopadajícího vytrvale na kamenný schod, kam ho položili.

Artuš, který byl kurýrovi takřka v patách, vjel ráno do města, kde to bzučelo jako v rozbouřeném úlu. Poslal pro regenta ještě dřív, než setřásl prach cest.

Když sloužící ohlásil Bedwyra, seděl král za stolem ve své pracovně a sluha mu stahoval odřené a zablácené jezdecké boty. Okamžitě boty popadl a nehledě na žádného z obou mužů, rychle odešel. Ulfin byl Artušovým komorníkem po celou dobu jeho vlády. Vyslechl více klepů než kdokoli jiný, ale sám mluvil podstatně méně než všichni ostatní. Avšak v této chvíli se i jemu, muži mlčenlivému a důvěryhodnému, ulevilo, když vyšel ze dveří. O některých věcech je nejen lépe nemluvit, ale ani o nich nevědět.

Oba muži měli na mysli jedno jediné. Z Artušových očí se dala vyčíst prosba příteli: „Nenuť mě, abych ti kladl otázky. Vyhněme se nějak, jakkoli, této léčce a vraťme se zase na volnou cestu vzájemné důvěry. Na tomto mlčení závisí více než přátelství, více než láska. Zdá se, že nyní na něm bude záviset i mé království.“

Orknejští princové a jejich klika by byli patrně překvapeni, kdyby slyšeli jejich první slova. Ale oba, král i jeho regent, věděli, že lze-li se vyhnout prvnímu a největšímu problému, druhý budou muset řešit velice brzy: a to byl Gawain z Orknejských ostrovů.

Král vklouzl do kožešinových trepek a sedě ve svém mohutném křesle, obrátil se na Bedwyra a řekl zuřivě a podrážděně: „U všech pozemních bohů, to jsi je musel zabíjet?“

Bedwyr svým gestem vyjádřil zoufalství.

„Co jsem měl dělat? Collese jsem opravdu byl nucen zabít. Byl jsem nahý a on se po mně hnal s mečem. Musel jsem to udělat. Neměl jsem jinou možnost, jinak by byl on zabil mne. Pokud jde o Garetha, toho upřímně lituji. Je to má vina. Nevěřím, že patřil ke zrádcům, ale když se strhla mela, byl tam mezi tou bandou, protože se bál o Linet. Přiznávám, že jsem ho v té tlačenici ani pořádně neviděl. Zkřížil jsem svůj meč s Gaherisem, ale jen na okamžik. Myslím, že jsem ho zasáhl, ale byl to pouhý škrábanec, a pak mi zmizel z očí. A když padl Agravain, musel jsem myslet jen na královnu. Gaheris byl vůdcem smečky a pořád na ni vyřvával urážky. Vzpomněl jsem si, jak se zachoval k vlastní matce.“ Zaváhal. „Bylo to celé jako hrůzostrašný sen. Meče, řev, urážky, celá banda se hnala po královně a ta, chudinka, tam stála oněmělá hrůzou a otřesená tím, jak se v několika minutách klid změnil v krvavou bitku. Už jsi s ní mluvil, Artuši? Jak její?“

„Prý se jí daří celkem dobře, ale je ještě otřesená. Když jsem k ní poslal, byla u Linet. Půjdu za ní, hned jak se dám po cestě do pořádku. A teď mi to dovyprávěj do konce. Co se stalo s Mordredem? Prý byl raněný a odjel či spíše utekl s Gaherisem. To je něco, co nechápu. Stýkal se s Mladými Kelty výhradně na moji žádost. Po pravdě řečeno, tu noc před mým odjezdem z Camelotu mě přišel varovat před něčím, co ti mládenci chystají… Ty jsi to patrně nevěděl. Je to moje chyba, asi jsem ti to měl říct, ale bylo v tom něco…“ Nedořekl a Bedwyr pouze přikývl. Toto byla sporná půda, na níž mohli oba muži spolu jednat beze slova. Artuš svraštil čelo a znepokojeně se podíval po Bedwyrovi. „Nemohu tě kárat za to, že jsi obrátil svůj meč proti němu, jak jsi to mohl vědět? Ale co královna? Její tak oddaný říkali jsme tomu chlapecká láska, já jsem ho pozoroval s úsměvem a ona také –, tak proč by jí, u všech hromů, chtěl ublížit?“

„Nikdo netvrdí, že to měl v úmyslu. Já vlastně pořádně nevím, co se tam dělo. Když jsem se utkal s Mordredem, byla celá ta záležitost už téměř u konce. Královna byla v bezpečí za mými zády a mezitím dorazily stráže. Byl bych ho odzbrojil a pak si s ním promluvil, anebo počkal na tvůj návrat, ale Mordred je příliš dobrý šermíř. Musel jsem ho zranit, abych mu vyrazil meč z ruky.“

„Tak tedy,“ řekl Artuš s povzdechem, „Mordred je pryč. Ale proč? A hlavně, proč s Gaherisem ledaže by měl v úmyslu ho dál sledovat?“

„Samozřejmě je ti jasné, kam teď oba dva zamíří. A chápu, že tam těžko můžeš poslat Gawaina. Tak tedy, kdy a kam?“

„Pokud jde o to „kdy“ rozhodně ne hned.“ Artuš zaváhal a pak zpříma pohlédl na druhého muže. „Nejdříve ze všeho ti musím před zraky veřejnosti podat důkaz toho, jakou mám v tebe důvěru.“

A jakoby bezmyšlenkovitě přejel rukou desku svého stolu. Byla ze zeleného žilkovaného mramoru se zlatým kováním po obvodu. Když král přišel, hodil na ni své rukavice a Ulfin je tam nechal ležet, když kvapně odcházel. Teď Artuš jednu zvedl a protáhl ji mezi prsty. Byla to rukavice z nejjemnější teletiny, hebké jako samet. Manžeta byla vyšívaná hedvábnými nitěmi v duhových barvách a pošitá drobnými říčními perlami. Byla dílem samotné královny, která nedovolila svým společnicím udělat na ní jediný steh. Perly pocházely z řek její rodné země.

Oči obou mužů se setkaly. V Bedwyrových tmavých očích básníka se zračil hluboký smutek. Královy oči byly zasmušilé, ale shlížely na něho laskavě.

„A pokud jde o to „kam“, myslím, že tvůj příbuzný na vašem rodinném hradu v Bretani tě s radostí uvítá. Byl bych rád, kdybys odjel právě tam. Když budeš tak laskav, zajeď napřed ke králi Hoelovi do Kerreku. Určitě bude rád, že budeš nablízku. Pro něho teď nastaly těžké časy a on je už starý a v poslední době churaví. Ale o tom si promluvíme zevrubněji, ještě než odjedeš. Teď musím zajít za královnou.“

Od Guinevery se král ke své obrovské úlevě dozvěděl pravdu. Nejenže ji nechtěl Mordred napadnout, ale postavil se do cesty Gaherisovi, který se na ni řítil s obnaženým mečem. Gaherise vlastně srazil k zemi on, těsně předtím, než na něho zaútočil Bedwyr. K útěku ho zřejmě vedla obava, že bude ztotožněn se zrádnou klikou z řad Mladých Keltů (a Bedwyr ho zjevně za jednoho z nich považoval). Byla to záhada, protože Bors stejně jako královna by na jeho loajalitu přísahali, ale ještě větší záhadou bylo to, co následovalo: proč uprchl a ze všech lidí zrovna s Gaherisem? Když ale vyslechli Mordredovu milenku, dostalo se jim prvního vysvětlení. Gaherisovi, který krvácel a zřejmě propadl panice, se podařilo přesvědčit ji, že jejímu milému hrozí nebezpečí; pak už bylo snadné přesvědčit i zesláblého prince, který byl sotva při vědomí, že jeho jedinou nadějí je útěk. Ona sama přidala své prosby ke Gaherisovu naléhání, pomohla mu nasednout na koně a dívala se za ním, když odjížděl.

Konec příběhu dopověděla hlídka u brány a celá pravda vyšla najevo. Gaheris použil raněného muže jako štít a propustku na svobodu. Artuš, který si nyní dělal o zdraví a život svého syna velké starosti, vyslal okamžitě královské kurýry, aby Mordreda našli a přivedli domů. Když přinesli zprávu, že ani Gaheris, ani Mordred u Gawaina nejsou, nařídil král, aby bylo po jeho synovi zahájeno široké pátrání v celé zemi. Gaherise měli příkaz zatknout. Měl být držen ve vězení, dokud král nepromluví s Gawainem, který byl už na cestě na Camelot.

Gareth byl jako jediný z mrtvých uložen do královské kaple. Po pohřbu se Linet odebere se svým žalem zpět do otcovského domu. Všechno skončilo, ale nad Camelotem se dál vznášela hrozba jakési pohromy, jako by jeho pozlacené věže a jasná červeň, zeleň a modř jeho praporců byla potřísněna šedí nadcházejícího smutku. Královna nosila smuteční šat za Garetha a za ostatní mrtvé i za krev, jež byla prolita ve jménu toho, co bylo v kraji považováno za falešnou loajalitu. Našli se však pomlouvači, kteří tvrdili, že takto želí odchodu svého milence do Bretaně. Ale řeči se už tolik nešířily a když, lidé jim odmítali věřit. Došlo ke kouři i ohni, ale nyní oheň dohořel a kouř vyvanul.

Všichni viděli, jak královna políbila odjíždějícího maršálka na obě tváře, po ní udělal totéž sám král. A Bedwyr, jehož zjevně nedojalo královnino objetí, měl v očích slzy, když odstupoval od krále.

Celý dvůr ho vyprovázel a pln očekávání se chystal na příjezd a uvítání Gawaina.

Schody, na nichž Gaheris Mordreda odložil, vedly nikoli do některého z těch klášterů, jež se těšily králově ochraně, ale do sídla malého mnišského společenství stranou měst i cest, zaslíbeného mlčenlivosti a chudobě. Po cestě vedoucí jejich malým údolím chodili jen pastevci či zbloudilí poutníci, kteří hledali zkratku, anebo, jako v Gaherisově případě, psanci na útěku. Do tohoto kláštera nedorazil žádný posel, nedošly žádné zprávy ani zvěsti o nedávných pohnutých událostech, k nimž došlo v Artušově sídelním městě. Dobří bratři ošetřovali Mordreda s křesťanskou svědomitostí a péčí a dokonce i s jistou zručností, neboť jeden z nich byl bylinkář. Neměli tušení, kdo je ten cizinec, jehož našli za bouřky na klášterním schodišti. Byl sice dobře oblečený, ale neměl u sebe zbraň ani peníze. Patrně nějaký pocestný, jehož přepadli lupiči. Za svůj život vděčil patrně strachu loupežníků či dokonce snad jejich zbožnosti. A tak bratři cizince ošetřovali, dělili se s ním o skrovnou stravu, a když horečky pominuly, rádi slyšeli, že chce klášter opustit. Měl s sebou koně, takové nenápadné zvíře. Do sedlového vaku mu zabalili černý chléb, koženou lahvici s vínem a hrst rozinek a na cestu mu dali své požehnání. Dodejme, že později ještě odsloužili soukromé Te Deum. V tom zachmuřeném a mlčenlivém muži bylo něco, co je lekalo. Jeden bratr, který bděl nad jeho spánkem, jim vyděšeně svěřil, že cizinec mluvil ze sna a pln bolesti a žalu zmiňoval jméno nejvyššího krále a jeho královny. Víc toho svědek nepochytil; Mordred blouznil v jazyce svého dětství a v jeho snech přicházely a odcházely jako palčivé stíny Sula a Guinevere a královna Morgause a všechny podoby byly nepřátelské a všechna slova zraňující.

Rána se zahojila, ale cítil pořád ještě slabost. První den ujel sotva osm mil a děkoval zvířeti, na jehož hřbetě seděl, za plahočivě vytrvalý krok. Instinkt ho vedl na sever. První noc strávil v opuštěné dřevorubecké boudě hluboko v lese; na hostinec neměl peníze a bratři mu žádné dát nemohli. Měl žít tak jako oni, z milosrdenství, jak si mlhavě uvědomoval, když se zabalil do své teplé pláštěnky v očekávání spánku. Anebo bude muset pracovat.

Toto pomyšlení, jež mu bylo po léta tak vzdálené, v něm vyvolalo pobavený pocit s trpkou příchutí. Práce? Rytířovou prací je boj. Rytíře beze zbraně a na ubohém koni by k sobě vzal leda ten nejmenší a nejchudší z vládců. Ale i ten by mu kladl otázky. Tak jakápak práce?

Odpověď mu přinesl všeobjímající oblak spánku. Přijal ji pobaveně, byť s trochou útrpnosti, ale měla v sobě něco z jeho dávných tužeb. Plavit se po moři, lovit ryby, dobývat rašelinu. Z hrsti obilí vypěstovat bídnou úrodu.

Sova letící nízko nad dřevorubcovou doškovou střechou hlasitě a srdceryvně zahoukala. V polosnu, kdy viděl už sám sebe na břehu severního moře, mu to připomnělo křik racka a považoval jej za součást rozhodnutí, které už učinil. Pojede domů. Už jednou se tam skrýval, schová se tam znovu. A i kdyby ho tam hledali, těžko by ho mezi ostrovy našli. Nenapadlo ho nic jiného, než se skrývat, tak pevně utkvěly v jeho deliriu Gaherisovy jedovaté lži i vlastní falešné představy.

Obrátil se a usnul, na tváři cítil chladný vítr a ve svých snech slyšel křik racka. Příštího dne se vydal na západ. Dvě další noci strávil pod širým nebem, vyhýbal se klášterům. Tam by se býval mohl dozvědět, že ho Artuš hledá. Třetí noc přečkal v chýši rolníka, s nímž se rozdělil o poslední kapku vína a zbytek tvrdého černého chleba, který mu bratři dali na cestu, a za nocleh se mu odměnil naštípaným dřívím.

Čtvrtého dne dorazil k moři. Prodal koně a utrženými penězi zaplatil cestu na malé obchodní bárce, sotva schopné mořeplavby, poslední, jež vyplouvala na ostrovy těsně předtím, než zima uzavře cestu.

Mezitím přijel na Camelot Gawain. Artuš mu v ústrety vyslal Borse, aby mu vylíčil celou tragedii a pokud možno zmírnil Gawainův zármutek nad Garethovou a Agravainovou smrtí a hněv vůči jejich vrahovi. Bors dělal, co bylo v jeho silách, ujišťoval ho o královnině nevině, popsal mu Agravainovu opilost a (tehdy obvyklé) násilnictví, Gaherisův vražednický úmysl, útok na neozbrojeného Bedwyra a bojový chaos v pološeré ložnici… Ale ať říkal, co chtěl, s Gawainem to nehnulo. Gawain nemluvil o ničem jiném, než že Gareth si smrt nezasloužil, a Bors si začínal myslet, že s tímto vědomím Gawain snad i spí, jí a snívá.

„Půjdu po něm a až ho najdu, tak ho zabiju,“ to bylo vše, co na to řekl.

„Není už u dvora. Král ho poslal pryč, do vyhnanství. Ne že by to mělo nějak kompromitovat královnu, ale –“

„Ale aby byl z mého dosahu. Nevadí,“ řekl Gawain s kamennou tváří, „já si počkám.“

„Jestli zabiješ Bedwyra,“ řekl Bors zoufale, „můžeš si být jistý, že král zabije tebe.“

Gawain k němu obrátil své horkokrevné, krví podlité orknejské oči. „No a?“ Pak se jeho oči odvrátily. Gawain zvedl hlavu. V dohledu byly už pozlacené věže a hlas vyzvánějícího zvonu se zvolna nesl ozvěnou od vody lemující cestu. Přijížděli na Camelot právě včas na Gaherisův pohřeb. Bors zahlédl slzy stékající po Gawainově tváři a bez dalších slov pozdržel svého koně.

Co se odehrálo mezi Gawainem a jeho strýcem nejvyšším králem se nikdy nikdo nedozvěděl. Hned po pohřbu se zavřeli v králových soukromých komnatách na celý den a celou noc až do příštího rána. Potom se Gawain beze slova odebral do své ložnice a spal šestnáct hodin. Když vstal, vzal svou zbraň a odjel na cvičiště. Večer pojedl v městském hostinci a zůstal tam s nějakým děvčetem celou noc a ráno se opět objevil na cvičišti.

Tak to šlo po osm dní a nocí, během nichž mluvil jen to nejnutnější. Devátého dne se vydal s bohatým doprovodem z Camelotu na několikamílovou cestu na Ynys Witrin, kde kotvila královská loď, poslední typ Mořského draka.

Loď napjala zlatou plachtu, v podzimním větru vztyčila praporec s červeným drakem, zvedla kotvu a zamířila na sever.

To byla cena, kterou Artuš zaplatil, aby získal dvojí: aby buřiče dostal co nejdále od sídelního města a poslal ho tam, kde vanou chladivě konejšivé větry vzdálenosti v prostoru i čase; a aby zaměstnal Gawainova zraněného a rozhněvaného ducha.

Udělal něco naprosto samozřejmého, co by Mordreda vůbec nenapadlo: Gawain, král Orknejských ostrovů, se vracel domů, aby se ujal vlády.

Třetí kniha

Den hrůzy

1

Zima skončila a přišel březen se skučícími větry a prudkými bouřemi, aby nakonec roztál v líbezné předjaří. Trávničky obarvily útesy narůžovo, bílá kvítka tančila na pnoucích se větvích ostružiníku, v trávě zářily červené silenky a divoké hyacinty. Hnízdící ptáci na sebe pokřikovali přes záliv a vřesoviště vracela ozvěnou klokotavý zpěv kolihy. Na útesech a na travnatých březích si u samé vody vystavěly své hrady z vodního býlí labutě a na každém z nich pak spala s hlavou pod křídlem velká bílá labuť, zatímco bdělý labuťák obcházel kolem s hlavou vztyčenou a křídly rozepjatými jako plachty. Vodní plocha vracela ozvěnou vřískot ústřičníků a racků a oblohu rozechvíval skřivánčí zpěv.

Na pruhu vřesové mokřiny, která pokrývá zvlněný střed hlavního orknejského ostrova, pracoval muž s chlapcem. V tomto ročním období je vřes tmavý a vypadá mrtvě, ale podél vyšlapané cesty a na každém břehu se choulí bledé vonné petrklíče. Po úpatí vřesové vrchoviny se táhne úzký pruh pastviny, pozlacený pampeliškami. Na druhé straně se třpytí velký záliv a za ním opět další, téměř rovnoběžný, a obě tyto velké vodní plochy odděluje na jižních koncích jen úzký dlážděný chodníček a pruh půdy udusané lidskýma nohama i koňskými kopyty, neboť toto bylo posvátné místo ostrovanů. Tady stály ve velkých kruzích tajemné, do výše se tyčící obří kameny, jež musely nahánět hrůzu i těm, kdo neměli potuchy o tom, proč a kdo je postavil. Všichni dobře věděli, že žádného koně nelze přimět, aby prošel po chodníčku mezi soumrakem a úsvitem, a nikdo nikdy neviděl, že by se tam popásal jelen. Pouze kozy, ta nevybíravá zvířata, se klidně pásly mezi kameny a udržovaly tak trávu krátkou a jemnou pro obřady, které se tu stále ještě v příslušném ročním období konaly.

Muž a chlapec pracovali na rovném úseku vřesoviště kousek nad vodními choboty a frekventovaným chodníčkem. Muž byl vysoký, štíhlý a statný, a třebaže byl oblečen jako venkovan, jeho pohyby tomu nenasvědčovaly. Byly to rychlé a úsporné pohyby těla, jež prošlo výcvikem. Na jeho tváři, ještě mladé, ale pokryté sítí trpkých vrásek, se zračil neklid, navzdory práci pod širým nebem a pohodovému dni. Chlapec po jeho boku, tmavooký po otci, mu pomáhal stloukat z prken podložku pro jeden z mnoha včelínů, které lidé vynášejí na vřesoviště, když kvete vřes, a staví je tam do řady na připravené podstavce.

Zvolna, bez varování, neboť kopyta na vřesovišti našlapovala tiše, přijížděl orknejský král Gawain a na muže zabraného do práce dopadl jeho stín.

Muž zvedl hlavu. Gawain, který se chystal k obvyklému pozdravu, na místě zarazil koně a jenom zíral:

„Mordrede!“

Mordred upustil kladivo, které držel v ruce, a zvolna se napřimoval, zatímco skupina jezdců se psy se služebníky jich byl asi tucet cválala přes hřeben kopce v patách za králem. Chlapec přestal pracovat, také se napřímil a s otevřenou pusou valil oči.

Mordred položil chlapci ruku na rameno a tím ho uklidnil.

„To jsi ty, Gawaine? Zdravím tě.“

„Ty tady?“ hlesl Gawain. „Od kdy? A kdo je tohle?“ Přeměřil chlapce očima. „Ale ne, taková otázka je úplně zbytečná! Podobá se spíš Artušovi…“ Zarazil se.

Mordred řekl suše: „Nedělej si starosti. Mluví jen ostrovním nářečím.“

„U všech bohů,“ řekl Gawain a proti jeho vůli to vyznělo pobaveně, „jestli jsi stihnul tohohle ještě před odjezdem, musel jsi začít dřív, než kterýkoli z nás.“

Mezitím dojeli ostatní jezdci. Gawain je pohybem ruky odeslal z doslechu. Svezl se ze sedla, přiběhl podkoní a koně odvedl. Gawain si sedl najeden z nachystaných dřevěných podstavců. Mordred se po krátkém zaváhání posadil na druhý. Chlapec na otcův němý pokyn začal sbírat nářadí, s nímž pracovali. Loudal se a po celou dobu vrhal kradmé pohledy na krále a na jeho družinu.

„Tak povídej,“ vyzval Gawain Mordreda. „Ze všeho nejdřív jak a proč? Říkalo se, že jsi nejspíš mrtvý, jinak by tě byli už dávno našli, ale já jsem tomu pořád nějak nevěřil. Co se vlastně stalo?“

„Proč se na to ptáš mne? Gaheris ti to jistě náležitě vylíčil. Počítal jsem s tím, že se vydá za tebou.“

„Ty to nevíš? Jsem to ale hlupák, jak bys to mohl vědět? Gaheris je po smrti.“

„Po smrti? Jak to? Král ho dopadl? Ale ani v tom případě bych nečekal…“

„Král s tím nemá nic společného. Tehdy v noci byl Gaheris zraněný, nebylo to nic vážného, ale ránu zanedbal a ta se zanítila. Kdyby byl přijel ke mně ale on nepřijel. Zřejmě správně tušil, jak málo by byl vítaný. Vydal se na sever ke svému milci, ale než tam dojel, nebylo mu už pomoci.“

„Další položka na Bedwyrův účet,“ dodal trpce.

Mordred mlčel. On sám želel pouze jednoho z nich, Garetha, ale pro Gawaina, jediného, kdo zůstal z tohoto divokého a soudržného orknejského klanu naživu, to byla těžká ztráta. Řekl něco v tom smyslu a pak si s Mordredem chvíli povídali o minulosti a důvěrně známá krajina kolem nich oživovala jejich vzpomínky. Pak mu Mordred opatrně volenými slovy začal líčit, jak to vidí on.

„Mluvíš o Bedwyrovi s trpkostí. Věř mi, že tě chápu, ale z Gaherisova bláznovství můžeš těžko vinit Bedwyra. A vlastně z čehokoliv, co se té noci odehrálo. Nehodlám ho činit zodpovědným ani za toto.“ Při těchto slovech se lehce dotkl svého ramene. „Musíš to nahlédnout, Gawaine, teď, když jsi měl dost času, aby ses vyrovnal se svým zármutkem. Té noci byl vůdcem Agravain a Gaheris stál po jeho boku. Byli odhodláni Bedwyra zničit, i kdyby to znamenalo zničit zároveň s ním i královnu. Nikdo nemůže říct –“

„Já vím. Znal jsem je. Agravain byl blázen a Gaheris dvojnásobný, a navíc si byl vědom své viny za krev prolitou při zločinu strašnějším, než byl kterýkoli z těch, k nimž došlo té noci. Ale já nemluvím o nich. Mám na mysli Garetha. Zasluhoval si lepší osud, než být zavražděn člověkem, jemuž důvěřoval a jemuž sloužil.“

„U všech bohů, to nebyla žádná vražda!“ vybuchl Mordred a jeho syn zvedl polekaně oči. Mordred na něho tiše promluvil místním jazykem. „Odnes to nářadí domů. Dnes už pracovat nebudeme. Řekni matce, že přijdu brzo. A ničeho se neboj, všechno je v pořádku.“

Chlapec odběhl. Oba muži beze slova pozorovali, jak drobná postavička uhání z kopce a každým krokem se zmenšuje. V dolíku na břehu zálivu stála chalupa, došky byly proti vřesu sotva patrné. Hoch zmizel v nízkých dveřích.

Mordred se opět otočil ke Gawainovi. Mluvil naléhavě. „Gawaine, nemysli si, že se nermoutím pro Garetha tak, jako všichni ostatní. Ale věř mi, že jeho smrt byla pouhá nehoda, pokud můžeme označit horkokrevné zabití v šílené vřavě za nehodu. Přitom Gareth byl ozbrojený, zatímco ve chvíli, kdy na Bedwyra zaútočili, on ozbrojený nebyl. Pochybuji, že v prvních minutách vůbec věděl, koho svým ostřím zasáhl.“

„No jistě.“ Gawainův hlas zněl stále hořce. „Všichni vědí, že jsi stál na jeho straně.“

Mordred zvedl hlavu a nevěřícně se optal: „Ty víš co?“

„Že i pokud jsi nestál na Bedwyrově straně, byl jsi každopádně proti tomu vpádu. Podle mne to bylo rozumné. I kdyby je nakrásně nachytali nahé v posteli, jak se k sobě vinou, král by byl ještě dříve, než by se vypořádal s Bedwyrem a královnou, potrestal útočníky.“

„Já ti nerozumím. Ale to je vedlejší. O nevěru tady nikdy nešlo.“ Mordred mluvil s chladným hněvem, byla to královská výtka, udělená ústy venkovana v nuzáckém šatu na adresu přepychově oděného krále. „Král poslal královně dopis a vyslovil v něm přání, aby jej ukázala Bedwyrovi. Myslím, že jím sděloval, že se král vrací. Ten dopis jsem pak v královnině pokoji opravdu viděl. Kromě toho, když jsme tam vpadli, byli oba zcela oblečeni, dokonce zahaleni do teplého, a ženy v předpokoji byly vzhůru. Jedna z nich byla s Bedwyrem v královnině komnatě. To nebyl zrovna vhodný rámec pro nevěru.“

„Ovšem, ovšem,“ Gawain mluvil netrpělivě. „To všechno vím. Mluvil jsem o tom se strýcem nejvyšším králem.“ Jakási ozvěna slov na tomto místě je ve vzpomínkách vrátila zpět. Uhnul pohledem a řekl rychle: „Král mi řekl, co se stalo. Prý ses pokoušel toho blázna Agravaina zastavit a Gaherisovi jsi zabránil ublížit královně. Kdyby se jí byl dotkl…“

„Okamžik! Tak tomuhle nerozumím. Jak to všechno víš? Bedwyr nemohl vidět, co se děje, jinak by na mě přece nezaútočil. A Bors, ten podle mého běžel už pro stráže. Tak jak se král dozvěděl, jak to doopravdy bylo?“

„Řekla mu to královna, samozřejmě.“

Mordred mlčel. Okolní vzduch byl prostoupen ptačím zpěvem, ale on slyšel ticho, strašidelné ticho oněch dlouhých nocí, prožitých jako ve snu. Ona to tedy viděla. Ona to ví. Ona ho nezapudila.

Řekl zvolna: „Začínám to chápat. Gaheris mi totiž řekl, že pro mne jde stráž, a mám-li se zachránit, musím zmizet z Camelotu. Sliboval, že mě odvede do bezpečí, i když riskuje vlastní život. Už tehdy, třebaže jsem byl úplně zmatený, mi to připadalo divné. Vždyť abych chránil královnu, sám jsem ho přece srazil k zemi.“

„Gaheris si, milý Mordrede, zachraňoval jen vlastní kůži. Copak ti nepřipadalo zvláštní, že ho strážní pustili z brány, když přece o té výtržnosti už věděli? Gaherise samotného by určitě zastavili. Ale prince Mordreda, když sám Bedwyr přikázal, že musí být ošetřen…“

„Téměř nic z toho si nepamatuji. Ta jízda byla jako strašný sen. Kus strašného snu.“

„Tak a teď uvažuj! Bylo to takhle: Gaheris projel bránou a uháněl pryč, a jak se naskytla první příležitost, zbavil se tě s tím, že se buď uzdravíš, nebo zemřeš, jak dá Pánbůh a dobří bratři.“

„O tom také víš?“

„Artuš po čase ten klášter objevil, ale to už jsi byl pryč. Poslal jezdce na všechny strany, hledali tě po celé zemi. Pak usoudili, že ses buď ztratil, nebo že jsi zemřel.“ Nevesele se usmál. „Chmurný žertík bohů, bratře. Zemřel Gaheris, ale oplakávali tebe. Měl by ses cítit polichocený. Když pak zasedala Rada…“

Zbytek Mordred neslyšel. Vyskočil a začal přecházet sem a tam. Slunce zacházelo a hladina velkého zálivu na západě se třpytila a oslepovala. Za ním, mezi vodou a zapadajícím sluncem, se tyčily kopce Nejvyššího ostrova. Dlouze se nadechl. Bylo to, jako by se pomalu vracel do života. Jednou, kdysi dávno, tu takto stál na břehu nedaleko odtud jeden chlapec a srdce ho táhlo k vzdáleným královstvím, která si v duchu maloval v pestrých barvách. Teď tu stál muž, hleděl stejným směrem, před očima stejné vidiny, a hořkost z jeho srdce mizela. Nepronásledovali ho. Nehanobili ho. Jeho jméno se dál třpytí jako stříbro. Jeho otec ho hledá v míru a pokoji. A královna…

Gawain řekl: „Do týdne přijede kurýr. Mám poslat vzkaz?“

„Není třeba. Pojedu sám.“

Gawain se zahleděl do rozzářené tváře a pokýval hlavou. „A co tihle?“ a ukázal rukou k vzdálené chalupě.

„Zůstanou tady. Chlapec bude brzy schopný zaujmout mé místo a dělat mužskou práci.“

„A co ona, je to tvá žena?“

„Říká si tak. Měli jsme jakýsi místní obřad, koláče a planoucí oheň. Jí se to tak líbilo.“ Změnil předmět hovoru. „Řekni mi, Gawaine, jak dlouho tu zůstaneš?“

„Nevím. Možná mi kurýr přinese nějakou zprávu.“

„Počítáš s tím, že tě zavolá zpátky? Vlastně se ani nemusím ptát,“ řekl Mordred bez obalu, „proč trčíš tady na ostrovech. Vrátíš-li se, jak se zachováš vůči Bedwyrovi?“

Gawainovi ztvrdly rysy, na jeho tváři se objevil dobře známý zarputilý výraz. „Bedwyr bude našlapovat opatrně. A dejme tomu, že já to budu dělat taky tak.“

Zahleděl se přes Mordredovo rameno do dáli. Ze vzdáleného domku vyšla žena s chlapcem po boku a zahleděla se směrem k nim. Vánek jí přilepil šat k tělu a rozvál dlouhý zlatavý vlas.

„Inu, je mi to jasné,“ uzavřel Gawain. „Jak se chlapec jmenuje?“

„Medraut.“

„Vnuk nejvyššího krále,“ řekl Gawain zamyšleně. „Ví to?“

„Ne,“ řekl Mordred příkře. „A nedozví se to. Neví dokonce ani, že je můj syn. Když jsem odjel z ostrovů, provdala se, a než se její manžel utopil, porodila mu další tři děti. Byl to rybář. Znal jsem ho z klukovských let. Její rodiče jsou dosud naživu a pomáhají jí starat se o děti. Uvítali mě přátelsky a byli rádi, když jsme se po čase vzali, ale pochopitelně nečekají, že tu zůstanu nadlouho. Ona samozřejmě řekla, že z ostrovů nikdy neodejde. Slíbil jsem jí, že se o ně o všechny postarám. Pro děti pro všechny čtyři jsem nevlastní otec. Možná že se Medraut někdy od někoho dozví, že je panchartem „pancharta krále Lota“, a to je všechno, ledaže bych pro něho jednoho dne poslal. Ale když nepočítám tebe, bratře, takových, co vědí, je tu jen pár. Proč podněcovat ctižádostivost?“

„Opravdu, proč?“ Gawain se zvedl. „Tak co, zůstaneš tady, nebo půjdeš rovnou se mnou a počkáš na loď? V paláci budeš mít větší pohodlí než ve své skrýši.“

„Dej mi den dva, abych tady všechno zařídil, a já přijdu.“ Náhle se Mordred rozesmál. „Bude zajímavé zjistit, jaký dojem na mě ten přepych udělá tentokrát, po měsících tvrdé dřiny. Rybaření mě bavit nepřestalo, ale přiznávám, že na dobývání rašeliny jsem se moc netěšil.“

Když Mordred viděl královu radost a úlevu a královnu zjevně potěšenou jeho návratem, bylo to pro něho jako nástup léta po dlouhém zimním hladovění. O událostech oné strašné noci toho moc nenamluvili, bylo to něco, čím se Artuš ani královna nechtěli zabývat. Raději se vyptávali Mordreda na měsíce strávené v exilu, a když vyprávěl, jak se snažil vpravit se do tvrdého pracovního rytmu z dob svého dětství, všichni tři brzy ve smíchu zapomněli na onu „noc hrůzy“.

Pak hovořili o Gawainovi a Mordred králi předal dopis od nevlastního bratra. Artuš jej přečetl a zvedl oči. „Víš, co je v něm?“

„V hrubých rysech ano, pane. Řekl mi, že tě požádá o dovolení vrátit se na jih.“

Artuš přisvědčil. Další poznámkou zodpověděl otázku, kterou Mordred nepoložil. „Bedwyr je stále v Bretani na svém hradě Benoicu, leží severně od velkého hvozdu, kterému se říká Nebezpečný. Vypadá se to tak, že se tam k naší velké škodě usadí. V zimě se oženil.“

Mordred, který se opět vrátil k dvořanským zvyklostem, nedal své překvapení najevo, jen lehce povytáhl obočí. Než stačil něco říct, Guinevere vstala a tím zvedla i oba muže. Ve tváři byla bledá a Mordred si poprvé všiml, že její jiskřivá krása nese stopy duševního vypětí a bezesných nocí. Její ústa ztratila něco ze své plnosti, jako by musela přestát příliš mnohá mlčení.

„S vaším svolením vás teď opustím, pánové. Po tak dlouhé době si máte o čem vyprávět.“ Vztáhla ruku k Mordredovi. „Přijď si se mnou brzy popovídat. Toužím se dozvědět víc o těch vašich neobyčejných ostrovech. Ale pro tuto chvíli buď vítán opět doma.“

Artuš vyčkal, až se za ní zavřou dveře. Nějakou dobu mlčel a jeho pohled byl chmurný a zadumaný. Mordred se v duchu ptal, zda se v myšlenkách znovu vrátil k událostem oné noci, ale král řekl pouze toto:

„Pokoušel jsem se tě varovat, Mordrede. Ale jak jsi mohl porozumět mému varování? Anebo, i kdybys mu porozuměl, co více jsi mohl udělat, než jsi udělal? Je to za námi. Ještě jednou ti děkuji, a už se k tomu nebudeme vracet… Je ovšem třeba hovořit o důsledcích. Když jsi mluvil s Gawainem, co říkal o Bedwyrovi?“

„Že se bude držet zpátky. Je-li tolerance vůči Bedwyrovi cenou za návrat mezi družiníky, myslím, že ji hodlá zaplatit.“

„V tom smyslu mi také napsal. Myslíš, že to dodrží?“

Mordred pokrčil rameny. „Pokud to bude možné, tak ano. Je vůči tobě loajální, tím si můžeš být jistý. Ale znáš jeho horkou krev, jde o to, dokáže-li se ovládnout…“ Znovu pokrčil rameny. „Povoláš ho zpět?“

„Já jsem ho do vyhnanství neposlal. Může přijít kdykoliv, a udělali to z vlastní vůle, nic proti tomu. Bedwyr se usadil v Bretani, napsal mi, že jeho žena čeká dítě. A pro nás pro všechny, a také pro mého bratrance Hoela bude nejlepší, když tam zůstane. Bretaň má před sebou neklidné časy, Mordrede, a Bedwyrův meč tam bude zároveň s mým patrně velice potřebný.“

„Tak už je to tady? Mluvil jsi o tom už před časem.“

„Ne, to není to, o čem jsme mluvili předtím. Nastala tam úplně jiná situace. V době, kterou jsi trávil na svých ostrovech, přišly ze světa zprávy, podle nichž došlo k velkým změnám jak ve východním císařství, tak i v západním.“

Artuš se jal vysvětlovat. Přišla zpráva o smrti Teodoricha, krále římského a vládce západního císařství. Panoval třicet let a jeho smrt přinese změny stejně velké, jako nečekané. Třebaže byl Gót, a tudíž samozřejmě barbar, Teodorich jako mnozí jeho soukmenovci obdivoval Řím a vážil si jej, třebaže se zbraní v ruce, neboť jej chtěl dobýt a zajistit tak svému lidu životní prostor v mírném podnebí Itálie. Převzal z římské kultury to, co považoval za nejlepší, a pokusil se obnovit nebo podepřít konstrukci římského práva a římského míru. Za jeho vlády byly Gótové a Římané nadále dvěma různými národy, vázanými vlastními zákony a odpovědnými vlastním soudům. Král ze svého hlavního města Ravenny vládl spravedlivě a dokonce s určitou laskavostí a propojoval zákonodárné orgány jak v Ravenně, tak v Římě, kde byly nadále propůjčovány a potvrzovány někdejší tituly jako prokurátor, konzul či legát.

Po Teodorichovi se vlády ujala jako regentka jeho dcera, zastupující svého desetiletého syna Athalaricha. Všeobecně se však nepočítá s tím, že by chlapec dostal příležitost nastoupit na trůn. Ke změnám došlo rovněž v Byzanci. Stárnoucí císař Justin abdikoval ve prospěch svého synovce Justiniána a vložil na jeho hlavu korunu východní říše. Říkalo se, že nový císař Justinián, bohatý, ctižádostivý a obklopený skvělými veliteli, velice dychtí obnovit ztracenou slávu římského impéria. Podle některých zvěstí už upřel zrak na území Vandalů při jižním okraji Středozemního moře, je však pravděpodobné, že se nejprve pokusí rozšířit své císařství západním směrem. Frankové krále Childeberda a jeho bratři pozorně sledují každý posun z východu, ale nyní by k trvalým hrozbám ze strany Burgundů a Alemanů mohlo přibýt podstatnější ohrožení z Říma. Maličkou Bretaň pak od všech těchto hrozeb odděluje pouze hradba franských Galů a činí ji zcela závislou na jejich dobré vůli.

Bretaň obklopovalo ze tří stran moře; na čtvrté straně byla chráněna zemí, jež formálně byla franskou, ve skutečnosti to však byl nehostinný hustý hvozd, v němž žili buď ostražití domorodci, nebo lidé zapomenutí válkami. Tísnili se všichni dohromady v jakýchsi nouzových vesnicích a se svými polodivošskými vůdci žili, jak se dalo, a nepřísahali věrnost nikomu a ničemu.

Král Hoel Artušovi napsal, že k němu nedávno dolehly zneklidňující zvěsti z těchto lesních enkláv, nacházejících se severovýchodně od jeho hlavního města. Prosakují zprávy o vpádech, loupežích a divošských útocích na rodinná hospodářství; podle té nejčerstvější tam došlo k úděsnému masakru, celý statek byl záměrně zapálen, všichni jeho obyvatelé, osm dospělých a asi šest dětí, upáleno a veškerý majetek lupiči odnesli a dobytek odehnali. Hvozdem se šíří strach a mezi lidmi se šeptá, že ti nájezdníci jsou Frankově. Nebyla to zaručená zpráva, ale hněv sílil a Hoel se obával slepé pomsty za casus belli právě ve chvíli, kdy Bretaň přátelství s franskými sousedy potřebuje ze všeho nejvíce.

„Hoelovi vojáci by si s tím jistě poradili sami,“ mínil Artuš, „ale on se domnívá, že má přítomnost s několika družiníky by jako demonstrace síly byla velice na místě nejen vzhledem k této záležitosti, ale také v záležitosti mnohem vážnější, o níž mě rovněž informuje. Ale přečti si to sám.“

Artuš podal Mordredovi Hoelův dopis. Mordred si jediný z orknejských bratrů dal tu práci a naučil se pod dohledem kněze, který je učil pevninský jazyk, také číst. Se svraštěným čelem se pomalu prokousával krasopisnou latinkou Hoelova písaře.

Ukázalo se, že král Hoel dostal nedávno list, který mu poslal nikoli nový císař, ale jakýsi důstojník, jednající údajně jeho jménem. Byl to jistý Lucius Quintilianus, zvaný Hiberus čili „Hispánec“ jeden z nedávno jmenovaných konzulů. Píše s pravou imperiální arogancí a odvolává se na Řím jako v dobách, kdy se ještě ježil orly na žerdích legií; od Hoela požaduje zlato a žádá ho, aby naverboval vlastní vojsko v počtu značně vyšším, než by kdy vůbec mohl Hoel shromáždit aby „tak pomohl Římu chránit Bretaň před Burgundy“. Neuvádí, jaký trest by ho stihl, kdyby odmítl, není to třeba.

„A co Frankové? Co král Childebert?“ zeptal se Mordred.

„Stejně jako jeho bratři je i on pouhým stínem svého otce. Hoel si myslí, že patrně dostali stejný požadavek. Zdá se, že se Řím domnívá, že má dost síly, aby si jeho splnění vynutil. Já se toho císaře hrozím, Mordrede. Keltské země přece nepřežily, když je Řím nechal na holičkách a vydal je na pospas hrozící barbarské nadvládě, jen proto, aby si teď znovu navlékly římský obojek a daly se uvázat na řetěz pod záminkou jakékoli „ochrany“.“

Tato situace není prosta jisté ironie, pomyslel si Mordred. Artuš, jemuž doma Mladí Keltové vytýkají, že se přidržuje římských právních forem a centralizované vlády, je přesto připraven bránit se případnému pokusu vrátit keltská území zpět do římského ovčína.

„Spíš pod jejich jho!“ zvolal Artuš v odpověď na synův sarkastický komentář. „Ty časy už dávno minuly, kdy se králi a jeho lidu za určitý tribut dostávalo ochrany. Británie byla dobyta silou, a proto byla nucena Římu platit tribut. Zato se po kolonizaci po určitou dobu těšila z míru. Potom však Řím, který jako vždy dbal pouze o vlastní zájem, ochranný štít odhodil a ponechal své oslabené državy na pospas barbarům. My jsme si tady na těchto ostrovech a naši bratři na bretaňském poloostrově jako jediní udrželi vlastní místo jako národ a zachovali stabilitu. Dosáhli jsme vlastního míru. Řím teď po nás nemůže chtít, abychom se vrátili do role dlužníků, neboť my mu nic nedlužíme. Ostatně nyní máme stejné právo požadovat tribut od něj, za římská území, která jsou nyní znovu britská!“

Mordreda to vyděsilo. „Chceš říct, že ten nový císař Justinián žádá tribut od nás?“

„Ne. Zatím ne. Ale požaduje-li jej na Bretani, bude jej dříve či později žádat i ode mne.“

„Kdy odjíždíš, pane?“

„Přípravy se už chýlí ke konci. Vyplujeme co nejdříve. Ano, mínil jsem to tak, že vyplujeme oba. Chci, abys jel se mnou.“

„Ale když je Bedwyr v Bretani či snad pověříš vévodu Constantina?“

Artuš zavrtěl hlavou. „Není třeba. Nezdržíme se tam dlouho. Bezprostředním úkolem je obnovit pořádek v Nebezpečném hvozdu, a to nebude trvat dlouho.“ Usmál se. „Jestli tam dojde k boji, ber to tak, že se po odpočinku na Orknejských ostrovech dostaneš zase do kondice. A pokud se ukáže, že ten druhý problém je vážný, pošlu tě domů jako svého regenta. Zatím svěřím vládu Radě v čele s královnou a vévodovi Constantinovi pošlu úlitbu v podobě dopisu, jímž ho pověřím ochranou západu.“

„Úlitbu?“

„Dejme tomu povzbuzení a lék pro tohoto prudkého a ctižádostivého pána.“ Mordred nadzvedl obočí a Artuš přisvědčil. „Ano. Je příliš prudký, jak si už dávno říkám, na to, co tato země potřebuje. Jeho otec Cador, jemuž jsem slíbil království, nebudu-li mít vlastního syna, byl z jiného těsta. Jeho syn je stejně dobrý válečník jako byl jeho otec, ale vůbec se mi nezamlouvá to, co se mi o něm doneslo. A tak mu zatím projevím jistou přízeň, a až se vrátím z Bretaně, pozvu ho ke dvoru a nějak se s ním dohodnu.“

Jejich hovor přerušil naléhavý vzkaz z přístavu Ynys Witrin, kde kotvil Mořský drak. Loď byla vybavena vším potřebným, zásobena a připravena k vyplutí. A tak král už více neřekl a oba se s Mordredem šli připravit na cestu do Bretaně.

2

Jak už to bývá, jedno neštěstí plodí další. Artuš se svými družiníky se ještě plavil po Úzkém moři, když královský palác v Bretani postihla tragédie, tentokrát skutečná a bezprostřední.

Elen, neteř krále Hoela, šestnáctiletá krasavice, se jednoho dne vydala na cestu z otcovského domu na Hoelův hrad v Kerrecu. Její družina však k cíli nikdy nedorazila. Kdosi stráže a služebnictvo přepadl a pobil a dívku s jednou z jejích dam, starou chůvou Clemency, kamsi odvlekl. Druhá žena z doprovodu, třebaže vyvázla bez zranění, byla tak zdrcená, že nedokázala souvisle vylíčit, co se přihodilo. K přepadení prý došlo za soumraku kousek od místa, kde měla společnost přečkat noc. Žena si nevšimla erbu útočníků; vlastně si nevšimla vůbec ničeho kromě toho, že jejich vůdce, ten, který Elen odvlekl, posadil ji před sebe na koně a tryskem zmizel v lese, „byl obr s očima jako vlk, chlupatý jako medvěd a paži měl silnou jako dubový kmen.“

Hoel celkem přirozeně nepřikládal jejím řečem váhu a dospěl k ukvapenému závěru, že tento násilnický kousek byl dílem banditů, kteří řádí ve Hvozdu. Ať už to jsou Bretaňci nebo Frankové, musí okamžitě jednat. Ženy je třeba zachránit a únosce ztrestat. Ani Childebert nemůže mít králi Bretaně za zlé, jestliže pomstí takový zločin. Když Artuš se svou družinou doplul do kerreckého přístavu, vládlo tam velké pozdvižení a ukázalo se, že přijeli právě včas, aby se postavili do čela narychlo zorganizované trestné výpravy do Hvozdu. Doprovázel je Hoelův hlavní kapitán, osvědčený veterán, s oddílem bretaňské jízdy.

Oddíl postupoval rychle, více méně neslyšně. Podle toho, co jim řekla princeznina společnice, která útok přežila, došlo k němu na pustém úseku cesty, právě v místě, kde silnice opouští Hvozd a vede dál kolem poloslaného jezera. Byla to jedna z těch pobřežních lagun, ještě ne tak docela mořská zátoka, ale výše její hladiny se řídila přílivem a odlivem a na jaře a na podzim ji moře pravidelně zcela zaplavovalo.

Artušova družina dojela k jezeru krátce po soumraku a zastavila se poblíž místa, kde došlo k únosu. Tam hodlala vyčkat, až se rozední a až se k nim připojí Bedwyr. Několik dní nepršelo a Artuš doufal, že bude možno najít stopy zápasu a otisky kopyt, jež jim ukážou, kterým směrem banditi odjeli. Hoelův posel vyrazil před nimi na Benoic se vzkazem pro Bedwyra a ten se nyní v čele svého oddílu vynořil ze tmy právě ve chvíli, kdy byly vydány rozkazy k noční zastávce.

Artuš se s přítelem radostně pozdravil a při večeři se hned zabrali do debaty o dalších krocích, které podniknou. Stíny minulosti jako by sem nedoléhaly. Jediná zmínka, a to ještě nepřímá, o událostech, jež Bedwyra přivedly jako vypovězence do Menší Británie, padla, když se setkal s Mordredem.

Bylo to po večeři a Modred se šel podívat, jak se mu vojáci postarali o koně. Bedwyr se k němu přidal, zřejmě veden stejným úmyslem.

„Prý sis taky pobyl daleko v divočině, Mordrede. Jsem rád, že ses vrátil ke králi. Doufám, že jsi už zase plně při síle?“

„Za to vděčím tobě,“ řekl Mordred ironicky, ale usmíval se. Pak dodal: „Vlastně ti musím skutečně poděkovat. Mohl jsi mě taky zabít, a oba jsme si toho byli dobře vědomi.“

„To by nebylo tak snadné. Ostatně to nezáleželo tak docela na mně, a myslím, že jsme si toho také oba vědomi. Jsi dobrý šermíř, Mordrede. Jednou možná ještě změříme síly… ale raději ne tak vážně!“

„Proč ne? Zatím ti prý mám poblahopřát, dozvěděl jsem se, že ses nedávno oženil. Koho sis vzal?“

„Jejím otcem je Pelles, král Neustrie, která hraničí s mým územím. Jmenuje se také Elen.“

To jméno je vrátilo k naléhavému úkolu, který měli před sebou. Když obhlédli své koně, Mordred řekl: „Ty se tady jistě vyznáš, že?“

„Ano, tady to dobře znám. Odtud je to k mému hradu Benoicu necelý den jízdy. Jezdíváme sem na hon a v jezeře lovíme ryby. Mnohokrát jsem tu býval se svými bratranci…“

Odmlčel se a napřímil.

„Podívej se tamhle, Mordrede! Co je to?“

To, co Bedwyr spatřil, byl načervenalý světelný bod, který probleskoval ve tmě. A další světélko blikalo o něco níž.

„To je oheň. Na pobřeží nebo kousek od břehu. Vidím, jak se zrcadlí na hladině.“

„Ne ne, to není na pobřeží, to je o kousek dál. To bude ten malý ostrůvek. Často tam zajíždíme, rozděláme oheň a pečeme si ryby. Musí to být on.“

„Je obydlený?“

„Ne. Nic tam není. Na téhle straně jezera je břeh divoký a ostrůvek je vlastně jen hromada kamení porostlá kapradím a vřesem a nahoře na vršku je pár borovic. Jestli tam teď někdo je, určitě stojí za to podívat se, kdo by to mohl být.“

„Tak ostrůvek?“ opáčil Mordred. „To je docela možné. Dalo by se říct, že je to místo jako stvořené pro jednu noc nerušeného znásilňování.“

„Nebylo by to poprvé,“ řekl Bedwyr suše. S těmito slovy se obrátil a oba kráčeli spěšně za Artušem.

Král už si ohně také všiml. Právě dával příkazy a muži opět skákali do sedel. Obrátil se na Bedwyra.

„Viděl jsi ten oheň? Možná že to je ono. Každopádně stojí za to se tam podívat. Jak se tam nejlíp dostat, abychom je nevyplašili předem?“

„Koňmo je překvapit nemůžeme. Je to ostrůvek.“

Bedwyr zopakoval, co už řekl Mordredovi. „Z druhého břehu vybíhá do jezera úzká kosa, samé kamení a štěrk. Je to asi tři míle odtud. Polovinu té vzdálenosti lze urazit po pobřežní cestě, ale pak se z ní musí odbočit do hvozdu. Lesem žádná cesta podél vody nevede. Abychom se vyhnuli hustému porostu, musíme udělat velkou okliku. Cesta je špatná a potmě nesjízdná. Les sahá všude až k moři.“

„V tom případě tam těžko budou mít koně. Je-li náš bandita ještě na ostrově, musel se tam přeplavit a jeho kůň zůstal na pobřežní cestě. Dobrá, tak se tam podíváme, a pro případ, že by se pokusil o průlom, tu cestu ohlídáme. Jenomže my taky potřebujeme nějakou loďku. Co říkáš, Bedwyre?“

„Jedna by měla být tady docela blízko. Jsou to ústřicové vody. Ústřicové lavice jsou nedaleko a tam možná bude loďka pokud si právě tu nevzal on.“

Ale člun lovců ústřic byl na místě; vytažen z vody, ležel tam na oblázkovém břehu nedaleko kamenného mola. Byla to primitivní loďka s mělkým ponorem a téměř plochým dnem. Obvykle se rybář, když zvolna pluje nad ústřicovými lavicemi, odstrkává bidlem, ale našli tam i vesla, svázaná a zabodnutá do země jako vlajkové žerdi.

Ochotné ruce se loďky chopily a vlekly ji po oblázcích. Muži se pohybovali rychle, tiše a mlčky.

Artuš pozoroval vzdálenou záři a pak řekl tiše: „Postarám se o pobřežní cestu. Ty, Bedwyre –“v jeho hlase zazněl úsměv „jsi na takovéto výpravy odborník. Ostrov je tvůj. Koho si chceš vzít s sebou?“

„Takovéhle loďky unesou nanejvýš dva lidi, a pokud se s nimi člověk vydá do větší hloubky než na délku bidla, jsou těžko ovladatelné. Vezmu s sebou dalšího odborníka, rybářova syna, chce-li jít se mnou.“

„Mordrede?“

„Rád.“ Pak dodal suše: „Další trénink po odpočinku na ostrovech?“ a slyšel, jak se Artuš tichounce zasmál.

„Tak jeďte, Bůh s vámi. Modleme se, aby to děvče bylo ještě naživu.“

Člun lehce sklouzl z břehu do vody a kolébal se na hladině. Bedwyr zaujal obezřetně místo na zádi, bidlo položil přes boční okraj a použil je jako kormidlo; Mordred, který lehce nastoupil do člunu po něm, se chopil vesel a usedl. Muži na břehu je naposledy postrčili, a už se ocitli na hladině a pluli tmou. Na pozadí šplouchajících vln zaslechli jen tlumený dusot kopyt. Muži vedli koně po měkkých okrajích cesty.

Mordred vytrvale vesloval, hnal neohrabané plavidlo po hladině slušnou rychlostí. Bedwyr na zádi, nehybný, sledoval oheň probleskující na ostrově jako vodítko.

„Oheň už skoro vyhasl. Teď se mi to světlo ztratilo… už je to dobré, zase vidím břeh ostrova. Vesluj maličko doleva… takhle. A teď drž směr.“

Brzy jim v noční tmě vyvstal ostrov docela jasně před očima. Byl malý, špičatý a neurčitě se vznášel nad světélkující hladinou. Lehký vánek čeřil vodu a tlumil šplouchání vesel. Teď, když přerušované a jaksi zlověstné světlo dohasínajícího ohně zmizelo, připadala jim noc prázdná a pokojná. Na obloze svítily hvězdy a vánek voněl mořem.

Oba to zaslechli v témže okamžiku. Nad vodou k nim na křídlech vánku přilétl zvuk, tlumený a hrůzný, a okamžitě zahnal iluzi pokojné noci. Dlouhé žalostné kvílení, výraz žalu a strachu. Nesl se z ostrova. Plačící žena.

Bedwyr neslyšně zaklel. Mordred se opřel do vesel a neohrabaná loďka poskočila a vyrazila vpřed a pak se natočila bokem ke skalnatému břehu. Odložil vesla na dno loďky a jediným úsporným, zkušeným pohybem se zachytil balvanu. Bedwyr vyskočil za ním s taseným mečem v ruce.

Mlčky si přitáhl plášť kolem levé paže a řekl: „Vytáhni loď na mělčinu. Najdi jeho člun a potop jej. Jestli mi unikne, počkej tady a zabij ho.“

Mordred už byl také na břehu a chystal provaz. Z černého lesnatého břehu nad jejich hlavami k nim znovu dolehl onen beznadějný, hrůzostrašný nářek. Noc plná pláče. Bedwyr přeběhl oblázkovou pláž, pokračoval po jehličí a zmizel v tichu.

Mordred přivázal loďku, vytasil vlastní zbraň a tiše našlapuje na oblázky, vydal se hledat druhý člun.

Byl to maličký ostrůvek. Za pár minut jej obešel, ale na jinou loďku nenarazil. Ať tu byl předtím kdokoli a udělal cokoli, už tu nebyl. Mordred s mečem v ruce rychle stoupal v Bedwyrových stopách vzhůru za naříkavým hlasem.

Oheň ještě úplně nevyhasl. Hromada popela stále ještě žhnula. Vedle ohně seděla ve slabé záři schoulená žena a kvílela. Světlé rozpuštěné vlasy jí padaly na potrhaný šat tmavé barvy. Oheň byl rozdělán na vrcholku ostrova, kde hlouček borovic, přiléhajících k holému skalisku, nastlal koberec z jehličí. Vedle byl cairn, podzemní hrobka vyložená kameny, s mohylou nahoře. Tu už dávno čas a nepohoda zpola obrátily v trosky, přesto však mohla ještě sloužit jako přístřešek. Ukázalo se, že v borovém hájku kromě schoulené plačící ženy nikdo není.

Mordred, podstatně mladší než Bedwyr, dorazil na vrcholek v patách za ním. Oba muži tam zůstali stát.

Slyšela je a zvedla hlavu. Ve svitu hvězd a v lehké záři ohně se ukázalo, že to není dívka, ale stará šedovlasá žena s maskou strachu a bolesti na tváři. Přestala naříkat, jako by jí někdo sevřel hrdlo. Celá ztuhla. Pootevřela ústa, jako by se chtěla dát do zděšeného křiku.

Bedwyr k ní vztáhl ruku a spěšně řekl:

„Paní matko neboj se. Jsme přátelé. Přátelé. Přišli jsme na pomoc.“

Její výkřik zadusil bolestný vzdech. Slyšeli, jak krátce a trhaně dýchá a v očích se zračí vyděšené bělmo.

Pomalu se k ní blížili. „Uklidni se, matko,“ řekl Bedwyr. „Přicházíme z pověření krále…“

„Kterého krále? Kdo jste?“

V jejím hlase bylo napětí a třásl se, tentokrát snad vyčerpáním a bolestí, nikoli strachem. Bedwyr mluvil místním nářečím a ona mu stejně tak odpovídala. Měla výraznější přízvuk než Bedwyr, ale všechny jazyky v Menší Británii byly natolik blízké jazyku v druhém království, že Mordred snadno rozuměl.

„Já jsem Bedwyr z Benoicu, a tohle je Mordred, syn krále Artuše. Jsme královi rytíři a hledáme princeznu Elen. Byla tady? Byla jsi s ní?“

Zatímco Bedwyr hovořil, Mordred se sklonil k zemi, sebral hrst suchého jehličí a kousky dřeva. Hodil je na popel, z něhož vyšlehl plamínek a oheň se rozhořel. Světlo se červeně zatřepotalo a ženě bylo lépe vidět do tváře.

Byla dobře, byť prostě oděna a bylo jí asi šedesát let. Šat měla špinavý a potrhaný jako po nějakém zápase. Tvář měla zachmuřenou a ztrhanou pláčem, na jedné líci byla patrná podlitina, na roztrženém rtu ulpěl škraloup zaschlé krve.

„Přišli jste příliš pozdě,“ řekla.

„Kam zmizel? Kam ji odvedl?“

„Chci říct, že pro princeznu Elen je pozdě.“ Ukázala na pobořený cairn. Podívali se tím směrem. V sílícím světle od ohně viděli, že někdo hrabal ve vysokém koberci jehličí. Sundal z mohly pár menších kamenů a zasypal je jehličím a borovými šiškami.

„Nic víc jsem nemohla udělat,“ řekla žena. Vztáhla ruce. Chvěly se. Muži na ně zírali, jati hrůzou a soucitem. Ruce byly zkrvavené, samý škrábanec, samá podlitina.

Oba rytíři přistoupili ke kamenům cairnu, pod nimiž leželo tělo. Nebylo zcela přikryté. Mezi kameny a rozházeným borovým jehličím uviděli dívčinu tvář, zašpiněnou a se stopami předsmrtného zápasu. Oči měla zatlačené, ústa zející a krk s podlitinami ležel v divném úhlu.

Bedwyr s něhou, kterou by u něho Mordred nehledal, řekl zpola sám k sobě: „Krásná tvář. Dej jí Bůh lehké odpočinutí.“ Pak dodal k ženě: „Neplač, matko. Vrátí se domů ke své rodině a dostane se jí královského pohřbu a smíru s vlastními bohy. A ta bestie, která to udělala, zemře a půjde k tomu, komu náleží, pro zasloužený trest.“

Vytáhl z opasku lahvici, poklekl vedle ženy a přidržel ji u jejích úst. Lokla si, povzdechla a za chvíli se trochu upokojila. Brzy jim dokázala popsat, co se doopravdy stalo.

Neví, co to bylo za chlapa. Rytířům se ulevilo, když řekla, že to nebyl cizinec. Mluvil jen málo, většinou pouze klel, ale on i jeho společníci byli beze sporu Bretaňci. První zprávy o „obrovi“ nebyly daleko od pravdy. Byl ve všech směrech obrovský, postavou, v pase i v síle, měl zvučný hlas a hřmotný smích. Zkrátka chlap jako býk. Náhle vyrazil z lesního porostu ještě se třemi kumpány chlapíky otrhanými jako obyčejní zloději a vlastníma rukama zabil čtyři z princezniných zbrojnošů dřív, než měli čas vzpamatovat se z překvapení. Zbylí tři průvodci bojovali statečně, ale banditi je všechny pobili. Potom ji a princeznu odvlekli. Další Eleninu společnici („ubožačku, která kvílela a ječela tak, že kdybych byla já jedním z těch ďáblů, byla bych ji na místě zabila,“ řekla chůva kousavě), nechali ležet na místě.

Útočníci před odjezdem pochytali všechny koně přepadených a vzali je s sebou, takže se nemuseli obávat pronásledování.

„Dopravili nás sem na břeh. Byla pořád ještě tma, takže bylo obtížné sledovat, kam nás vezou. Jeden bandita zůstal na břehu s koňmi, ostatní veslovali k téhle skále. Moje paní byla zpola v bezvědomí, snažila jsem se o ni pečovat. Na nic jiného jsem nemyslela. Utéci jsme nemohly. Ten velikán ten tur ji vynesl sem nahoru, na skálu. Ostatní mě taky chtěli někam vléci, ale vymkla jsem se jim a utíkala za svou paní. Když viděli, že ji rozhodně nehodlám opustit, nechali mě být.“

Rozkašlala se a olízla si rozbité rty. Bedwyr jí opět nabídl vodu, ale zavrtěla hlavou a po chvíli pokračovala.

„O tom, co bylo dál, nedokážu mluvit, ale umíte si to představit. Ti dva mě pevně drželi, zatímco on ten bejk ji znásilnil. Princezna byla vždycky křehká. Hezké děvče, ale spíš pobledlé, a když byla drsná zima, často churavěla.“

Opět se odmlčela a sklonila hlavu. Zalamovala si prsty.

Po chvíli se Bedwyr zeptal mírně: „Zabil ji?“

„Ano. Vlastně ji spíš zabilo to, co s ní dělal. Zemřela. Zaklel, hodil ji tamhle na to kamení a vrátil se ke mně. Nemohla jsem křičet zacpali mi svýma smrdutýma rukama ústa a bála jsem se, že mě teď také zabijí. Ale oni… to, co udělali potom… Nikdy by mi na mysl nepřišlo… Je mi šedesát pryč a v těchto letech by měl člověk být… Ale nechrne toho. Co se stalo, stalo se, teď jste tu vy a to zvíře, které vyspává ze svých orgií, musíte zabít.“

„Paní,“ řekl Bedwyr rázně, „jestli ho najdeme, zemře ještě této noci. Kam měli namířeno?“

„To nevím. Mluvili o nějakém ostrově a o věži. To je vše, co vám k tomu mohu říct. Vůbec neuvažovali o tom, že by je mohl někdo pronásledovat, jinak by mě byli také zabili. Anebo, protože jsou to zvířata, tak nemyslí. Hodili mě na zem vedle mé paní a šli pryč. Po chvíli jsem slyšela koně. Myslím, že se vydali na pobřeží. Když jsem se dokázala zvednout, pohřbila jsem svou paní, jak nejlépe jsem uměla. Našla jsem tady mezi těmi kameny místo, kde někdo, patrně nějaký rybář, schoval pazourek a ocílku, a tak jsem rozdělala oheň. Kdybych to nebyla dokázala, byla bych tu zemřela. Na ostrově není voda a nenajde se tu ani nic k jídlu, a plavat neumím. Kdyby banditi ten oheň zahlédli a vrátili se, byla bych umřela jenom o něco dřív, nic víc.“ Pozvedla k nim oči. „Ale vy dva takoví mladí muži jako jste vy, vy se té zrůdě a jeho kumpánům nemůžete postavit… Ne, ne, nehledejte ho. Vezměte mě s sebou, prosím vás o to, ale sami ho nehledejte. Nechci vidět další mrtvoly. Oznamte, co se stalo, králi Hoelovi a on –“

„Paní, my přicházíme jménem krále Hoela. Poslal nás, abychom našli tebe a tvou paní, a potrestali únosce. O nás se neboj. Já jsem Bedwyr z Benoicu, a tohle je Mordred, syn krále Artuše z Británie.“

Zírala do hasnoucího ohně. Bylo jasné, že o nich buď nikdy neslyšela, nebo nechápala, co jí říkají. Opakovala stále ještě nevěřícně: „Bedwyr z Benoicu? Osobně? Artuš z Británie?“

„Artuš je nedaleko odtud, s oddílem vojska. Král Hoel je churavý, ale poslal nás, abychom vás našli. Tak pojď, paní. Naše loďka je malá a nepříliš schopná plavby, ale půjdeš-li teď s námi do bezpečí, vrátíme se později pro tělo tvé paní, aby mohla být důstojně pohřbena.“

Udělali, jak řekli. Z borových větví vyrobili jednoduchá nosítka, na jedny položili dívčino tělo, uctivě zabalené do pláštěnky, a na druhé starou chůvu, která upadla do horečnatého spánku, a obé poslali se strážnými do Kerrecu. Zbytek Artušova oddílu, veden Bedwyrem, zamířil k mořskému pobřeží.

Byl právě odliv. Široký pás ploché šedivé písčiny se táhl do dáli a v šeru se slabě leskl. S cákáním přebrodili ústí řeky v místě, kde se jezerní a mořská voda za odlivu mísí, a pak v moři před sebou spatřili v prvním rozbřesku strmý kužel ostrůvku, který podle Bedwyrova názoru musel být onou „ostrovní věží“, o níž banditi hovořili před starou chůvou.

Od té doby, co stařenu zanechali na ostrůvku v jezeře v očekávání smrti, mořská hladina stoupla a opět klesla, takže na písku žádné stopy nezůstaly; avšak na nízkých březích řeky, razící si deltou cestu do moře, byly v prosolené trávě patrné otisky koňských kopyt a ty vedly přímo na mořský břeh k hrubému náspu, po němž se bylo možno za odlivu dostat na ostrov s věží. Z klidné hladiny čněla vysoká skaliska se stromovým porostem; odliv právě končil a kolem ostrůvku a mezi kameny náspu se pěnilo moře. Nikde žádné světlo neviděli, ale tam, kam mířil Bedwyrův prst, spatřili na vrcholku obrysy věže.

Král na koni, stojícím až těsně u vody, na ně zamyšleně hleděl a kotníkem ukazováčku si zamyšleně oťukával ret. Někdo by si mohl myslet, že právě přemítá, jak založit v královnině zahradě na Camelotu záhon růží. Nevypadal v této chvíli o nic bojovněji, než když se před časem vypravil k Cerdikovi s „mírovým poselstvím“ a tehdy Agravain „knížeti bitev“ trpce zazlíval očividnou mírumilovnost. Teď ho však Mordred stojící po jeho boku pozoroval se zájmem a s rostoucím vzrušením, jež těžko skrýval, neboť pochopil, že teď poprvé vidí konečně onoho legendárního Artuše, vojevůdce, jenž se vyzná ve svém řemesle, muže který zachránil Británii před saskou hrůzovládou, kterak přemýšlí o řešení problému podstatně jednoduššího.

Konečně král promluvil.

„Vypadá to na jakousi zříceninu. Ten chlap je loupežník a zalezl tam jako jezevec do své nory. Obléhání nebo dokonce útok se nehodí. Správně bychom měli vzít psy a vyšívat ho odtamtud jako kance.“

Ostatní souhlasně zamručeli. Všichni viděli tělo dívky Elen, když je vynášeli na břeh. Bedwyrův kůň náhle uskočil, jako by sdílel jezdcovo napětí. Bedwyr měl už ruku na jílci svého meče a za jeho zády se v rukou družiníků v chladném jitřním úsvitu zaleskl kov.

„Zadržte meče.“ Artuš se ani nerozhlédl, ani nezvýšil hlas. Seděl uvolněný a klidný a stále si prstem poklepával na ret. „Právě jsem vám chtěl říct, že tohle je práce jen pro jednoho muže. A tím budu já. Nezapomínejte, že princezna Elen byla moje příbuzná a já tu zastupuji krále Hoela, jehož byla neteří a poddanou. Krev té bestie náleží mně.“ Pak se otočil, aby uklidnil protestující muže. „Jestli mě zabije, postavíš se mu ty, Mordrede. A po tobě, bude-li to třeba, nastoupí Bedwyr a ostatní udělají, co budou považovat za vhodné. Je to jasné?“

Přisvědčili, ale bylo patrno, že někteří jen váhavě. Mordred viděl, že se Artuš usmívá a hovoří dál:

„A teď mě poslouchejte, než ten ostrov přepadneme. S tím chlapem tam jsou přinejmenším ještě tři. Může jich být i víc. Ti jsou vaší kořistí. Vypořádejte se s nimi, jak uznáte za vhodné. Není vyloučené, že už o nás vědí. Určitě mají alespoň nějaké podezření. Možná že vyrazí proti nám, anebo se naopak zabarikádují ve věži. V tom případě bude vaším úkolem je odtamtud vyhnat nebo vykouřit a přede mne předvést jejich vůdce.“ Povolil uzdu a kůň vykročil, nohy až po nárty v mořské vodě. „Musíme se přebrodit hned. Kdybychom otáleli, chodník by zmizel pod přílivem a banditi by se na nás mohli přivalit shora a zaskočit nás ve chvíli, kdy plaveme s koňmi ke břehu.“

Tady se Artuš mýlil. Banda se v jistotě, že nadchází příliv, cítila v bezpečí. Protože jak byli suroví, tak byli i hloupí, nepočítali s pronásledovateli, všichni zalezli do věže, a dokonce ani nepostavili hlídku. Chrápali kolem dohasínajícího ohně od večeře. Leželi tam čtyři mezi odpadky, ohlodanými kostmi a mastnými zbytky jídla. Jejich vůdce byl ještě vzhůru, seděl u ohně a špinavýma rukama si pohrával se dvěma zlatými náramky a drahocenným amuletem, který serval z Eleniny krásné šíje. Zřejmě cosi zaslechl. Zvedl hlavu proti svitu měsíce a ve vchodu do věže uviděl stojícího Artuše.

Zachrochtal doslova jako podrážděný kanec. A byl i stejně rychlý, obr se svaly jako kovář a s rudě žhoucíma očima jako zdivočelá šelma. Král by neměl nejmenší zábrany zabít ho neozbrojeného tady se vůbec nejednalo o souboj, jak řekl, ale zneškodnění zběsilých bestií ale mezi zdmi úzké věže se nedalo ohánět mečem, takže král chtě nechtě stál na místě a poskytl tak chlapovi čas, aby popadl svou zbraň, těžkou palici o několik palců delší než protivníkův meč, a vrhl se na něho. Jeho druhové byli pomalejší, neboť byli zaskočeni ve spánku a jak se patří překvapeni. Klopýtali za ním ven, ale tam se jich zmocnili ostatní rytíři, čekající po obou stranách vchodu do věže, a bez mrknutí oka je zabili. Mordred, tváří v tvář hřmotnému smrdutému chlapovi, jehož dech čpěl jako žumpa, zapomněl na všechna rytířská pravidla, jimž ho léta v Artušově družině naučila, a vrátil se k hmatům, jimiž si kdysi rybářský synek vypomáhal v klukovských rvačkách. Nakonec byli dva na jednoho. Když Mordred klopýtl a padal pod jeho vahou, Bedwyr přiskočil a nonšalantně banditu napíchl jako kuře na rožeň. Pak se sehnul a očistil meč o trávu. Hadry mrtvého byly tak špinavé, že se k této službě nehodily.

Všichni lupiči byli mrtví pár vteřin poté, co se vynořili z věže. Pak družiníci odstoupili a sledovali popravu vůdce.

Jejich zkušeným očím neušlo, že ten chlap musel v minulosti projít nějakým výcvikem. Byla to bestie, ale kurážná bestie. Vrhl se na Artuše, kyj proti meči; prvním strašlivým máchnutím přesáhl dlouhý kyj meč menšího muže a zasadil mu ránu, po níž se král zapotácel a kovový štít v jeho ruce byl promáčknutý. Těžká palice se svezla po kovu a její hnací síla obrem zamávala, kteréhožto okamžiku využil Artuš, obnoviv rovnováhu, obratně se vyhnul paži svírající kyj a ťal obra do nechráněného hrdla těsně nad koženým kabátcem. Obr měl však přes svou hřmotnost rychlé nohy. Uskočil dozadu, máchl kyjem a zasáhl králův meč tak, že vybočil z dráhy. Ale Artušova paže a celé tělo šlo s tou ranou a podařilo se mu zasadit obrovi druhou ránu výše, nad kyj, přímo do tváře. Špičkou ho škrábl do čela, byla to krátká rána, ale hluboká, a přímo nad očima. Muž vyjekl a Artuš uskočil, když se znovu ohnal těžkou palicí. Z rány vytryskla krev a zalila obrovu tvář. Zcela ho oslepila, jenže právě to se málem stalo příčinou Artušovy zhouby, neboť muž, šílený bodavou bolestí, se teď vrhl na krále celým tělem. Neodradil ho napřažený meč, jemuž se s překvapivou prudkostí vyhnul; zkrátka to byla hruď proti hrudi, a svou váhou a zápasnickým hmatem počal Artuše valit pozpátku k zemi.

Možná že Mordred byl jediný z přítomných, kdo ocenil rychlý a velice špinavý úder, jímž se král vyprostil. Vykroutil se z netvorova sevření, opět celkem snadno uskočil před jeho palicí a ťal muže zezadu do kolen. Obr zařval a padl na zem, až to zadunělo, jako strom, který při pádu strhává všechno kolem. Král vyčkával, připravený jako tanečník, až hlavice kyje dopadla do trávy, a pak uťal zápěstí ruky, jež jej svírala. Kyj zůstal ležet na zemi. Dříve než mohl obr vůbec pocítit bolest čerstvé rány, král uhnul před tryskající krví a zasadil mu čistou ránu do hrdla.

Ve věži nejdříve posbírali princezniny šperky, pak tam naházeli mrtvoly banditů a zapálili ji. Poté se oddíl vydal na zpáteční cestu, aby dohonil ostatní družiníky a přinesl smutnou zprávu králi Hoelovi.

3

Z tragédie princezny Elen vzešlo přece jen něco dobrého. Teď bylo jisté, že Hoelovi franští sousedé nemají se znásilněním nic společného, a když se rozneslo, že „obr“ a jeho kumpáni jsou mrtví, vesničani a lidé z hvozdu, kteří jejich drancováním trpěli, se konečně odvážili promluvit a brzy bylo jasné, že přepady a nájezdy byly vesměs dílem této loupežnické bandy.

A tak jakmile bylo po pohřbu, ale ještě před koncem období smutku, mohli Hoel s Artušem zasednout a společně prodebatovat požadavek, který jim předložil konzul Quintilianus Hiberus. Rozhodli se, že k němu vyšlou poselstvo, formálně aby jednalo o návrzích římského císaře, ve skutečnosti však aby se na vlastní oči přesvědčilo, jakou silou vládne. Hoel vyslal posly rovněž ke králi Childebertovi a jeho bratrům, aby zjistili, zda Řím předložil stejný požadavek i jim, a pokud ano, jaké k němu hodlají zaujmout stanovisko.

„Bude to chvilku trvat,“ řekl Hoel, natáhl nohy blíže k ohni a zamnul si artritické koleno, „ale doufám, že na ně tady počkáš, bratrance?“

„Rád setrvám,“ řekl Artuš. „A zatímco tvé poselstvo bude zjišťovat, jaké má Hiberus záměry, rozmístím své vojsko tak, aby bylo společně s tvým všem na očích.“

„Myslel jsem, že bys mohl do poselstva zařadit také někoho ze svých lidí, abychom mu dodali větší vážnosti,“ navrhl Hoel. „Já vysílám Guerina. Je to mazaný starý lišák, který na zasedání Rady vždycky marní čas zbytečnými řečmi. Římani nikdy neporozumí ani polovině z toho, co namluví, a vůbec už nepochopí, co tím chtěl říct. Získá pro nás čas, než dostaneme odpověď od Franků. Co tomu říkáš?“

„Výborně. A já pošlu Borse. Ten není ani trochu mazaný, ale jeho počestnost bije do očí, a tím odzbrojuje. Můžeme mu doporučit, aby politiku nechal na Guerinovi. Viděl bych rád, kdyby vojenskému doprovodu velel Valerius.“

Hoel souhlasně pokývl hlavou. Jednali spolu na kerreckém hradě v Hodových soukromých komnatách. Starý král už mohl vstát z lože, ale dny trávil u planoucího ohně, zabalený do kožešin. Jeho svalnaté tělo věkem nabylo na objemu, a to s sebou neslo obvyklé průvodní potíže; jak sám říkal, vrzaly mu kosti v průvanu, který v jeho starodávné a nepříliš pohodlné pevnosti skutečně vládl.

Artuš s Mordredem a dva tři Hoelovi šlechtici s králem povečeřeli a teď seděli nad pohárem svařeného kořeněného vína. Bedwyr s nimi nebyl. Na vlastní žádost se vrátil na své statky na severu Bretaně. Důvodem, který uvedl, bylo zdraví jeho mladé ženy. Cestou na jih, když přepravovali tělo zavražděné princezny, Mordredovi svěřil, že jeho Elen trpí obavami, vyvolanými jejím těhotenstvím. Zdálo se jí o smrti a nebude mít klid, dokud manžel nebude doma v bezpečí. A tak ihned po pohřbu Bedwyr vyrazil na sever, zatímco parta Mladých Keltů, která byla v Artušově vojsku, si za jeho zády šeptala, že odjel tak nakvap proto, aby se vyhnul setkání s Gawainem.

Neboť Gawain byl na cestě do Bretaně. Artuš považoval za moudré vyzvat synovce, který se vrátil mezi družiníky, aby za ním přijel a účastnil se bojů, k nimž možná dojde. Očekávaný boj se nakonec změnil v pouhou trestnou výpravu proti loupežnické bandě a na tu přijížděl Gawain pozdě. Proto teď, když s králem Hoelem projednávali složení společného poselstva, Artuš navrhl, aby do něho byl zařazen také Gawain. Jelikož Hoel se osobně zúčastnit nemohl a Artuš mínil, že bude lépe, když nepojede ani on, usoudili, že by tam měl být nějaký představitel královského dvora, aby poselstvu dodal náležité důstojnosti.

Hoel zavrčel a cosi bručel do vousů, pak se podíval po Mordredovi, všiml si, jak se Mordred zamračil a špatně si to vyložil. Odkašlal si a chtěl něco říct, ale Artušovi ona výměna pohledů neušla a rychle řekl:

„Ne, Mordred ne. Samozřejmě, že by volba měla padnout na něho, ale potřebuji ho jinde. Mám-li tu zůstat, dokud se vše nevyjasní, musí se vrátil místo mě do Větší Británie. Vládu jsem svěřil královně a Radě, ale to je jen prozatímní řešení, nic víc, určité záležitosti však musí vyřešit někdo s většími pravomocemi, než jsem svěřil jim.“

Obrátil se ke svému synovi. „A to ti říkám po tom všem, co jsem ti nasliboval jako že se tu znovu procvičíš v bojovém umění, viď? Tak to se povedlo! Zavesloval sis po laguně a zabil jednoho dva loupežníky! Mrzí mě to, Mordrede, ale zpráva, kterou jsem dnes dostal, mění všechny plány. Pojedeš?“

„Udělám všechno, co přikážeš, pane. To je samozřejmé.“

„Promluvíme si o tom později,“ řekl král a pokračoval v debatě.

Mordred, napůl zklamaný a napůl vzrušený, si lámal hlavu. „Co může být tak naléhavého, že to krále přimělo ke změně plánů? Ještě včera mluvil o tom, že s poselstvem pošle Mordreda. A teď to má být Gawain. Mordred pochyboval, že je to rozumná volba. Jeho nevlastní bratr se plaví do Bretaně v naději, že si zaválčí, a bude zklamaný, ne-li přímo rozhněvaný, až zjistí, že je členem mírové deputace. Ale Artuš si jím byl zřejmě jistý. Právě odpovídal Hoelovi na jakési otázky a ujišťoval ho, že po smrti královny Morgause a během pobytu na Orknejích, a v neposlední řadě i umírněností, kterou nyní projevoval vůči Garethovu vrahovi Bedwyrovi, Gawain prokázal, že už nabyl určité vyrovnanosti. Dobrodružství v cizí zemi, byť to byla pouhá diplomatická mise, bude jistě považovat za užitečnou zkušenost.

V čemž se Artuš jak bylo zřejmě jeho osudem pokaždé, když se jednalo o Morgausino plémě a krev naprosto mýlil. V chvíli, kdy takto Hoela ujišťoval, Gawain se svými druhy na lodi plující k bretaňským břehům leštil zbraně a nadšeně debatoval o nadcházejících bojích.

Později, když Artuš popřál Hoelovi dobré noci, odvedl Mordreda do vlastních komnat k slíbenému rozhovoru.

Byl to dlouhý hovor, který se protáhl do pozdní noci. Král mluvil nejdříve o zprávě, která byla příčinou změny jeho plánů. Byl to dopis od královny. Neuváděla podrobnosti, ale připouštěla, že se nachází ve stále choulostivější situaci, což jí dělá velké starosti. Sdělovala mu, že vévoda Constantin v doprovodu svých rytířů opustil Caerleon a oznámil, že má namířeno na Camelot, „který je vhodnějším sídlem pro vladaře Nejvyššího království.“ Královna ho požádala, aby se držel Artušových příkazů, ale jeho odpověď byla „prudká a zamítavá“.

„Bojím se toho, co bude dál,“ psala královna. „Dostala jsem zprávy, že v Caerleonu nejen že nedal své vojsko k dispozici Radě, ale jedná a mluví, jako by už byl právoplatným králem či jediným oprávněným zástupcem nejvyššího krále. Artuši, můj pane, každodenně toužím po tvém návratu. A žiji v neustálém strachu z toho, co by se mohlo dít, kdyby se tobě či tvému synovi mělo přihodit nějaké neštěstí.“

Když si Mordred dopis přečetl, zatoužil vydat se na cestu okamžitě. Nedopřál si čas, nechtěl rozebírat své pocity vůči vévodovi Constantinovi. Stačilo, že vévoda si stále počínal, jako by Artuš neměl vlastního syna, vůbec už nemluvě o pokrevním příbuzném, synu jeho sestry Gawainovi. Jak už Artuš řekl, ledacos z toho, co se o Constantinovi říkalo, nevěstilo pro království nic dobrého. Byl to tvrdý vladař a krutý člověk a stopy strachu v Guinevřině dopise byly snadno pochopitelné.

Veškerá lítost nad tím, že krále opouští, kterou snad Mordred pociťoval, nyní zmizela. Regentství, třebaže jen na krátkou dobu, bylo tím, po čem toužil, zkušební dobou, kdy bude vládnout sám s neomezenou pravomocí. Neobával se, že by Constantine trval na svých nestoudných nárocích, až se on, Mordred, vrátí na Camelot a postaví se do čela královské gardy. Mordredův návrat s královými pravomocemi a královou pečetí úplně postačí. „Tady stvrzuji,“ řekl král a podával mu pouzdro s dopisy, nesoucími jeho pečeť, „že máš mé pověření postavit jakékoli vojsko, které bys považoval za potřebné k udržení míru doma, a také jako zálohu pro případ, že by došlo k boji tady.“

A tak spolu hovořili, plni důvěry jeden v druhého, zatímco noc pomalu plynula a budoucnost se za mračny přítomnosti zdála být stejně jasná jako svítání, které pozlatilo mořský břeh za okny. Kdyby se v kalném světle v Artušově komnatě teď vznášel Morgausin duch a šeptem jim připomínal osud, jejž před lety předpověděla, zasmáli by se a sledovali, jak přízrak odlétá na křídlech jejich smíchu. Avšak bylo to naposledy, co se setkali jako přátelé.

Po chvíli se král znovu vrátil k předchozímu tématu, k poselstvu, jež hodlají vypravit. Hoel byl přesvědčen o úspěchu této mise, ale Artuš, třebaže to před svým příbuzným neříkal nahlas, nebyl tak optimistický.

„K boji ještě může dojít,“ řekl. „Quintilianus slouží novému pánovi a sám je v bojovné náladě. O lidech kolem něho toho moc nevím, ale podezírám ho, že se bojí, aby jednáním s námi neztratil důvěru svého pána. I on potřebuje ukázat sílu.“

„Nebezpečná situace. Proč tam nejedeš ty sám, pane?“

Artuš se usmál. „Dalo by se říct, že i v mém případě je to otázka prestiže. Kdybych tam jel jako vyjednavač, nemohu s sebou vzít vojsko, a kdyby jednání ztroskotalo, byla by to má prohra. Mým posláním tady v Bretani je být odstrašující silou, nikoli útočnou zbraní… Prohru si, Mordrede, nemohu dovolit.“

„Ty přece nemůžeš prohrát.“

„To je přesvědčení, které zkrotí Quintiliana a ty, co doufají v nový Řím.“

Mordred váhal, ale pak řekl upřímně: „Odpusť, ale ještě je tu něco. Dovol, abych teď promluvil jako tvůj zástupce, ne-li jako tvůj syn. Opravdu si myslíš, že můžeš v poselstvu jako je toto důvěřovat Gawainovi a jeho mladým přátelům? Půjdou-li s Valeriem a Borsem, myslím, že dojde k boji.“

„Možná že máš pravdu. Ale tím moc neztratíme. Dříve nebo později k boji tak jako tak dojít musí a já bych raději válčil proti nepříteli tady, když není ještě zcela připraven, než na domácí půdě na druhém břehu Úzkého moře. Potáhnou-li Frankové s námi za jeden provaz, možná že se nám podaří toho císaře odstrašit. Ne-li, pak tím nejhorším, co se nám teď může stát, je ztráta Bretaně. V tom případě odvezeme naše lidi, ty, kteří zbudou, do původního domova, a opět jednou se opevníme za naším blahoslaveným mořem.“ Odvrátil pohled, zadíval se do ohně a jeho oči byly vážné. „Ale nakonec se to všechno stejně bude opakovat, Mordrede. Dej Bůh, aby to nebylo za mého života ani za tvého, ale než zestárnou tvoji synové, bude to tu znovu. A bude to těžký boj, ať se o to pokusí kdokoliv. Nejprve Úzké moře, pak valy saského a anglického království, které budou bránit osadníci, bojující za svou vlastní zemi. Proč myslíš, že jsem dovolil, aby půda, na níž se Sasové usadili, jim také patřila? Protože lidé bojují za to, co jim patří. Až bude naše pobřeží ve vážném nebezpečí, bude stát Cerdic na mé straně.“

„Chápu. Překvapilo mě, že ti to poselstvo nedělalo větší starosti.“

„Potřebujeme čas, který nám tato delegace pomůže koupit. Jestli jednání ztroskotá, budeme bojovat hned teď. Je to prosté. Připozdívá se, musíme končit.“ Natáhl ruku ke stolu, na němž ležel dopis opatřený dračí pečetí. „Neporazitelný či porazitelný, musel jsem vzít v úvahu, že mohu zemřít. Tady je dopis, který v takovém případě použiješ. Informuji v něm Radu, že jsi mým dědicem. Vévoda Constantine dobře ví, že slib, který jsem dal jeho otci, platil pouze v případě, že nebudu mít vlastního syna. S tím se musí smířit, ať se mu to líbí, nebo ne. Napsal jsem mu také dopis, který nemůže nevzít na vědomí. Tímto dopisem mu zároveň dávám půdu; jeho vévodství připadne půda, kterou přinesla do manželství moje první žena, Guenever z Cornwallu. Doufám, že ho to uspokojí. A nebude-li spokojen“ v králově oku, jež upřel na syna, se zablesklo „bude to tvoje věc, nikoli moje. Dej si na něho pozor, Mordrede. Zůstanu-li naživu, hned po návratu na Camelot svolám Radu a tohle všechno projednáme veřejně a jednou provždy.“

Není snadné přebírat poslední vůli z rukou žijícího člověka. Mordred, jemuž se náhle nedostávalo slov, začal přerývaně cosi koktat, ale král ho mávnutím umlčel a konečně přistoupil k tématu, které mělo být podle Mordreda na prvním místě.

„Královna,“ řekl Artuš s pohledem upřeným do ohně, „bude pod tvou ochranou. Budeš ji milovat a pečovat o ni, jako bys byl jejím vlastním synem, a postaráš se, aby do konce života byla v bezpečí, aby byla ctěna a žila v dostatku, na nějž má nárok. Nežádám tě, abys přísahal, Mordrede, neboť vím, že to není třeba.“

„Ale já chci přísahat!“ Mordred, na kolenou u otcova křesla, mluvil tentokrát v neovladatelném výbuchu citů. „Přísahám při všech bozích, při Bohu královských kostelů i při bohyni ostrovů, slibuji duchům žijícím v povětří, že ubráním království pro královnu, že ji budu milovat a pečovat o ni a zajistím jí úctu tak, jak bys to činil ty, kdybys byl nadále nejvyšším králem.“

Artuš vzal ruce mladšího muže do svých, zvedl ho a políbil. Pak se usmál.

„A teď přestaneme mluvit o mé smrti, k níž tak hned nedojde, ujišťuji tě. Ale až přijde, svěřím svá království i svou královnu do tvých rukou s klidnou myslí, s požehnáním svým i božím.“

Příštího dne Mordred odplul domů. Pár dnů po jeho odjezdu se poselstvo, zářící barevnými praporci a vlajícími péry, vydalo do ležení Quintiliana Hibera. Gawain se svými přáteli jel v pohodě. Třebaže mezi sebou vedli obvyklé, Mordredovi dobře známé řeči mladíci si od Gawaina jakožto svého vůdce slibovali nečekané dobrodružství a vzrušení –, nakonec se ovládli a cestou se chovali slušně. Ale nikdo z nich se ani nepokoušel tajit naději, že mírová předehra ztroskotá a dojde k boji.

„Říká se, že Quintilianus je horkokrevný muž a dobrý voják. Proč by měl poslouchat řeči jednoho starce, který mu vyřizuje vzkaz druhého starce?“ Takto se vyjádřil o Hoelově poselstvu Mador. A ostatní do omrzení mleli každý svou: „Jestli nedojde k boji, tak pro nás snad přichystají alespoň nějakou zábavu, hry nebo lov, a bylo by špatné, kdybychom těm cizincům nemohli předvést, co dokážeme!“ Anebo zase: „Galské koně, to je prý hotová nádhera. Když bude nejhůř, tak aspoň uděláme nějaký obchod.“

Ale jak to tak vypadalo, všechna jejich očekávání byla předem odsouzena ke zklamání. Quintilianus měl hlavní stan v dočasném ležení, jež bylo zbudováno na kusu pustého vřesoviště. Poselstvo tam dorazilo jednoho pošmourného dne k večeru. Vál studený vítr, který s sebou nesl déšť. Všude kolem sebe viděli jen černý a mokrý vřes, v předjaří ještě spící, a jedinou barvou tam byla sinalá zeleň močálů a kovově se lesknoucí voda. Tábor sám byl zbudován po římském způsobu. Vojenské ubikace, postavené z drnů a silných kmenů, vypadaly úctyhodně vzhledem k tomu, že byly dočasné, ale mladí Britové, kteří o válčení nic nevěděli, a z Caerleonu a ze Segontia znali velké bytelné stavby na římských základech, se kolem sebe zklamaně rozhlíželi, plni pohrdání.

Těžko říct, zda Quintiliana Hibera, který hosty ubytoval mimo své tábořiště, vedla spíše obezřetnost, či péče o pohodlí hostů. Stany dal postavit asi sto kroků od příkopu, jímž byl jeho tábor obehnán, včetně stáje pro koně a pavilonu, který jim měl sloužit jako jídelna. Když tam dorazili, vyzvali je, aby sesedli z koní, a jejich vlastní podkoní odvedli zvířata do stáje. Pak je pěšky odvedli po hlavní cestě do středu tábořiště, kde stál velitelův hlavní stan.

Quintilianus Hiberus a Marcellus, jeho zástupce, přijal poselstvo s mrazivou zdvořilostí. Vyměnili si projevy, které si připravili předem a naučili se je nazpaměť. Byly dlouhé a tak přeopatrné, až byly téměř nesrozumitelné. Nepadla v nich zmínka ani o císařově vzkazu, ani o Hoelových záměrech. Na hostitelův lhostejný dotaz po zdraví starého krále se mu dostalo dlouhé a podrobné odpovědi, a nenápadně byla zmíněna i starostlivost, kterou o ně jeví jeho příbuzný král Artuš; tohoto válečníka vedla dokonce k tomu, aby zavítal do Bretaně na návštěvu. Nebylo třeba zmiňovat se o tom, že s sebou přivezl značnou vojenskou sílu, římský konzul to věděl a oni věděli, že to ví…

Teprve když zdvořilé broušení ostří trvalo dostatečně dlouho, dovolili si Guerin a Bors stále ještě nepřímo přistoupit k výkladu Hoelova stanoviska, za nímž stojí i Artuš z Británie.

Mladí muži, zdvořile stojící za svými vyslanci, s energií nadrženou otravnou jízdou, mysleli na jídlo a na kratochvíli a dlouhé projevy je srdečně nudily. Zvědavě se rozhlíželi a vyměňovali si pohledy s válečníky druhé strany, kteří, stejně tak znudění, stáli za vlastními vůdci.

Tito vůdcové po zdlouhavém a vleklém řečnění, které bylo ještě únavnější, než bylo nezbytně nutné, protože Bors až na pár slov nemluvil latinsky a Marcellus zase jiný jazyk neznal, konečně dospěli k patové situaci. Quintilianus si přitáhl plášť k tělu, napřímil se a prohlásil, že v jednání budou pokračovat nazítří. Hosté se nyní budou zajisté chtít posilnit a odpočinout si. Proto je nyní uvedou do stanů, které pro ně vztyčili.

Vyslanci se vážně uklonili a odstoupili, jejich hostitelé pokročili vpřed a vedli hosty přes celé tábořiště k připraveným ubikacím.

Mladík, který provázel Gawaina, řekl s nedbalou zdvořilostí: „Jistě jste po cestě unaveni? Obávám se, že se vám ubytování bude zdát nepohodlné, ale my jsme zvyklí na život v poli –“

Při řeči zívl. Neznamenalo to nic jiného, než že ho jednání vůdců otravovalo stejně jako mladíky druhé strany, ale Gawain, znuděný a pohrdlivý, navíc nahlédl, že se jeho naděje na slávu rozplývá, a tak se rozhodl chápat to jinak.

„Proč si myslíš, že nejsme zvyklí na nepohodlí? To, že jsme přijeli s mírovým poselstvem, ještě neznamená, že nejsme bojovníci a že nejsme v poli stejně pohotoví, jako kdejaká holota na tomhle břehu Úzkého moře!“

Mladíka to zaskočilo, ale pak vzplál hněvem stejně rychle jako Gawain a zrudl až po kořínky svých světlých vlasů. „A na kterém bitevním poli jsi kdy byl, pane Vejtaho? Od Agnedu a Badonu uplynulo už moře času! I legendární Artuš, jímž se tví druhové tady tak holedbají, by dnes těžko bojoval obklopen muži, kteří neumějí nic jiného než žvanit!“

Dřív než se Gawain mohl vůbec nadechnout, vložil se do hovoru další mladík: „A ani to jim moc nejde,“ řekl, napodobuje škodolibě Borsovu těžkopádnou latinu.

Ozval se smích a některé chladnokrevnější povahy se pokusily obrátit vše v žert, ale Gawainova tvář potemněla a ostrá slova se z jeho úst jen valila. Jeho světlovlasý průvodce, patrně někdo dosti významný, přeřval šum hlasů zvučným hněvivým křikem:

„Cože? Cožpak jste nevážili celou tu cestu jen proto, abyste nás poprosili, abychom s vámi neválčili? A teď se chvástáte a holedbáte tím, co všechno vaši vůdcové dovedou! Co si máme myslet o takových jalových chvastounech?“

V tomto okamžiku Gawain tasil meč a mladíka na místě proklál.

Následovaly minuty úžasu a nevíry, vzápětí pak zděšení a zmatek, když se seběhli druhové padlého muže a zjišťovali, zda žije. Poskytli Britům právě tolik času, aby se dali na útěk. Gawain zvolal: „Ke koním!“ A už se hnal k ohradě a v patách za ním jeho přátelé, kteří od chvíle, kdy začala padat trpká slova, tušili, že tohle špatně skončí. Zdrcení vyslanci váhali jen okamžik a pak se rozběhli za nimi. Kdyby byl vrahem někdo jiný než právě Artušův synovec, patrně by ho sami vydali, aby byl po právu potrestán jako narušitel příměří. Ale takto bylo vyslancům jasné, že jejich mise, ostatně nikdy příliš nadějná, je nyní neodvolatelně zmařena a celé poselstvo se ocitá jakožto narušitelé příměří ve velkém nebezpečí. Valerius, starý voják, zvyklý rychle se rozhodovat, dal okamžitě povel, všichni skočili do sedel a vyrazili tryskem dříve, než hostitelé plně pochopili, co se stalo.

Gawain, který divoce uháněl mezi ostatními, se pokoušel vymanit svého koně z útvaru a vrátit se zpátky.

„To je ostudné! Utéct odtamtud po tom, co řekli? Hanba vám, hanba vám! Jestliže nás nazvali zbabělci předtím, jak nás nazvou teď?“

„Mrtvolami, ty blázne!“ Valerius byl hněvem bez sebe a nebral si servítky, princ neprinc. Chopil se pevně Gawainovy uzdy a táhl jeho koně v rychlém klusu po boku svého koně. „Měl by ses stydět, princi! Dobře jsi věděl, co si králové od tohoto poselstva slibují. Jestli z toho vyjdeme živí, o čemž pochybuji, uvidíme, co ti řekne Artuš!“

Gawain, stále ještě odbojný a zatvrzelý, by mu byl odsekl, ale v té chvíli dorazili k řece a rozptýlili se, aby přiměli koně vkročit do vody. Kdyby měli čas, byli by se přebrodili, ale v tom okamžiku se na dohled objevili pronásledovatelé a nedalo se dělat nic jiného, než se s nimi utkat. Valerius, zuřící a zoufalý, se obrátil a dal rozkaz k útoku.

Na obou stranách žluč jen kypěla, a tak byla šarvátka krátká, prudká a velice krvavá. Bojovali bez oddechu, konec nastal, teprve když byla mrtva polovina poselstva a větší polovina pronásledovatelů. Pak se Římané stáhli k několikaminutovému odpočinku na okraj lesíka, zřejmě aby se poradili; po chvíli dva z nich obrátili koně a vyrazili východním směrem.

Valerius, sám nezraněn, ale vyčerpaný a zbrocený krví ostatních, sledoval, jak odjíždějí. Pak řekl zachmuřeně:

„Jedou pro posily. Tady už nemáme co dělat. Odjíždíme. Teď hned. Pochytejte koně bez jezdců a seberte tamhle toho muže. Ještě žije. Mrtvé tu musíme nechat.“

Tentokrát nikdo neodporoval. Britové se vydali na zpáteční cestu a Římané se je nepokoušeli zastavit. Dokonce se ani navzájem nečastovali posměšky. Gawain prosadil své a prokázal, co prokazovat nebylo třeba. A obě strany věděly, co teď nutně musí následovat.

4

Mordred seděl na Camelotu u okna královy pracovny. Vlahý větřík mu co chvíli přivál svěží vůni ze zahrady pod oknem. Květy jabloní už opadaly, ale třešně byly ještě v plném květu, obklopené modrými ladoňkami a sedavými špicemi kosatců. Vzduch byl prosycen bzukotem včel a ptačím zpěvem a zdola z města sem doléhal hlas zvonů, zvoucích na křesťanskou bohoslužbu.

Královi tajemníci už byli pryč, Mordred byl v komnatě sám. Seděl a v myšlenkách se ještě obíral některými záležitostmi, které toho dne vyřídil, ale postupně se v hřejivé vůni ponořil do snění. Zdálo se to tak nedávno, co byl na ostrovech a žil tam znovu tak, jako kdysi v dětství. Každodenně si s trpkostí připomínal onu noc, kdy orknejští bratři v zájmu svém a svých přátel dali při šíleném a nebezpečném pokusu o zničení Bewyra v sázku vše a on, Mordred, přišel tehdy opravdu o všechno. Tenkrát rovněž myslel na povinnosti, které před ním v létě stojí: sklidit úrodu a usušit ryby, narýt rašelinu, opravit zdi a došky, dřív než přijde krutá orknejská zima. A teď?

Ruka spočívající na stole zavadila o královskou pečeť. Usmál se.

Jeho pozornost upoutal pohyb pod oknem. V zahradě se procházela královna Guinevere. Měla na sobě šat v barvě jemné holubicí šedi, který se při pohybu tu a tam zaleskl. Kolem ní poskakovala dvě štěňata, bělostříbří chrti. Čas od času jim hodila pozlacený míček a oni se za ním hnali, štěkali a tahali se o něj, aby jej pak vítěz odnesl zpět a položil k jejím nohám. Dvě z jejích společnic, obě mladé a hezké dívky, jedna v šatu petrklíčově žlutém a druhá v modrém rouchu, kráčely za ní. Guinevere, stále hezká a ve svém půvabu bezstarostná, nepatřila k těm, které se obklopují ošklivými ženami, aby vynikl jejich půvab. Tři čarovné krásky s elegantními psíky u nohou se ladně procházely po zahradě, v onom provoněném májovém měsíci stejně krásné jako květy.

Tak tohle napadlo Mordreda, který býval poeticky naladěný jen vzácně. Pozoroval královnu, zatímco se jeho ruka ještě jednou bezděčně natáhla a dotkla se královské dračí pečeti. Opět se ponořil do snů, tentokrát však nikoli o ostrovech.

K vědomí ho vyburcovaly pronikavé zvuky, naléhavé a ničím nezaměnitelné, které oznamovaly příchod královského kurýra, uváděného do královských komnat. Komoří otevřel dveře, aby posla ohlásil, ale muž ho nenechal domluvit, vtrhl dovnitř v patách za ním a poklekl u regentových nohou.

Jediný pohled Mordredovi prozradil, že přijíždí z Bretaně a nepřináší nic dobrého. Opřel se ve velkém křesle a řekl rozvážně:

„Nepospíchej. Ze všeho nejdřív mi pověz královi se daří dobře?“

„Ano, můj pane. Díky Bohu! Zato zpráva je dosti špatná.“ Muž se chopil svého pouzdra a Mordred vztáhl ruku.

„Neseš dopisy? Než je přečtu, uklidni se a vypij pohár vína.“

Komoří, jemuž nic neušlo, bez požádání přinášel víno, a zatímco co muž vděčně pil, Mordred rozlomil pečeť jediného dopisu, který muž přinesl, a dal se do čtení.

Byla to špatná zpráva, ale Mordred, maje v paměti poslední rozhovor s králem, ji nepovažoval za tak tragickou. Opět jednou, pomyslel si, se zlé sudičky na Morgausino přání pustily do díla. Aneb, řečeno prozaičtěji, orknejská unáhlenost je zase jednou málem přivedla na pokraj zkázy. Ale snad se lze před blížící se pohromou přece jen zachránit; musíme doufat, že Gawain nezpůsobil nic horšího, než že se věci daly do pohybu příliš brzy.

V dopise, který král diktoval ve spěchu, byla pouze holá fakta o katastrofální misi a následné bitce. V odpověď na Mordredovy otázky mu kurýr vylíčil podrobnosti. Vyprávěl mu o Gawainově prudkém sporu s římským mladíkem, o tom, jak Gawain mladíka zavraždil, o útěku poselstva a následné potyčce s Římany na břehu řeky. Jeho slova jen dotvrzovala to, co Artuš v dopise uváděl totiž že veškerá naděje na mír, byť jen dočasný, zmizela. Není vyloučeno, že Hoel bude schopen táhnout do boje, ale v opačném případě bude muset Artuš velet jak Hoelovu vojsku, tak i mužům, které s sebou přivedl. Povolal Bedweyra z Benoicu a vyslal kurýry rovněž k Urgbenovi, Maelgonovi z Gwyneddu, Tydwalovi a králi Elmetu. Mordreda žádal, aby shromáždil co nejvíce mužů a poslal je Artušovi do Bretaně pod Ceiovým velením. Bude rozumné, když uspíší schůzku s Cerdikem a seznámí ho se situací. Dopis končil stručnou a naléhavou výzvou:

„Sejdi se s Cerdikem. Varuj ho, je třeba, aby on i jeho sousedi strážili pobřeží. Zároveň naverbuj tolik mužů, kolik dokážeš. A opatruj královnu.“

Konečně Mordred muže propustil, aby si odpočinul. Věděl, že není třeba žádat ho, aby zachoval mlčenlivost, královi kurýři byli dobře vybraní a dobře vycvičení. Ale věděl také, že jeho příchod nezůstal bez povšimnutí a zakrátko se po celém Camelotu nebude mluvit o ničem jiném, než že Královskou bránou projel jezdec na vyčerpaném koni.

Přistoupil k oknu. Slunce se pomalu klonilo k západu a stíny se prodlužovaly. Na lípě ještě zpíval drozd.

Královna byla ještě na zahradě a trhala šeřík. Po jejím boku šla dívka v modrém a nesla plochý košík z vrbového proutí s bílými a nachovými květy. Druhá dívka, kolem níž skákala a štěkala obě štěňata, se sklonila a jednou rukou si podkasala sukni nad záhonem kapradím Pak se napřímila s pozlaceným míčkem v ruce a se smíchem jej hodila psům. Ti se za ním rozběhli, dohonili jej oba zároveň, začali štěkat a zatímco se pustili do křížku, míček se odkutálel.

„Opatruj královnu.“ Jak dlouho bude možné udržet klid a pohodu v této ušlechtilé květinové zahradě? Možná že bitva už začala. A možná že už skončila. Krveprolití tak strašné, pomyslel si Mordred, že uspokojí i Gawaina.

Jeho myšlenky vyrazily vpřed, ale udržel je na uzdě. Už teď by vlastně mohl být skutečným nejvyšším králem, byť i zatím ještě nekorunovaným…

Jakoby jeho myšlenky byly stínem plujícího mraku, který na ni padl, královna sebou trhla a zvedla hlavu, zdálo se, že naslouchá jakémusi zvuku za zdmi zahrady. Pustila snítku šeříku, kterou držela v ruce, a pružná větvička zapadla zpátky do vonné hradby keřů. Bez jediného pohledu upustila stříbrný nožík do košíku, který nesla její společnice, a pak dlouho stála bez pohnutí. Pouze její ruce se samy od sebe zvedly a zkřížily se na prsou. Po chvíli se pomalu otočila a pohlédla k oknu.

Mordred odstoupil a řekl komořímu:

„Pošli někoho do zahrady, aby se zeptal královny, mohu-li s ní mluvit.“

V zahradě stál, obrácen k jihu, altánek líbezný jako obrázek malovaný na hedvábí. Byl ukryt v růžovém loubí pod trsy drobných bleděrůžových kvítků, mezi nimiž svítila korálově červená poupata, zatímco opadávající lístky byly už téměř vybledlé. Královna seděla uvnitř na kamenné lavici vyhřáté sluncem a čekala na regenta. Dívka v žlutém šatu odvedla chrty, druhá v zahradě zůstala, ale odešla na druhý konec a posadila se na lavičku pod jedním z palácových oken. Vytáhla z váčku zavěšeném na pásu nějaké šití a dala se do práce. Mordred si byl ovšem vědom, jak bedlivě ho všichni pozorují a jak rychle se po paláci šíří dohady jako: „Tváří se vážně, zřejmě dostal špatnou zprávu…“ nebo: „Vypadá celkem vesele, posel přinesl dopis a on jej ukázal královně…“

Guinevere měla u sebe také jakousi práci. Na kamenné lavici ležel vedle ní šátek, který vyšívala. Náhle Mordreda přepadla bodavá vzpomínka: Morganina zahrada na severu, vadnoucí květiny, duchové uvězněných ptáků a hněvivé hlasy dvou čarodějnic, doléhající k němu z okna nad ním. A osamocený ustrašený chlapec, který se tam dole schovával a byl přesvědčen, že takto polapili i jeho a také ho čeká potupná smrt. Jako tu divokou kočku v úzké kleci. Kočka, která je nejspíš už léta mrtvá, však díky jemu zemřela na svobodě, doma v divočině a mezi svými koťaty, které po libosti přiváděla na svět. Jakoby zasažen bleskem, vyvolávajícím takové myšlenky mezi dvojím nadechnutím, vzpomněl si na svou „ženu“ na ostrovech a na svou milenku, která odešla z Camelotu do Strathclyde a usadila se tam v dostatku, a na své syny, zrozené z těchto svazků a vyrůstající v bezpečí neboť děti tohoto osamělého chlapce by teď mohly být snadno vystaveny ostnům závisti a nenávisti. On sám, podobně jako ta divoká kočka, našel okno ke svobodě. A co víc, k moci. Z těch dvou intrikujících čarodějnic je jedna mrtvá; druhá, navzdory magii, jíž se holedbá, je stále zavřená ve svém zámeckém vězení a je nyní podřízena jeho vůli jakožto vládci Nejvyššího království.

Poklekl před královnou a chopil se její ruky, aby ji políbil. Cítil, že se lehoučce chvěje. Odtáhla ji a spustila do klína, kde ji druhou rukou pevně sevřela. Nadechla se a řekla s nuceným klidem:

„Prý přijel nějaký posel. Z Bretaně?“

„Ano, paní.“ Na její pokyn se zvedl z pokleku a pak zaváhal. Naznačila mu, aby si sedl, a tak se posadil vedle ní. Slunce pálilo a vzduch byl prosycen vůní růží. Včely pilně pracovaly v girlandách růžových květů. Květy čechral lehký vánek a stíny růží se pohupovaly a chvěly na královnině šedém rouchu a bílé pleti. Mordred polkl, odkašlal si a promluvil.

„Nemusíš mít obavy, paní. Došlo tam k závažným událostem, ale zprávy nejsou tak špatné.“

„Mému pánovi se tedy daří dobře?“

„Ovšem. Dopis je od něho.“

„A co já? Je tam vzkaz i pro mne?“

„Ne, paní, je mi líto. Odesílal to psaní ve velikém spěchu. Samozřejmě si je přečteš, ale dovol, abych ti nejdříve řekl to hlavní. Jak víš, vyslal král Artuš a král Hoel společné poselstvo, aby jednalo s konzulem Luciem Quintilianem.“

„To vím. Mělo za úkol pouze shromáždit informace, aby byl získán čas, než se západní království spojí proti možné nové alianci Byzance a Říma s Germány z Alemannie a Burgundska.“ Povzdechla si. „Nedopadlo to dobře? Tušila jsem to. Tak co se stalo?“

„Když dovolíš, začnu s dobrou zprávou. V téže době vyslali králové ještě další poselstva s podobným posláním. Vyslanci měli zjistit, co si o situaci myslí franští králové. Byli úspěšní, ano, zní to povzbudivě. Frankové hodlají, jeden jako druhý, čelit snahám Justiniánova vojska o obnovení římské nadvlády. Zbrojí a chystají se na válku.“

Odvrátila pohled, zahleděla se koruny lip, které nyní zezadu ozařovalo zapadající slunce a zdobilo je červeným zlatem. Mladé lístečky jako hostie z tepaného zlata vyzařovaly vlastní světlo a ve vrcholcích stromů, mramorovaných stíny, bzučely včely.

Mordredovy „dobré zprávy“ jí zřejmě žádnou zvláštní radost neudělaly. Měl dojem, že má v očích slzy.

Stále hledíc na kmeny stromů s mozaikou zlatého listí, řekla: „A naše poselstvo? Co se tam stalo?“

„Ze zdvořilosti měl být jedním z vyslanců také představitel královského domu. Byl to Gawain.“

Ulpěla na něm pronikavým pohledem. Oči měla suché. „A on vyvolal konflikt.“ Nebyla to otázka.

„Ano. Vedl jakési hloupé a chvástavé řeči, urážel, vyvolal hádku a mladíci se pustili do sebe.“

Rozhodila ruce, jako by je chtěla zalomit v klasickém gestu zoufalství. Vzkřikla však spíše rozhněvaně než zarmouceně: „Zase on!“

„Paní?“

„Gawain! Zase ti orknejští blázni! Ten ledový severák, ten spalující mráz vždycky sežehne všechno, co je dobré a čemu se daří!“ Ovládla se, nadechla a řekla se zřejmým úsilím: „Promiň mi to, Mordrede. Ty jsi úplně jiný. Zapomněla jsem se. Ale ti Lotovi synové, tví nevlastní bratři…“

„Já vím, paní, a souhlasím s tebou. Vždycky to byli horkokrevní blázni, ale tentokrát to bylo mnohem horší. Gawain zabil jednoho z římských mladíků a jak se ukázalo, byl to synovec samotného Lucia Quintiliana. Poselstvo se muselo dát na útěk a Qunitilianus za nimi poslal samotného Marcella. Naši se museli obrátit a přijmout boj, a byli tam i mrtví.“

„Snad ne Valerius? Ten dobrý starý voják?“

„Ne, ne. Vrátili se v pořádku, svým způsobem zvítězili. Ale předtím, na ústupu, došlo k několika potyčkám. Hned v té první padl Marcellus a Petreius Cotta, který po něm převzal velení, byl později zajat a dopraven do Kerrecu v řetězech. Jak jsem řekl, bylo to svým způsobem vítězství. Ale je ti jasné, co to znamená. Nejvyšší král musí teď sám vytáhnout do pole.“

„Ach bože, já to věděla! Já to věděla! A s jakým vojskem?“

„Velí Hoelově vojsku a oddílům, které s sebou přivedl z Británie, a také povolal Bedwyra z Benoicu s jeho lidmi.“ Chladnokrevně zaznamenával sebemenší královninu reakci na toto jméno. Neodvážila se zeptat, je-li Bedwyr také v pořádku, ale řekl jí to a viděl, že se jí znovu vrací barva do tváří. Pokračoval: „Král ještě neví, kolik vojska přivedou do pole franští králové, ale nebude to málo. Kromě toho se v Británii obrátil na Rheged a Gwynedd s Elmetem, a na Tydwala z Dunpeldyru. Já mám co nejrychleji naverbovat další posily. Bude jim velet Cei. Dopadne to dobře, paní, uvidíš. Znáš nejvyššího krále.“

„A oni také,“ řekla na to. „Utkají se s ním jenom tehdy, když budou mít trojnásobnou převahu, a to se jim jistě podaří. V takovém případě by i jemu hrozila porážka.“

„Nedá jim čas. Píše, že velice pospíchá. Celá ta aféra vypukla nenadále jako letní bouřka a Artuš hodlá zaútočit raději hned, než aby vyčkával, jak se věci vyvinou. Už táhne na Autun, kde se má setkat s Burgundy na jejich půdě dříve, než Justinián shromáždí své voje. Počítá, že ještě než dojde na hranice, připojí se k němu také Frankové. Ale raději si ten dopis přečti sama. Určitě zaplaší tvé obavy. Nejvyšší král o výsledku nepochybuje. A proč by měl? Je to Artuš.“

Poděkovala mu úsměvem, ale viděl, jak se ruka, kterou vztáhla po dopise, chvěje. Vstal a vyšel z altánku, aby si mohla dopis přečíst v klidu o samotě. V zahradě stál kanelovaný sloup s ozdobnou hlavicí, z níž visely žluté girlandy štědřence. Opřel se o něj, čekal a pokradmu ji pozoroval zpod přivřených víček.

Četla mlčky. Viděl, že když došla na konec, začala číst znovu od začátku. Pak jí ruka klesla do klína a chvíli seděla se skloněnou hlavou. Domníval se, že čte dopis potřetí, ale pak zjistil, že má zavřené oči. Byla velmi bledá.

Odlepil se od sloupu. Vrátil se k ní téměř proti své vůli. „Co je? Čeho se bojíš?“

Trhla sebou a otevřela oči. Jako by byla v myšlenkách na hony daleko a nyní se náhle vrátila. Zavrtěla hlavou a pokusila se o úsměv.

„Nic. Opravdu vůbec nic. Byl to jenom sen.“

„Sen? Zdálo se ti o porážce nejvyššího krále?“

„Ne, ne.“ Kratičce se zasmála a znělo to celkem přirozeně. „Ženské hlouposti, Mordrede. Jsem si jistá, že bys to právě tak nazval. Netvař se tak starostlivě, povím ti to, i když vím, že se mi budeš smát. Muži takové věci nechápou, ale my ženy, které nemohou dělat nic jiného, než čekat, přihlížet a doufat, máme bujnou obrazotvornost. A když nás přivede na myšlenku: „Co se mnou bude po smrti mého pána?“, hned ve svých představách vidíme, jak ho s truchlivou okázalostí ukládají na máry, jak mezi Tančícími kameny kopou hrob, jak smuteční slavnost končí, na Camelot přichází nový král, jeho mladá žena se prochází tady v zahradě se svými pannami a zapuzená královna, stále ještě ve smutečním bílém šatu, hledá království, kde by jí poskytli bezpečí a úctu.“

„Ale paní,“ namítl Mordred realisticky, „dozajista můj nejvyšší král ti určitě řekl, jaká opatření učinil pro takový případ?“

„Věděla jsem, že to nazveš bláznovstvím!“ S nápadnou lehkostí změnila téma. „Ale věř mi, že to je něco, co zná každá žena. A co ta tvoje, Mordrede?“

„Moje…?“

Zdálo se, že je zmatený. „Nebo se mýlím? Myslela jsem, že jsi ženatý. Určitě mi někdo říkal, že máš syna u Gwartegyddova dvora v Dumbartonu.“

„Nejsem ženatý.“ Mordred odpověděl až příliš rychle a až příliš pádně. Zatvářila se překvapeně, ale on jen máchl rukou a dodal. „Ale slyšela jsi správně, paní, že mám dva syny.“ Usmál se a pokrčil rameny. „Koneckonců, kdo jsem já, abych trval na loži manželském? Ty dva chlapce mám od různých matek. Melehan je mladší a je u Gwarthegydda. Druhý zůstal na ostrovech.“

„A jejich matky?“

„Melehanova matka zemřela.“ Lež vyklouzla z jeho úst lehce. Protože královna zřejmě vůbec nevěděla o jeho někdejší pokoutní domácnosti v Camelotu, nebude jí to přece teď přiznávat. „Druhá je srozuměna s poutem, které máme mezi sebou. Je to orknejská žena a na ostrově platí jiné zvyky.“

„Provdaná nebo neprovdaná,“ řekla Guinevere, stále s onou nucenou lehkostí, „pořád zůstává ženou a musí, podobně jako já, prožívat stejné sny o dni hrůzy, kdy posel přinese horší zprávu, než jakou jsi dnes přinesl ty mně.“

Mordred se usmál. Pokud si myslel, že jeho žena má příliš napilno, než aby mohla sedět a snít o jeho smrti a pohřbu, pak to neřekl. Ženské hlouposti, skutečně. Ale když vztáhl ruku pro králův dopis a ona mu svitek podávala, znovu si všiml, jak se jí chvěje ruka. To změnilo představy, které o ní měl. Dosud pro něho byla královnou, milovanou chotí královou, prchavou vidinou též jeho tužeb, veselou a šťastnou bytostí, jíž patří bohatství a moc. A teď byl otřesen, když náhle pochopil, že před ním stojí osamělá žena, žijící ve strachu. „Nemůžeme dělat nic jiného, než čekat, přihlížet a doufat,“ řekla.

Bylo to něco, o čem dosud nikdy nepřemýšlel. Nepatřil k lidem obdařeným velkou představivostí, a jeho vztah k ženám kromě Morgause byl v zásadě dán výchovou, jíž se mu dostalo od orknejských venkovanů. Ženě by úmyslně nikdy neublížil, ale nenapadlo by mu vybočit ze své dráhy, aby jí pomohl nebo posloužil Naopak, ony byly k tomu, aby sloužily a pomáhaly jemu.

Pokoušel se probudit svou obrazotvornost a zahledět se do budoucnosti, snažil se myslet tak, jak to dovedou ženy, aby pocítil onen strach, který svíral královnu. Co by si mohla slibovat od budoucnosti, kdyby Artuš padl? Ještě před rokem by byla odpověď nasnadě: Bedwyr by odvezl vdovu na Benoic nebo na své pozemky v Northumbrii. Ale teď je Bedwyr ženatý a jeho žena čeká dítě. A co více: střízlivě vzato, nebylo pravděpodobné, že by Bedwyr přežil takovou bitvu, v níž by Artuš padl. Možná že právě teď, když Mordred a královna spolu rozprávějí v provoněné zahradě, někde už zuří bitva, jež její sen o dni hrůzy promění ve skutečnost. Vzpomněl si na dopis, který napsala Artušovi, obavy, o nichž se zmiňovala, nebylo možno přehlédnout. Byl to strach nejen z nebezpečí, jež hrozí Artušovi, ale i jemu. „Ty a tvůj syn,“ napsala tehdy. Nyní, s náhlým zábleskem pravdy, zraňujícím jako nůž, pochopil proč. Vévoda Constantine. Vévoda Constantine, oficiálně stále ještě první v řadě dědiců trůnu, vrhá už teď toužebné pohledy na Camelot; a jeho nárok by byl značně posílen, kdyby se nejprve mohl prohlásit za královnina regenta…

Uvědomil si, že na něho upírá naléhavý a tázavý pohled. Rázně jí odpověděl:

„Pokud jde o tvé sny a obavy, paní, dovol mi, abych ti řekl toto: jsem přesvědčen, že díky svému vojenskému umění a tvým modlitbám bude král ještě dlouhá léta živ a zdráv. Ale kdyby se s ním něco stalo, nemusíš se o sebe bát. Vím, že by se Constantine z Cornwallu mohl pokusit zpochybnit králova poslední opatření –“

„Mordrede…“

„Když dovolíš, paní, promluvme si spolu otevřeně. Jeho ctižádostí je stát se nejvyšším králem, a ty z něho máš strach. Dovol, abych ti řekl toto: Znáš přání mého otce a víš, že je splním. Až po něm nastoupím jako nejvyšší král, nebudeš se mít čeho bát. Dokud budu živ, budu tě ctít, a budeš vždy pod mou ochranou.“

Červeň jí vstoupila do tváří a děkovala mu pohledem, nahlas však řekla pouze, pokoušejíc se o úsměv: „Nikoli tedy zapuzená královna?“

„Nikdy,“ ujistil ji Mordred a rozloučil se s ní.

Ve stínu zahradní brány, z dohledu altánku, se zastavil. Srdce mu bušilo a tělo měl jako v ohni. Stál tam bez hnutí, dokud žár a bušení pozvolna neustalo. Chladnokrevně vypudil jasný obraz ze své mysli; růže, šedomodré oči, úsměv, dotek chvějících se rukou. Bylo to šílenství. A co víc, šílenství beznadějné. Artuš, Bedwyr… ať Mordred je, nebo se možná stane kýmkoliv, dokud nebudou Artuš a Bedwyr mrtví, bude pro tuto nádhernou ženu jen ubohým pokulhávajícím třetím v řadě.

Příliš dlouho neměl ženu. Po pravdě řečeno, byl tak zaměstnaný, že na ně ani nepomyslel. Až doposud. Dnes večer si najde čas a tyto žhavé představy zchladí.

Přesto však mu bylo jasné, že jeho ctižádostivost se ode dneška bude ubírat jinudy. Přednosti jsou nepopiratelné. On není ženatý. Ona je neplodná, ale on má dva syny. Jestli o tom může uvažovat Constantine, může tak uvažovat i on. A při všech bozích na nebesích i v pekle, Constantine ji nedostane!

Prudce zmačkal králův dopis a cestou do královské pracovny svolával sekretáře.

5

Uplynul nějaký čas, než se Mordred s královnou znovu setkal. Hned se totiž vrhl do díla a vyzbrojoval vojsko, aby je podle Artušova přání mohl poslat do Bretaně. Expediční jednotky vypluly v obdivuhodně krátké době v čele s Artušovým druhem Ceiem, s nímž nejvyšší král vyrůstal v jedné rodině. Bylo možno doufat, že posílí Artušovo vojsko dřív, než dojde k bitvě. Kurýr, který se vrátil, přinesl vcelku potěšující zprávy: Artuš s Bedwyrem a Gawainem se už vydali na východ a král Hoel, který se v naději na toto tažení zázračně rychle zotavil, táhl s nimi. Franští králové s početným vojskem jsou prý také na cestě k Autunu, kde Artuš rozbil svůj tábor.

Pak už přicházely zprávy jen občas. Žádná nebyla špatná, ale protože přicházely tak dlouho po situaci, kterou popisovaly, nemohly Camelot uspokojit. Dozvěděli se alespoň tolik, že se Cei a britští králové už k Artušovi připojili. A stejně tak Frankové. Počasí bylo dobré, vojáci měli dobrou náladu a na pochodu je nepotkalo nic zlého.

To bylo prozatím všechno. Co cítila královna, Mordred nevěděl, a neměl ani čas se o to zajímat. Plnil druhý úkol, který mu Artuš uložil, shromažďoval a cvičil vojáky, aby po odjezdu expedičního sboru doplnil místní armádu bojovými posilami. Rozeslal dopisy všem lenním králům a panovníkům na severu a na západě a za těmi, jež bylo třeba přesvědčovat, zajel sám. Odezva byla příznivá. Mordred otevřeně vyložil důvody své žádosti a keltská království reagovala okamžitě a velkoryse. Jediný, kdo neodpověděl, byl vévoda Constantine. Mordred, který dění v cornwallském vévodství bedlivě sledoval, na to nic neřekl, ale poslal tam špehy a zdvojnásobil posádku v Caerleonu. Nakonec, když byl seznam králů úplný a výcvik nového vojska zajištěn, vypravil posla k saskému králi Cerdikovi, a jak mu Artuš doporučil, navrhl mu setkání.

Odpověď přišla koncem července. Toho dne odpoledne mžilo a z burgundského bitevního pole dorazil kurýr. Přivezl jedinou krátkou zprávu a s ní hromádku různých předmětů, které vyklopil na stůl před Mordreda jako svědky hrůzného příběhu.

Jak bylo obvyklé, zpráva byla z větší části předávána ústně a kurýr se ji naučil nazpaměť. Nyní ji odříkával do regentovy nehybné tváře.

„Můj pane, je po bitvě, a vítězství bylo naše. Římané a Burgundové byli zahnáni na útěk a zbylé vojsko stáhl z bojiště sám císař. Frankové bojovali statečně po našem boku a jak na naší, tak na jejich straně byly vykonány skvělé činy. Ale –“

Muž zaváhal a olízl si rty. Bylo jasné, že nejdříve předal dobrou právu v naději, že zmírní dopad té, jež bude následovat. Mordred se ani nepohnul, ani nepromluvil. Uvědomoval si, jak mu buší srdce a hrdlo se stahuje a ruku spočívající na stole vedle vysypaných předmětů musel pevně sevřít. Předměty se tu a tam zaleskly, pomíchané na jedné hromadě, jako doklad toho, že tragický příběh bude teprve následovat. Ležela tu pečetidla, prsteny, úřední odznaky, medaile z vojenských tažení, všechna ta mementa, jež odňata mrtvým, měla být doma předána vdovám. Ležel tam Ceiův odznak pozlacená brož majordoma. A medaile od Kaerconanu, vyleštěná a do tenka otřená, ta musela patřit Valeriovi. Královský prsten tam nebyl, žádný velký rubín s vyřezávaným drakem, ale…

Ale muž, veterán stovek zpráv, dobrých i špatných, pořád váhal. Pak pohlédl Mordredovi do očí, polkl a odkašlal si. Už dávno neplatil barbarský zvyk, podle něhož se nositelé špatných zpráv museli obávat mučení nebo i smrti z rukou svých pánů; přesto však, když znovu promluvil, zněl jeho hlas chraplavě, jako by v něm skutečně zaznělo cosi jako strach. Tentokrát šel k věci přímo, až brutálně.

„Můj pane, král je mrtev.“

Ticho. Mordred si netroufal ani promluvit, ani se pohnout. Scéna se odehrávala na posouvající se mlžné hraně neskutečna. Jeho myšlenky se nazdařbůh vznášely ve vzduchoprázdnu, beztížné jako krůpěje mlžného deště, stékající po okně.

„Došlo k tomu před koncem bitvy. Padlo jich mnoho. Mezi nimi Cei, Gugein, Valerius, Mador a další. Princ Gawain bojoval udatně; je živ a zdráv, ale princ Bedwyr byl raněn na levé straně. Jsou důvodné obavy, že zemře i on…“

Mluvil dál, vypočítával mrtvé a raněné, ale není jisto, zda z jeho řeči dolehlo k Mordredovi jediné slovo. Konečně se pohnul a jeho líčení přerušil. Sáhl po pergamenu ležícím na stole.

„To všechno je tu napsané?“

„Je to zpráva, můj pane, ale bez podrobností. Nadiktoval ji sám princ Bedwyr, dokud ještě mohl mluvit. Seznam obětí bude následovat, až se zjistí a ověří, kdo všechno padl, ale s touto zprávou nebylo možno otálet.“

„Ovšem. Počkej tedy.“

Vzal dopis a odnesl jej k oknu, a obrácen zády ke kurýrovi rozložil list na parapetu. Krasopisná písmena mu tančila před očima. Měl pocit, že mezi ním a dopisem je spuštěna pohyblivá dešťová clona. Netrpělivě si přejel tvář hřbetem ruky a sklonil se nad dopisem.

Nakonec po trojím pečlivém čtení postoupil smysl zprávy přímo do jeho mozku, uvízl tam, chvěl se jako šíp zabodnutý hluboko do masa a šířil kolem sebe nikoli bolest, ale umrtvující jed.

Artuš je mrtev. Následující zpráva o naprostém a drtivém vítězství nad Římany a Burgundy mu náhle připadala úplně malicherná. Artuš je mrtev. Zpráva, diktovaná ve spěchu v polním lazaretu, neuváděla téměř žádné podrobnosti. Tělo nejvyššího krále nebylo na bojišti zatím nalezeno. Obě strany prohledávají nahromaděné a oloupené mrtvoly. Ale kdyby byl král dosud naživu, vzkazuje Bedwyr stručně, byl by už dal o sobě vědět. Regent ho musí považovat za mrtvého a podle toho má jednat.

Pergamen vyklouzl Mordredovi z ruky a snášel se k zemi. Ani si toho nevšiml. Otevřeným oknem vedle něho se z královniny zahrady, omývané vlhkým vzduchem, nesla svěží vůně. Pohlédl na deštěm obtěžkané růže, na lesknoucí se listy, chvějící se pod stékajícími kapkami, na orosenou trávu. Dnes v zahradě nikdo nebyl. Ať je královna kdekoliv, jistě už ví, že přijel kurýr, a bude ho očekávat. Musí k ní zajít a oznámit jí to. Artuš. A Bedwyr. Oba dva, Artuš i Bedwyr. To je na ni až dost, to je na ni až příliš. Nejdříve se ale musí dozvědět to ostatní. Obrátil se k poslovi.

„Tak pokračuj.“

Muž teď vykládal horlivě, na strach jako by zapomněl. Regent už zase přišel k sobě, klidný sice nebyl, ale ovládal se a kladl rychlé a přímé otázky.

„Ano, můj pane, sám jsem tam byl. Odešel jsem z bitevního pole až úplně za tmy, když už to bylo jisté. Krále viděli uprostřed vřavy ještě při západu slunce, třebaže v té době byl už hlavní odpor zlomen a Quintilianus sám padl. Všude byl velký zmatek, vojáci už olupovali mrtvoly a zabíjeli umírající, aby je obrali o zbraně a oblečení. Naši nejsou sice nijak zvlášť milosrdní, ale ti Frankové… můj pane, učinění barbaři. Bojují jako vzteklí vlci a zvládnout je je stejně těžké, jako zvládnout vlky. Nepřátelé už boj vzdali a rozprchli se na všechny strany a naši je pronásledovali. Někteří odhodili zbraně a natahovali ruce, abychom je spoutali a ušetřili jejich život Bylo to…“

„Král. Co bylo s králem?“

„Někdo viděl, jak padl. Jeho praporec byl sražen, ale silně se stmívalo a tak nebylo vidět, kde přesně stál a co se vlastně stalo. Bedwyr, přestože byl raněn, se na to místo s několika dalšími probil a volali ho, ale krále nenašli. Mnohá těla byla už vysvlečena a kdyby byl král mezi nimi –“

„Chceš říct, že se jeho tělo dosud nenašlo?“

„Dosud ne, můj pane. Alespoň do té doby, než jsem odcházel z bojiště. Vypravili mě na cestu hned, jakmile se setmělo tak, že nemělo smysl dál ho hledat. Je docela možné, že mezitím vypravili už dalšího posla s novou zprávou. Ale tehdy rozhodli, že je třeba doručit ti tuto zprávu dřív, než se do Británie začnou šířit různé zvěsti.“

„Proto tedy neneseš žádný důkaz, ani meč, ani prsten?“

„Ano, pane.“

Mordred se na okamžik odmlčel. Pak ze sebe vypravil: „Takže dosud neztratili naději, že se nejvyšší král najde?“

„Můj pane, kdybys to bojiště viděl… Ale ano, je tu ještě naděje. I kdyby bylo jeho tělo nahé, nejvyššího krále by v něm jistě poznali…“

Mordred ho umlčel pohledem.

Po několika dalších otázkách poslal kurýra pryč a zůstal sedět sám v hlubokém zamyšlení.

Ještě je tu šance, že Artuš není mrtev. Ale Mordredova povinnost je jasná. Než zpráva dorazí k britským břehům po příjezdu kurýrní lodi se řeči už jistě šíří jako lesní požár –, musí udržet zemi pod kontrolou. Nebylo těžké vyjmenovat vše, co musí okamžitě udělat: především svolat mimořádnou schůzi Rady, veřejně přečíst Artušovo prohlášení o nástupnictví a zároveň stvrdit jeho, Mordredovy pravomoci. Opisy těchto dokumentů je pak třeba poslat všem králům, a konečně musí Mordred promluvit k velitelům vojska.

Královna zatím čeká, čeká a trpí. Musí jít za ní, poskytnout jí útěchu a projevit tolik lásky, kolik je schopen.

Sotva udělal v královnině komnatě tři kroky, vyskočila. Později si uvědomil, že neví, na koho se ptala nejdříve.

Řekla, svírajíc si rukama hrdlo: „Je mrtev?“

„Bohužel ano, paní. Tak zní zpráva, kterou jsem dostal. Byl viděn, jak klesl v okamžiku vítězství, ale když vypravovali posla, nebylo jeho tělo ještě nalezeno.“

Byla tak bílá, až se lekl, že se skácí. Rychle k ní přiskočil a vzal ji za ruce. Vztáhla je k němu a pevně se ho přidržela. Řekl naléhavě:

„Je ještě naděje, paní. A Bedwyr je živ, třebaže je raněn. Byl ještě schopen přikázat, aby šli hledat královo tělo, než se setmí.“

Zavřela oči. Úzké rty sešpulila do černého kroužku a nasála vzduch, jako by se topila. Víčka se jí chvěla. Pak jako by jí čísi přízračná ruka zvedla bradu, strnula, napřímila se, otevřela oči a její bílá tvář se zklidnila. Vymanila ruce z Mordredova sevření, ale nechala se odvést ke křeslu. Její společnice se kolem ní chtěly shluknout a utěšovat ji, ale mávnutím ruky je odehnala.

„Řekni mi všechno, co víš.“

„Vím toho velice málo, paní. Dopis je stručný. Ale posel mi podal bližší zprávu ústně.“ Pak jí převyprávěl vše, co mu kurýr řekl. Poslouchala ho bez přerušení, ba náhodný pozorovatel by si mohl myslet, že dokonce bez zájmu; zdálo se, že pozoruje dešťové kapky, stékající jedna za druhou po povadlém stonku růže, který se venku houpal před oknem.

Konečně Mordred domluvil. Kapky deště dopadající na růžové trny se slévaly a bytněly a odtud kanuly na parapet, kde se rozstřikovaly.

Královna pronesla tiše, klidným nevýrazným hlasem:

„Je-li tu ještě naděje, že král žije, pak jistě za prvním kurýrem brzy připluje další. Do té doby musíme dělat to, co můj pán přikázal.“

„Považujíc ho za mrtvého.“

„Ovšem.“ Pak zvolala, jako by se bolest a hrůza náhle prodraly napovrch: „Co teď bude s Británií, Mordrede? Co bude s námi? Ještě docela nedávno jsme o tom hovořili, ty a já a teď je to tady…“

Bezděčně k ní pokročil, jen docela maličko, ale to stačilo. Opět se uklidnila, ovládla se a jednala jako královna. Ale oči ji zradily. Nemohla mluvit dál, aby se nerozplakala. Avšak pláč musí odložit na dobu, až bude sama.

Řekl tónem tak bezbarvým a věcným, jak to jen dokázal: „Dvě věci nesnesou odkladu. Je třeba, abych se sešel s Cerdikem. Schůzka je už dohodnuta. A svolal jsem Radu. Sejde se dnes večer. Dokud nepřijdou další informace, které zprávu vyvrátí nebo potvrdí, je nezbytně nutné, aby lidi viděli, že Británie má nadále ústřední vládu v čele s panovníkem, jmenovaným na králův příkaz a plnícím jeho přání.“

Pak dodal laskavě: „Pokud jde o tebe, paní, myslím, že se nikdo nebude divit, jestliže na schůzi Rady nepřijdeš.“

„Přijdu tam.“

„Jak si přeješ…“

„Ano, přeji si to. Tělo nejvyššího krále dosud nebylo nalezeno, Mordrede. Ty máš jeho pečeť, kterou jsme byli, ty a já, jako koregenti zde na Camelotu zplnomocněni používat. Avšak jeho prsten a meč, pravé symboly království, na tebe mohou být přeneseny pouze z jeho mrtvého těla.“

„Tak tomu je, paní.“

„Proto na zasedání Rady přijdu. S Artušovou královnou, která tě podpoří, se v žádném království nenajde nikdo, kdo by nepřijal Artušova syna za svého zákonného panovníka.“

Neměl, co by na to řekl. Vztáhla k němu ruku a on ji se skloněnou hlavou políbil. Pak odešel. Bude mít čas truchlit, než zaujme své místo u Kulatého stolu vedle nového krále Británie.

V borovém lese na úpatí kopců východně od Autunu se Artuš zavrtěl a probudil se.

Ležel zabalený do svého vojenského pláště, s mečem v ruce. Rameno a bok měl pohmožděné a celé ztuhlé po ráně, kterou mu nepřítel zasadil a on klesl k zemi. Také ho silně bolela hlava, ale jinak zraněn nebyl. Uvázaný kůň se popásal opodál. Jeho druhy, jichž bylo asi čtyřicet, stejně jako jeho samého, probudilo první kalné světlo nového dne. Tři z nich se už věnovali ohništi a oživovali černající se haldu popele, která tu zbyla po večerním ohni. Další šli pro vodu; nabrali ji opatrně do svých kožených helmic z řeky, která tekla a perlila se na balvanech asi padesát kroků odtud. Byli veselí, smáli se a žertovali, ale potichu, aby neprobudili spícího krále.

V olších u řeky zpívali ptáci a z příkré protější stráně, kde pasáček hlídal stádo, k nim přes údolí doléhal bekot ovcí. Skřehotavý zvuk přivábil Artušovu pozornost k místu nad zalesněným hřebenem, kde se na větvi pohupovali velcí černí ptáci a krákorali do mlhavého jitra. Tam se nacházel nepřítel, jehož pronásledovali z bojiště. Pár těch, co pronásledování přežili, čekalo svázaných pod stromy, zatímco ztuhlá těla asi třiceti dalších, dosud nepohřbených, ležela opodál, ve voskově bledému jitru vystavena vranám a jestřábům.

Bylo dávno po poledni, když pohřbili mrtvé a král zamířil se svým oddílem zpět do Autunu.

Asi míli od bojiště narazili na dvě mrtvoly. Jedna patřila královu poslovi, který měl oznámit Bedwyrovi a Hoelovi, že král je živ a zdráv a že se ráno vrátí do ležení. Posel zřejmě narazil na dva zběhy z Quintilianova vojska. Jednoho zabil, druhý, přestože byl zraněný a nyní polomrtvý ztrátou krve, zabil jeho.

Artuš ho vlastnoručně dorazil, pobídl koně do cvalu a zamířil do svého hlavního stanu.

6

„Smlouva neplatí,“ prohlásil Cerdic.

Seděli s Mordredem proti sobě tváří v tvář. K setkání došlo na plošině nad svahem. Bylo krásné ráno a pod modrou bání zpívali skřivani jako o život. Opodál směrem na jih bylo vidět kouř, visící v bezvětří nad saskou vesnicí. Tu a tam na vyklučených kouscích půdy, obklopen hložím a jasanovými křovisky, probleskoval zlátnoucí zelený ječmen mezi bílou křemenovou drtí. Sasky rolník tu z neúrodné půdy dobýval živobytí.

Mordred sem přijel jako král. Rada, které Artuš před odjezdem do Bretaně oznámil svou vůli, neměla nejmenší námitky, aby převzal vůdcovství. Naopak, členové rady, kteří tu zůstali po odjezdu Artuše a jeho družiníků do Bretaně, byli většinou starci a ve svém zármutku, zděšeni zprávami z bitevního pole, přijali Mordreda s netajenou úlevou. Mordred, který s radou uměl jednat, postupoval opatrně. Zdůraznil, že zpráva o králově smrti je nejistá, mluvil o naději, že jeho otec žije, odmítl jiný titul než regentský, potvrdil svou důvěru v Radu a oddanost královně svého otce. Guinevere, která se s vypětím sil udržovala v klidu, potom krátce promluvila královým jménem. Řekla, že podle jejího mínění je teď třeba vybavit Mordreda pravomocemi, aby mohl jednat, jak považuje za správné. Oznámila, že ona sama odstupuje a navrhuje, aby se Mordred stal jediným regentem. Všichni členové Rady byli hluboce dojati, její odstoupení přijali a na místě se rozhodli poslat zprávu Constaninovi z Cornwallu, v níž ho požádali, aby stvrdil svou loajalitu vůči nástupci nejvyššího krále.

Na závěr mluvil Mordred o naléhavosti situace a oznámil jim, že hodlá příštího dne odjet na jih a jednat s králem Cerdikem. Vezme s sebou oddíl nově zverbovaného vojska. Bylo by nemoudré jednat s dobrými saskými sousedy a nepřipomenout jim svou sílu. I to mu rada schválila. A tak, s doprovodem hodným krále, jednal teď na kopci s Cerdikem tváří v tvář.

Sasové ho rovněž přijali okázale. Cerdikovi thénové se shromáždili za jeho křeslem a baldachýn z pestrobarevné látky, protkávané zlatými a stříbrnými vlákny, tvořil královské pozadí trůnů, připravených pro něho a pro regenta. Mordred si Cerdika se zájmem prohlížel. Naposledy se setkal se saským králem před více než rokem, ale za tu dobu zjevně zestárl a zdálo se, že se už netěší svému želenému zdraví. Po boku mu stál jeho vnuk Ceawlin mladší vydání starého válečníka –, o němž se říkalo, že už zplodil celý šik statných chlapců. „Smlouva neplatí.“

Starý král to řekl jako výzvu. Důkladně Mordreda pozoroval.

„Proč bych tu jinak byl?“ Z regentova klidného tónu se nedalo nic vyčíst. „Je-li pravda, že je nejvyšší král mrtev, pak musíme smlouvu stejnou, nebo možná revidovanou podepsat my dva.“

„Dokud to nevíme jistě, nemá smysl o tom jednat,“ řekl Cerdic stroze.

„Naopak. Když jsem s otcem naposled hovořil, pověřil mě, abych s tebou uzavřel novou smlouvu, a to přesto, že se s tebou shoduji v tom, že nemá smysl o ní hovořit, dokud si nevyjasníme jinou záležitost. Nemusím ti snad říkat, co mám na mysli.“

„Bude lépe, půjdeme-li rovnou k věci,“ řekl Cerdic.

„Výborně. Nedávno jsem se doslechl, že tvůj syn Cynric a další thénové jsou nyní zpátky na vašem starém území za Úzkým mořem a že se tam pod jejich korouhve hrnou den co den další muži. V zátokách se to jejich válečnými veslicemi jen hemží. Co si o tom mám myslet teď, když je smlouva mezi námi po králově smrti dejme tomu, že je to pravda neplatná?“

„Rozhodně si nemysli, že chystáme novou válku. Dokud nepřijde důkaz o Artušově smrti, bylo by to nejen nečestné, ale i hloupé.“ Starý král se podíval po mladším muži a v jeho očích se objevil záblesk. „Měl bych patrně říct naprosto jasně, že v žádném případě neuvažujeme o válce. Nikoli s tebou, princi.“

„Tak o co jde?“

„Pouze o to, že s postupem Franků a rozpínavostí lidí, kteří nejsou našimi přáteli, směrem západním, se musíme posunout na západ i my. První výboj toho císaře zarazil váš král, ale po něm přijde další a po něm zase další. Moji lidé potřebují bezpečnou hranici. Shromažďují se a chystají se vyplout k našim břehům, ale v míru. My je tu uvítáme.“

„Rozumím.“ Mordred si vzpomněl, co mu Artuš řekl při posledním rozhovoru v Kerrecu. „Nejprve Úzké moře, potom valy saských a anglických království. Muži bojují za to, co je jejich.“

„Takto asi uvažoval Vortigern, když poprvé pozval sem, na toto pobřeží, Hengista a Horsu. Artuš není Vortigern a až dosud měl pravdu, když o Cerdikovi v nejmenším nepochyboval: lidé bojují za to, co považují za své, a čím více lidu bude bránit pobřežní valy, tím bezpečnější budou keltská království, ležící za nimi.“

Starý král ho bedlivě pozoroval, jako by chtěl uhodnout, jaké myšlenky se honí za hladkým čelem mladého muže a očima, z nichž se nedalo nic vyčíst. Jejich pohledy se setkaly.

„Jsi čestný muž, králi, a zároveň muž moudrý a zkušený. Ty víš, že žádný Sas ani žádný Brit si nepřeje nový Badon Hill.“

Cerdic se usmál. „Teď jsi přede mnou blýskl svou zbraní, a já zase svojí před tvými zraky. Máme to odbyté. Řekl jsem, že ti lidé přijdou v míru. Ale přijdou, a bude jich mnoho. Promluvme si tedy o tom.“ Opřel se v křesle a přehodil si cíp modrého roucha přes paži. „Myslím, že v této chvíli bychom měli předpokládat, že nejvyšší král je mrtev?“

„Obávám se, že je tomu tak. Když na tomto základě vypracujeme plány, v případě změny je možno je revidovat.“

„V tom případě ti povím toto: přeji si, a stejně tak tady Cynric, jenž zde bude vládnout, až já budu na boj příliš starý, pozměnit dohodu, kterou jsem uzavřel s tvým strýcem.“ Pronikavý šelmovský pohled zpod šedivého obočí. „Když jsme se posledně sešli, byl tvým strýcem. Teď se zdá, že je tvým otcem?“

„Je to můj otec, ano. A co za ni chceš?“

„Více půdy.“

„To se dalo čekat.“ Teď se zase usmál Mordred. „Další lidé potřebují další půdu. Ale pro klid duše některých našinců jsi už teď až příliš blízko. Jak bys mohl postoupit dopředu? Mezi tvojí a mojí zemí se táhne tenhle pás poměrně vysokých kopců. Vždyť to sám vidíš.“ Ukázal na úzká ovesná políčka s nízkými klasy. „Žádné pluhy, ani ty tvoje, králi Cerdiku, nemohou proměnit tyto kamenité pahorky v úrodná obilná pole. Kromě toho jsem se doslechl, že tvoji sousedé, Jižní Sasové, ti už nedovolují, aby ses volně pohyboval na jejich území.“

Cerdic neodpověděl okamžitě. Natáhl ruku za sebe a strážný do ní vložil kopí. Šum a svist kovu za jeho zády Mordredovi prozradil, že jeho válečníci jsou v pohotovosti. Obrátil ruku hřbetem nahoru a šum ustal. Cerdic uchopil kopí obráceně, předklonil se a začal jím cosi rýsovat ve vápencovém prachu.

„Tady jsme my, wessexští. Tady, v tomto žírném koutě, žijí Jižní Sasové. A na tomhle místě teď stojíme my dva. Půda, kterou mám na mysli, neleží o nic blíž tvému hlavnímu městu, než jsou naše nynější hranice. Tady. A tady.“

Král táhl opatrně hrotem kopí na sever, ale pak, právě když chtěl Mordred protestovat, jej stočil na východ a postupoval přes pahorkatinu k hornímu toku Temže. „O tomhle mluvím. Tady je hustý les a tady zase močály, je to kraj řídce obydlený a chudý. Obojí se dá zúrodnit.“

„Ale většina je už jistě saské území? Tam, kde se teď právě nachází hrot tvého kopí, je jižní oblast Středních Sasů, alespoň tak ji nazývají, že?“

„Ano, říkají jí Suthrige. Jak jsem ti říkal, nežádáme nic, kvůli čemu byste si museli dělat starosti.“

„A přijmou tito usedlíci tvoje lidi?“

„To je dohodnuto.“ Starý král pohlédl úkosem na mladšího muže a rozjasnil tvář. „Tihle usedlíci nejsou žádní siláci a říká se, že po jejich území pokukují Jižní Sasové. Uvítají náš příchod s radostí. A my tu zemi zvelebíme pro nás i pro ně.“

Hovořil dál o svých plánech, Mordred se ho vyptával, a tak se hovor prodloužil. Později Mordred řekl:

„Rád bych se tě zeptal ještě na něco, králi. Mé informace nejsou vždy přesné.“ (Což nebyla pravda a Mordred věděl, že to Cerdic ví, ale tímto manévrem otevřel debatu o tématu, které nikdo z nich nechtěl nastolit otevřeně.) „Stojí v čele Jižních Sasů od smrti Aellea nějaký význačný vůdce? Je tam nejlepší půda na celém jihu a tak si už dlouho říkám, že král, který drží přístav Rutupii a celé jeho zázemí, má v ruce klíč. Rutupiae je klíč k pevnině a k celému pevninskému obchodu.“

Záblesk v pohledu starého krále prozradil, že tento postřeh ocenil. Několika málo slovy sdělil, že Aelleovi nástupci nepochopili správně tuto situaci, ale oba muži si navzájem porozuměli. Řekl pouze zamyšleně: „Slyšel jsem i když mé informace samozřejmě nejsou vždy správné –, že přístav Rutupiae se počíná zanášet, a nikdo se nesnaží jej udržovat.“

Mordred, který to také slyšel, dal najevo překvapení, a oba muži spolu nějaký čas hovořili k vzájemné spokojenosti; loučili se s jasným vědomím, že pokud Cerdic uzná, že brána na pevninu stojí Západním Sasům za výboj, Mordred a Britové by se přinejmenším nepokusili protlačit se tam zadními vrátky, a v nejlepším případě by svou vahou západosaského krále zaštítili.

„S tím, že britští kupci budou mít do přístavu volný přístup, samozřejmě,“ dodal Mordred.

„Samozřejmě,“ opakoval Cerdic.

A tak porada skončila s tím, že obě strany zaznamenaly uspokojení. Starý král se staršími thény se vydal na jih, zatímco mladí válečníci vyprovázeli Mordreda a jeho oddíl kus cesty na sever. Britští i sastí mládenci na sebe radostně pokřikovali a bavili se předstíranými půtkami. Mordred jel většinou sám v čele. Nejasně vnímal halas za svými zády, Sasové a Britové společně oslavovali spojenectví, které nahradilo dřívější smlouvu o neútočení. Věděl, stejně jako to věděl Cerdic, byť to neřekl nahlas, že nebylo tak snadné dosáhnout takovéto dohody s vítězem od Badonu a bitev, jež Badonu předcházely. Toto byl nový začátek, nastoupila éra mladých mužů. Ve vzduchu byla změna. Hlavou se mu honily dlouho potlačované plány a krev, jež ho spojovala s Ambrosiem, s Artušem a zmizelým politikem Merlinem, konečně volně proudila v žilách a dodávala mu energii k smělým činům.

Jedno je jisté, kdyby po návratu na Camelot shledal, že na něho čeká královský posel se zprávou, že Artuš je živ a zdráv, vmísilo by se do jeho pocitu úlevy a radosti i očividné zklamání.

Žádný posel tam ale nečekal. Po celé dny vytrvale vál přes Úzké moře na východ silný vítr, který britské lodě věznil v bretaňských přístavech. A naopak poháněl loď, plující z Cornwallu do Bretaně s dopisy od vévody Constantina. Oba dopisy byly stejné, jeden byl adresován králi Hoelovi a druhý pak Bedwyrovi, který jej předal přímo Artušovi, zdržujícímu se stále ještě u Autunu.

„Mordred se skutečně vybarvil. Rozhlásil po všech královstvích, že král Artuš padl, a sám se zmocnil vlády. Královna se zřekla regentství a já obdržel listy s žádostí, abych rezignoval na svá práva jakožto Artušův dědic a uznal Mordreda za nejvyššího krále. Mordred nyní vyjednává s Cerdikem, který se má stát pánem přístavů na Saskem pobřeží a bránit je proti všem nově příchozím. Jeho syn teď shromažďuje v Sasku tisíce lidí, kteří všichni přísahali věrnost Mordredovi.

Král Mordred nyní vyjednává také s králi Dyfedu a Guentu a s lidmi z Mony a Powysu a dále objíždí severské vůdce, kteří odedávna odporovali nejvyššímu králi Artušovi a žádali, aby každý směl vládnout podle svého a neohlížet se na Kruhovou síň a Radu. Mordred, ten křivopřísežník, slibuje každému vlastní vládu a změnu zákonů. Tak získává spojence.

A konečně, po smrti krále Artuše se chystá vzít si za ženu královnu Guinevere. Usadil ji v Caerleonu a tam s ní obcuje.“

Třebaže výklad byl dílem Constantinovým, samotná fakta, uvedená v dopise, se zakládala na pravdě.

Ihned po návratu ze schůzky s Cerdikem Mordred královnu přesvědčil, aby přesídlila do Caerleonu. Dokud se nezjistí, zdaje Artuš skutečně mrtev, a v zemi kde po náhlém úmrtí mocného panovníka zavládl nutně zmatek a panika nebude znovu klid a nezačnou fungovat nová opatření, chce, jak slíbil, zajistit její bezpečnost. Camelot je sice stejně spolehlivým městem jako Caerleon, ale leží příliš na východě a Mordred soudil, že všechna nadcházející nebezpečí přijdou patrně od východu. Na západě žádné nebezpečí nehrozí. (Kromě vévody Constantina, uvědomoval si Mordred, tohoto němě zuřícího někdejšího Artušova dědice, který na zdvořilé pozvání Rady k projednání celé záležitosti u Kulatého stolu vůbec neodpověděl. Ale Caerleon, dobře vyzbrojený a střežený, byl stejně bezpečný před vévodou jako před každým jiným rebelantem.)

Na Guineveřin vkus byl Caerleon příliš blízko jejího rodného Northgalisu, kde teď vládl její příbuzný, který ji chtěl kdysi za ženu a říkal to až příliš často té, s níž se nakonec neměl oženit. Avšak jiné alternativy byly ještě méně vhodné. Guinevere by se prozatím nejraději uchýlila do kláštera, avšak jedna ze dvou nejlepších svatyní, ta nejbližší –Jezerní klášter na Ynys Witrin se nacházela v Letní zemi a královna se za žádnou cenu nechtěla uchýlit pod ochranu jejího krále Melwase. V druhém klášteře, v Amesbury, což byl Artušův dvorec, by ji uvítali s největší radostí, ale ještě nebylo zapomenuto, že nedokázali ochránit předchozí královnu, která tam pobývala. Duch zavražděné královny Morgause pořád ještě strašil v jeho zdech.

A tak Mordred spojil příjemné s užitečným a zvolil Caerleon, kde si sám sjednával schůzky s těmi králi ze západu a ze severu, s nimiž dosud neměl příležitost jednat. Doprovodil tam královnu osobně; na loď nastoupili na ostrově Ynys Witrin a plachetnice zamířila do ústí řeky Isca na břehu Severnského moře.

Cesta byla klidná, moře pokojné, větřík lehký a svěží. V divokých převratech onoho léta to bylo šťastné mezidobí. Královna se svými společnicemi se držela stranou, ale během dvoudenní plavby ji Mordred ráno a večer navštěvoval a hovořili spolu. Při jedné z těchto příležitostí mu vypověděla, stručně a bez podrobností, proč tak váhala uchýlit se na území krále Melwase. Ukázalo se, že před mnoha lety král Melwas v mladistvém zanícení unesl královnu násilním a lstí na osamělý ostrov v rozbahněných močálech Letní země. Tam ji pomocí svých kouzel objevil Merlin a zavedl tam Bedwyra, který ji právě včas vysvobodil. Později se Artuš s Melwasem utkal; došlo k proslulému souboji, na jehož konci Artuš, který zvítězil, ušetřil Melwasův život.

„Po tom všem, co udělal?“ zvolal Mordred, který byl šokován až k neomalenosti. „Já bych ho odvlekl k tvým nohám, paní, a tam ho pěkně pomalu zabíjel.“

„A přesvědčil tak každého muže a ženu ve všech královstvích o jeho vině a o mé hanbě?“ Mluvila klidně, ale tváře jí zrůžověly, těžko říct, zda to způsobila vzpomínka na onu hanbu, nebo zápal tohoto mladého muže.

Mordred se kousl do rtů. Vzpomněl si na příběh, který jednou vyprávěl Agravain na schůzce Mladých Keltů, jemuž Mordred tehdy nevěřil. Je to tedy pravda, teď mu také byly srozumitelné Bedwyrovy a Artušovy tajemné narážky na místě, kde byla znásilněna princezna Elen. Ve vzpomínce zabloudil dále: dívčino zneuctěné tělo, nedostatečně zahrnuté borovým jehličím.

Řekl těžkopádně: „Tak bych ho zabil později. Taktika sem, taktika tam, naživu bych ho nenechal.“

Raději odešel. Po jeho odchodu královna dlouho seděla bez pohnutí a z paluby přes zábradlí pozorovala třpytící se vodu a ubíhající břeh. Stromy na něm se podobaly mrakům a mraky nad nimi vypadaly jako věže.

Když Mordred královnu pohodlně ubytoval v caerleonském paláci, zabral se do celé šňůry rozhovorů s vůdci a lenními králi, kteří s ním přijeli do pevnosti jednat. Čeho se nenadál o čem však dobře věděl vévoda ze západu, Constantine byla nespokojenost, ba přímo nepřátelství vůči některým principům Artušova vládnutí, na něž narazil.

Daleko odtud na vysočině nebyl stříbrný věk pořímšťování, tak drahý Ambrosioví a Artušovi, pro místní lidi nikdy přijatelný. A změnu si nepřáli jen mladí vládci; i starší krále dráždily zásady vládnutí z jednoho centra kdesi daleko v nížině, které omezovalo jejich pravomoci. Artuš, jenž se pokoušel obnovit územní jednotu Římské Británie, přebudoval svou federaci jednotlivých království způsobem, který se mnoha vládcům zdál zastaralý. Pro tyto lidi byl Mordred, mladý Kelt a v nížině cizinec, vůdcem, do něhož skládali své naděje. To, že se Artuš teď právě postavil proti novému pokusu o římskou nadvládu a bránil keltská území, by ho jejich srdcím znovu přiblížilo, ale Artuš byl patrně mrtev a bylo stále jasnější, že na keltské vysočině by jeho návrat nikterak nevítali.

Mordred postupoval opatrně, mluvil střídmě, počítal spojence, kteří se hlásili pod jeho prapory, a každý večer navštěvoval královnu.

Možná bylo trochu smutné pozorovat, jak se Guinevere při jeho návštěvě vždy rozzáří a jak dychtivě ho zahrnuje otázkami. Odpovídal jí ochotně a informoval ji mnohem důkladněji, než měl kdy Artuš čas ji informovat o každém státnickém tahu. Netušila, že Mordred prostě využívá každé příležitosti ji vidět a každého způsobu, jímž bylo možno jejich setkání prodloužit. Chtěl, aby se s ním cítila volně a zvykala si na něho v jeho roli panovníka a ochránce. Prostě se domnívala, že se ji pokouší utěšit a rozptýlit, a byla mu za to vděčná. Její vděčnost ji v této době nejistoty, zármutku a strachu přiváděla (jak Mordred doufal) na pokraj dojímavé něhy a na dohled lásky. V každém případě, když zvedal její ruku, aby ji políbil, anebo když mnohem odvážněji položil útěšně svou ruku na její, už se nestávalo, že by ji spěšně odtáhla.

Pokud jde o Mordreda, ten byl s nově nabytou autoritou, jistotou, skvělým rozjezdem vlastních dávných plánů a blízkostí žádoucí a půvabné Guinevery den ode dne hnán vpřed na vlně své svrchované moci a není pravděpodobné, že by se v tomto stadiu dokázal ještě vrátit. V lásce, stejně jako v jiných věcech, nadejde chvíle, kdy se vůle vzdá a ustoupí touze, vždyť ani ohlédnuvší se Orfeus nedokázal potlačit svou lásku. Mordredovi stačil jediný pohled na ni, na tu skutečnou Guinevere, osamělou ženu bojící se života, na list, který by zavál do bezpečí jakýkoli silný vítr. On bude, už byl, její bezpečí. Byl dosti citlivý, aby viděl, že to poznala, a choval se k ní jemně. Mohl si dovolit čekat.

Tak plynuly dny, vanoucí větry dále držely Úzké moře pod zámkem a oni oba dva neustále sledovali, co se děje na cestách a v přístavu, v očekávání kurýra z Bretaně. A oba hleděli v noci celé hodiny do tmy a přemýšleli a přemýšleli, a když konečně usnuli, nezdálo se jim o sobě navzájem, ale o Artušovi.

Na vévodu Constantina, mrzutě bloumajícího po cornwallském hradu, ani nepomysleli.

7

Constantinův dopis byl Artušovi doručen do jeho tábora nedaleko Autunu. Král Hoel, na něhož teď po bitvě dolehla opět léta a neduhy, se vrátil domů. Artuš tam zůstal sám kromě Gawaina, který se nyní držel stále po jeho boku.

Artuš byl také velice unavený. Vrátil se z krátké trestné výpravy do hor a shledal, že jeho vojáci málem propadli panice, přesvědčeni, že ztratili krále, třebaže stále ještě nenašli v hromadách mrtvol jeho tělo. Ani jeho návrat je nijak zvlášť nerozveselil, neboť Bedwyr, zraněn vážněji, než si připouštěl či než se všichni domnívali, se teď nacházel v těžkém stavu. Lékaři jen potřásali hlavami nad kavalcem, na němž ležel v bezvědomí v přístěnku královského pavilonu.

A tak byl Artuš v mnoha směrech osamocený. Bedwyr umíral. Cei, s níž vyrůstal jako s nevlastním bratrem, byl mrtev. A stejně tak Caius Valerius, stárnoucí válečník, veterán Ambrožových válek, přítel Uthera Pendragora a Merlina… Zdálo se, že seznam je nekonečný soupis jmen jakoby vybraných z příběhů o Artušově někdejší slávě, či prostě výpočet jeho přátel. Z jeho blízkých zůstal nezraněn pouze Gawain, který se nyní stal jeho velkou oporou, radostí bez sebe ze svého prvního velkého boje a z obrovského vítězství. Artuš (ač byl o mnoho let mladší než král Hoel) poprvé pocítil svá léta a Gawaina zahrnoval vděčností a náklonností.

Dal se do čtení vévodova dopisu. Přes kožené stěny stanu k němu doléhalo sténání a mumlání z přístavku, kde se Bedwyr zmítal na trpitelském loži. Jestli horečka nepoleví, říkali lékaři, do rána zemře.

Artuš se opět vrátil k dopisu. Mordred… prohlásil se nejvyšším králem, jedná s Cerdikem a houfuje krále z Walesu a ze severu…

„Dobrá,“ řekl Artuš a svraštil čelo. Bolela ho hlava a ve světle pochodně se mu písmena míhala: „Dobrá, ale to všechno se dalo očekávat. Jestli Mordred dostal zprávu o mé pravděpodobné smrti, měl udělat právě tyto kroky. Mluvili jsme o tom, než odjel z Kerrecu. Měl se sejít s Cerdikem, potvrdit smlouvu a jednat o možnosti dalšího osídlení v budoucnosti. Když dostal oznámení o mé smrti, mohl považovat za užitečné sjednat nové podmínky, protože stará smlouva by v tom případě byla neplatná.“

„Nové podmínky! Spojenectví, které je v nejlepším případě bláznovstvím a v nejhorším případě představuje smrtelné nebezpečí! Vždyť Cynric tady verbuje nové saské rekruty. Věděl jsi to, strýce?“

Za stěnou králova stanu nemocný vykřikl a pak naráz zmlkl. Někdo cosi rychle řekl, pak k nim dolehl tichý hovor, rychlé kroky, šustění šatu. Král zpola vyskočil a pergamen spadl na zem, zcela zapomenut, když vtom se opět ozvalo šeptání. Takže ještě nezemřel, zatím ještě ne. Artuš klesl zpátky na židli.

„Věděl jsi o Cynrikovi?“ naléhal Gawain.

„O Cynrikovi? Aha, verbuje v Sasku muže pod svůj prapor. No, ale jestli je to pravda…“

„Jsem si tím naprosto jistý,“ řekl Gawain. „Mluví se o tom i v našem ležení. Shromažďuje lidi na neustrijském pobřeží. Válečné lodice leží v přístavu jako šípy zaklesnuté v luku. A proč? Cynric vypluje a Cerdic mu potáhne naproti k přístavům na jihovýchodním pobřeží. Jižní Sasové se tak dostanou mezi ně, Cerdic ovládne celý jihovýchod a bude si tam moci podle své vůle zvát, koho uzná za hodna, aby posílil své vojsko. Jižní Sasové byli tou druhou hrází, která ho držela v mezích, kdo ho bude zadržovat teď?“

Jeho hněvivé oči hleděly do očí králových, jako by ho klid druhého muže popuzoval. Jestli také slyšel sténání zpoza stěny stanu, nedal to najevo. Ani se nesnažil mluvit tišeji.

„Příští posel mi jistě přiveze zprávu o Cynrikově počínání.“ Artušův hlas zněl unaveně, ale nikterak znepokojeně.

„Pokud jde o to ostatní, co stojí v tom dopise, nezapomínej, Gawaine, kdo ho napsal. Vévoda Constantine nepřijal vstřícně Mordredovo jmenování regentem, tím méně vstřícně přijme jeho jmenování mým jediným dědicem. Na všem, co tu Constantine píše –“ Artuš ukázal na dopis ležící na podlaze, Gawain se sehnul a zdvihl jej „na všem, co podle jeho slov Mordred udělal, jsme byli s Mordredem předem dohodnuti. A jak to udělal, na to máme pouze slovo vévody Constantina, a to je sotva slovo přítele.“

„Ale Mordred ti jistě mohl poslat zprávu sám? Když se sem dostal Constantinův posel…“

„Jestliže uvěřil zprávě o mé smrti,“ řekl Artuš, „komu ji měl posílat?“

Gawain netrpělivě pokrčil rameny a chtěl dopis strýci podat. Vtom se zarazil. „Tady stojí ještě něco. Tady, na druhé straně, vidíš?“

Artuš od něho vzal dopis, viděl poslední věty na druhé straně a začal číst nahlas.

„A konečně po odchodu nejvyššího krále chystá se pojmout královnu Guinevere za ženu. Usadil ji v Caerleonu a…“

Nedokončil větu, ale dokončil ji Gawain, zvýšeným hlasem, v němž se mísil skutečný hněv s jistou vítězoslávou.

„A obcuje tam s ní!“ Odvrátil se, ale vzápětí se znovu otočil ke králi. „Strýčku, ať už tě považuje za mrtvého či nikoliv, tohle je zrada! Zatím nemá žádný důkaz, neměl sebemenší důvod, aby odvlekl královnu do Caerleonu a tam se jí dvořil! Říkáš, že to ostatní, co v dopise stojí, může být pravda… Je-li pravda to ostatní, ať už tak či onak, pak musí být pravda i tohle!“

„Gawaine…“ řekl král varovně, ale Gawain, celý rozpálený, ho umlčel:

„Ne, musíš mě vyslechnout! Jsem tvůj příbuzný. Ode mne uslyšíš pravdu. Musím ti říct, strýčku, že Mordred chtěl vždycky království. Vím, jak byl ctižádostivý i doma na ostrovech, ještě předtím, než se dozvěděl, že je tvůj syn. Je tvým synem, no prosím! Ale pořád zůstal tím rybářským spratkem, vesničanem, po vesničku záludným a hrabivým a s kramářskou ctí! Využil první příležitosti, aby tě zradil a dostal to, co chce. Se Sasy a Velšany za zády a s královnou po boku… „Obcuje“ prý s královnou, no vida! Nemařil čas! Viděl jsem, jak po ní kouká…“

Něco v Artušově tváři ho zarazilo. Těžko říct, co to bylo, neboť král vypadal jako mrtvý, jako socha z šedého kamene. Cosi v jeho zjevu připomínalo člověka, který vidí u svých nohou smrtící past s nastraženými kopími a který se jen z čiré tvrdohlavé víry ještě drží onoho jediného křehkého stromku, který ho může zachránit před pádem. Ve vedlejší místnosti bylo teď ticho.

Artušův hlas byl stále ještě pevný a mírný, ale bez jiskry a bez barvy. „Gawaine, poslední příkaz, který jsem dal svému synovi, zněl, aby se v případě mé smrti postaral o královnu a ochránil ji. Stojí při ní jako syn. Na to, co zde bylo řečeno, zapomeneme.“

Gawain sklonil hlavu a zamumlal cosi, co mohlo být omluvou. Artuš mu podal dopis.

„Ten list spal. Teď hned. Tak je to správné,“ dodal, když Gawain přidržel pergamen nad pochodní a pozoroval, jak černá a kroutí se jako vraní peří. „Teď se musím podívat na Bedwyra. Ráno…“

Nedořekl. Vstával pomalu, opíraje se o opěradla křesla jako stařec či nemocný člověk. Gawain, který ho měl rád, byl jat náhlými výčitkami svědomí a řekl mírněji:

„Je mi to líto, strýčku, věř mi to. Vím, že zprávám o Mordredovi nechceš věřit, doufejme tedy, že brzy přijde nějaké jiné poselství. Mohu zatím pro tebe něco udělat?“

„Ano. Jdi a dej příkazy k našemu návratu domů. Ať je pravda jakákoliv, je třeba se vrátit. Buď se musím vypořádat s Mordredem, nebo s Constantinem. Teď není vhodná doba pokračovat ve vítězném tažení, nebo dokonce žádat jednání s císařem. Místo toho mu pošlu vzkaz.“

„Ano?“ zeptal se Gawain, když se král odmlčel.

Artuš nasadil neproniknutelný výraz. „Úkol, který se ti bude líbit. Postarej se, aby vyhrabali tělo Lucia Quintiliana a poslali je císaři se vzkazem: toto je tribut, který Římu platí Britové. A teď jdi. Musím zajít za Bedwyrem.“

Bedwyr nezemřel. Ticho, které tak vylekalo krále, nevyvolala smrt ani mdloba, ale spánek, a když se z něj chorý probudil, horečka zmizela a rány už nebyly zanícené. Artuš se mohl navzdory všemu, co ho tam patrně čeká, vydat do Británie s lehčí myslí a s lehčím srdcem.

Jednoho podmračeného dne, kdy bílá pěna byla odfukována větrem z vrcholků vln zpět na hladinu a obloha v dáli se klonila k šedi rýsující se na obzoru, se král Artuš konečně vydal na cestu. Mořská čarodějka jako by si podržela nadvládu nad vodami Úzkého moře. Ačkoli vítr konečně změnil směr, moře a obloha se nadále bouřily proti jejímu starému nepříteli, Artušovi. Rackové létali ve větru sem a tam jako šupiny odloupnuté od bílých vln, a jejich zlověstný chechtot zněl jako výsměch. Při náhlém poryvu větru se ponuré moře bez lesku a bez třpytu, dorážející na loď, vzedmulo severním směrem. Prudký nápor serval praporec ze stožáru Mořského draka a rozerval jej na cáry, které se snesly na palubu. „Zlé znamení,“ šeptali muži, ale Artuš zvedl hlavu, zasmál se a řekl:

„Předběhl nás. Jestli ten vítr využijeme, poletíme stejně rychle.“

A opravdu letěli. Nemohli ovšem vědět, že Cynrikovi Sasové využili stejného větru jako oni, a že jejich válečné veslice jsou rovněž na cestě přes Úzké moře. Protože jsou dlouhé a nízké, Britové je ve dmoucích vodách zahlédli teprve v posledních záblescích pozdního podmračeného odpoledne, když letěly po větru podél Saského pobřeží, jež se rýsovalo jako bílá stěna na obzoru. Hlídka ve strážním koši Mořského draka v té chvíli zahlédla cosi, co vypadalo jako saské válečné veslice blížící se ke břehu.

Ale než král s těžkopádnou pomalostí, v těchto dnech pro něho tak příznačnou, vystoupil na pozorovací můstek, veslice či jejich stíny už zmizely.

„Lodě Jižních Sasů, hnané změnou větru,“ řekl kapitán po Artušově boku. „Mají nízký ponor. Měli štěstí, teď už jistě kotví doma v přístavu a pro nás nepředstavují žádné nebezpečí. Kdybychom…“

Větu však nedokončil. Výkřik z vrcholu stěžně je přiměl, aby se rozhlédli kolem sebe.

Nízko nad hladinou se hnal vzdušný vír, proudy dešťové vody crčely jako vlasy čarodějnice Jeho stín se hnal před ním jako černá kletba. Kapitán křičel, námořníci pádili na svá místa. Král, rytíři i posádka se pevně chytli toho nejbližšího, co bylo po ruce.

Húlava udeřila. V mžiku nebylo kolem nich nic než ječící vítr a déšť. Všude bylo černo. Voda se valila jako vodopád a bičovala je do tváří, takže si chránili oči rukama. Malá loď se chvěla a otřásala, tu se zastavila, jako by uvízla na skále, vzápětí se odtrhla, uskočila zpět a vzepjala se jako polekaný kůň. Lana se napínala a praskala. Kostra lodi sténala. Odkudsi slyšeli varovný praskot dřeva.

Vichřice řádila možná deset minut. Pak utichla stejně rychle, jak přišla; řítila se přes moře dál nad svými stíny, a Artušova flotila, rozehnaná a poničená, shledala, že ji zahnala málem až na doslech k pobřeží. Bylo to však pobřeží Západních Sasů a britské lodě neměly sebemenší šanci křižovat proti rozmarně se měnícímu větru, aby se dostaly dále na západ do některého přístavu v Dumnonii, nebo dokonce do původně zamýšleného útočiště v Potters Bay.

Když král viděl, jak voda olizuje dolní palubu Mořského draka a jeho dvě sesterské lodě se bezmocně potácejí, vydal příkaz.

A tak mořská čarodějka přihnala Artuše k břehům saského území, do míst, kde Cerdicův syn Cynric odpočíval se svými muži po bouřlivé plavbě a vyhlížel lodě vlastní flotily s přistěhovalci, které se opozdily. Z trosek římského majáku k němu přiběhl strážný. Lodě tři lodě a za nimi další směřující ke břehu už vplouvají do hlubokých vod přístavu na západní straně. Nemají vlajku ani erb. Ale podle jejich tvaru a takeláže jsou to britské lodě a plují k pobřeží, na což určitě nemají právo. V rychle slábnoucím světle strážný nepostřehl, v jak zbědovaném stavu se nacházejí.

Cynric nevěděl, že o chystaném příchodu přistěhovalců Britové vědí a že s ním souhlasí. Stejně tak nevěděl, že podle nové smlouvy mezi Mordredem a Cerdikem jsou připlouvající britské lodě na Saském pobřeží vítané. A tak vyvodil vlastní závěry. Britové si zřejmě jeho přistěhovaleckých lodí všimli a teď jim patrně chtějí čelit. Rychle vyslal kurýra do vnitrozemí, aby Cerdikovi ohlásil svůj příchod a zároveň ho požádal o pomoc; a pak sešikoval své muže, aby Britům zabránili v přistání.

Všechno mohlo ještě dobře dopadnout, kdyby obě strany setrvaly od sebe bez boje dostatečně dlouho, aby se vůdcové mohli poznat, nebo si aspoň vyměnit posly. Ale setkaly se náhle v houstnoucím šeru už tak podmračeného dne, obě viděly ve vlastním zoufalém útoku jedinou šanci a ke všemu ostatnímu byly slepé.

Sasové byli unaveni po bouřlivé plavbě, většina z nich tuto zemi neznala, a proto byli plni strachu a podezření. Navíc s sebou měli ženy a děti. Přistěhovalci byli odkojeni legendami o válkách, v nichž se od Hengistových časů bojovalo o každou píď země, a když teď hleděli na připlouvající vojsko v nevýhodné situaci, protože jejich loď byla nucena přistát, chopili se zbraní a řítili se dolů, aby na ně bez prodlení zaútočili.

Artuš byl opravdu v žalostné nevýhodě. Jeho muži byli sice dobře vycvičení a ostřílení válečníci, ale nebyli odpočinutí a někteří byli ještě zcela ochromeni mořskou nemocí z bouřlivé plavby. Jen v jednom směru se však na něho usmálo štěstí: lodi přepravující koně pátraly po mělkém břehu a proto proplouvaly podél pobřeží. Posádka byla úspěšná, ti jezdečtí koně, kteří přežili přeplavbu bez zranění, se dostali sice daleko, ale bezpečně na břeh. Avšak Artušovi nejlepší válečníci toho proti Cynrikovým vojákům stejně moc nepořídili. Artuš a rytíři po jeho boku byli přepadeni ozbrojenými Sasy, když šplhali po strmém břehu plném volných oblázků. Bojovali muž proti muži a nestačili se ani sešikovat. Boj byl nepřehledný, krvavý a pro obě strany katastrofální.

Těsně před setměním dorazil k Cynrikovi udýchaný posel na zpěněném koni a vyřídil mu vzkaz. Zněl takto: Cerdic je na cestě a s ním i nový britský král. Cynric by se měl co nejrychleji stáhnout.

Cynric se tedy ochotně stáhl a jeho lidé mizeli v houstnoucí tmě v patách za poslem, který je vedl v ústrety postupujícímu vojsku Západních Sasů.

Artuš vyčerpaný, ale nezraněn, mlčky naslouchal komusi, kdo slyšel, co volal ten saský kurýr.

„V čele toho útoku stál sám Cynric, můj pane. Poslal svému otci žádost o pomoc a Cerdic je na cestě sem. Slyšel jsem, že prý s novým britským králem táhnou proti tobě na pomoc Cynrikovi a těm vetřelcům.“

Artuš, k smrti unavený a hluboce zarmoucený ztrátami, které utrpěl a které nebyly ještě ani vyčíslené, se ztěžka opřel o své kopí, zmatený, a což bylo u něho nezvyklé nerozhodný. Ten „nový britský král“, to musí být Mordred. I pokud Mordred uvěřil tomu, že je on, Artuš, mrtev, sotva by táhl se Sasy, aby zastavil britské válečné lodě, dopravující domů Artušovo bitvou vyčerpané vojsko. Ledaže by byl měl pravdu Constantine, a Mordred skutečně bažil po královské koruně i za cenu zrady.

Kdosi se k němu blížil, nohy mu klouzaly po ohlazených oblázcích na pláži. Artuš se ohlédl v očekávání hněvivého orknejského hlasu za zády, triumfujícího nad tímto dokladem zrady. Objevil se ale jiný muž.

„Můj pane! Můj pane! Princ Gawain byl raněn. Jeho loď byla zničena, jak byla vyhozena na břeh, a on byl raněn ještě předtím, než vystoupil na pevninu. Nejspíš umírá.“

„Zaveď mě k němu,“ řekl král.

Gawaina vynesli na břeh na nosítkách, které udělali z rozbitého bednění zničené lodě. Polámané a rozložené trosky plavidla ležely poházené na oblázcích hned za čárou přílivu. Těla mrtvých a raněných složili na břeh, vypadala jako hromady promáčených hadrů.

Gawain byl při vědomí, ale bylo jasné, že jeho rána je smrtelná. Tvář měl voskovou, dech mělký a přerývaný.

Artuš se k němu sklonil. „Jak je ti, synovče?“

Bledé rty se rozevřely. Po chvíli Gawain zašeptal: „To je zatracená smůla. A zrovna když konečně začala válka.“

Válka, kterou si tak přál, válka, kterou prakticky vyvolal. Král tuto myšlenku zapudil, sklonil se a navlhčil rty umírajícího vínem z polní lahvice.

Rty se opět pohnuly.

„Co je? Nerozuměl jsem ti.“

„Bedwyr,“ opakoval Gawain.

„Ano,“ řekl král udiveně. „Bedwyr je na tom líp. Prý se rychle zotavuje.“

„Bedwyr…“

„Gawaine, já vím, že máš Bedwyrovi mnoho co odpouštět, ale žádáš-li, abych mu vyřídil něco jiného, než odpuštění a přátelství, žádáš marně, ať umíráš nebo ne.“

„Ne, tohle ne. Musíš teď povolat Bedwyra zpátky. Potřebuješ ho… Pomůže ti zabít… Mordreda… toho zrádce.“

Artuš na to neodpověděl. Za pár okamžiků bylo jasné, že toho ani nebylo třeba.

Takto zemřel čtvrtý z Morgausiných synů, který do poslední chvíle nabádal k vraždění a nešvarům. Zbýval poslední. Mordred, jeho vlastní syn. Zrádce Mordred?

8

Mordred byl zpátky na Camelotu, když ho dostihla zpráva o boji na jižním pobřeží. Žádné podrobnosti uvedeny nebyly. Vědom si svého závazku vůči Cerdikovi, shromáždil všechno vojsko, které bylo pohotově, a spěšně táhl na jih. Na západosaské oddíly narazil právě ve chvíli, kdy ho dostihl druhý posel, u konce s dechem, a předal mu podrobnější, ale zato velice podivnou verzi toho, co se na jihu přihodilo.

Jeho zpráva zněla takto: saští usedlíci na pobřeží spatřili vojenské lodě krále Artuše, které se objevily na obzoru záhy poté, co saské veslice, neschopné doplout do přístavu v ústí řeky Itchen, vysadily svůj náklad přistěhovalců v mělkých chráněných vodách za Tulením ostrovem. Vzápětí větrný poryv zahalil celou flotilu bouřlivými mračny a mlhou. Sastí přistěhovalci zneklidněli, protože nevěděli, co se dá od blížících se lodí očekávat, a tak spěšně odeslali ženy a děti dále do vnitrozemí a sami se zformovali v obranný šik a vyčkávali znamení z majáku. Obyvatelé pobřežních vesnic, kteří je přišli uvítat, je ujišťovali, že s nimi jsou v bezpečí. Lodě Nejvyššího krále, ať už je Artuš na palubě osobně přítomen nebo ne, nevplují do pobřežních přístavů, neboť ty už před lety král smluvně postoupil Sasům.

Avšak vzápětí poté, co se jim dostalo tohoto ujištění, přiběhl, sotva dechu popadaje, běžec z majáku. Lodě se pod příkrovem bouře obrátily, dopluly ke břehu a teď právě se na pláži jen o kus dál na západ vyloďují ozbrojenci. Bylo zřejmé, že Artuš, upozorněn na čerstvý přísun saských přistěhovalců, doufal, že je zastaví na moři, a když se mu to nepodařilo, poslal své vojáky na pevninu, aby je zabili nebo zajali. Těm, kdo o tom pochybovali byli to převážně starousedlíci a mezi nimi sám Cynric nově příchozí nechtěli naslouchat. Riziko bylo příliš velké. Jestli to Britové myslí vážně a my jim dopřejeme čas, aby vylodili i koně… všichni víme, jaké pověsti se těší Artušova jízda…

A tak se Sasové, třebaže byli unavení a nestačili se zformovat, přiřítili na pláž a utkali se s Artušovými vojáky. Následovalo krveprolití a porážka, a tak nyní, vyčerpaní a rozptýlení, táhnou do vnitrozemí i s vyděšenými obyvateli pobřežních vesnic, a Artušova jízda jim je v patách. Posel, který hodil po Mordredovi nedůvěřivý pohled, uzavřel své hlášení tím, že Sasové, muži, ženy a malé děti, se nyní dovolávají pomoci svého krále proti Artušovi, porušiteli dohod, který vpadl do jejich právoplatného království a pobil jeho řádné a mírumilovné obyvatele.

Tato otřesná novina se valila na Mordredovu hlavu v drsném jazyce saského venkovana. Mordred rozuměl sotva každému třetímu slovu. Ale to hlavní pochopil. Jel ztuhlý po Cerdikově boku a cítil, jak mu tělo prostupuje chlad, jako by mu pustili žilou a krev se lila na vápencovou půdu. Muž domluvil a Cerdic mu chtěl klást otázky, ale Mordred, který tentokrát nedbal na zdvořilost, mu skočil do řeči a drsně se ho zeptal:

„Nejvyšší král? To mluví o něm? Říká, že je tam Artuš osobně?“

„Ano,“ řekl Cerdic s krajním sebeovládáním, „zdá se, že jsme spolu jednali předčasně, princi Mordrede!“

„Je to jisté?“

„Je to jisté.“

„Tím se všechno mění.“ Mordred se s vypětím sil záměrně vyjádřil takto zdrženlivě, ale myšlenky mu v hlavě divoce vířily. To, co se stalo, by mohlo vést vlastně už vede k naprosté katastrofě: pro něho, pro královnu, pro budoucnost Británie.

Cerdic, který ho zpod huňatého obočí bedlivě pozoroval, pouze přikývl.

„Řekni mi přesně, co se stalo,“ vybuchl Mordred. „Tomu chlapíkovi jsem moc nerozuměl. Mohlo by se jednat o nějaké nedorozumění…?“

„Za jízdy,“ souhlasil Cerdic. „Jeď po mém boku. Nemáme času nazbyt. Jak se zdá, Artuš se nespokojil s obsazením pobřežních vesnic a teď žene lidi do vnitrozemí a jeho jízda je pronásleduje. Musíme jim jít na pomoc.“ Pobídl svého poníka a když se Mordredův jezdecký kůň zařadil po jeho bok, starý král mu zopakoval zprávu saského posla.

Ještě než domluvil, Mordred, který si zuřivě hryzl rty netrpělivostí, vybuchl:

„To je nesmysl! Prostor pro pochybnosti! To je směšné! To je prostě neuvěřitelné. Že by nejvyšší král porušil smlouvu, kterou sám uzavřel? Copak není každému jasné, že jeho lodě zahnala ke břehu bouře a že přistál, kde se dalo? Kdyby měl král v úmyslu zaútočit, vylodil by přece nejdříve jízdu. Můj dojem je ten, že ne vlastní vinou najel na břeh a Cynrikovi lidé, jati podezřením, ho napadli, aniž by se vůbec pokusili o nějaké jednání.“

„To je určitě pravda. Ale podle toho, co říkal ten posel, nevěděli nic víc, než že jsou to britské lodě, na králově lodi nebyl žádný praporec. To je už samo o sobě podezřelé…“

Mordred náhle pocítil, jak mu poskočilo srdce stud a naděje v jednom uzlíčku, naděje, že všechno může ještě dobře dopadnout. (Dobře? Nezarazil se, aby pln onoho studu a naděje svou myšlenku zpytoval.) „Takže je docela možné, že tam Artuš vůbec nebyl? Viděl vůbec někdo Artuše? Poznal ho někdo? Když tam nevlál jeho praporec…“

„Jak se Britové dostali na pláž, hned Draka vztyčili. Ten posel tam byl a viděl ho na vlastní oči. Gawaina taky. Mimochodem, Gawain je mrtvý.“

Koňská kopyta měkce našlapovala na půdu nasáklou vodou. Déšť bičoval jejich tváře. Po dlouhé odmlce řekl Mordred klidným a pevným hlasem:

„Jestli Artuš žije, platí vaše vzájemná dohoda. Nové spojenectví, které jsme uzavřeli za předpokladu, že je mrtev, se tímto ruší. A co víc, je jisté, že Artuš tu smlouvu zaručeně neporuší. Co by tím získal? Bojoval jenom proto, že byl napaden. Králi Cerdiku, tohle přece nemůžeš považovat za důvod k válce.“

„Ať byl důvod jakýkoli, smlouva byla porušena,“ mínil Cerdic. „Vstoupil do mé země se zbraní v ruce a zabil mé lidi. A další vyhnal z domovů. Zavolali mě na pomoc a já musím na tuto výzvu odpovědět. Až se setkám s Cynrikem, dozvím se pravdu. Jestli s námi nechceš jet…“

„Pojedu s vámi. Jestli král opravdu vede své vojsko po souši přes saské území, dělá to z nezbytí. On válku nechce. To vím jistě. Určitě došlo k tragickému omylu. Znám Artuše, a ty, králi, ho znáš také. Před mečem dává přednost jednací síni.“

Cerdic se zachmuřeně usmál. „Možná v poslední době. Ale až když dostal to, co chtěl.“

„Proč ne?“ opáčil Mordred. „Dobrá, jeď za Cynrikem, když myslíš, ale určitě si pohovoř také s Artušem, dřív než dojde k dalšímu zbytečnému neštěstí. A jestli s ním nechceš mluvit ty, pak dovol, abych s ním promluvil já sám. Ještě se z té bouře můžeme dostat, králi, a dočkat se klidného počasí.“

„Dobrá,“ souhlasil král těžce po dlouhém mlčení. „Ty víš, co musíš udělat. Ale jestli dojde k boji…“

„Nesmí k němu dojít.“

„Jestli Artuš zaútočí, i já budu bojovat. Ale ty co uděláš ty, princi Mordrede? Mně nejsi ničím zavázán. Ale poslechnou tě tvoji lidé? Ti přece patřili jemu.“

„A teď jsou moji,“ opáčil Mordred stručně. „Ale když dovolíš, na tomto poli nehodlám podrobovat zkoušce jejich loajalitu. Jestli jednání ztroskotá, pak se uvidí.“

Cerdic přisvědčil a oba muži jeli dál vedle sebe mlčky.

Jak se později ukáže, měl Mordred, pokud šlo o jeho vojsko, pravdu. Hlavní kádr tvořili muži, kteří prodělali výcvik a sloužili pod jeho velením, a kteří ho ochotně přijali za krále. A pokud by šlo o novou saskou válku, tito lidé měšťané, obchodníci, nyní úspěšní rolníci, hospodařící na půdě zabezpečené předchozími smlouvami ti si válku rozhodně nepřáli. Když Mordred nedávno oznámil, že se rozhodl starou smlouvu potvrdit a navíc uzavřít s mocným západosaským králem spojenectví, lidé ho v síních i na tržištích hlasitě chválili. Jeho důstojníci i vojáci za ním věrně stáli.

Ovšem zda by z jakéhokoliv důvodu pozvedli zbraň proti samotnému Artušovi, to byla jiná otázka. Ale k ničemu takovému určitě nedojde…

Artuš ponechal vybraný oddíl svých mužů na břehu, aby hlídali lodě vržené na souš do té doby, než budou opravené, a zbytek vojska vedl rychle do vnitrozemí. Doufal, že nenarazí na hloučky bloudících Sasů a bez potíží dorazí na hranici. Ale brzy se jeho zvědové vrátili se zprávou, mezi Artušovým vojskem a britskou hranicí, k níž měl namířeno, se nachází sám Cerdic, táhnoucí na pomoc svému synovi. A krátce nato se skutečně v průrvě mezi kopci ježila kopí a vlály koňské hřívy Cerdikovy válečné tlupy. Vzadu za ní, v týle, probleskoval hustým deštěm sevřený jízdní oddíl, nad nímž vlálo cosi, co vypadalo jako Drak Artušova vlastního praporce. A vůbec už nebylo možno přehlédnout samotného Mordreda, který jel v čele pluku po Cerdikově boku.

První ho poznali vojáci. Mordred, ten zrádce, ozývaly se hlasy v jejich řadách. Byli tam muži, kteří slyšeli slova umírajícího Gawaina, a teď pohled na Mordreda, blížícího se v čele saského vojska, nápadného na lesknoucím se černém oři, jehož dostal darem od Artuše, vyvolal mručení, jež oběhlo celé vojsko jako ozvěna Gawainova posledního výdechu.

„Mordred! zrádce!“

Jako by se ten výkřik rozlehl přímo v Artušově hlavě. Pochybnosti, nahromaděná únava a smutek, obvinění vznesená Gawainem, jehož měl Artuš rád navzdory jeho chybám, to vše krále tížilo a ochromovalo jeho myšlení. Přepadl ho neznámý zmatek, po tolika bolestech a ztrátách si nakonec vzpomněl jako by i to vítr přivál z minulosti na osud, jenž mu předpověděl Merlin, a Nimuí opakovala jako ozvěna. Mordred, který se narodil proto, aby se stal jeho zhoubou. Mordred mu přinese smrt. Mordred, který na tomto temném bojišti jede proti němu v čele Sasů, jeho dávných nepřátel…

Rakovina podezíravosti, která v něm bolestivě hlodala, se změnila v jistotu. Navzdory všemu, čemu dosud věřil, navzdory naději, že jde o omyl, to musí být pravda. Mordred je zrádce.

Cerdikovo vojsko postupovalo vpřed a formovalo se. Saský král s rukou velitelsky zvednutou mluvil k Mordredovi. Ze zástupu za oběma vůdci k nim doléhal zlověstný křik a bušení do štítů.

Artuš nebyl z těch, co se nechávají překvapit. On překvapoval sám. Dříve než mohl Cerdic zformovat své vojáky do bojového šiku, Artušova jízda zaútočila.

Mordred vykřikl a vyrazil vpřed, ale Cerdikova ruka sevřela uzdu jeho koně.

„Příliš pozdě. Dnes k žádnému jednání nedojde. Vrať se ke svým lidem. A drž je od mých zad. Rozuměl jsi?“

„Důvěřuj mi,“ zvolal Mordred, obrátil koně, švihl ho přes šíji otěží a řítil se mezi pádícími saskými řadami zpět.

Jeho vojáci jedoucí za saským týlem ještě neviděli, co se děje. Regentovy příkazy byly úsečné a naléhavé. Nepadlo sice slovo „útěk“, ale takový byl smysl jeho rozkazů. Důstojníkům to sdělil stručně:

„Je tu nejvyšší král a střetne se s Cerdikem. My do boje nezasáhneme. Nepovedu vás proti Artušovi, ale stejně tak se nemohu postavit po Artušův bok proti muži, s nímž jsem si podal ruku a uzavřel dohodu. Kéž tento den skončí a my vše vyřešíme jako rozumní lidé. Veďte vojsko zpátky na Camelot.“

A tak na čerstvých koních a s meči nepotřísněnými krví ustoupilo regentovo vojsko rychle na základnu a vyklidilo bojiště dvěma stárnoucím králům.

Artušova hvězda dosud zářila. Jak Merlin předpověděl, byl vítězem v každém boji, jehož se zúčastnil. Sasové podlehli a vyklidili bitevní pole, a nejvyšší král, který se zdržel jen tak dlouho, než posbíral své raněné a pohřbil mrtvé, pokračoval v cestě na Camelot a pronásledoval Mordredovo zjevně prchající vojsko.

O této bitvě lze říct jen tolik, že nikdo z účastníků vítězství neslavil. Artuš sice zvítězil v boji, ale zemi musel opět ponechat jejím saským majitelům. A Sasové, když posbírali mrtvé a spočítali své ztráty, zjistili, že staré hranice zůstaly nedotčené. Avšak Cerdic, hledě za britským vojskem, sevřeným ve spořádaném útvaru, které opouštělo bitevní pole, přísahal:

„I na tebe dojde jednoho dne, Artuši. Jednoho dne.“

9

A tento den nadešel.

Nadešel v naději na příměří a získání času k vítězství zdravého rozumu a zdrženlivosti.

Mordred byl první, kdo se přiklonil na stranu zdravého rozumu. Nepokusil se vkročit na Camelot, tím méně jej obsadit a držet jej proti králi. Rozložil své vojsko nedaleko této pevnosti v rovinaté krajině podél říčky Camel. Bývalo to jejich vojenské cvičiště a měli tam už vybudovaný dobře zásobený tábor. To se hodilo, neboť se již šířily zvěsti o hrozící válce. Vesničané, poslušni patrně varování na křídlech větru, se stáhli do pevnosti a své ženy, děti a dobytek rozmístili na obecní půdě při severovýchodní hradbě. Mordred na noční obchůzce shledal, že jeho vojáci jsou zmatení a začínají se zlobit, ale zůstávají mu loajální. Převládal zřejmě názor, že nejvyšší král už dosáhl let, kdy ztrácí soudnost. Jednak křivdil saskému králi, ale na to se brzy zapomnělo. Křivdil však i svému synovi, regentu Mordredovi, který byl věrným strážcem království a královy choti. Tak to také řekli Mordredovi a byli viditelně potěšeni, když je Mordred ujistil, že nejbližším krokem bude jednání. Už brzy, slíbil jim, se po temné noci zase rozední.

„Nikdo nebude tasit meč proti nejvyššímu králi,“ prohlásil, „ledaže by uvěřil pomluvám a napadl nás.“

„Požádal o jednání,“ řekl Artuš Borsovi. „Vyhovíš mu?“

Královo vojsko zaujalo postavení v jisté vzdálenosti od vojska regentova. Mezi oběma leženími protékala malá říčka Camel, třpytící se mezi rákosím a vodním býlím. Bouřkové nebe se vyjasnilo a slunce se opět rozzářilo v celé své letní nádheře. Za Mordredovými stany a praporci se tyčil vysoký kopec s plochým temenem, Caer Camel, s pozlacenými věžemi Camelotu, rýsujícími se proti obloze.

„Ano, a to ze tří důvodů. Za prvé proto, že moji lidé jsou unaveni a potřebují odpočinek. Jsou coby kamenem dohodil od domova, který už mnoho týdnů neviděli, a budou tím víc dychtit po návratu. Druhým důvodem je, že potřebuji čas a posily.“

„A ten třetí?“

„Nevylučuji ani to, že mi Mordred opravdu má co říct. Nejenže stojí mezi mými vojáky a jejich domovy a ženami, ale stojí i mezi mnou a mým domovem a mou ženou. To si vyžaduje důkladnější vysvětlení, než lze získat prostým mečem.“

Obě vojska se ostražitě usadila a mezi nimi se s náležitým respektem a doprovodem pohybovali kurýři. Z Artušova ležení pak tajně a spěšně vyrazili tři další poslové: jeden do Caerleonu s dopisem pro královnu, další do Cornwallu s výzvou, aby Constantin přijel, a třetí do Bretaně k Bedwyrovi, v němž král žádal o pomoc, a pokud možno také o osobní účast.

Očekávaný herold se dostavil dříve než Artuš tušil. Bedwyr se, třebaže se ještě zcela nezotavil ze svého zranění, hned vydal na cestu, a za pár dnů bude se svou skvělou jízdou po králově boku. Vane příznivý vítr, přeplavba bude rychlá a hladká.

Nic z toho nebylo předčasné. Králi se doneslo, že se někteří z lenních králů na ostrovech šikují, aby vytáhli na jih. A také Sasové se po celé délce svého Pobřeží prý připravují na tažení do vnitrozemí.

Za nic z toho Mordred nemohl, a popravdě řečeno, byl by tomu zabránil, kdyby to bylo v tomto stadiu ještě možné; avšak Mordred, stejně tak jako Artuš, byl proti svému přání bezdůvodně tlačen hodinu od hodiny stále blíže k osudnému kroku, od něhož nevedla cesta zpět.

Na hradě daleko na severu, u okna, za nímž ranní ptáčata trylkovala ve větvích břízek, odhodila kouzelnice Nimuí pokrývky a vyskočila z lože.

„Musím jet do Jabloňového dvora.“

Pelleas, její manžel, lenivě vztáhl ruku a přitáhl ji k sobě do lože. „Na bojiště, kam se střemhlav snášejí krkavci?“

„Kdo řekl, že bude nějaké bojiště?“

„Ty, má drahá. Dnes v noci, ve spánku.“

Vymanila se mu, šat zpola obtočený kolem těla, a sklopila zrak. Oči měla doširoka otevřené, ještě zkalené spánkem, a tragické.

Řekl laskavě: „Já vím, má milá, že je těžké žít s takovýmto darem, ale už sis na to mohla zvyknout. Stejně jsi o tom už dlouho mluvila a jenom jsi čekala, kdy k tomu dojde. Tady nic nezmůžeš.“

„Mohu jen varovat a znovu varovat.“

„Varovala jsi je oba dva. A před tebou je stejně tak varoval Merlin. Mordred bude příčinou Artušovy záhuby. Teď dochází na jeho slova a i když tvrdíš, že Mordred ve svém srdci zrádcem není, dal se svést k jednání, které musí jako zrádcovské připadat kdekomu, natož pak králi.“

„Ale já znám bohy. Rozmlouvám s nimi. Vycházím s nimi. Nežádají, abychom přestali jednat jen proto, že se domníváme, že jednat je nebezpečné. Vždycky zakrývají své hrozby úsměvy a za každým mrakem se tají milost. Slyšíme jejich slova, ale kdo je dokáže vyložit nade vší pochybnost?“

„Ale Mordred…“

„Merlin si přál jeho smrt hned jak se narodil, a stejně tak král. Ale Mordred mezitím udělal mnoho dobrého. Kdyby bylo možno přivést je ještě teď k jednacímu stolu, mohlo by být království zachráněno. A já tu nechci nečinně sedět a smířit se s úradkem bohů. Pojedu do Jabloňového dvora.“

„A co tam budeš dělat?“

„Řeknu Artušovi, že se nejedná o zradu, ale pouze o cižádost a touhu. On sám v mládí hojně oplýval oběma těmito vlastnostmi. Vyslechne mě a uvěří mi. Musí si spolu pohovořit, jinak se naše Británie rozlomí vedví a do zlomu proniknou její nepřátelé. A kdo to pak napraví?“

Do královnina paláce v Caerleonu přinesl kurýr Guinevře dopis. Už ho znala, mezi ní a Mordredem vykonal mnoho cest.

Obracela dopis v ruce, pak uviděla pečeť a zbledla jako křída.

„To není regentova pečeť. To je otisk králova prstenu, který nosil na ruce. To znamená, že ho našli? Můj pán je skutečně mrtev?“

Muž, dosud klečící, zvedl svitek, který upustila, vstal, ustoupil o krok a překvapeně se na ni zadíval.

„Nic takového, paní. Král je živ a zdráv. Znamená to, že jsi dosud nedostala žádnou zprávu? Došlo k bolestným událostem, paní, a situace zdaleka není dobrá. Ale král je bezpečně zpátky v Británii.“

„On žije? Artuš žije? Takže ten dopis dej mi ten dopis! Ten dopis je od krále osobně?“

„Ovšemže ano, paní.“ Muž jí jej opět vložil do ruky. Barva se jí vrátila do tváří, ale ruka, jíž se pokoušela rozlomit pečeť, se třásla. Na její tváři se střídaly zmatené pocity jako stíny vznášející se nad tekoucí vodou. Na druhém konci komnaty se její dámy v hloučku šeptem dohadovaly a pozorovaly ji plné úzkosti. Muž, poslušen gesta jejich velitelky, opustil tiše komnatu. Dámy, prahnoucí po novinkách, odšustily za ním.

Královna jejich odchod vůbec nezaznamenala. Pustila se do čtení.

Když se hlavní dvorní dáma vrátila, zastihla Guineveru samotnou a zjevně rozrušenou.

„Cože, má paní, ty pláčeš? Když je nejvyšší král naživu?“

Guinevere ze sebe vypravila pouze: „Jsem ztracená. Jsou spolu ve válce a ať to dopadne jakkoliv, jsem ztracená.“

Po chvíli se zvedla. „Nemohu tady zůstat. Musím se vrátit.“

„Na Camelot, paní? Vždyť tam stojí obě vojska.“

„Ne, na Camelot ne. Chci odjet do Amesbury. Žádná z vás mě nemusí doprovázet, ledaže by sama chtěla. Nic tam nebudu potřebovat. Pověz jim to mým jménem, prosím. A pomož mi s přípravami. Odjedu hned. Ano, ještě dnes večer.“

Mordredův posel, který dorazil ráno, když trhovecké povozy rachotily po mostě přes Iscu, zjistil, že v paláci panuje zmatek a královna je pryč.

10

Den byl zářivý, poslední den onoho léta. Časně ráno heroldi obou vojů doprovodili své vůdce na dlouho očekávané jednání.

Mordred nespal. Celou noc ležel a přemýšlel. Co říci a jak to říci. Jaká slova zvolit, aby byla zcela jednoznačná a nedala se špatně vyložit, ale zase ne tak přímočará, aby budila nechuť. Jak má Mordred vysvětlit člověku tak unavenému, tak podezíravému a žaluplnému, jako je stárnoucí král, svou vlastní rozpolcenost: radost z velení, jež je a vždy bylo vůči králi bezvýhradně loajální, ale už nikdy nemůže být králi podřízené. (Spoluvláda, možná?) Králové Severu a Jihu? (Byl by Artuš ochoten o tom vůbec uvažovat?) Zítra u jednacího stolu se on a jeho otec setkají poprvé jako rovnoprávní vůdcové, nikoli jako král a jeho náměstek, jak tomu bylo dříve. Ale budou to dva značně odlišní vůdcové. Mordred věděl, že až přijde jeho čas, nebude kopií svého otce, ale bude jiným králem. Artuš je mužem své generace, jeho syn ze své povahy myslí jinak a jeho ambice míří jinam. Bylo by tomu tak, i kdyby nebylo rozdílu v jejich výchově. Mordredovy zásadní požadavky nebyly Artušovy, ale nasazení obou mužů bylo stejné, to jest naprosté. Nedokázal odhadnout, zdali by někdy bylo možno přimět starého krále k souhlasu s novými způsoby vládnutí, které si Mordred dokázal představit, a které vystihoval (i když ve výsledku na škodu věci) výraz „Mladí Keltové“, aniž by v nich viděl zradu. A pak tu byla ještě královna. To bylo něco, co nedokázal říci nahlas. „I kdybys byl mrtev ty, dokud je naživu Bedwyr, jakou šanci mám já?“

Zasténal a obrátil se na polštáři a pak se kousl do rtů co kdyby ho slyšeli strážní? Když stojí vojska v poli, osudová znamení se rodí rychle.

Věděl o sobě, že je vůdce. I teď, když králův praporec vlál nad jeho tábořištěm u jezera, jeho vojáci mu byli oddaní. A stejně tak Sasové, kteří tábořili za kopcem. Mezi ním a Cerdikem i nyní bylo možné plodné spojenectví; příbuznost sedláků, jako to nazval, a starý Sas se smál… To však bylo nemožné mezi Cerdikem a Artušem, ani teď, ani kdy jindy… Nebezpečná půda; nebezpečná slova. I myslet na tyto věci bylo v této chvíli šílenstvím. Považuje se snad nyní, v tomto nejnebezpečnějším okamžiku, za lepšího krále než je Artuš? Byl by jiný, to ano. Lepší, možná, prozatím, a každopádně pro budoucnost. Ale to je ještě horší než bláznovství. Znovu se obrátil, hledal chladné místo na polštáři a pokoušel se vžít se znovu do myšlení Artušova syna, oddaného, plného obdivu a ochotného vyhovět a poslechnout.

Kdesi zakokrhal kohout. Z potrhaných cárů spánku se vynořily slepice, běžící po slané trávě na břeh plný oblázků. Sula jim tam sypala krmení. Nad hlavou jí plachtili rackové, vřískali a někteří se pokoušeli vrhnout se střemhlav mezi slepice. Sula je se smíchem odháněla zdviženou paží.

Pronikavě jako křik racků ohlásila trubka, že nadchází den jednání.

O půl míle dál, kousek od jezera, spal ve svém stanu Artuš. Jeho spánek byl neklidný a měl sen.

Zdálo se mu, že jede po břehu jezera, na jehož hladině stála v loďce Nimuí a v mělkých vodách se odrážela bidlem. Nebyla to však Nimuí, byl to chlapec s Merlinovýma očima. Chlapec na něho vážně hleděl a opakoval Merlinovým hlasem to, co mu Nimuí řekla včera, když přijela do kláštera na Ynys Witrin mezi své panny a poslala pro něho s prosbou o rozhovor.

„Ty a já, Emrysi,“ říkala mu teď, oslovujíc ho chlapeckým jménem, které mu dal kdysi Merlin, „jsme se nechali oslepit proroctvím. Žili jsme pod knutou nevyhnutelnosti a teď máme pocit, že hledíme do tváře osudu, jenž nám tak dlouho hrozil. Ale slyš to, co ti nyní řeknu, Emrysi: osud je dílem lidí, nikoli bohů. K nezdaru nás odsuzují naše vlastní pošetilosti, nikoli bohové. Bozi jsou duchové, pracují lidskýma rukama, a najdou se lidé, kteří jsou natolik stateční, že se vzepřou a řeknou: Já jsem člověk; já to neudělám.“

Poslyš mě, Artuši. Bohové řekli, že Mordred bude příčinou tvé zkázy. Stane-li se tak, nebude to z jeho vlastního popudu. Nenuť ho k tomu… Povím ti teď to, co mělo zůstat tajemstvím mezi Mordredem a mnou. Před časem přišel za mnou do Jabloňového dvora, aby mě požádal o pomoc proti osudu, jenž mu byl předpovězen. Přísahal, že dříve zabije sebe, než by tobě ublížil. Kdybych mu v tom nezabránila, byl by tehdy zemřel. Kdo je tedy vinen, on anebo já? Potom se vydal na Bryn Myrddin a ptal se, jak bych mu mohl pomoci já, Merlin. Jestliže on hledal, jak se postavit na odpor bohům, pak to můžeš stejně tak udělat i ty, Artuši. Odlož svůj meč a vyslechni ho.

Nedej na jinou radu, ale mluv s ním, vyslechni ho a uč se. Ano, uč se. Neboť stárneš, Artuši-Emrysi, a nadejde, nadchází, už nadešel čas, kdy ty a tvůj syn můžete oba zachránit Británii jako drahokam chovaný v bavlnce, stisknete-li si ruce a udržíte jej v nich. Jestliže toto sevření uvolníte a upustíte jej, roztříští se, a možná že navždy.“

Ve snu Artuš věděl, že její radu přijal; vyzval k jednání, odhodlán vyslechnout vše, co má jeho syn na srdci, ale Nimuí-Merlin plakala, když, stojíc v loďce, odplouvala po skelné jezerní hladině, až zmizela v mlze. A pak náhle, když obrátil koně, aby se vydal na místo schůzky, zvíře zakoplo a on sletěl po hlavě do hluboké tůně. Brnění ho táhlo dolů proč probůh jel na mírové jednání v plné zbroji? a on klesal stále hlouběji a hlouběji do propasti černých vod. Pluly kolem něho ryby a vodní hadi jako býlí, a býlí jako hadi ovíjelo jeho údy tak, že jimi nemohl ani pohnout…

Vykřikl a probudil se, zbrocený potem, jako by se byl skutečně topil, ale když jeho služebníci a strážní přiběhli, smál se a sen zlehčil. Poslal je pryč a po chvíli upadl opět do neklidného spánku.

Tentokrát za ním přišel Gawain, Gawain zkrvavený a mrtvý, ale jakoby prostoupený groteskní energií byl to duch někdejšího bojovného Gawaina. I on připlul po hladině jezera, ale z jeho hladiny vkročil přímo do králova stanu. Zastavil se u jeho lůžka, ze svého boku vytáhl dýku se škraloupem zaschlé krve a podával ji králi.

„Bedwyr“, řekl, nikoli dutým šepotem, jakým mluví duchové, ale vysokým kovovým hlasem, vrzavým jako stanové žerdi ve větru. „Počkej na Bedwyra. Slib tomu zrádci všechno, půdu, postavení, vládu v Nejvyšším království po tobě. A nádavkem i královnu. Cokoliv, abys ho zadržel, dokud nepřitáhne Bedwyr se svým vojskem. A pak, až budeš mít vítězství jisté, zaútoč a zabij ho.“

„Ale to by byla zrada.“

„Není zradou to, co zničí zrádce.“ Zvláštní, tentokrát Gawain promluvil hlasem samotného Artuše. „Jen tak si můžeš být jistý.“ Krví potřísněný nůž dopadl do lože. „Rozdrť ho jednou provždy, Artuši, abys měl jistotu, jistotu, jistotu…“

„Pane?“

Sloužící stojící u jeho lože se dotkl jeho ramene, aby ho probudil, ale uskočil, když se král, který se jediným trhnutím posadil, jakoby v hněvu rozhlížel kolem sebe. Nakonec pouze řekl příkře: „Řekni jim, ať lépe napnou šňůry u stanu. Jak mám spát, když se celý stan kymácí jako ve vichřici?“

Obě strany navzájem vysílaly posly a tak bylo dohodnuto, že se na poloviční cestě mezi oběma vojsky dostaví na určité místo z každého tábora po čtrnácti důstojnících.

Nedaleko jezera se táhl pás suchého vřesoviště, kde vztyčili dva otevřené altány a mezi ně postavili dřevěný stůl, na nějž oba vůdcové odložili své meče. Kdyby jednání ztroskotalo, byla by válka formálně vyhlášena zdvižením či máchnutím meče. Na jednom altánu vlál králův praporec, drak ve zlatém poli. Na tento znak měl jako regent stejný nárok i Mordred. Ten však myslel jen na to, jak si zajistit královo milostivé přijetí a proto se chtěl vyvarovat sebemenších provokací. Vydal tedy rozkaz, aby jeho královský znak zůstal schován do té doby, než den bude u konce a on znovu prohlášen za Artušova dědice. Do té doby ho měl reprezentovat prostý bílý praporec.

Ten tedy nyní vlál na druhém stanu. Když oba muži zaujali místo u stolu, Mordred si všiml, jak si ho otec prohlíží. Nemohl vědět, že Artuš sám si kdysi jako mladý muž zvolil právě takovýto jednoduchý bílý praporec. „Mojí barvou bude bílá,“ říkal tehdy, „dokud na ni sám nenapíšu vlastní znak. A napíšu na něj to, co mi osud přinese.“

Do panenského kláštera na ostrově v jezeře přijela k Nimuí Artušova sestra, královna Morgan. Tentokrát to byla Morgan zkrocená a plná úzkosti. Bylo jí jasné, jaký by patrně byl její osud, kdyby byl Artuš poražen nebo padl v boji. Nyní byla nepřítelem svého bratra, ale bez něho by byla ničím. Dalo se přepokládat, že tentokrát by využila veškerého svého kouzelnického umění, jímž se holedbá v jeho prospěch.

A tak ji Nimuí přijala. Jako paní jezerního kláštera nechovala Nimuí k Morgan žádnou úctu či bázeň ani jako k čarodějce, ani jako ke královně. Mezi jejími jezerními pannami byly dámy z královských rodin, například Guinevřina sestřenka ze Severného Walesu či jiná z Manau Guotodin. Navrhla proto Morgan, aby společně s nimi chystala léky a vybavila čluny, na nichž se budou vozit ranění na ostrov k ošetření.

Nimuí se setkala s Artušem, předestřela mu své varování a on jí slíbil, že bude vyjednávat a nechá regenta mluvit. Nimuí však, navzdory všemu, co řekla Pelleasovi, věděla, co bohové skrývají za bouřlivými mračny, jež se už kupily za blyštivou jezerní hladinou. Z ostrova byly vidět oba stany na tu vzdálenost se zdály maličké i nevelké prostranství mezi nimi. Navzdory mračnům kupícím se na obzoru den sliboval být krásný.

Čas pomalu ubíhal. Důstojníci, kteří provázeli své velitele k jednacímu stolu, byli zpočátku celí nesví a pohlíželi na své dřívější spolupracovníky z druhého tábora s nedůvěrou. Po chvíli ale rozvázali, začali se mezi sebou bavit a utvořily hloučky za stany svých velitelů.

Artuš s Mordredem stáli z jejich doslechu. Občas se pohnuli jakoby po vzájemné dohodě a udělali pár kroků tam a zpět. Jednou mluvil ten, podruhé onen. Přihlížející je nespustili z očí, i když mluvili o jiných věcech, a snažili se vyčíst, jak jednání pokračuje. Ale moc se jim to nedařilo. Král vypadal stále velice unaveně a silně vraštil čelo, ale přesto s klidnou zdvořilostí poslouchal, co mu mladý muž tak naléhavě vykládá.

O kus dál vše také sledovala a vyčkávala obě vojska, která vlastně pořádně neviděla a neslyšela vůbec nic. Slunce stoupalo po obloze. Teplota se zvyšovala, jezerní hladina jako sklo vracela odrazem sluneční jas. Koně podupávali, frkali a švihali ocasy, neboť je obtěžovalo vedro a mouchy, a mezi řadovými vojáky se napjaté očekávání měnilo v netrpělivost. Důstojníci, sami neklidní, ji mírnili jak se dalo, a pozorovali jednací stůl i oblohu se stále rostoucím napětím. Odkudsi z dálky k nim dolehlo první tlumené burácení hromu. Vzduch ztěžkl a kůže na těle mužů byla předzvěstí bouře napjatá. Bylo jasné, že boj si nepřeje ani jedna strana, ale ironií osudu jež bývá v otázkách násilí rozhodujícím činitelem čím déle se mírové jednání táhne, tím více vzrůstá napětí, až nakonec ta nejmenší jiskřička zažehne takový oheň, že uhasit jej pomůže pouze smrt.

Nikdo z přihlížejících se neměl nikdy dozvědět, o čem Artuš s Mordredem hovořili. Někteří později říkali ti, kdo zůstali naživu a mohli promluvit že se král nakonec usmál. Jisté je, že viděli, jak položil svou ruku na synovu paží a spolu s ním se obrátil ke stolu, na němž ležely vedle sebe oba obnažené meče a vedle nich poháry a zlatý džbán s vínem. Ti co stáli nejblíže, zaslechli slova:

„… po mé smrti se staneš nejvyšším králem,“ řekl Artuš, „a mezitím dostaneš vlastní území.“

Mordred mu odpověděl, ale příliš tiše, než aby mu rozuměli. Král mávnutím ruky pokynul sloužícímu, aby nalil víno, a znovu promluvil. Slyšeli, že řekl „Cornwall“ a později „Kent“ a potom „možná že se ukáže, že máš pravdu.“

Zde se odmlčel a rozhlédl se kolem sebe, jako by ho vyrušil nějaký zvuk. Náhlý poryv větru, už vyslaný bouří, rozechvěl hedvábí jeho pavilonu, až lana zaskřípěla. Artuš se otřásl jako v průvanu a vrhl na syna kosý pohled, takový zvláštní pohled, (jak později tuto část příběhu vyprávěl sloužící), pohled, který se jako v zrcadle odrazil v náhlém záblesku pochybností na Mordredově tváři, jako by se za úsměvy, hladkými slůvky a nabídnutým vínem ještě pořád mohl tajit uskok. Pak regent pokrčil rameny, usmál se a vzal si pohár z otcovy ruky.

Vyčkávající vojsko se zavlnilo jako když vánek zčeří obilné pole.

Král zvedl číši a na zlatě se zablesklo slunce.

Jako by tento záblesk opětoval kdosi z hloučku stojícího za stanem a přitáhl tak královu pozornost. Král se prudce obrátil a vykřikl. Ale už bylo pozdě.

Zmije, skvrnitý had, dlouhý pouhé dvě pídě, vylezl ze svého úkrytu, aby se vyhřál na teplé zemi. Jeden z Artušových důstojníků, pozorně sledující muže u jednacího stolu, mimoděk šlápl plazovi na ocas. Had vyrazil jako blesk a zaútočil. V bolesti se muž otočil a viděl, že had se stahuje. Bezděčná reakce vycvičeného bojovníka byla téměř stejně tak rychlá. Popadl meč, hada ťal a zabil.

Sluneční paprsek dopadl na kov. Záblesk meče, králova vztyčená paže, jeho náhlý pohyb a hlasitý příkaz dolehl k vyčkávajícím vojskům jako dlouho očekávané znamení. Nečinnost, nervy drásající napětí, jež vedro před bouří stupňovalo k nesnesitelnosti, a upocená nejistota dlouhého čekání, to vše náhle vytrysklo na povrch v divokém řevu na obou stranách bitevního pole.

Válka vypukla. Nadešel onen den. Strašlivý, osudový den.

Odpovědí byly další záblesky, jak důstojníci na obou stranách tasili meče. Trubky zavřeštěly a v jejich hlase zaniklo volání rytířů, kteří, uvězněni mezi oběma vojsky, přebírali od podkoních své koně a kvapně je obraceli, aby zatlačili postupující vojáky. Nikdo je neslyšel; jejich gesta, mylně vykládaná jako povzbuzování k boji, vyšla naprázdno. Bylo záležitostí pouhých několika vteřin, několika vteřin zběsilého zmatku a rámusu, než na sebe narazily přední řady obou vojů a pustily se do zuřivého boje. Král i jeho syn byli smeteni každý na svou stranu. Artuš pod velkého Draka, Mordred, teď už nikoli regent a králův syn, ale provždy ocejchovaný zrádce, pod prázdný praporec, na nějž už nikdy nic nevpíše. A vzápětí nato se, přivábená hlasem trubek, přes úzké pole jako moře vlajících hřív hnala saská kopí a žíněné chocholy, a černé praporce severských bojovníků, kteří se jako krkavci těšili, jak oberou mrtvoly.

Brzy poté, ale příliš pozdě na to, aby oslepila ony blyštivé signály, se na rozpálené obloze pomalu nakupila zlověstná mračna. Vzduch potemněl a v dálce se zaklikatil první blesk, posel bouře.

Král a jeho syn měli ještě jednou stanout tváří v tvář.

Není pravděpodobné, že by si Artuš teď, když se den chýlil ke konci a všude kolem něho leželi přátelé a staří družiníci, mrtví či umírající, a stovky zbytečně padlých v krvi pod nyní potemnělou a hrozivou oblohou, vůbec vzpomněl, že Mordred je něčím jiným než zrádcem a cizoložníkem. Veškerá pravda položená během onoho rozhovoru na jednací stůl, víra a důvěra poznovu stvrzená, to vše zmizelo v prvním náporu bouřlivého útoku. A byl to Artuš, vévoda bitev, kdo ještě jednou opanoval bitevní pole. Mordred byl nepřítel, saští spojenci jeho krutí pomocníci; tato bitva byla vybojována předtím, a už mnohokrát. Glein a Agned, Caerleon a Linnius, Cit Coit Caledon a Badon Hill. Na všech těchto bojištích mladý Artuš triumfoval, pro všechna mu Merlin, jeho prorok a rádce, přislíbil vítězství a slávu. I zde, na camelském bojišti, zvítězil.

Koncem dne, když jim nad hlavou hřměly hromy a obloha i jezerní hladina zbělely planoucími blesky, ocitli se Artuš a Mordred zase jednou tváří v tvář.

Nepadlo ani slovo. Co říci? Pro Mordreda, stejně jako pro jeho otce, byl ten druhý nepřítelem. Minulost byla minulostí a před nimi nebylo jiné budoucnosti, než nutnost skoncovat s tímto okamžikem, jež s sebou přinese i poslední skončený den.

Později někdo řekl nikdo nevěděl kdo že ve chvíli, kdy se setkali, muž proti muži, nyní opěšalí, pokrytí potem a prachem bitevního pole, navzájem se poznali. Mordred zastavil svou ruku i krok. Neudeřil. Artuš, veterán, se zachoval opačně. Svým kopím zasáhl syna přímo a čistě pod žebra.

Vytryskla krev a horkým proudem se řinula po ratišti kopí přes Artušovu ruku. Artuš ratiště upustil a sáhl po meči. Mordred se vrhl vpřed jako zasažený divočák. Ratiště udeřilo koncem o zem. Opřel se o ně a nesen ještě vpřed vahou předtím zadrženého úderu, přiblížil se k otci na délku meče. Artušova ruka, kluzká krví, tápavě sahala po jílci Caliburnu. A v té chvíli Mordred, třebaže umírající, máchl mečem a těžkou smrtící ranou zasáhl krále do hlavy.

Pak se Mordred svezl do kaluže vlastní krve. Artuš zůstal ještě několik okamžiků stát, meč mu vypadl ze zkrvavené ruky a druhá ruka se strnule pohybovala, jako by se pokoušela odvrátit jakousi lehkou, dočista bezvýznamnou ránu. Pak se jeho tělo pomalu ohýbalo, až se zhroutilo. I on padl, a jeho krev se na zemi smísila s krví Mordredovou.

V té chvíli se protrhly mraky, spustil se déšť a lil se na zemi jako vodopád.

EPILOG

EPILOG

Studený déšť, dopadající na Mordredovu tvář, ho na okamžik uvrhl do tmy. Vůkol byl klid, všechny zvuky k němu doléhaly tiše a zdáli, jako příliv dorážející na oblázkový břeh.

Nedaleko kdosi vykřikl: „Král! Král!“

Zazpíval pták. Slepice běžely dolů po oblázcích za zrním. Zavřeštěl racek, ale tentokrát artikuloval: „Král! Král!“

A potom tím se ujistil, že sní uslyšel ženské hlasy. Nic neviděl, nic necítil, ale nedaleko něho zašustil šat a on ucítil vůni ženy. Kolem něho odplouvaly hlasy, ale jeho se nikdo nedotkl. Ženský hlas řekl:

„Zvedejte ho opatrně. Položte ho sem. Ano, ano, můj pane, lež klidně. Všechno dobře dopadne.“

Pak králův hlas, příliš slabý, než aby mu porozuměl, a po něm opravdu? hlas Bedwyrův:

„Tady je. U mne je v bezpečí. Paní jej vezme do úschovy do té doby, než jej budeš zase potřebovat.“

Opět ženské hlasy a pak ten první, přísně:

„Dopravím ho do Jabloňového dvora a postarám se o jeho rány.“

A potom déšť a skřípění vesel v železných kruzích a ženský pláč, pomalu zanikající ve šplouchající vodě a šumění padajícího deště.

Mordredova tvář spočívala na polštáři z tymiánu. Déšť smyl krev a tymián sladce voněl létem.

Vlny šplouchaly. Vesla skřípěla. Křičeli mořští ptáci. Převalující se delfín se leskl ve slunci. Daleko na obzoru spatřil Mordred zlatý práh království, kam už jako dítě tak toužil jít.