Kathryn Stockett

Černobílý svět

KAPITOLA 1

Srpen 1962

Mae Mobley se narodila v srpnu 1960 v neděli brzo ráno. Takovejm říkáme kostelní děti. Já se starám o bílý děti, k tomu ještě vařím a uklízím. Už jsem jich za život vychovala sedmnáct. Umím je uspat, utišit a posadit na nočník dřív, než jejich mámy ráno vylezou z postele.

Ale žádný ještě neřvalo jako Mae Mobley Leefoltová. Když jsem první den vešla do dveří, byla tam, úplně rudá, ječela kvůli kolice a prala se s flaškou, jako by to byl shnilej tuřín. Paní Leefoltová vypadala, že má strach z vlastního děcka. „Co jsem udělala špatně? Proč to nemůžu utišit?“

To? To bylo první znamení: něco tady není v pořádku.

Tak jsem to růžový vřeštící miminko vzala do náručí. Natřásala jsem ji na boku, aby se jí trochu rozhejbaly střívka, a ani ne za dvě minuty bylo po pláči a holčička se na mě usmívala jako andílek. Ale paní Leefoltová to děcko za celej den ani jednou nepochovala. Už jsem viděla spoustu ženskejch, co měly tohle poporodní blues. Takže jsem si tenkrát asi řekla, že to bude tím.

Na paní Leefoltový je něco divnýho: jednak se pořád mračí, a taky je vyhublá. Nohy má tak tenoučký, jako by jí vyrostly minulej tejden. Je jí třiadvacet a hubená je jak čtrnáctiletej kluk. I vlasy má řídký, hnědý, a prosvítá jí kůže. Snaží se si je vyčesávat, ale pak vypadaj ještě řidší. Její obličej má stejnej tvar jako ten ďábel na plechovce od cukroví, se špičatou bradou a tak. Vlastně celý její tělo je ze samejch ostrejch kloubů a špiček, takže se vůbec nedivím, že to děcko neutiší. Miminka milujou tuk. Zaboří vám pusu do podpaží a usnou. Taky milujou tlustý nohy. Já o tom něco vím.

Od prvních narozenin za mnou Mae Mobley pořád chodí jako pejsek. V pět hodin mi visí na botě od doktora Scholla, tahám ji po podlaze a ona řve, jako bych se už nikdy neměla vrátit. Paní Leefoltová na mě mhouří oči, jako bych něco dělala špatně, a trhá mi to ječící dítě z boty. Tak to podle mě dopadá, když si někdo nechává svý děcko vychovávat od cizejch.

Teď jsou Mae Mobley dva. Má velký hnědý oči a medový kudrny. Ale ta malá pleška vzadu na hlavě vypadá dost divně. Když má nějaký starosti, mezi obočím se jí objeví stejná vráska jako její mámě. Vlastně si jsou dost podobný, až na to, že Mae Mobley je tlustá. Žádná královna krásy z ní nebude. Paní Leefoltovou to asi trápí, ale Mae Mobley je mý zlatý dítě.

O vlastního kluka, Treelorea, jsem přišla těsně předtím, než jsem začala dělat pro paní Leefoltovou. Bylo mu čtyřiadvacet. To jsou nejlepší léta života. Prostě žil moc krátce.

Sehnal si malej byt ve Foley Street. Chodil s milou holkou jménem Frances a já si říkala, že se asi vezmou, jenže on si s podobnejma věcma dával načas. Ne proto, že by hledal někoho lepšího, ale protože byl takovej mudrlant. Nosil velký brejle a pořád si četl. Dokonce začal psát knížku o tom, jaký to je, bejt barevnej a žít a dělat v Mississippi. Bože, já na něj byla hrdá. Ale jednou dělal do noci na Scanlonově-Taylorově pile, tahal těžký trámy k autu, třísky se mu prořezávaly skrz rukavice. Na podobnou práci byl moc malej a hubenej, ale to místo potřeboval. Byl unavenej. Pršelo. Sklouznul z nakládací rampy a spadnul na příjezdovou cestu. Řidič kamionu ho neviděl a rozdrtil mu plíce. Když jsem se o tom dozvěděla, byl už mrtvej.

A ten den celej můj svět úplně zčernal. Vzduch byl černej, slunce bylo černý. Ležela jsem v posteli a zírala na černý stěny svýho bytu. Minny se každej den chodila dívat, jestli ještě dejchám, krmila mě, aby mě udržela při životě. Tři měsíce trvalo, než jsem se dokázala podívat z okna, jestli je svět tam, kde bejval. Překvapilo mě, že se srdcem mýho kluka se nezastavil i okolní svět.

Pět měsíců po pohřbu jsem vstala z postele. Oblíkla jsem si bílou uniformu, dala si kolem krku malej zlatej křížek a šla sloužit k paní Leefoltový, protože se jí zrovna narodila holčička. Brzo mi ale došlo, že se ve mně něco změnilo. Usadilo se ve mně hořký semínko. A já jsem už neuměla bejt tak vstřícná.

„Ukliď dům a pak jdi udělat ten kuřecí salát,“ nařídí mi paní Leefoltová.

Dnes pořádá bridžovej klub. Každou čtvrtou středu v měsíci. Jasně že mám všechno připravený – kuřecí salát jsem udělala ráno. Ubrusy jsem přežehlila včera. Paní Leefoltová mě při tom viděla. Je jí sotva třiadvacet a ráda se poslouchá, jak mi rozkazuje.

Už má na sobě ty modrý šaty, co jsem jí ráno žehlila. Ty co mají v pase pětašedesát záhybů, tak malejch, že na ně při žehlení musím mžourat přes brejle. Jen málo věcí v životě nenávidím, ale tyhle šaty opravdu nemusím.

„A dejte pozor, aby za námi nechodila Mae Mobley. Já se na ni tak zlobím – můj pěkný dopisní papír mi roztrhala na pět tisíc kousků, a to ještě musím napsat patnáct poděkování pro Mladou ligu…“

Nachystám všechny ty věci pro její kamarádky. Vyndám sváteční sklo, stříbrný příbory. Paní Leefoltová nemá žádnej karetní stolek jako ostatní dámy. Prostíráme u jídelního stolu. Dáme na něj ubrus, abysme zakryly tu velkou prasklinu, červenej květovanej ubrousek přesuneme na příborník, abysme přikryly místo, kde je dřevo poškrábaný. Paní Leefoltová chce, aby její pohoštění mělo úroveň. Možná se snaží vynahradit to, že má jen malej domek. Nejsou žádní boháči, to je mi jasný. Pravý boháči se takhle nesnaží.

Jsem zvyklá dělat pro mladý páry, ale tohle je asi ten nejmenší dům, v jakým jsem kdy dělala. Má jen jedno patro. Ložnice pána a paní Leefoltovejch vzadu je dost velká, ale holčička má malinkej pokojíček. Jídelna a obývací pokoj jsou tak nějak propojený. Maj jen dvě koupelny, což je úleva, protože jsem dělala v domech, kde jich měli pět nebo šest. Celej den jsem jenom čistila záchody. Paní Leefoltová platí pětadevadesát centů za hodinu, tak málo jsem už dávno nedostala. Jenže když Treelore umřel, vzala jsem, co bylo. Bytnej mi nechtěl počkat ani chviličku. Ale i když je dům malej, paní Leefoltová ho moc hezky zařídila. Umí to s šicím strojem. Když si nemůže koupit něco novýho, vezme kus modrý látky a ušije na tu věc dečku.

Ozve se zvonek, tak jdu otevřít.

„Ahoj, Aibileen,“ pozdraví paní Skeeter, protože ona mluví s personálem. „Jak to jde?“

„Dobrej den, paní Skeeter. Mám se dobře. Panebože, tady venku je ale vedro.“

Paní Skeeter je moc vysoká a hubená. Má světlý vlasy, který jí nesahaj ani na ramena, protože se jí krepatěj. Je jí taky kolem třiadvaceti jako paní Leefoltový a všem ostatním. Odloží kabelku na židli a chvilku se ošívá ve svým oblečení. Má na sobě bílou krajkovou blůzu, zapnutou ke krku jako jeptiška. Modrá sukně se jí v pase rozevírá. Paní Skeeter vždycky vypadá, jako by jí někdo nařídil, co si má oblíct.

Uslyším, jak na příjezdovou cestu vjedou paní Hilly a její máma, paní Waltersová, a zatrouběj. Paní Hilly bydlí kousíček odsud, ale vždycky sem jezdí autem. Pustím ji dovnitř a ona kolem mě projde, jako bych tam nebyla. Řeknu si, že je na čase probudit Mae Mobley.

Jakmile vejdu do pokojíčku, Mae Mobley se na mě usměje a natáhne tlustý ručičky.

„Ty už jsi vzhůru, holčičko? Proč jsi mě nezavolala?“

Směje se, vesele sebou vrtí a čeká, až ji vyndám. Sevřu ji v náruči. Počítám s tím, že až odejdu domů, nikdo ji už takhle neobejme. Skoro vždycky, když přijdu do práce, ji najdu, jak křičí v postýlce. Paní Leefoltová šije na stroji a obrací oči v sloup, jako by jim ve dveřích uvízla zatoulaná kočka. Paní Leefoltová se každej den hezky oblíká. Vždycky je nalíčená, má garáž, lednici s dvojitejma dveřma se zabudovaným výrobníkem na led. Když ji potkáte v samoobsluze, nikdy by vás nenapadlo, že svý děcko nechá takhle plakat. Ale hospodyně to ví.

Dneska je dobrej den. Holčička se pořád směje.

Řeknu: „Aibileen.“

Ona poví: „Aibí.“

Já jí řeknu: „Má ráda.“

Ona to zopakuje: „Má ráda.“

Dodám: „Mae Mobley.“

Ona zase: „Aibí.“ A pak se pořád směje. Takovou má radost z toho, že mluví. Musím, říct, že už bylo na čase. Treelore taky do dvou neřekl nic. Ve třetí třídě už ale mluvil líp než prezident Spojenejch států. Chodil domů se slovama jako konjugace nebo parlamentární. Na druhým stupni jsme hráli takovou hru, já mu řekla obyčejný slovo a on ho nahradil učeným. Já třeba řekla kočka a on domestikovaná kočkovitá šelma. Já řekla mixér a on zase motorem poháněná vrtule. Jednou jsem řekla sádlo. On se jen poškrábal na hlavě. Nemohl věřit tomu, že jsem vyhrála s něčím tak jednoduchým jako sádlo. Stal se z toho náš tajnej vtip, označovali jsme tím něco, co nemohlo vypadat učeně, ať jsme se snažili sebevíc. Sádlo jsme začali říkat jeho tátovi, protože co je to za chlapa, když opustí vlastní rodinu. A k tomu slizkej budižkničemu, jakýho svět neviděl.

Odnesu Mae Mobley do kuchyně. Posadím ji do židličky a zamyslím se nad dvěma úkolama, co ještě dneska musím splnit, abych nenaštvala paní Leefoltovou: vyřadit ubrousky, co se začaly třepit, a vyrovnat stříbrnej servis v příborníku. Panebože, já to snad budu muset udělat, i když tu jsou ty dámy.

Nesu tác s vajíčkama do jídelny. Paní Leefoltová sedí v čele stolu, po levici má paní Hilly Holbrookovou a její matku, paní Waltersovou, ke který se paní Hilly vůbec nechová s úctou. Po pravici paní Leefoltový sedí paní Skeeter.

Začnu vejce podávat, první na řadě je paní Waltersová, protože je nejstarší. Je tu teplo, ale ona má přes ramena přehozenej tlustej hnědej svetr. Nabrala si jedno vejce, ale málem jí upadlo, protože má skoro ochrnutý ruce. Pak přejdu k paní Hilly, ta se usměje a nabere si dvě. Paní Hilly má kulatej obličej a tmavě hnědý vlasy vyčesaný do drdolu. Její kůže je olivová, s pihama a mateřskejma znamínkama. Na sobě má červenej pléd. A vypadá to, že tloustne přes zadek. Dneska, protože je tak horko, si oblíkla červený šaty bez rukávů a bez pasu. Je jednou z těch dospělejch žen, co se pořád oblíkaj jako holčičky, s velkejma mašlema, sladěnýma kloboukama a tak. Nepotrpím si na ni.

Přejdu k paní Skeeter, ale ona ohrne nos a odmítne: „Děkuju, nechci,“ protože vajíčka nejí. Říkám to paní Leefoltový pokaždý, když má mít bridžovej klub, ale ona mě stejně přinutí je udělat. Má strach, že by zklamala paní Hilly.

Nakonec obsloužím paní Leefoltovou. Je hostitelka, takže si vejce vybírá jako poslední. A jakmile jsem hotová, paní Hilly vyhrkne: „Mohla bych ještě?“ a nabere si další dvě vejce, což pro mě není žádný překvapení.

„Hádejte koho jsem potkala v salonu krásy?“ oznámí paní Hilly dámám.

„Koho?“ vyzvídá paní Leefoltová.

„Celii Footeovou. A víte, na co se mě zeptala? Jestli by nám letos nemohla pomáhat s večírkem.“

„To je dobře,“ zaraduje se paní Skeeter. „Někoho potřebujeme.“

„Tak moc zase ne. Já jí řekla: ‚Celie, musela bys být členkou ligy nebo ji podporovat, aby ses mohla zúčastnit.‘ To si snad myslí, že je Jacksonská liga pro každého?“

„Copak my letos nebereme nečleny? Když je večírek tak velký?“ podiví se paní Skeeter.

„Ale ano,“ uzná paní Hilly, „jenže já jí to říkat nebudu.“

„Nemůžu uvěřit tomu, že si Johnny vzal takhle lacinou holku,“ vyhrkne paní Leefoltová a paní Hilly přikývne. Začne rozdávat bridžový karty.

Roznáším jim chlazenej salát a šunkový sendviče a pořád musím poslouchat jejich řeči. Tyhle dámy se baví jen o třech věcech: o svejch dětech, o svým oblečení a o svejch přátelích. Zaslechnu slovo Kennedy, ale je mi jasný, že o politice nemluví. Probíraj to, co měla paní Jackie na sobě v telce.

Když se dostanu k paní Waltersový, nabere si pro sebe jen malej, oschlej kousek chleba.

„Mami,“ křikne na paní Waltersovou paní Hilly. „Vezmi si ještě chlebíček. Jsi vyhublá jak tyčka.“ Paní Hilly se rozhlídne po ostatních. „Pořád jí říkám, že když Minny neumí vařit, měla by ji vyhodit.“

Zbystřím uši. Baví se o personálu. Minny je moje nejlepší kamarádka.

„Minny vaří dobře,“ ozve se stará paní Waltersová „To já už prostě nejsem tak hladová jako kdysi.“

Minny je skoro nejlepší kuchařka v okrese, možná v celým Mississippi. Benefice Mladý ligy se pořádá každej podzim a vždycky po ní chtěj, aby jim udělala deset karamelovejch dortů do tomboly. Mohla by bejt nejžádanější hospodyní ve státě. Problém ale je, že Minny je hubatá. Pořád odmlouvá. Jednou to je bílej vedoucí v potravinách Jitney Jungle, podruhý její muž a potřetí bílá panička, u který slouží. U paní Waltersový tak dlouho vydržela jenom proto, že ta je hluchá jako poleno.

„Podle mě jsi podvyživená, mami,“ postěžuje si paní Hilly. „Ta Minny tě špatně krmí, aby mohla ukrást poslední zbytky dědictví, které mi ještě zůstalo.“ Paní Hilly s námahou vstane. „Půjdu na toaletu. Dávejte na ni pozor, aby zatím neumřela hlady.“

Když paní Hilly odejde, paní Waltersová tiše řekne. „Vsadím se, že by ti to udělalo radost.“ Ostatní dělaj, že to neslyšely. Radši bych večer měla zavolat Minny a povědět jí, co paní Hilly říkala.

V kuchyni sedí holčička ve vysoký židli a fialovou šťávu má po celým obličeji. Jakmile vejdu dovnitř, usměje se. Nebrečí, že jsem ji nechala samotnou, ale já ji tam nechci nechávat dlouho. Vím, že se potichu dívá na dveře, dokud nepřijdu.

Pohladím ji po hebký hlavičce a vrátím se, abych nalila ledovej čaj. Paní Hilly je zpátky na svý židli a podle všeho ji naštvalo zas něco jinýho.

„Hilly, byla bych radši, kdybys používala koupelnu pro hosty,“ řekne paní Leefoltová a přerovná si karty. „Aibileen vzadu uklízí až po obědě.“

Hilly zvedne bradu. Pak si odkašle. Vždycky si takhle jemně odkašlává, aby na sebe upoutala pozornost, a nikdy si nikdo nevšimne, že to dělá.

„Ale do koupelny pro hosty chodí i hospodyně,“ namítne paní Hilly.

Ostatní chvilku mlčí. Pak paní Waltersová kývne, jako že se to chystá vysvětlit. „Vadí jí, že ta negerka používá vnitřní záchod tak jako my.“

Panebože, nezačínejte s tím zas. Všechny se na mě dívají, jak upravuju šuplík v příborníku, a já vím, že bych měla odejít, ale než tam vrátím poslední lžičku, paní Leefoltová se na mě podívá a řekne: „Přineste nám ještě čaj, Aibileen.“

Udělám, co mi nařídila, i když jsou jejich šálky plný skoro až po okraj.

Chvilku postávám v kuchyni, ale nemám tam co na práci. Potřebuju bejt v jídelně, abych doklidila ty příbory. A dneska ještě musím vytřídit tu skříňku s ubrusama, která je na chodbě hned za dveřma. Nechci tu zůstat přes čas jen proto, že paní Leefoltová hraje karty.

Chvilku čekám, utírám linku. Dám holčičce další šunku a ona ji slupne. Nakonec vyklouznu na chodbu a modlím se, aby mě nikdo neviděl.

Všechny čtyři maj v jedný ruce cigaretu a v druhý karty. „Elizabeth, kdybys měla tu možnost,“ říká paní Hilly, „nebyla bys raději, kdyby potřebu vykonávali venku?“

Hrozně potichu otevřu šuplík, starosti mi dělá spíš to, aby mě paní Leefoltová neviděla, než to, co říkaj. Tohle pro mě není nic novýho. Všude ve městě maj záchody pro barevný, i ve většině domů. Ale podívám se na ně, paní Skeeter na mě upírá pohled a já ztuhnu, protože mě napadne, že budu mít problémy.

„Hlásím jedno srdce,“ ozve se paní Waltersová.

„Já nevím,“ řekne paní Leefoltová a zamračí se na karty. „Raleigh si založil vlastní firmu a do daňových přiznání ještě zbývá půl roku, takže to teď máme dost napjaté.“

Paní Hilly promluví pomalu, jako když se na dort dává poleva. „Tak Raleighovi řekni, že každé penny, které do toho záchodu dá, se mu vrátí, až dům budete prodávat.“ Kývne, jako že souhlasí sama se sebou. „Všechny domy se teď staví bez toalet pro služky. To je prostě nebezpečné. Každý přece ví, že mají jiné nemoci než my. Dvě srdce.“

Zvednu svazek ubrousků. Nevím proč, ale najednou chci slyšet, co k tomu řekne paní Leefoltová. Je to moje šéfka. Každej přece chce vědět, co si o něm myslí jeho šéf.

„Bylo by příjemné,“ řekne paní Leefoltová a potáhne si z cigarety, „kdyby nechodila na záchod v domě. Vynáším tři piky.“

„Právě proto jsem založila Iniciativu pro hygienu domácího personálu,“ prohlásí paní Hilly. „Jako opatření proti nemocím.“

Překvapí mě, jak moc se mi může sevřít hrdlo. Škoda, že jsem se už před lety naučila mlčet.

Paní Skeeter vypadá hodně zmateně. „Iniciativu pro co?“

„Je to zákon požadující, aby každý bělošský dům měl oddělenou toaletu pro barevný personál. Dokonce jsem oslovila i mississippského ministra zdravotnictví, aby ten návrh podpořil. Pas.“

Paní Skeeter se na paní Hilly zamračí. Odloží karty lícem nahoru a klidným hlasem prohlásí: „Možná bychom ten záchod venku měli postavit pro tebe, Hilly.“

A v celý místnosti je najednou ticho.

Paní Hilly řekne: „Podle mě bys o barevných neměla žertovat. Jestli chceš dál dělat redaktorku ligy, Skeeter Phelanová.“

Paní Skeeter se pokusí zasmát, ale je poznat, že jí to nepřipadá ani trochu vtipný. „Cože… ty mě vykopneš? Protože jsem s tebou nesouhlasila?“

Paní Hilly povytáhne obočí. „Udělám cokoli, abych tohle město ochránila. Jsi na řadě, mami.“

Odejdu do kuchyně a nevyjdu odsud, dokud neuslyším, že se za paní Hilly zavřely dveře.

Jakmile vím, že je paní Hilly pryč, dám Mae Mobley do ohrádky a odtáhnu popelnici k chodníku, protože dneska jezdí popeláři. Na začátku příjezdový cesty do mě málem nacouvaj paní Hilly a její bláznivá máma, pak přátelsky zavolaj, jak moc je to mrzí. Vrátím se do domu a jsem ráda, že nemám zlomený hnáty.

Když přijdu do kuchyně, je tam paní Skeeter. Opírá se o linku a tváří se ustaraně, snad ještě ustaranějc než normálně. „Dobrej, paní Skeeter. Potřebujete něco?“

Podívá se na příjezdovou cestu, kde paní Leefoltová mluví s paní Hilly, co sedí v autě. „Ne, jenom… čekám.“

Otřu tác utěrkou. Když se na ni nenápadně kouknu, pořád ještě ustaraně zírá z okna. Nevypadá jako ostatní dámy, protože je vysoká. Má výrazný lícní kosti. Její modrý oči jsou zešikmený dolů, takže působí hrozně plaše. Je tu ticho, až na malý rádio na lince, kde hraje gospelová stanice. Přeju si, aby odsud vypadla.

„Nedávají v rádiu mši kazatele Greena?“ zeptá se.

„Ano, paní, dávaj.“

Paní Skeeter se laskavě usměje. „Hrozně mi to připomíná moje dětství s chůvou.“

„Já jsem Constantine znala,“ řeknu.

Paní Skeeter přesune pohled z okna na mě. „Vychovala mě, věděla jste o tom?“

Kývnu a přeju si, abych předtím mlčela. O týhle situaci toho vím až moc.

„Snažím se sehnat adresu její rodiny v Chicagu,“ řekne, „ale nikdo nic neví.“

„Já ji taky nemám, paní.“

Paní Skeeter znova obrátí pohled do okna na buick paní Hilly. Trochu zakroutí hlavou. „Aibileen, ty řeči tam… ty Hillyiny řeči, tedy…“

Zvednu hrnek na kafe a začnu ho důkladně otírat.

„Nepřejete si někdy… všechno změnit?“ zeptá se.

A já si nemůžu pomoct. Podívám se jí do očí. Protože to je ta nejpitomější otázka, jakou jsem kdy dostala. V obličeji má zmatenej, znechucenej výraz, jako by si do kafe místo cukru dala sůl.

Znova se vrhnu na nádobí, aby neviděla, jak obracím oči v sloup. „Ne, paní, všechno je pořádku.“

„Ale ty řeči tam, o záchodě…“ a zrovna v tu chvíli do kuchyně vejde paní Leefoltová.

„Jé, tady jsi Skeeter.“ Zvláštně se na nás obě podívá. „Promiňte, vyrušila jsem vás při něčem?“ Obě tam stojíme a přemejšlíme, co asi slyšela.

„Musím běžet,“ řekne paní Skeeter. „Nashle zítra, Elizabeth.“ Otevře zadní vchod. „Aibileen, děkuju za večeři,“ a zmizí.

Odejdu do jídelny a začnu uklízet bridžový stolek. A přesně, jak jsem čekala, paní Leefoltová se vydá za mnou s ustaraným úsměvem. Natahuje krk, jako by se mě chtěla na něco zeptat. Nepřeje si, abych mluvila s jejíma kamarádkama, když není při tom. Vždycky to tak bylo. Pokaždý chce vědět, co jsme si říkaly. Projdu kolem ní do kuchyně. Dám holčičku do židličky a začnu čistit troubu.

Paní Leefoltová přijde za mnou, všimne si vaničky se sádlem a dá ji pryč. Holčička zvedne ruce, aby ji maminka pochovala, ale paní Leefoltová otevře skříňku a dělá, že to neviděla. Pak ji s bouchnutím zavře a otevře další. Nakonec tam jen tak stojí. Já jsem na všech čtyřech. Hlavu mám tak hluboko v troubě, jako bych se v ní chtěla otrávit.

„Vypadalo to, že s paní Skeeter probíráte něco důležitého.“

„Ne, paní… jen mi chtěla dát nějaký starý oblečení,“ řeknu a zní to, jako bych byla na dně studny. Ruce mám plný tuku. Smrdí to tu jako v podpaždí. Netrvá dlouho a po nose mi stejká pot, a pokaždý když ho utírám, rozmažu si po tváři špínu. Vnitřek trouby je asi nejhorší místo na světě. Když tam jste, buď ji čistíte, nebo vás pečou. Dneska se mi určitě bude zdát o tom, jak jsem uvnitř trouby a někdo pouští plyn. Ale držím hlavu v tom hrozným místě, protože bych radši byla kdekoli, jen abych nemusela odpovídat na otázky paní Leefoltový o tom, na co se mě snažila zeptat paní Skeeter. Jestli bych nechtěla všechno změnit.

Po chvíli si paní Leefoltová oddychne a vydá se ke garáži. Zřejmě přemejšlí, kde mi nechá postavit ten novej záchod pro barevný.

KAPITOLA 2

Kdo tu žije, nikdy by neřekl, že Jackson ve státě Mississippi má dvě stě tisíc obyvatel. Když jsem to číslo viděla v novinách, napadlo mě, kde asi všichni ty lidi bydlej. Pod zemí? Protože na mojí straně mostu znám skoro všechny a znám taky spoustu bílejch rodin, ale určitě jich dohromady není dvě stě tisíc.

Šestkrát tejdně jedu autobusem přes most Woodrowa Wilsona tam, kde bydlí paní Leefoltová a všechny její bílý kamarádky, do čtvrti nazývaný Belhaven. Hned vedle Belhavenu je střed města a centrum státu. Budova Kapitolu je velká a zvenku pěkná, ale uvnitř jsem nikdy nebyla. Kolik tam asi musí platit za úklid?

Kousek od Belhavenu je bílá čtvrť Woodland Hills, pak Sherwoodskej les, kde je spousta velkejch živejch dubů, ze kterejch visí mech. Tady ještě nikdo nebydlí, ale jen do chvíle, kdy se bílý rozhodnou přestěhovat někam jinam. Dál už je venkov, kde žije paní Skeeter na bavlníkový plantáži Longleaf. Ona o tom neví, ale já tam v roce 1931, za krize, sbírala bavlnu, tenkrát jsme neměli co jíst, jenom potraviny od státu.

Takže, Jackson je jedna bílá čtvrť vedle druhý a další se objevujou dál podél cesty. Ale barevná část města je jedno velký mraveniště obklopený státníma pozemkama, co nejsou na prodej. I když je nás pořád víc, nemůžeme se rozrůstat, jen je naše čtvrť čím dál přecpanější.

Odpoledne nasednu na autobus číslo šest, kterej jede z Belhavenu na Farish Street. Dneska v autobuse jedou jenom hospodyně, co se v bílejch uniformách vracej domů. Všechny se bavíme a smějeme se jedna na druhou, jako by nám to to tu patřilo – a nemusíme se zajímat, jestli jsou tu i nějaký běloši, protože díky slečně Parksový teď můžeme sedět, kde chceme –, a to je moc příjemnej pocit.

Všimnu si, že Minny sedí vzadu uprostřed. Minny je malá, ale rozložitá, má leský černý kudrny. Sedí s roztaženýma nohama a silný ruce má zkřížený na prsou. Je o sedmnáct let mladší než já. Kdyby Minny chtěla, určitě by tenhle autobus uzvedla. Pro starou paní jako já je dobrý mít ji za kamarádku.

Sednu si před ni, otočím se a poslouchám. Minny každej rád poslouchá.

„… tak jsem řekla, paní Waltersová, svět nestojí o to, vidět váš nahej bílej zadek, o nic víc než o to, vidět můj černej. Teď se hezky vraťte domů, oblečte si spoďáry a nějaký další oblečení.“

„Před dveřma? Nahá?“ zeptá se Kiki Brownová.

„Zadek jí visel až ke kolenům.“

Celej autobus se chichotá a všechny kroutíme hlavou.

„Panejo, ta ženská je cvok,“ podiví se Kiki. „Jak to, Minny, že vždycky vyfasuješ takovýhle cvoky?“

„Ta tvoje paní Pattersonová je snad normální?“ oboří se na Kiki Minny. „Vždyť přijímá členky do toho bláznivýho dámskýho klubu.“ Celej autobus se teď směje tomu, že Minny nemá ráda, když její bílou paní pomlouvá někdo jinej kromě ní. Je to její práce, takže na to má výhradní právo.

Autobus přejede most a zastaví na první stanici v barevný čtvrti. Vystoupí deset hospodyň. Já se posadím na volný místo vedle Minny. Usměje se a na pozdrav do mě dloubne loktem. Pak se rozvalí, protože přede mnou nemusí nic předstírat.

„Jak se máš? Musela jsi ráno žehlit ty sámečky?“

Zasměju se a kývnu. „Trvalo mi to hodinu a půl.“

„Cos dneska dala paní Waltersový k jídlu na tom bridži? Já se celý dopoledne dělala s tím šíleným karamelovým dortem, a ona si pak nevzala ani drobeček.“

To mi připomene, co dneska u stolu říkala paní Hilly. U jinejch bílejch dam by to nic neznamenalo, ale všechny chceme vědět, jestli po nás nejde paní Hilly. Jenom teď nevím, jak jí to říct.

Podívám se z okna na nemocnici pro barevný, stánek s ovocem. „Myslím, že jsem zaslechla paní Hilly říkat něco o tom, jak její máma hubne.“ Řeknu to co možná nejopatrnějc. „Prej je možná špatně živená.“

Minny se na mě podívá. „Tohle že říkala?“ Už při tom jméně přimhouří oči. „Co ještě paní Hilly říkala?“

Radši jdu s pravdou ven. „Asi na tebe má spadeno, Minny. Prostě… dávej si na ni velkej pozor.“

„To paní Hilly by si měla dávat velkej pozor na mě. Tak ona řekla, že neumím vařit? Že ta stará hromádka kostí nejí, protože ji neumím nakrmit?“ Minny vstane a přehodí si kabelku přes rameno.

„Promiň, Minny, jen jsem chtěla, aby ses od ní držela…“

„Jestli mi to někdy řekne do očí, dostane kus Minny k večeři.“ S dupáním sejde ze schůdků.

Oknem ji vidím, jak se žene k sobě domů. S paní Hilly by si neměla zahrávat. Panebože, asi jsem si to měla nechat pro sebe.

O dvě rána pozdějc vystupuju z autobusu a jdu k domu paní Leefoltový. Před domem stojí starý auto na dřevo. Uvnitř jsou dva barevný, jeden pije kafe, druhej tam vsedě spí. Projdu kolem nich do kuchyně.

Pan Raleigh Leefolt je dneska ráno ještě doma, což je zvláštní. Kdykoliv tu je, vypadá, jako by počítal minuty, až bude moct znovu zmizet do tý svý účetní firmy. Dokonce i v sobotu. Ale dneska kvůli něčemu vyvádí.

„Tohle je sakra můj dům a já platím za to, co se v něm děje!“ křičí pan Leefolt.

Paní Leefoltová ho pronásleduje s tím svým úsměvem, kterým naznačuje, že není spokojená. Schovám se v prádelně. Od těch řečí o záchodech uplynuly dva dny a já doufala, že tím to skončilo. Pan Leefolt otevře zadní dveře, podívá se na auto, co tam stojí, a pak je zase zabouchne.

„Smířil jsem se s tím novým oblečením, výlety do New Orleans i s tím tvým dívčím spolkem, jenže tohle už je moc.“

„Ale zvýšíme tím hodnotu domu. Říkala to Hilly.“ Nehnu se z prádelny, ale dokážu si dokonale představit, jak se paní Leefoltová snaží udržet si ten svůj úsměv.

„Nemůžeme si to dovolit! A Holbrookovi nám nemají co poroučet!“

Pak na chvilku všechno utichne. A já uslyším ťapání malejch nožiček v pyžamku.

„Tata?“

Vyjdu z prádelny do kuchyně, protože Mae Mobley mám na starosti já.

Pan Leefolt u ní klečí. V obličeji má falešnej úsměv. „Něco pro tebe mám, zlato.“

Taky se usmívá. Čeká nějaký pěkný překvapení.

„Nepůjdeš na vysokou, protože kamarádky tvojí mámy nechtějí chodit na stejný záchod jako hospodyně.“

Vystřelí z kuchyně a práskne za sebou dveřma tak silně, až z toho holčička zamrká.

Paní Leefoltová se na ni podívá a zahrozí prstem. „Mae Mobley, víš přece, že nesmíš vylézat z postýlky!“

Holčička se dívá na dveře, kterejma za sebou bouchnul její táta, a na mámu, co se na ni mračí. Moje holčička polyká, jako by se ze všech sil snažila neplakat.

Proběhnu kolem paní Leefoltový a holčičku zvednu. Pošeptám jí: „Půjdem do obejváku a budem si hrát s tou mluvicí hračkou. Jak dělá oslík?“

„Pořád vstává. Dneska ráno jsem ji do postele vracela třikrát.“

„Protože potřebuje přebalit. Fujky.“

Paní Leefoltová sykne: „No, to mi nedošlo…,“ ale už se dívá z okna na to auto s dřívím.

Jdu dozadu a jsem tak naštvaná, že dupu. Ta holčička je v postýlce od osmi večer, jasně že potřebuje přebalit! Ať si paní Leefoltová zkusí sedět v plínce, do který předtím dvanáct hodin čurala, to by pak taky určitě vstala!

Položím holčičku na přebalovací pult a snažím se ten hněv udržet v sobě. Dívá se na mě, když jí sundávám plenku. Pak ke mně natáhne ručičku. Dotkne se mý pusy.

„Mae Mo zlobila.“

„Ne, kočičko, nezlobila si,“ řeknu jí a pohladím ji po vláskách. „Byla jsi hodná, moc hodná.“

Bydlím na Gessum Avenue, kde si pronajímám byt od roku 1942. Dalo by se říct, že Gessum má charakter. Ty domy jsou sice malý, ale každá zahrádka je jiná – některý jsou ubohý a bez trávy, jako plešatej děda. Na jinejch rostou azalky a růže a hustá zelená tráva. Moje zahrádka je někde uprostřed.

Před domem mám pár červenejch kamélií. Tráva je prořídlá a v místě, kde tři měsíce po tý nehodě stála Treeloreova dodávka, zůstala velká žlutá skvrna. Nemám žádný stromy, ale zahrádka za domem, ta vypadá jako ráj. Tady má totiž zeleninovej záhon moje sousedka Ida Peeková.

Ida žádnou zadní zahrádku nemá, protože její muž pohazuje všude kolem domu nepořádek – motory aut, starý lednice, pneumatiky. Věci, který se chystá opravit, ale nikdy se k tomu nedostane. Tak jsem Idě nabídla, ať si osází tu moji. Takhle tam nebudu muset sekat trávu, a navíc mi dovolí natrhat si, co potřebuju, čímž ušetřím dva tři dolary tejdně. Co nespotřebujem, zavaří a pak mi na zimu dvě tři sklenice dá. Dobrou nať z tuřínu, lilek, spoustu okry a různý tykve. Nevím, jak dokáže odehnat z rajčat brouky, ale umí to. A jsou výborný.

Ten večer venku hrozně prší. Vezmu si sklenici zelí a rajčat od Idy Peekový a sním poslední krajíc kukuřičnýho chleba. Pak si sednu, abych si spočítala peníze, protože se staly dvě věci: autobus podražil na patnáct centů za jízdu a nájem mi zvedli na šedesát dolarů měsíčně. Pro paní Leefoltovou dělám od osmi do čtyř, šest dnů v týdnu kromě sobot. Každej pátek dostanu třiačtyřicet dolarů, takže měsíčně to dělá 172 dolarů. Což znamená, že když zaplatím elektriku, vodu, plyn a telefon, zbyde mi sedm dolarů a padesát centů tejdně na jídlo, oblečení, holiče a příspěvky kostelu. A to ani nemluvím o tom, kolik stojí placení všech těch složenek. A pracovní boty mám tak tenký, že vypadaj jako vyhladovělý. Nový ale stojej sedm dolarů, což znamená, že budu jíst zelí s rajčaty, dokud se ze mě nestane králík. Zaplať pánbůh za Idu Peekovou, protože jinak bych byla o hladu.

Zazvoní mi telefon, až z toho nadskočím. Než stihnu pozdravit, zaslechnu Minny. Dneska pracuje dlouho.

„Paní Hilly posílá paní Waltersovou do domova pro starý paní. Musím si najít novou práci. A víš, kdy odjíždí? Příští tejden.“

„To ne, Minny.“

„Hledala jsem snad všude, dneska jsem volala deseti paničkám. Ale ani špetka zájmu.“

Mrzí mě to, ale nic jinýho jsem nečekala. „Hned ráno se zeptám paní Leefoltový, jestli neví o někom, kdo by potřeboval hospodyni.“

„Vydrž,“ řekne Minny. Slyším, jak tam mluví stará paní Waltersová a Minny říká: „A za koho mě máte? Za šoféra? V tomhle slejváku vás do žádnýho country klubu nepovezu.“

Pro služku je kromě kradení asi úplně nejhorší, když má nevymáchanou pusu. Ale ona je tak dobrá kuchařka, že to tím někdy vynahradí.

„Neměj strach, Minny. Najdeme ti někoho stejně hluchýho jako stará Waltersová.“

„Paní Hilly mi naznačuje, jestli bych nechtěla dělat pro ní.“

„Cože?“ Promluvím opravdu vážně: „Poslouchej mě, Minny. Než bych tě nechala dělat pro tu zlou ženskou, to tě radši budu živit sama.“

„S kým podle tebe mluvíš, Aibileen? S opicí? To bych rovnou mohla jít dělat pro Ku-klux-klan. Navíc nemůžu připravit o práci Yule May.“

„Promiň, omlouvám se.“ Jakmile se začne mluvit o paní Hilly, jsem z toho vždycky hrozně nervózní. „Zavolám paní Caroline na Honeysuckle, jestli by o někom nevěděla. A taky paní Ruth, ta je tak hodná, že by ti to mohlo zlomit srdce. Vždycky ráno uklidila dům, takže jediný, co jsem měla na práci, bylo dělat jí společnost. Její muž umřel na spálu.“

„Díky, Aib. Tak pojďte, paní Waltersová, snězte si aspoň nějakou fazolku,“ Minny se rozloučí a zavěsí.

Druhej den ráno je tu znova to zelený auto s dřívím. Ozývá se klepání, ale pan Leefolt už po domě neběhá. Zřejmě je mu jasný, že tenhle boj prohrál dřív, než vůbec začal.

Paní Leefoltová sedí u kuchyňskýho stolu v modrým kostkovaným županu a telefonuje. Holčička má na puse něco červenýho a lepkavýho, visí mámě na kolenou a chce, aby se na ni podívala.

„Brý ráno, holčičko,“ pozdravím.

„Mama! Mama!“ říká a snaží se paní Leefoltový vylízt do klína.

„Ne, Mae Mobley.“ Paní Leefoltová ji odstrčí. „Maminka telefonuje. Nech maminku mluvit.“

„Mama, nahoru,“ naříká Mae Mobley a natahuje k mamince ruce. „Mae Mo chce nahoru.“

„Pšt,“ sykne paní Leefoltová.

Rychle holčičku vezmu a odnesu ji k umyvadlu, ale ona pořád natahuje krk a kňourá „mama, mama“ a snaží se nějak upoutat její pozornost.

„Řekla jsem to přesně tak, jak jsi mi poradila.“ Paní Leefoltová kývá do telefonu. „Až se jednou budeme stěhovat, zvedne to hodnotu domu.“

„No tak, holčičko. Dej ručičky tady pod vodu.“

Jenže holčička se se mnou pere. Snažím se jí namydlit prstíky, ale ona se zkroutí jako had a vytrhne se mi. Rozběhne se k mámě, vystrčí bradičku a pak s co největší silou zatáhne za šňůru od telefonu. Sluchátko vypadne paní Leefoltový z ruky a spadne na podlahu.

„Mae Mobley!“ okřiknu ji.

Běžím pro ni, ale paní Leefoltová se k ní dostane jako první, zuby má vyceněný ve zlověstným úsměvu. Plácne holčičku přes nahý nožičky tak tvrdě, že mi to úplně trhá srdce.

Pak paní Leefoltová chytí Mae Mobley za ručičku a při každým slově s ní škubne. „Už na ten telefon nesahej, Mae Mobley!“ kárá ji. „Aibileen, kolikrát vám mám říkat, abyste ji ke mně nepouštěla, když telefonuju!“

„Promiňte,“ řeknu, zvednu Mae Mobley a snažím se ji k sobě přitisknout, ale ona vříská, obličej má rudej a pere se se mnou.

„No, tak, holčičko, už je to dobrý…“

Mae Mobley se na mě ušklíbne, odtáhne se a bác! Praští mě přímo do ucha.

Paní Leefoltová ukáže na dveře a zařve: „Aibileen, obě zmizte!“

Vynesu ji z kuchyně. Tak se na paní Leefoltovou zlobím, že se musím kousat do jazyka. Kdyby si ta nána toho dítěte trochu všímala, nic z toho by se nestalo! Když dojdeme do Mae Mobleyina pokojíčku, usadím se do houpacího křesla. Vzlyká mi na rameni, já ji hladím po zádech a jsem ráda, že nevidí ten vztek v mým obličeji. Nechci, aby si myslela, že se zlobím na ni.

„Už je to dobrý, holčičko?“ zašeptám. Od její pěstičky mě bolí ucho. Jsem tak ráda, že bouchla mě, a ne svou mámu, protože netuším, co by jí ta ženská pak udělala. Podívám se dolů a na jejích nožičkách vidím červený otisky prstů.

„Jsem tady, zlatíčko, Aibí je tady,“ kolébám se s ní a konejším ji pořád dokola.

Ale holčička je k neutišení.

Kolem oběda, když v telce dávaj moje pořady, to na parkovišti utichne. Mae Mobley mi sedí na klíně a pomáhá mi čistit fazole. Po tom ránu je pořád nerudná a já asi taky, ale zatlačila jsem to na místo, kde se s tím nemusím trápit.

Zajdeme spolu do kuchyně a já jí udělám sendvič se šunkou. Dělníci na příjezdový cestě seděj v autě a obědvaj. Jsem za ten klid vděčná. Usměju se na holčičku a dám jí jahodu. Jsem moc ráda, že jsem byla u tý hádky s její mámou. Nechci myslet na to, jak by to dopadlo, kdybych tu nebyla. Nacpe si jahodu do pusy a taky se usměje. Určitě to taky cítí.

Paní Leefoltová tu není, tak mě napadne, že zavolám Minny k paní Waltersový, jestli si už našla nějakou práci. Ale než se k tomu dostanu, někdo zaklepe na zadní dveře. Otevřu a vidím, že tam stojí jeden z těch dělníků. Je moc starej. Na sobě má montérky a bílou košili.

„Dobrej, paní. Můžu poprosit o vodu?“ zeptá se. Neznám ho. Musí být odněkud jižně od města.

„Jasně,“ řeknu.

Vyndám ze skříňky papírovej kelímek. Jsou na něm balonky, protože zbyl z oslavy druhejch narozenin Mae Mobley. Vím, že by paní Leefoltová nechtěla, abych mu dala skleničku.

Vypije ho naráz jedním dlouhým douškem a pak mi kelímek vrátí. Má moc unavenej obličej. A tak nějak osamělý oči.

„Jak to jde?“ zeptám se.

„Je to dřina,“ řekne. „Ještě tam není voda. Asi tam přivedeme trubku z cesty.“

„Ten druhej chce taky napít?“ zeptám se.

„To by bylo fajn.“ Kývne a já jeho parťákovi vyndám další legrační kelímek a natočím do něj vodu z kohoutku.

Neodnese ho parťákovi hned.

„Promiňte,“ začne, „ale kde…“ Chvíli tam stojí a kouká si na nohy. „Kde bych si mohl ulevit?“

Zvedne hlavu, já se na něj podívám a nějakou dobu se jen tak díváme. Je to jedna z těch komickejch situací, který vlastně vůbec nejsou k smíchu. V domě máme dva záchody, další se staví a tenhle chlap si nemá, kde ulevit.

„No…“ V podobný situaci jsem nikdy nebyla. Ten mladej, Robert, kterej jednou za dva tejdny seká zahradu, si asi dojde, než sem dorazí. Ale tenhle chlápek je starej. Má hrozně vrásčitý ruce. Sedmdesát let starostí mu do tváře vrylo tolik vrásek, že vypadá jako automapa.

„Asi budete muset jít do keřů vzadu za domem,“ řeknu, i když bych nejradši mlčela. „Je tam pes, ale ten vám nic neudělá.“

„Tak dobrá,“ řekne. „Díky.“

Dívám se, jak se pomalu šourá s kelímkem za parťákem.

Bouchání a kopání se pak ozývá celej zbytek odpoledne.

Celej druhej den v přední zahradě pokračuje bouchání a kopání. Na nic se paní Leefoltový neptám a ona se mi to nesnaží nijak vysvětlit. Jen každou hodinu nakukuje zadním vchodem, co se tam děje.

Ve tři hodiny ten hluk ustane, oba muži nasednou do auta a odjedou. Paní Leefoltová se za nima podívá a hlasitě vzdychne. Pak nastoupí do auta a jede tam, kam potřebuje, když už se nemusí strachovat z toho, že má v domě párek barevnejch.

Za chvíli zazvoní telefon.

„Rezidence paní Leefoltový…“

„Všem ve městě říká, že kradu! Proto nemůžu dostat jinou práci! Ta čarodějnice ze mě udělala největší zlodějku s nevymáchanou hubou v okrese.“

„Zadrž, Minny, uklidni se…“

„Dneska ráno jsem před prací jela k Renfroeovým na Sycamore a paní Renfroeová mě málem hnala z domu. Prej jí paní Hilly o mně všechno řekla a každej teď ví o tom, že jsem paní Waltersový ukradla svícen!“

Slyším, jak svírá telefon, jako by se ho snažila rozdrtit v ruce. Slyším řvát Kindru a přemejšlím, proč už je Minny doma. Obvykle je v práci až do čtyř.

„Nic jsem neudělala, jen jsem tý starý ženský dávala dobrý jídlo a starala se o ni!“

„Minny, já vím, že jsi poctivá. Bůh ví, že jsi poctivá.“

Její hlas bzučí jako včely v úle. „Když jsem přišla k paní Waltersový, byla tam i paní Hilly a snažila se mi nacpat dvacet dolarů. Řekla: ‚Vezmi si to, vím, že je potřebuješ.‘ A já jí málem plivla do obličeje. Ale neudělala jsem to. To ne.“ Začne lapat po dechu a pak dodá: „Udělala jsem něco horšího.“

„Co jsi udělala?“

„To ti nepovím. O tom koláči nepovím nikomu. Ale dala jsem jí, co si zaslouží!“ Kvílí do telefonu a mě zachvátí mrazivej strach. Zahrávat si s paní Hilly je nebezpečný. „Už nikdy neseženu práci, Leroy mě zabije…“

Kindra se někde vzadu rozpláče. Minny bez rozloučení zavěsí. Nevím, co to říkala o tom koláči, ale jak znám Minny, určitě to nebylo nic dobrýho.

Ten večer si z Idiny zahrádky utrhnu salát a rajče. Osmažím si kousek šunky a udělám si trochu omáčky. Paruku mám vykartáčovanou a odloženou, růžový natáčky nasazený, na vlasy jsem si nastříkala špetku spreje. Celý odpoledne si dělám starosti kvůli Minny. Jestli se chci v noci trochu vyspat, musím na to nějak zapomenout.

Prostřu si stůl a zapnu kuchyňský rádio. Malej Stevie Wonder zpívá „Fingertips“. Tomu klukovi vůbec nevadí, že je barevnej. Je mu dvanáct, je slepej a má hit v rádiu. Když skončí, přeladím na pastora Greena, přehraju si jeho kázání a pak skončím na WBLA. Hrajou blues.

Po setmění mám ráda zastřený přiopilý hlasy. Připadá mi tak, že mám dům plnej lidí. Skoro je vidím, jak se kolíbaj v mojí kuchyni a tancujou blues. Zhasnu světlo na stropě a představuju si, že jsme u Havrana. Jsou tu malý stolečky s lampičkama s červeným stínidlem. Je květen nebo červen a teplo. Můj mužskej Plunk na mě při úsměvu blejskne bílejma zubama a řekne: Zlato, dáš si něco k pití? A já řeknu: Dám si čistou whisky. A pak se sama sobě musím smát, jak tu sedím v kuchyni a sním, protože nejtvrdší pití, co jsem v životě ochutnala, bylo zázvorový pivo.

Memphis Minny začne v rádiu zpívat o tom, jak se libový maso neškvaří, což je písnička o tom, že láska nevydrží. Někdy si říkám, že bych si mohla najít novýho chlapa, třeba ze sboru. Problém ale je, že i když Boha moc miluju, chlapi, co choděj do kostela, se mnou nic nedělaj. Mám slabost pro chlapy, co vám utratěj všechny peníze a pak zmizej. Když mě můj mužskej Plunk opustil kvůli tý husičce z Farish Street, co jí říkají Cocoa, došlo mi, že bych s těmahle záležitostma měla nadobro skončit.

Venku začne vřískat kočka a vrátí mě zpátky do mojí studený kuchyně. Vypnu rádio a znovu rozsvítím. Pak z kabelky vyndám svou modlitební knížku. Ta modlitební knížka je vlastně obyčejnej sešit z papírnictví. Píšu tužkou, abych to mohla gumovat, dokud to nenapíšu správně. Modlitby si zapisuju od druhýho stupně základní školy. Když jsem učitelce v sedmý třídě řekla, že se nevrátím zpátky do školy, protože musím pomáhat mámě, slečna Rossová se málem rozplakala.

„Jsi nejchytřejší ve třídě, Aibileen,“ řekla. „A jediný způsob, jak si udržíš bystrý rozum, je, že každý den budeš číst a psát.“

Tak jsem svý modlitby přestala říkat nahlas a začala je místo toho zapisovat. Ale nikdo už mi od tý doby neřekl, že jsem chytrá.

Obracím stránky svý modlitební knížky, abych se podívala, na koho dneska přišla řada. Napadlo mě, že bych na seznam mohla přidat paní Skeeter. Když přijde, vždycky je moc milá. Jsem z toho nervózní, ale musím přemejšlet o tom, na co se mě ptala v kuchyni paní Leefoltový, jestli nechci všechno změnit. A to ani nemluvím o tom, jak se ptala na Constantine, chůvu, u který vyrůstala. Vím, co se stalo mezi Constantine a matkou paní Skeeter, ale o tom jí za žádnou cenu nepovím.

Jenže jde o to, že když se začnu modlit za paní Skeeter, tak ten rozhovor při našem dalším setkání bude určitě pokračovat. A pak při dalším a při dalším. Tak to totiž s modlitbama bejvá. Jsou jako elektrika, dávaj věci do pohybu. A ta záležitost s koupelnou nepatří k věcem, co bych zrovna chtěla probírat.

Zkoumám seznam modliteb. Na prvním místě je má Mae Mobley, pak následuje Fanny Lou ze sboru, kterou trápí revma. Moje sestry Inez a Mable v Port Gibsonu, co maj dohromady osumnáct dětí a šest z nich má chřipku. Když je seznam krátkej, dám tam i toho starýho smradlavýho bělocha, co žije za krámem s potravinama a přišel o rozum pitím leštidla na boty. Ale dneska je můj seznam poměrně dlouhej.

A koukám, koho ještě jsem tam přidala. Jak to, že je tu Bertrina Bessemerová? Všichni přece věděj, že s Bertrinou Bessemerovou spolu nemluvíme od tý doby, co mi před spoustou let vynadala do negerskejch bláznů, že si beru Plunka.

„Minny,“ zeptala jsem se minulou neděli, „proč chce Bertrina po mně, abych se za ni modlila?“

Šli jsme domů ze mše v jednu hodinu. Minny řekla: „Proslýchá se, že máš nějaký mocný modlitby, který maj lepší výsledky než ty obyčejný.“

„Cože?“

„Když si Eudora Greenová zlomila kyčel, byla na tvým seznamu a za tejden začala chodit. Isaiah spadl z auta s bavlnou, ten večer byl na tvým seznamu a druhej den šel zpátky do práce.“

Když jsem to tak poslouchala, došlo mi, že jsem vůbec neměla možnost modlit se za Treelorea. Možná proto si ho Bůh vzal tak brzo. Aby se se mnou nemusel hádat.

„Snuff Washington,“ pokračovala Minny. „Lolly Jacksonová – sakra, Lolly se dostala na tvůj seznam a za dva dny vyskočila ze svýho vozejku, jako by na ni sáhl Ježíš. O tomhle ví v Hinds County každej.“

„Ale to nejsem já,“ namítla jsem. „To jsou jenom modlitby.“

„Ale Bertrina…“ Minny se rozesmála a řekla: „Znáš tu Cocoa, se kterou ti utekl Plunk?“

„Pchá, víš přece, že na tu nikdy nezapomenu.“

„Tejden po tom, co tě Plunk opustil, se prej Cocoa vzbudila a pinda jí smrděla jak zkažená ústřice. Vzpamatovávala se z toho tři měsíce. Bertrina je s Cocoa dobrá kámoška. Ví, že tvoje modlitby zabíraj.“

Spadla mi čelist. Proč mi tohle nikdy předtím neřekla? „Ty tvrdíš, že podle lidí ovládám černou magii?“

„Věděla jsem, že když ti to řeknu, budeš se tím trápit. Prostě si myslej, že jsi s Bohem v lepším spojení než většina ostatních. Všichni máme k Bohu nějakou linku, ale ty mu podle všeho mluvíš přímo do ucha.“

Konvice na čaj mi začne poskakovat na sporáku a to mě probere. Panebože, asi tu paní Skeeter na seznam přidám, ale proč, to netuším. Což mi připomene něco, na co ani nechci myslet, totiž že mi paní Leefoltová staví záchod, protože jsem podle ní nemocná. A paní Skeeter se mě vyptává, jestli nechci všechno změnit, jako by změnit Jackson v Mississippi bylo stejný jako vyměnit žárovku.

Loupu fazole v kuchyni paní Leefoltový, když zazvoní telefon. Doufám, že je to Minny a chce mi říct, že si něco našla. Obvolala jsem každýho, u koho jsem sloužila, a všichni mi řekli to samý: „Nikoho nehledáme.“ Ale mysleli tím vlastně. „Minny nezaměstnáme.“

Přestože Minny v práci skončila před třema dnama, včera večer jí tajně volala paní Waltersová a prosila ji, aby za ní dneska přišla, protože dům je bez ní hrozně prázdnej, když už paní Hilly odvezla skoro všechen nábytek. Pořád ještě nevím, co se stalo mezi Minny a paní Hilly. A asi to radši nechci vědět.

„Rezidence Leefoltových.“

„Ehm, ahoj. Tady je…“ Ta dáma zmlkne a odkašle si. „Ahoj. Mohla bych… mohla bych prosím mluvit s Elizabeth Leefoltovou?“

„Paní Leefoltová teď není doma. Mám jí něco vyřídit?“

„No,“ řekne, jako by to bylo nějak důležitý.

„Můžu se zeptat, kdo volá?“

„Tady je… Celia Footeová. Manžel mi dal tohle číslo, já Elizabeth neznám, ale… no, on říkal, že ví všechno o té Dětské benefici a Mladé lize.“ To jméno znám, ale nedokážu ho zařadit. Ta ženská mluví, jako by pocházela odněkud z venkova, z bot jí čouhá sláma. Ale její hlas je milej, vysokej. A nezní jako zdejší dámy.

„Nechám jí vzkaz,“ řeknu. „Jaký máte číslo?“

„Jsem tu tak nějak nová, tedy, to není tak docela pravda, už tu nějakou dobu jsem, jejda, už přes rok. Ale vlastně tu nikoho pořádně neznám. Moc… nikam nechodím.“

Znova si odkašle a já přemejšlím, proč mi všechno tohle vykládá. Já jsem přece hospodyně, klábosením se mnou si žádný kámošky nenajde.

„Napadlo mě, že bych jim s tou Dětskou beneficí mohla nějak pomoct z domova,“ řekne.

Už si vzpomínám, kdo to je. Je to ta, co jí paní Hilly a paní Leefoltová pořád pomlouvaj, protože si vzala bejvalýho přítele paní Hilly.

„Vyřídím jí to. Tak jaký máte číslo?“

„Ale já teď potřebuju jít nakoupit. Nebo mám na ni počkat?“

„Když vás nezastihne, nechá vám vzkaz u hospodyně.“

„Já žádnou nemám, na to jsem se jí vlastně taky chtěla zeptat, jestli nezná někoho vhodného.“

„Vy hledáte hospodyni?“

„Nemůžu najít nikoho, kdo by jezdil až do Madison County.“

No, to je teda něco. „Znám někoho moc dobrýho. Výborně vaří a o děti se taky postará. Dokonce má svý auto, takže by k vám mohla dojíždět.“

„No, tedy… stejně bych si o tom ještě promluvila s Elizabeth. Už jsem vám dala svoje číslo?“

„Ne, paní,“ vzdychnu, „povídejte.“ Paní Leefoltová Minny nikdy nedoporučí, když o ní paní Hilly vykládá tolik lží.

Diktuje: „Je to domácnost Footeových a je to Emerson dvě-šedesát-šest-nula-devět.“

Já jen tak pro případ řeknu: „A ona se jmenuje Minny a má číslo Lakewood osm-čtyři-čtyři-tři-dva. Máte to?“

Holčička mě zatahá za šaty: „Bolí bříško.“ Hladí si pupíček.

Dostanu nápad: „Vydržte chvilku, co to říkáte paní Leefoltová? Dobře, já jí to povím.“ Dám si sluchátko zpátky k puse a řeknu: „Paní Celie, paní Leefoltová se zrovna vrátila a prej se necejtí dobře, ale povídá, že Minny můžete klidně zavolat. Kdyby potřebovala nějak pomoct s tou beneficí, tak se vám ozve.“

„Jé! Vyřiďte jí, že děkuju. A doufám, že se jí udělá lépe. A ať mi zavolá kdykoli.“

„Ta hospodyně se jmenuje Minny Jacksonová a má číslo Lakewood osm-čtyři-čtyři-tři-dva. Vydržte, cože?“ Popadnu sušenku a dám ji Mae Mobley. Těší mě, jak jsem zkažená. Lžu a je mi to jedno.

Řeknu paní Celii Footeové: „Prosí vás, abyste nikomu neříkala, že vám Minny doporučila, protože ji chtěj všechny její kamarádky a zlobily by se, že ji dohodila někomu jinýmu.“

„Její tajemství neprozradím, když ona neprozradí to moje. Nechci, aby manžel věděl o tom, že mám hospodyni.“

No, jestli toto není dokonalý, tak už nevím.

Jakmile zavěsím, okamžitě vytočím Minny. Ale zrovna v tu chvíli vejde do dveří paní Leefoltová.

To je teda situace. Dala jsem týhle paní Celii Minnyino číslo domů, ale ona dneska pracuje, protože je paní Waltersový smutno. Jestliže paní Celia zavolá, Leroy jí dá číslo k paní Waltersový, protože je pitomec. A když paní Waltersová paní Celii zvedne telefon, celej tenhle humbuk praskne. Paní Waltersová tý ženský řekne všechno, co o ní šíří paní Hilly. Musím se spojit s Leroyem nebo s Minny dřív, než k tomu dojde.

Paní Leefoltová zamíří k sobě do pokoje, a přesně jak jsem čekala, začne hned telefonovat. Nejdřív volá paní Hilly. Pak kadeřníkovi. Pak do obchodu kvůli svatebnímu daru, mluví a mluví a mluví. Jakmile zavěsí, vyjde ven a zeptá se, co budu tenhle tejden dělat k večeři. Vytáhnu zápisník a ukážu jí seznam. Ne, nechce kotlety. Chce, aby manžel trochu shodil. Chce steak se salátem. A kolik kalorií podle mě maj ty pusinky? A nedávejte Mae Mobley už žádný sušenky, protože je tlustá… a… a…

Panebože! Na ženskou, co mi zatím neřekla nic jinýho než udělejte tohle a používejte tamhletu koupelnu se mnou najednou mluví, jako bych byla její nejlepší kamarádka. Mae Mobley poskakuje, aby na sebe nějak upozornila. A zrovna když se paní Leefoltová k ní už už sklání, najednou vyběhne ze dveří, protože zapomněla, že ještě musí něco vyřídit a utekla další hodina.

Rychlejc už to číslo snad ani vytočit nejde.

„Minny! Domluvila jsem ti práci. Ale musíš zvednout telefon…“

„Už volala.“ Minny zní smutně. „Leroy jí dal číslo.“

„Takže to zvedla paní Waltersová,“ vyhrknu.

„Je hluchá jako poleno a z čista jasna, boží zázrak, slyší zvonit telefon. Já si chodím po kuchyni, nedávám pozor, ale najednou zaslechnu svý jméno. Pak volá Leroy a mně je jasný, o co šlo.“ Minny mluví nějak unaveně, ale ona přece nikdy není unavená.

„No, možná jí paní Waltersová neřekla o těch lžích, co šíří paní Hilly. Člověk nikdy neví.“ Ale ani já nejsem tak pitomá, abych něčemu takovýmu uvěřila.

„I kdyby to neřekla, dobře ví, jak jsem se pomstila paní Hilly. Ty netušíš, jak příšerně strašnou věc jsem udělala. Nechci, aby ses o tom vůbec někdy dozvěděla. Paní Waltersová určitě tý ženský řekla, že jsem přímo ztělesnění ďábla.“ Její hlas je nějak strašidelnej. Jako zpomalenej magnetofon.

„Promiň. Škoda, že jsem ti nemohla zavolat dřív, abych tě varovala.“

„Dělala jsi, co jsi mohla. Teď už mi nikdo nepomůže.“

„Budu se za tebe modlit.“

„Díky,“ řekne a pak se jí zlomí hlas. „A díky, že ses mi snažila pomoct.“

Zavěsíme a já začnu vytírat. Ten Minnyin tón mě děsí.

Vždycky to byla silná ženská, bojovnice. Když umřel Treelore, tři měsíce mi každej večer nosila večeři. A každej den říkala: „Tak to ne, nemůžeš mě nechat na týhle mizerný zemi samotnou,“ ale něco vám povím, já o tom opravdu přemejšlela.

Už jsem měla uvázanej provaz, ale Minny ho našla. Oprátka zbyla po Treeloreovi, z doby, kdy dělal nějakej projekt do školy o kladkách a kruzích. Nevím, jestli bych ji použila, protože vím, že je to hřích proti Bohu, ale tehdy mi to doopravdy nemyslelo. Minny se mě na nic neptala, jen mi ji vytáhla zpod postele, dala ji do koše a odnesla do popelnice. Když se vrátila, třela si dlaně o sebe, jako by dělala normální úklid. Z ničeho nedělá vědu, tahle Minny. Ale teď nezněla dobře. Rozhodla jsem se, že se jí dneska večer podívám pod postel.

Dám do kýble čistič, co se kvůli němu vždycky usmívaj ty dámy v telce. Musím se uklidnit. Přijde Mae Mobley, drží si bříško a říká: „Ať to nebolí.“

Položí mi obličej na nohu. Hladím jí po vlasech, až skoro přede, protože z mojí ruky cítí lásku. A myslím na svoje kamarádky a na to, co pro mě udělaly. Co každej den dělaj pro bílý paničky, u kterejch sloužej. Na tu bolest v Minnyině hlase. Na Treelorovo mrtvý tělo v hrobě. Dívám se na holčičku a vím, že nemůžu nic udělat s tím, že jednou bude jako její máma. A všechno se to na mě valí. Zavřu oči a v duchu se pomodlím. Ale moc se mi tím neuleví.

Bože, pomoz mi, něco se bude muset udělat.

Holčička mě celý odpoledne drží za nohy, až z toho málem párkrát upadnu. Nevadí mi to. Paní Leefoltová od rána neřekla nic ani mně, ani Mae Mobley. Pořád pracuje na tom šicím stroji v ložnici. Zřejmě chce zakrejt něco dalšího, co se jí v domě nelíbí.

Za chvíli s Mae Mobley přejdeme do obejváku. Musím panu Leefoltovi vyžehlit spoustu košil a pak musím dát dusit maso. Koupelny jsem už umyla, převlíkla jsem postele, vyluxovala koberce. Vždycky se snažím skončit brzo, abych si ještě mohla hrát s Mae Mobley.

Paní Leefoltová přijde a dívá se, jak žehlím. Občas to dělá. Mračí se a dívá. Když pak zvednu hlavu, honem se usměje. Nadzvedne si vzadu vlasy, aby vypadaly hustší.

„Aibileen, mám pro vás překvapení.“

Teď už se směje od ucha k uchu. Nejsou jí přitom vidět žádný zuby, ale na ten úsměv se musíte dívat. „Rozhodli jsme se s panem Leefoltem, že budete mít vlastní toaletu.“ Spráskne ruce a vystrčí na mě bradu. „Je tamhle v garáži.“

„Ano, paní.“ Ona si snad myslí, že jsem tu celou dobu nebyla?

„Takže odteď nebudete používat koupelnu pro hosty, ale svou vlastní dole. Není to výborné?“

„Ano, paní.“ Dál žehlím. Mám puštěnou telku, kde právě začínaj mý oblíbený pořady. Pořád tam stojí a kouká na mě.

„Takže budete používat tu v garáži, jasné?“

Nedívám se na ni. Nesnažím se dělat potíže, ale už mi přece řekla všechno, co chtěla.

„Nechcete si vzít papír a jít to tam vyzkoušet?“

„Paní Leefoltová, já teď zrovna nepotřebuju.“

Mae Mobley na mě ukazuje z ohrádky. „Mae Mo džusík?“

„Přinesu ti džusík, zlato.“

„Takže,“ paní Leefoltová si několikrát olízne rty. „Ale až budete potřebovat, půjdete tam dozadu a použijete tu, chci říct… jenom tu, ano?

Paní Leefoltová má na sobě spoustu mejkapu, takovýho krémovitýho, hustýho. Ten nažloutlej mejkap se jí dostal i na rty, takže skoro není vidět, jestli má vůbec nějakou pusu. Řeknu to, co ode mě chce slyšet: „Odteď budu používat koupelnu pro barevný. A pak půjdu a znova důkladně vydezinfikuju ty pro bílý.“

„No, žádný spěch. Udělejte to, až budete mít čas.“

Ale jak tam tak stojí a pohrává si se snubním prstýnkem, je na ní vidět, že chce, abych to udělala hned.

Pomalu odložím žehličku. Cítím, jak mi to hořký semínko narůstá v hrudníku, to, co se mi tam usadilo po Treeloreově smrti. Rozpaluje se mi obličej, svědí mě jazyk. Nevím, co jí říct. Jen vím, že to neřeknu. A vím, že ona taky neřekne to, co mi chce říct, a děje se tu něco zvláštního, protože nikdo nic neříká a stejně mezi náma probíhá rozhovor.

MINNY

KAPITOLA 3

Stojím u zadního vchodu tý bílý dámy a říkám si: Spolkni to, Minny. Spolkni všechno, co ti vyletí z pusy. Tvař se jako služebná, která dělá, co jí kdo nařídí. Ve skutečnosti jsem právě teď tak nervózní, že už bych nikomu neodmlouvala, kdyby na tom záleželo, jestli tuhle práci dostanu.

Povytáhnu si punčochy, který mi se mi shrnujou u kotníků, což je problém všech malejch tlustejch ženskejch na celým světě. Pak si zopakuju, co řeknu a co si nechám pro sebe. Nakonec zmáčknu zvonek.

Zvonek udělá dlouhý bim bam, což se v týhle velký venkovský rezidenci hezky rozlejhá. Vypadá jako hrad, šedý cihly sahaj skoro až do nebe. Trávník z obou stran obklopujou lesy. Kdyby tohle místo bylo v pohádce, určitě by v těch lesích žily čarodějnice. Takový, co žerou děti.

Pak se zadní vchod otevře a ve dveřích stojí Marilyn Monroe. Nebo nějaká její dvojnice.

„Ahoj. Přišla jste přesně. Já jsem Celia. Celia Rae Footeová.“

Bílá dáma mi podá ruku a já si ji prohlídnu. Postavu sice má jako Marilyn, ale není připravená na žádný kamerový zkoušky. Ve vlasech má mouku, má ji i v umělejch řasách. A po celým tom laciným růžovým kalhotovým kostýmu. Stojí v oblaku prachu. Ten její oblek je tak těsnej, že nechápu, jak v něm může dejchat.

„Ano, paní. Jsem Minny Jacksonová.“ Ruku jí nepodám, místo toho si uhladím bílou uniformu. Nechci se zašpinit. „Něco vaříte?“

„Takový dort z časopisu.“ Vzdychne. „Ale moc mi to nejde.“

Jdu za ní dovnitř a vidím, že paní Celia Rae Footeová byla tou moučnou katastrofou zasažená jen nepatrně. Největší zásah utrpěl zbytek kuchyně. Pracovní deska, americká lednice i kuchyňskej robot jsou pokrytý centimetrovou vrstvou mouky. Takovej nepořádek mě málem připraví o rozum. Ještě tu práci ani nemám a už ve dřezu hledám hadr.

Paní Celia řekne: „Asi se ještě musím hodně učit.“

„To tedy ano,“ přitakám. Ale pak se kousnu do jazyka. Neodmlouvej týhle bílý dámě jako tý předtím. Kterou jsi tím odmlouváním zahnala až do domova důchodců.

Ale paní Celia se jen usměje a umyje si ruce ve dřezu plným nádobí. Napadne mě, jestli jsem si náhodou nenašla další hluchou, jako byla paní Waltersová. Budu doufat.

„V kuchyni to ještě nezvládám,“ řekne a přes ten zastřenej hollywoodskej hlas je poznat, že je z venkova. Podívám se dolů a zjistím, že ten blázínek nemá boty, jako nějaká bílá chátra. Slušný bílý dámy nikdy nechoděj bosy.

Bude tak o deset patnáct let mladší než já, nějakejch dvaadvacet třiadvacet. Je moc pěkná, ale proč si na obličej naplácala všechny ty barvičky? Zakrejvá ji snad dvakrát víc mejkapu než ostatní bílý dámy. Taky má mnohem větší prsa. Vlastně je má skoro stejně velký jako já, ale na všech ostatních místech je na rozdíl ode mě hubená. Doufám, že ráda jí. Protože já ráda vařím, proto si mě taky lidi najímají.

„Dáte si něco studeného k pití?“ zeptá se. „Posaďte se a já vám něco donesu.“

A to je pro mě nápověda: děje se tu něco divnýho.

„Leroyi, ta to rozhodně nemá v hlavě v pořádku,“ řekla jsem, když mi před třema dněma volala, jestli nepřijdu na pohovor, „všichni ve městě si přece myslí, že jsem paní Waltersový ukradla stříbro. A ona to určitě ví taky, protože s paní Waltersovou mluvila po telefonu zrovna, když jsem u ní byla.“

„Bílí jsou divný,“ řekl Leroy. „Kdo ví, třeba o tobě ta baba nemluvila špatně.“

Přísně se na paní Celii Rae Footeovou podívám. Ještě nikdy v životě mi žádná bílá dáma neřekla, abych se posadila, že mi donese pití. Panebože, začínám přemejšlet, jestli si tenhle cvok chce vůbec najmout služebnou, nebo jestli mě sem táhla jen tak pro zábavu.

„Co kdybysme se nejdřív porozhlídli po domě, paní.“

Usměje se, jako by tu její nasprejovanou hlavu vůbec nenapadlo, že by mi mohla ukázat dům, kterej možná budu uklízet.

„Ale jistě. Pojďte dál, Maxie. Nejdřív vám ukážu slavnostní jídelnu.“

„Jmenuju se,“ opravím ji, „Minny.“

Možná není hluchá ani bláznivá. Třeba je jednoduše hloupá. Znova ve mně narůstá naděje.

Provádí mě po celým tom starým ošuntělým domě a vykládá, já chodím za ní. Dole je deset pokojů a jeden s vycpaným medvědem, co vypadá, jako by poslední služebnou sežral a teď si brousil zuby na novou. Na zdi je ohořelá vlajka Konfederace a na stole stará stříbrná pistole, na který je vyryto „Generál Konfederace John Foote“. Vsadím se, že s ní pradědeček Foote určitě vystrašil pěknejch pár otroků.

Jdeme dál a začíná to tu vypadat jako v normálním bílým domě. Až na to, že tenhle je největší, jakej jsem kdy viděla, a je plnej špinavejch podlah a zaprášenejch koberců, takovejch, co neznalejm lidem připadaj ošoupaný, ale já přece poznám starožitnost. Dělala jsem v pár pěknejch domech. Jen doufám, že není tak venkovská, že by neměla ani vysavač.

„Johnnyho matka mi to tu nedovolila zařídit podle sebe. Kdyby bylo po mém, byl by tady bílý koberec od zdi ke zdi se zlatou lištou a žádné tyhle staré krámy.“

„Odkud jste?“ zeptám se.

„Jsem ze… Sugar Ditch.“ Hlas jí trochu poklesne. Sugar Ditch je tak jižně, že to je snad nejjižnější místo v Mississippi, možná v celejch Spojenejch státech. Je to v Tunica County, skoro u Memphisu. Jednou jsem viděla fotky odtamtud v novinách, byly na nich chatrče pachtýřů. A ty jejich bílý děti vypadaly, jako by tejden nejedly.

Paní Celia se pokusí o úsměv a řekne: „Poprvé v životě si vybírám hospodyni.“

„Nějakou rozhodně potřebujete.“ No tak, Minny…

„Byla jsem moc ráda, že vás paní Waltersová doporučila. Všechno mi o vás řekla. Prý jste nejlepší kuchařka ve městě.“

To mi vůbec nedává smysl. Po tom, co jsem provedla paní Hilly, přímo před paní Waltersovou. „Ještě něco… vám o mně řekla?“

Ale paní Celia už stoupá po velkým točitým schodišti. Vyjdu za ní do dlouhý chodby zalitý sluncem, který sem prochází oknama. I když jsou tu dva žlutý pokojíky pro holky a modrej a zelenej pro kluky, je na první pohled jasný, že tu ještě žádný děti nežijou. Jenom prach.

„Máme pět pokojů a pět koupelen pouze tady v hlavní budově.“ Ukáže z okna a já vidím velkej modrej bazén a za ním další dům. Rozbuší se mi srdce.

„Pak tamhle ještě máme domek u bazénu,“ vzdychne.

V týhle fázi bych přijala jakoukoliv práci, ale v takhle velkým domě by měli dobře zaplatit. Nevadí mi hodně práce. Práce se nebojím. „Kdy budete mít děti, abyste ty postýlky zaplnili?“ Snažím se usmívat a být přátelská.

„No, budeme mít děti.“ Odkašle si, ošije se. „Vždyť děti jsou jediná věc, pro kterou stojí za to žít.“ Sklopí oči k nohám. Ve vteřině vyrazí zpátky ke schodům. Jdu za ní a všimnu si, že se cestou dolů pevně drží zábradlí, jako by se bála, že spadne.

Jsme zpátky v jídelně a paní Celia kroutí hlavou. „Je to hrozně práce,“ uznává. „Všechny ty pokoje a podlahy…“

„Ano, paní, je to velkej dům,“ řeknu a pomyslím si, že kdyby viděla můj dům, kde je dětská postýlka na chodbě a jeden záchod pro šest zadků, asi by utekla. „Ale já mám spoustu energie.“

„… a musí se čistit tolik stříbra.“

Otevře skříň na stříbro velikosti mýho obejváku. Vyndá z lustru dohořelou svíčku a já najednou pochopím, proč vypadá tak pochybovačně.

Když se po městě roznesly lži paní Hilly, tři dámy zavěsily, sotva jsem se představila. Připravuju se na úder. Sem s tím, madam. Řekněte, co si myslíte o mně a vašem stříbře. Nejradši bych se rozbrečela při pomyšlení, jak by mi tahle práce vyhovovala a co paní Hilly udělala, aby mě o ni připravila. Dívám se na okno, doufám a modlím se, aby tohle nebyl konec pohovoru.

„Já vím, ta okna jsou hrozně vysoká. Ještě jsem je nikdy nezkoušela umýt.“

Vydechnu. Okna jsou pro mě mnohem bezpečnější téma než stříbro. „Já se oken nebojím. U paní Waltersový jsem čistila ty její od stropu na zem jednou za čtyry tejdny.“

„Měla přízemní, nebo patrový dům?“

„No, přízemní… ale se spoustou oken. Starý domy maj hodně koutů a škvír.“

Nakonec jdeme zpátky do kuchyně. Obě zíráme na stůl, ale ani jedna z nás se neposadí. Jsem tak nervózní z toho, co si asi myslí, že se začínám potit.

„Máte pěkně velkej dům,“ řeknu. „A tady na venkově. Je na něm spousta práce.“

Začne si hrát se snubním prstenem. „U paní Waltersové asi byla práce mnohem jednodušší než tohle. Tedy, zatím jsme tu jenom my, ale až budeme mít děti…“

„Jsou tu snad ještě nějaký další zájemkyně?“

Vzdychne. „Byla jich tu spousta. Ale ještě jsem nenašla… tu správnou.“ Kouše si nehty a odvrací oči.

Čekám, až mi řekne, že ani já nejsem ta pravá, ale jen tam tak stojíme a vdechujeme tu mouku. Nakonec použiju svůj poslední trumf, zašeptám, protože nic jinýho mi už nezbylo.

„Víte, od paní Waltersový odcházím jenom proto, že jde do domova důchodců. Nevyhodila mě.“

Ale ona má pohled upřenej na svý bosý nohy s černejma chodidlama, protože podlahy nikdo nečistil od tý doby, co se do tohohle obrovskýho, špinavýho starýho domu nastěhovala. A mně začíná bejt jasný, že tahle dáma o mě nestojí.

„No,“ řekne, „vážím si toho, že jste jela až sem. Mohla bych vám aspoň dát peníze za benzin?“

Zvednu kabelku a dám si ji do podpaží. Obdaří mě veselým úsměvem, kterej bych zahnala jedinou větou. Zatracená Hilly Holbrooková.

„Ne, paní, ne, to nemusíte.“

„Věděla jsem, že bude těžké někoho najít, ale…“

Stojím tam a koukám, jak dělá, že je jí to hrozně líto, ale říkám si: Tak už s tím skončete, madam, abych Leroyovi mohla oznámit, že se stěhujeme až na severní pól, hned vedle Santa Clause, kam se snad Millyiny lži ještě nedostaly.

„… a já bych na vašem místě takhle velký dům taky nechtěla uklízet.“

Podívám se přímo na ni. Teď už to s těma vejmluvama trochu přehání, předstírat, že Minny tu práci nedostane, protože o ni nestojí.

„Kdy jsem řekla, že tenhle dům nechci uklízet?“

„To je v pořádku, už pět hospodyň mi oznámilo, že by to bylo moc práce.“

Přehlídnu svých pětasedmdesát kilogramů a sto padesát centimetrů, který málem vyskakujou z uniformy. „Moc práce pro mě?“

Nevěřícně zamrká. „Vy… vy byste to dělala?“

„Proč jsem podle vás jela tady do tý díry, abych projela nějakej benzín?“ Sklapnu. Teď si to nezkaž, nabízí ti práci. „Paní Celie, moc ráda pro vás budu pracovat.“

Rozesměje se a pak se mě ta bláznivá ženská pokusí obejmout, ale já o kousek ustoupím, aby pochopila, že to se nesluší.

„Počkat, nejdřív musíme probrat pár věcí. Musíte mi říct, který dny bych tu měla pracovat… a podobný věci.“ Jako třeba kolik platíte.

„Asi… kdykoli budete moct,“ říká.

„Pro paní Waltersovou jsem dělala od neděle do pátku.“

Paní Celia uždibne další kousek růžovýho nehtu. „O víkendech sem chodit nemůžete.“

„Dobrá.“ Ten den mi sice bude chybět, ale třeba mě pozdějc bude chtít jako obsluhu na večírek nebo tak. „Takže od pondělka do pátku. A v kolik sem mám ráno dorazit?“

„V kolik byste chtěla?“

Ještě nikdy jsem nedostala na výběr. Přimhouřím oči. „Co takhle v osm? To jsem začínala u paní Waltersový.“

„Dobrá, osm mi vyhovuje.“ Stojí tam, jako by čekala na můj další tah.

„Teď byste mi měla říct, kdy budu odcházet.“

„V kolik?“ zeptá se Celia.

Obrátím oči v sloup. „Paní Celie, to byste mi měla říct vy. Tak to normálně chodí.“

Polkne, jako by se ze všech sil snažila si to promyslet. Chci to dojednat co nejrychlejc, než stačí změnit názor.

„Co takhle ve čtyři?“ řeknu. „Budu dělat od osmi do čtyř a budu mít pauzu na oběd a tak.“

„To je v pořádku.“

„Tak… ještě musíme probrat plat,“ řeknu a začnou se mi kroutit palce v botách. Asi to nebude moc, když ji už odmítlo pět hospodyň.

Ani jedna z nás nic neříká.

„Tak sem s tím, paní Celie. Jakej mi váš muž schválil plat?“

Podívá se na kuchyňskej robot, se kterým určitě neumí zacházet, a špitne: „Johnny to neví.“

„No dobrá. Tak se ho zeptejte, kolik mi chce platit.“

„Ne, Johnny neví o tom, že si najímám hospodyni.“

Brada mi klesne až na hrudník. „Co myslíte tím, že to neví?“

„Já to Johnnymu nepovím.“ Modrý oči má tak vykulený, jako by z něj byla k smrti vyděšená.

„A co pan Johnny udělá, až přijde domů a najde ve svý kuchyni barevnou ženskou?“

„Bohužel to nejde…“

„Řeknu vám, co udělá, vezme pistoli a odpráskne Minny přímo tady na tý nenavoskovaný podlaze.“

Paní Celia zavrtí hlavou. „Nepovím mu to.“

„Tak budu muset odejít,“ řeknu. Sakra, já to věděla. Od prvního pohledu mi bylo jasný, že je blázen…

„Vždyť mu přece nebudu lhát. Prostě potřebuju hospodyni…“

„Jasně že potřebujete hospodyni. Tu poslední totiž střelil do hlavy.“

„Přes den nikdy nechodí domů. Zkrátka to tu uklidíte z nejhoršího a naučíte mě vařit, to vám zabere jen pár měsíců…“

Do nosu mě udeří pach spáleniny. Z trouby vychází kouř. „A co pak, po pár měsících mě vyhodíte?“

„Pak… mu to řeknu,“ prohlásí, ale z tý představy se celá zakaboní. „Prosím, chci, aby si myslel, že to zvládnu sama. Chci, aby si myslel, že… stojím za všechny ty problémy.“

„Paní Celie…“ Kroutím hlavou a nemůžu uvěřit tomu, že se s tou ženskou hádám, a to tu ještě nepracuju ani dvě minuty. „Asi jste spálila ten dort.“

Popadne hadr, vrhne se k troubě a dort vytáhne. „Jauu! K čertu s tím!“

Odložím kabelku a odstrčím ji. „Na horký plech nesmíte používat mokrou utěrku.“

Vezmu suchý hadr a vynesu černý dort ze dveří, položím ho na betonový schod.

Paní Celia se dívá na spálenou ruku. „Paní Waltersová říkala, že jste moc dobrá kuchařka.“

„Ta stará ženská si dala dvě fazolky a tvrdila, že je plná. Žádný jídlo jsem do ní nedostala.“

„Kolik vám platila?“

„Dolar za hodinu,“ řeknu a trochu se zastydím. Za pět let práce nemám ani minimální mzdu.

„Pak vám dám dva.“

Cítím, jak lapám po dechu.

„Kdy pan Johnny ráno odjíždí z domu?“ zeptám se a uklidím máslo, co taje na lince, nedala pod něj ani talířek.

„V šest. Nemůže se tu dlouho zdržovat. Ze svojí realitní kanceláře se vrací tak v pět.“

Chvíli počítám a i s kratší pracovní dobou dostanu víc peněz. Ale když mě zastřelí, žádný plat nedostanu. „Tak budu odjíždět ve tři. Radši budu mít dvouhodinový odstup, abychom se minuli.“

„Dobře,“ přikývne. „Takhle to bude bezpečnější.“

Na schodech pak paní Celia hodí dort do papírovýho pytle. „Budu ho muset schovat hluboko do odpadkového koše, aby nezjistil, že jsem zase něco spálila.“

Vezmu jí pytel z ruky. „Pan Johnny si ničeho nevšimne. Vyhodím to u sebe doma.“

„Mockrát děkuju.“ Paní Celia kroutí hlavou, jako by to byla ta nejmilejší věc, co pro ni kdy kdo udělal. Bradu si podpírá rukama pevně zaťatýma v pěst. Já jdu k autu.

Posadím se na propadlý sedadlo fordu, za kterej Leroy svýmu šéfovi pořád ještě splácí dvanáct dolarů tejdně. Zaplaví mě úleva. Konečně jsem sehnala práci. Nemusím jezdit na severní pól. Santa o hodně přišel.

„Sedni si na zadek, Minny, protože já ti teď povím pravidla pro práci v domě bílé paničky.“

Tenkrát mi bylo čtrnáct. Seděla jsem u malýho dřevěnýho stolu v kuchyni mojí mámy a sledovala karamelovej dort, co právě chladl na podložce a čekal na polevu. Narozeniny byly jedinej den v roce, kdy jsem mohla jíst, kolik jsem chtěla.

Právě jsem měla odejít ze školy a nastoupit do první práce. Máma chtěla, abych zůstala a šla do devátý třídy – máma si vždycky přála bejt učitelkou a ne pracovat pro paní Woodraovou. Ale kvůli nemocnýmu srdci mojí sestry a tomu budižkničemu, věčně ožralýmu tátovi bylo všechno jenom na mně a na mámě. Domácí práce jsem už uměla. Po škole jsem měla na starosti vaření a uklízení. Ale když budu dělat v cizím domě, kdo se bude starat o ten náš?

Máma mě chytila za rameno, abych se dívala na ni, a ne na ten dort. Máma byla přísná. Měla ráda pořádek. Od nikoho si nenechala nic líbit. Dala mi prst tak blízko obličeje, že jsem začala šilhat.

„Pravidlo číslo jedna pro práci v domě bílé paničky, Minny, je: nikomu do toho nic není. Drž nos dál od potíží tvojí paní a nestěžuj si jí na ty svoje – nemůžeš zaplatit elektřinu? Bolí tě nohy? Pamatuj si jednu věc: bílí lidé nejsou tvoji přátelé. Nechtějí nic slyšet. A když bílá dáma přistihne svého pána se sousedkou, nepleť se do toho, jasné?“

„Pravidlo číslo dvě: bílá dáma tě nikdy nesmí přistihnout, jak sedíš na jejím záchodě. Je mi jedno, že se ti chce tolik, až to z tebe málem jde i ušima. Když nemají vzadu záchod pro personál, najdi si chvíli, kdy není v koupelně, kterou normálně nepoužívá.“

„Pravidlo číslo tři…“ Maminka mě vzala za bradu, abych se na ni dívala, protože ten dort mě znovu odlákal. „Pravidlo číslo tři: když vaříš jídlo pro bílé, ochutnáváš ho jinou lžičkou. Když dáš lžičku do pusy, protože si myslíš, že se nikdo nedívá, a dáš ji znovu do jídla, můžeš ho pak rovnou vyhodit.“

„Pravidlo číslo čtyři: používáš pořád stejný šálek, vidličku a talíř. Necháváš je stranou od ostatního nádobí a své paní oznámíš, že tohle nádobí budeš odteď používat.“

„Pravidlo číslo pět: vždycky jíš v kuchyni.“

„Pravidlo číslo šest: neuhodíš jejich děti. Bílí lidé rádi fackují své děti sami.“

„Pravidlo číslo sedm: to je poslední, Minny. Posloucháš mě? Žádné odmlouvání.“

„Mami, já vím, jak…“

„Já tě moc dobře slyším, jak brbláš, že musíš čistit troubu, že na chudinku Minny zbyl jen malý kousek kuřete. Bílé dámě ráno jednou odsekneš a večer se budeš poroučet.“

Viděla jsem, jak se máma chovala, když ji paní Woodraová přivezla domů, to bylo pořád ano, paní, ne, paní, jistě, paní. Proč bych měla bejt taky taková? Já vím, jak se lidem postavit.

„A teď sem pojď a pořádně mámu na svoje narozeniny obejmi – panebože, ty jsi těžká jako almara, Minny.“

„Celej den jsem nejedla, kdy si můžu dát dort?“

„Mluv spisovně. Nevychovala jsem tě, abys mluvila jako dlaždič.“

První den jsem si u bílý dámy snědla krutí sendvič v kuchyni, svůj talíř jsem odložila na patřičný místo ve skříňce. Když mi ten malej spratek sebral kabelku a schoval ji do trouby, nedala jsem mu na zadek.

Ale pak mi bílá panička řekla: „Teď chci, abys všechno oblečení nejdřív přeprala v ruce, pak ho teprve můžeš dát do pračky.“

Řekla jsem: „Proč bych to měla přepírat, když to může udělat pračka? Zbytečnější práci jsem ještě neviděla.“

Bílá dáma se na mě usmála a za pět minut jsem byla na ulici.

Při práci pro paní Celii stihnu ráno vypravit svý děti do školy, a když odpoledne dorazím domů, mám chvilku jenom pro sebe. Nezdřímla jsem si přes den od tý doby, co se mi v roce 1957 narodila Kindra, ale s touhle pracovní dobou – od osmi do tří, bych si mohla zchrupnout každej den, kdyby to byla moje představa příjemně strávenýho času. Protože až k paní Celii nejede žádnej autobus, musím si vzít Leroyovo auto.

„Nemůžeš si to auto brát každej den, ženská, co kdybych měl denní a potřeboval…“

„Každej pátek mi dá sedmdesát dolarů v hotovosti, Leroyi.“

„Tak to si možná vemu Sugařino kolo.“

V úterý, den po pohovoru, zaparkuju kus od domu paní Celie, za zatáčkou, aby auto nebylo vidět. Pak rychle přejdu prázdnou silnicí a po příjezdový cestě. Žádný další auto nepotkám.

„Jsem tady, paní Celie.“ Strčím hlavu do její ložnice a ona tam leží na přikrývkách s dokonalým mejkapem a v slavnostním oblečení, i když je všední den. Čte si drby v Hollywood Digest, jako by to byla Bible svatá.

„Dobré ráno, Minny! Moc ráda vás vidím,“ řekne a já se naježím, protože se ke mně bílá dáma chová takhle přátelsky.

Rozhlédnu se po ložnici, abych odhadla, kolik mě čeká práce. Je velká, se smetanovým kobercem, žlutou postelí s nebesy a dvěma obrovskýma žlutýma křeslama. A je uklizená, na zemi se nepovaluje žádný oblečení. Postel je ustlaná. Přikrývka na židli je úhledně složená. Ale já zpozorním. Cítím to. Něco tady není v pořádku.

„Kdy bude první lekce vaření?“ zeptá se. „Začneme už dneska?“

„Tak za pár dnů, až zajedete do krámu a koupíte, co je třeba.“

Chvilku přemejšlí. „Asi byste měla jet vy, Minny, vy přece víte, co koupit a tak.“

Kouknu se na ni. Většina bílejch paniček si radši nakupuje sama. „Tak dobrá, ráno tam zajedu.“

Všimnu si malýho růžovýho koberečku, co dala na koberec vedle dveří do koupelny. Jako pro nějakou kočku. Nejsem žádná návrhářka, ale vím, že růžovej koberec se do žlutýho pokoje nehodí.

„Paní Celie, než se pustím do práce, potřebuju vědět, kdy přesně se to chystáte říct panu Johnnymu?“

Oči má zabořený do časopisu v klíně. „Asi za pár měsíců. To už budu umět vařit a tak.“

„Tím párem myslíte dva?“

Kousne se do nalíčených rtů. „Spíš tak… čtyři.“

Cože? Nehodlám tu čtyři měsíce dělat jako uprchlej trestanec. „Vy mu to chcete říct až v roce 1963? Tak to ne, paní. Před Vánocema.“

Vzdychne. „Tak dobře. Ale až těsně před nimi.“

Chvíli počítám. „Takže za sto… šestnáct dnů. Pak mu to řeknete. Za sto šestnáct dnů ode dneška.“

Ustaraně se na mě zamračí. Zřejmě nečekala, že hospodyně bude umět dobře počítat. Nakonec řekne: „Dobrá.“

Pak jí povím, že se musí přesunout do obýváku, abych tu mohla dělat. Když je pryč, zkoumám pokoj, jak uklizeně vypadá. Opatrně otevřu skříň, a přesně jak jsem myslela, vypadne na mě pětačtyřicet věcí. Pak se kouknu pod postel a najdu tam tolik špinavýho oblečení, že určitě neprala celý měsíce.

V každý zásuvce je nepořádek, v každým koutě spousta špinavýho oblečení a zmuchlanejch ponožek. Najdu patnáct balení novejch košil pro pana Johnnyho, aby nepoznal, že neumí prát a žehlit. Nakonec zvednu ten divnej kobereček. Pod ním je velká zažraná skvrna rezavý barvy. Otřesu se.

Odpoledne s paní Celií udělám seznam toho, co tenhle tejden uvaříme. Druhej den ráno jedu nakupovat potraviny. Ale zabere mi to dvakrát tolik času, protože musím až do obchodu pro bílý ve městě, a ne do krámu pro barevný, kterej mám blízko, jelikož jídlo pro barevný by určitě nejedla, a já se jí ani nedivím, vždyť tyhle brambory maj dlouhý očka a mlíko je nakyslý. Když se dostanu do práce, chystám se jí pěkně zhurta vysvětlit, proč jedu pozdě, ale paní Celia zase leží na posteli a usmívá se, jako by to nevadilo. Je našňořená, ale zůstává doma. Pět hodin tam prostě sedí a čte si časopisy. Vstane akorát pro sklenici mlíka, nebo když musí na záchod. Ale já se na nic neptám. Jsem jenom hospodyně.

Když uklidím kuchyni, přemístím se do slavnostního obýváku. Zastavím se mezi dveřma a pořádně si prohlídnu toho grizzlyho. Je vysokej přes dva metry a cení zuby. Má dlouhý, zahnutý, strašidelný drápy. U nohou mu leží loveckej nůž s kostěnou rukojetí. Když přijdu blíž, zjistím, že v kožichu má hrozně prachu. Mezi čelistma je pavučina.

Nejdřív se ho pokusím oprášit smetákem, ale ten prach drží v kožichu. Tímhle ho jenom rozvířím. Tak vezmu hadr, že ho otřu, ale zaječím pokaždý, když se ty tvrdý chlupy dotknou mý ruky. To je teda něco. Už jsem čistila kdeco od lednic po zadnice, ale jak mám proboha vědět, jak se čistí medvěd?

Dojdu si pro lux. Všechnu tu špínu vysaju, a až na pár míst, kde jsem vysávala moc silně a trochu jsem ho oholila, se to celkem povedlo.

Když skončím s medvědem, opráším všechny ty hezký knížky, co nikdo nečte, knoflíky na vojenským kabátě, stříbrnou pistoli. Na stole je ve zlatým rámečku fotka paní Celie a pana Johnnyho u oltáře. Podívám se zblízka, abych viděla, co je to za chlapa. Doufám, že je tlustej s krátkejma nohama, kdybych před ním musela utíkat, ale to jsem se spletla. Je vysokej, silnej, mohutnej. A navíc ho znám. Panebože. Je to vážná známost paní Hilly, která s ním chodila všechny ty roky, co jsem dělala pro paní Waltersovou. Nikdy jsem se s ním neseznámila, ale viděla jsem ho tolikrát, že si jsem naprosto jistá. Otřesu se a můj strach se ztrojnásobí. Protože to o tomhle muži opravdu hodně vypovídá.

V jednu hodinu přijde paní Celia do kuchyně, že je připravená na první hodinu vaření. Usadí se na stoličce. Na sobě má obepnutej červenej svetřík, červenou sukni a tolik líčidel, že by zahanbila i šlapku.

„Co už umíte uvařit?“ zeptám se.

Chvilku přemejšlí a krabatí čelo. „Asi bychom měly začít od začátku.“

„Něco přece umíte. Co vás naučila máma?“

Sklopí oči na nohy v ponožkách a řekne: „Umím kukuřičný chleba.“

Musím se smát. „A co ještě kromě kukuřičnýho chleba?“

„Umím vařit brambory.“ Mluví ještě tišejc. „A umím ovesnou kaši. Tam, kde jsem bydlela, jsme neměli elektriku. Ale chci se všechno naučit. Na opravdovém sporáku.“

Panejo, ještě jsem nepotkala bílýho člověka, kterej je na tom hůř než já, až na bláznivýho Wallyho, co bydlí za krámem s čínským jídlem a živí se žrádlem pro kočky.

„To manželovi každej den dáváte kukuřičnej chleba a ovesnou kaši?“

Paní Celia přikývne. „Ale vy mě naučíte, jak vařit, že?“

„Zkusím to,“ řeknu, i když jsem zatím žádný bílý dámě neříkala, co má dělat, a vlastně nevím, kde začít. Vytáhnu si punčochy a zapřemejšlím o tom. Nakonec ukážu na plechovku na lince.

„Podle mýho, jestli máte něco vědět o vaření, pak je to tohle.“

„To je jenom sádlo, ne?“

„Ne, to není jenom sádlo,“ opravím ji. „Je to nejdůležitější kuchyňskej vynález od majonézy ve skleničce.“

„Co je tak zvláštního,“ ohrne nos, „na prasečím tuku?“

„Tenhle není z prasete, je rostlinnej.“ Copak na tomhle světě ještě někdo neví, co je rostlinnej tuk Crisco? „Nemáte ani tušení, co všechno se dá s touhle plechovkou dělat.“

Pokrčí rameny. „Smaží se na tom?“

„Nejde jen o smažení. Přilepilo se vám někdy něco do vlasů, třeba žvejkačka?“ Píchnu do plechovky s Criscem. „Správně, Crisco. Natřete s tím miminku zadeček a můžete zapomenout na opruzeniny.“ Dám tři lžíce na černou pánev. „Některý dámy se s tím dokonce natíraj pod očima a svejm mužům to dávaj na ztvrdlou kůži na nohách.“

„Podívejte, jak je to hezké,“ řekne. „Jako poleva na dort.“

„Když chcete odstranit lepidlo z cenovky, když chcete namazat dveře, aby nevrzaly. Když vypnou proud, dáte dovnitř knot a máte svíčku.“

Zapnu plotýnku a díváme se, jak se tuk roztéjká po pánvi. „A ještě na tom usmažíte kuře.“

„Dobrá,“ povídá a usilovně se soustředí. „Co teď?“

„Kuře je naložený v podmáslí,“ řeknu. „Teď připravíme koření.“ Nasypu mouku, sůl, ještě víc soli, pepř, papriku a špetku čili do dvojitýho papírovýho pytlíku.

„Tak. Teď do toho pytlíku dejte kousky kuřete a protřepte to.“

Paní Celia dá dovnitř syrový kuřecí stehno a třese pytlíkem. „Takhle? Jako v těch reklamách na pečicí sáčky v televizi?“

„Jo,“ řeknu a přejedu si jazykem po zubech, protože pro moje jídlo je to hrozná urážka. „Jako v telce.“ Pak ale ztuhnu, protože na cestě slyším auto. Zadržím dech a poslouchám. Vidím, že paní Celia vykulila oči a taky poslouchá. Myslíme na to samý: co když je to on a kam se pak schovám?

Auto jede dál. Obě vydechneme.

„Paní Celie,“ skřípu zubama, „proč o mně manželovi nemůžete říct? Nepozná náhodou, že se tu teď o dost líp vaří?“

„To mě nenapadlo. Tak co kdybychom to kuře trochu spálily?“

Podívám se na ni koutkem oka. Já žádný kuře pálit nehodlám. Neodpověděla mi na otázku, ale já z ní tu odpověď vypáčím.

Opatrně dám obalené maso do pánve. Bublá tam jako potůček a obě se díváme, jak stehýnka pomalu hnědnou. Zvednu hlavu. Paní Celia se na mě usmívá.

„Copak? Mám něco na tváři?“

„Ne,“ řekne a oči se jí zalijí slzami. Dotkne se mý paže. „Jen jsem tak hrozně vděčná, že tu jste.“

Ucuknu rukou. „Paní Celie, vy musíte být vděčná za úplně jiný věci.“

„Já vím.“ Podívá se na svou krásnou kuchyni, jako by to bylo něco nechutnýho. „Nikdy mě ani nenapadlo, že se jednou budu mít takhle.“

„Vy ale máte štěstí.“

„V životě jsem nebyla spokojenější.“

Pak toho radši nechám. Protože přes všechno to štěstí moc spokojeně nevypadá.

Večer zavolám Aibileen.

„Paní Hilly byla včera u paní Leefoltový,“ řekne mi Aibileen. „Ptala se, jestli někdo neví, kde pracuješ.“

„Panebože, jestli mě tady vyčmuchá, všechno mi zkazí.“ Už jsou to dva tejdny, co jsem týhle ženský udělala tu příšerně strašnou věc. Vím, že by mě mileráda nechala okamžitě propustit.

„Co na to Leroy, když jsi mu řekla, že máš práci?“ zeptá se Aibileen.

„Ale to víš. Chodil po kuchyni načepýřenej jako kohout, protože se nechtěl shodit před dětma,“ řeknu. „Dělal, jako by byl jedinej živitel rodiny a jako bych já pracovala jenom pro zábavu. Když jsme ale pozdějc spolu leželi v posteli, vypadalo to, že se můj chlapáckej manžel rozbrečí.“

Aibileen se zasměje. „Leroy je hrozně hrdej.“

„Jo, ale musím si dávat pozor, aby mě nenačapal pan Johnny.“

„A prozradila ti, proč mu o tom nechce říct?“

„Řekla akorát, že chce, aby si myslel, že vaření i úklid zvládne sama. Jenže tak to není. Něco před ním skrejvá.“

„To je dobrý, jak nám to klaplo, co? Paní Celia o tom nemůže nikomu říct, jinak by se to dověděl pan Johnny. Takže to nezjistí ani paní Hilly, protože paní Celia to neřekne vůbec nikomu. Líp bys to sama nezařídila.“

„Hmm,“ řeknu. Nechci vypadat nevděčně, protože tu práci mi sehnala Aibileen. Ale nedokážu se ubránit myšlence, že jsem svý potíže jenom zdvojnásobila, kromě paní Hilly totiž mám ještě pana Johnnyho.

„Minny, už se tě dlouho chci zeptat.“ Aibileen si odkašle. „Znáš paní Skeeter?“

„Takovou vysokou, co chodila k paní Waltersový na bridž?“

„Jo, co si o ní myslíš?“

„Nevím, je bílá jako všichni ostatní. Proč? Co o mně říkala?“

„O tobě nic,“ uklidňuje mě Aibileen. „Jen… před pár tejdnama, nevím, proč na to pořád myslím. Na něco se mě ptala. Jestli prej nechci všechno změnit. Bílá ženská se mě na nic podobnýho nikdy neptala…“

Pak se však z ložnice vypotácí Leroy a chce, abych mu před noční uvařila kafe.

„Ach jo, je vzhůru,“ řeknu. „Mluv rychle.“

„Ale to nic. Není to důležitý,“ řekne Aibileen.

„Cože? Co se děje? Co ti ta paní řekla?“

„Byly to jen takový řeči. Nesmysly.“

KAPITOLA 4

První tejden u paní Celie vydrbu dům tak, až nezbyde žádná prachovka ani utěrka, a dokonce ani stará punčocha. Druhej tejden ho vydrbu znova, protože se všechna ta špína nějak vrátila. Třetí tejden jsem spokojená a jedu v zajetejch kolejích.

Paní Celia každej den vypadá, jako by nemohla uvěřit tomu, že jsem přišla do práce. Jsem jediná osoba, která narušuje klid, co kolem ní panuje. Můj dům je vždycky plnej, je tu pět dětí, sousedi a manžel. Po většinu času jsem za ten klid u paní Celie vděčná.

Domácí práce si dělím podle dnů v tejdnu a každej tejden to vychází stejně: v pondělí naolejuju nábytek. V úterý vyperu a vyžehlím to zatracený povlečení. Úterý nesnáším. Ve středu důkladně vydrhnu vanu, i když ji otírám každý ráno. Ve čtvrtek naleštím podlahy a vyluxuju koberce, ty starožitný opatrně ručním přístrojem, aby se neroztřepily. V pátek navařím na víkend a dodělám různý maličkosti. A každej den vytírám, peru oblečení, žehlím košile, aby se mi nekupily, a všude udržuju pořádek. Stříbro a okna čistím, když je to třeba. Protože se nemusím starat o děti, zbejvá mi spousta času na takzvaný lekce vaření pro paní Celii.

Paní Celia nikdy nepřijímá hosty, proto vaříme jen večeři pro ni a pana Johnnyho: vepřový kotlety, pečený kuře, rostbíf, kuřecí koláč, jehněčí žebírka, pečenou šunku, smažený rajčata, mačkaný brambory a zeleninu. Teda aspoň já vařím, paní Celia se ošívá a vypadá spíš jak pětiletá holka než jako bohatá dáma, co mi dává plat. Jakmile lekce skončí, rychle si běží zase lehnout. Víc než tři metry paní Celia ujde, jen když má lekci vaření nebo když se jednou za dva tři dny vytratí nahoru do těch strašidelnejch pokojů.

Nevím, co dělá pět minut v patře. Ale moc se mi to tam nelíbí. Ty pokoje by měly bejt plný dětí, co se smějou, řvou a kakaj. Ale mně není nic do toho, jak paní Celia tráví čas, a upřímně řečeno jsem radši, že mi nestojí za zadkem. Už jsem chodila za dámama s koštětem v jedný ruce a s odpadkovým košem ve druhý a snažila se nějak udržet ten jejich nepořádek pod kontrolou. Pokud bude zůstávat v posteli, budu mít dál svou práci. I když nemá žádný děti a celej den do čeho píchnout, je to ta nejlínější ženská, jakou jsem kdy viděla. Včetně ségry Doreen, co v životě nehnula vznešeným prstem, protože měla srdeční vadu, o který se později ukázalo, že to byla jenom moucha, co si sedla na rentgen.

A nejde jenom o postel, paní Celia opouští dům, akorát aby si nechala obarvit kořínky a přistřihnout konečky. Za ty tři týdny, co tu dělám, se to stalo jednou. Už je mi šestatřicet let, ale svou mámu slyším, jako by to bylo včera: Nikomu do toho nic není. Jenže já chci vědět, proč se ta dáma tak bojí opustit tenhle dům.

Vždycky když dostávám vejplatu, to paní Celii spočítám: „Ještě devětadevadesát dnů a řeknete o mně panu Johnnymu.“

„Jejda, ten čas ale letí,“ podiví se s vystrašeným výrazem.

„Ráno se u dveří objevila kočka a mně se z toho málem zastavilo srdce, protože jsem myslela, že je to pan Johnny.“

Jak se ten termín blíží, paní Celia i já jsme čím dál nervóznější. Nevím, co ten chlap udělá, až mu to poví. Možná jí řekne, aby mě vyhodila.

„Doufám, že je to dost času, Minny. Myslíš, že se v tom vaření zlepšuju?“ zeptá se a já se na ni podívám. Má pěknej úsměv, bílý rovný zuby, ale je to ta nejhorší kuchařka, jakou jsem kdy viděla.

Tak slevím a učím ji ty nejjednodušší věci, protože chci, aby se učila a aby se učila rychle. Prostě potřebuju, aby manželovi vysvětlila, proč má pětasedmdesátikilová černoška klíče od jeho domu. Potřebuju, aby věděl, proč každej den beru do ruky jeho stříbro a rubínový náušnice paní Celie. Potřebuju, aby to věděl dřív, než sem jednoho krásnýho dne napochoduje a zavolá policajty. Anebo ušetří čtvrťák a vyřídí si to se mnou sám.

„Vyndejte to koleno, dejte si pozor, abyste tam měla dost vody, správně. Teď zapněte plotýnku. Vidíte tu malou bublinku? To znamená, že je voda spokojená.“

Paní Celia zírá do hrnce, jako by tam hledala svou budoucnost. „Jste šťastná, Minny?“

„Proč se mě ptáte na takový divný věci?“

„Tak jste?“

„Jasně že jsem šťastná. Vy jste taky šťastná. Máte velkej dům, velkou zahradu, manžela, co o vás pečuje.“ Mračím se na paní Celii tak, aby to viděla. Protože takovýhle přemejšlení, jestli jsou dost šťastný, to je jenom pro bílý.

A když paní Celia spálí fazole, pokusím se zapojit trochu toho sebeovládání, který mi podle mojí mámy chybí už od narození. „Dobrá,“ procedím skrz zuby, „uděláme další várku, než se pan Johnny vrátí domů.“

Každou jinou paničku, pro kterou jsem kdy pracovala, bych moc ráda aspoň hodinu proháněla, aby viděla, jaký to je. Ale u paní Celie, která na mě zírá těma svejma modrejma očima, jako bych byla ta nejlepší věc na světě po laku na vlasy ve spreji, skoro toužím po tom, aby mi poroučela jako ty ostatní. Začínám přemejšlet, jestli to její neustálý ležení náhodou nesouvisí s tím, že o mně nechce říct panu Johnnymu. Asi vidí to podezření v mejch očích, protože se najednou rozpovídá:

„Pořád mám noční můry, že se musím vrátit zpátky do Sugar Ditch a žít tam. Proto tak často odpočívám.“ Pak začne rychle kejvat hlavou, jako by si to předem nazkoušela. „Protože v noci hrozně špatně spím.“

Přihlouple se usměju, jako bych jí na to skočila, a pak se znova pustím do leštění zrcadla.

„Nedělejte to tak dokonale. Nechte tam nějaké šmouhy.“

To je pořád něco, zrcadla, podlahy, špinavá sklenička ve dřezu nebo nevynesenej odpadkovej koš. „Musí to vypadat uvěřitelně,“ prohlásí a já se po tý skleničce snad tisíckrát natáhnu, abych ji umyla. Mám ráda věci čistý a uklizený.

„Kdybych se tak mohla starat o tamhletu azalku,“ řekne mi jednou paní Celia. Zvykla si polehávat na pohovce, když v rádiu dávaj můj oblíbenej pořad, a každou chvilku vyrušuje. Seriál Guiding Light poslouchám už čtyřiadvacet let, od tý doby, co mi bylo deset a slyšela jsem ho v mámině rádiu.

Začne reklama na prací prášek a paní Celia se podívá zadním oknem na černocha, co shrabuje listí. Má na zahradě tolik azalek, že to tam na jaře bude vypadat jako v Jihu proti Severu. Azalky nemám ráda, a už vůbec nemám ráda ten film, protože tam otroctví ukazujou jako procházku růžovou zahradou. Kdybych hrála chůvu, pěkně od plic bych Scarlett řekla, kam si má nacpat ty zelený závěsy. Ať si ty šaty na lovení chlapů ušije sama.

„A vím, že kdybych tamhleten růžový keř prostříhala, kvetl by,“ pokračuje paní Celia. „Ale nejdřív nechám pokácet tu mimózu.“

„Co je na tom stromě špatnýho?“ Přitlačím špičku žehličky do cípu límečku u košile pana Johnnyho. Já na zahradě nemám ani keřík, natož pak strom.

„Nelíbí se mi ty chlupaté květy.“ Kouká do prázdna, jako kdyby přišla o rozum. „Vypadají jako miminkovské vlásky.“

Když takhle mluví, naskakuje mi husí kůže. „Vyznáte se v kytkách?“

Vzdychne. „V Sugar Ditch jsem se moc ráda starala o květiny. Učila jsem se je pěstovat a doufala, že tím zakryju všechnu tu ošklivost.“

„Tak běžte ven,“ řeknu a snažím se, aby to neznělo moc rozzlobeně. „Trochu se protáhněte. Nadýchejte se čerstvýho vzduchu.“ Zmizte odsud.

„Ne,“ vzdychne paní Celia. „Neměla bych pobíhat. Měla bych být v klidu.“

Začíná mě dráždit, jak vůbec nevychází z domu, jak se usmívá, jako by každodenní příchod hospodyně byl nejlepší část jejího dne. Je to jako svrbění. Každej den se po něm natahuju, ale nemůžu si ho podrbat. Každej den to svrbí o něco víc. Každej den je tady.

„Možná byste si měla najít nějaký kamarádky,“ řeknu. „Ve městě je spousta dam vašeho věku.“

Zamračí se na mě. „Snažila jsem se. Ani nespočítám, kolikrát jsem volala těm dámám, jestli bych nemohla nějak pomoct s tou Dětskou beneficí nebo něco udělat z domova. Ale ony se mi nikdy neozvaly. Ani jedna.“

Nic na to neřeknu, protože mě to nepřekvapuje. Kvůli těm jejím velkejm prsům a na blond obarveným vlasům.

„Tak jděte nakupovat. Kupte si nový oblečení. Dělejte to, co dělaj všechny bílý paničky, když maj doma hospodyni.“

„Ne, asi si trochu odpočinu,“ řekne a za dvě minuty ji slyším, jak jde nahoru do těch prázdnejch pokojíčků.

Větev mimózy narazí do okna a já nadskočím a spálím si palec. Pevně zavřu oči, abych zpomalila bušení srdce. Ještě čtyřiadevadesát dnů v tomhle zmatku a já přitom nesnesu už ani minutu.

„Mami, udělej mi něco k jídlu. Mám hlad.“ Tohle mi včera řekla má nejmladší, Kindra, který je pět. S rukou v bok a nakročenou nohou.

Mám pět dětí a jsem hrdá na to, že jsem je naučila říct nejdřív ano, paní a prosím, a pak tepve sušenku.

Všechny až na jedno.

„Až do večeře nic nedostaneš,“ odbydu ji.

„Proč jsi na mě taková zlá? Nesnáším tě,“ křikne a vyběhne ze dveří.

Obrátím oči v sloup, protože na tenhle šok nebudu nikdy připravená ani po čtyřech předcházejících dětech. Když vám vaše dítě řekne, že vás nesnáší, a touhle fází si projde každý dítě, zabolí to jako kopnutí do žaludku.

Ale u Kindry to není žádná fáze. Ta holka je prostě celá po mně.

Stojím v kuchyni paní Celie a přemejšlím o včerejšku, hubatý Kindře, Bennym s astmatem a mým mužským, Leroyovi, kterej dvakrát za minulej tejden přišel domů ožralej. Dobře ví, že je to jediná věc, kterou nesnáším, protože jsem se deset let starala o opilýho tátu, mohly jsme se s mámou udřít k smrti, jen aby měl plnou flašku. Uvědomuju si, že bych se tím měla víc trápit, ale včera mi Leroy jako omluvu přinesl pytel ranný okry. Ví, že je to mý nejoblíbenější jídlo. Dneska tu okru usmažím v kukuřičný mouce a budu ji jíst tak, jak mi to máma nikdy nedovolila.

A to není moje jediný dnešní potěšení. Je prvního října a já tu loupu broskve. Matka pana Johnnyho přivezla dvě bedny broskví z Mexika, jsou těžký jako baseballový míčky. Jsou zralý, sladký a krájej se jako máslo. Nikdy nepřijímám žádný milodary od bílejch paniček, protože moc dobře vím, že to dělaj jen proto, abych jim byla zavázaná. Ale když mi paní Celia nabídla, abych si tucet těch broskví vzala domů, vytáhla jsem tašku a dvanáct jich tam dala. Až dneska přijdu domů, dám si smaženou okru a jako dezert broskvovej koláč.

Dívám se, jak ta dlouhá chlupatá slupka padá do dřezu paní Celie a vůbec nesleduju příjezdovou cestu. Obvykle když stojím u jejího dřezu, vymejšlím únikovou cestu před panem Johnnym. Nejvhodnější je k tomu právě kuchyně, protože okno vede rovnou na ulici. Můj obličej zakrejvá vysoká azalka, ale já toho vidím dost, abych si všimla jakýhokoliv příchozího. Kdyby přišel předem, utekla bych zadním vchodem do garáže. Kdyby přišel zadem, mohla bych vyklouznout předem. Další dveře v kuchyni vedou dozadu do zahrady, to kdyby bylo nejhůř. Ale mně teď po rukách stejká šťáva, jsem skoro opilá máslovou vůní a úplně ztracená v broskvovým snu. Vůbec si nevšimnu, že tu zastavuje modrá dodávka.

Když zvednu hlavu, ten muž je v půlce cesty k domu. Všimnu si kousku bílý košile, kterou mu každej den žehlím, a nohavice khaki kalhot, co panu Johnnymu věším do skříně. Zajíknu se. Nůž mi spadne do dřezu.

„Paní Celie!“ Ženu se k ní do ložnice. „Pan Johnny je doma!“

Paní Celia vyskočí z postele takovou rychlostí, jakou jsem u ní ještě nezažila. Bezradně se otáčím. Co mám dělat? Kam mám jít? Kam se poděl můj únikovej plán? A pak se rozhodnu – koupelna pro hosty!

Vklouznu dovnitř a dveře nechám pootevřený. Dřepnu si na mísu, aby pod dveřma neviděl moje nohy. Je tu tma a horko. Připadá mi, jako bych měla hlavu v ohni. Z brady mi ukápne pot a spadne na podlahu. Z výrazný vůně gardéniovýho mejdla u umyvadla je mi na nic.

Slyším kroky. Tajím dech.

Kroky se zastaví. Srdce mi buší jako kočka v sušičce. Co když bude paní Celia dělat, že mě nezná, aby neměla potíže? Bude dělat, že jsem zlodějka? Jak já ji nesnáším! Nesnáším tuhle pitomou ženskou!

Poslouchám, ale slyším jen svůj dech. Bušení v hrudníku. Kotníky mě bolí a vržou, protože musej držet váhu celýho mýho těla.

Oči si zvyknou na tmu. Za chvilku se vidím v zrcadle nad umyvadlem. Krčím se jako blázen na záchodě svý bílý paničky.

Jen se na mě podívejte. Koukněte, co musí snášet Minny Jacksonová, aby si vydělala na živobytí.

PANÍ SKEETER

KAPITOLA 5

Jedu rychle máminým cadillakem po štěrkové cestě domů. Na spodek auta naráží tolik kamínků, že Patsy Clineová v rádiu už vůbec není slyšet. Matka bude zuřit, ale já ještě zrychlím. Nemůžu přestat myslet na to, co mi dnes Hilly řekla v bridžovém klubu.

Hilly, Elizabeth a já jsme nejlepší kamarádky od střední školy v Bailey. Mojí oblíbenou fotkou je snímek nás tří, jak na druhém stupni sedíme na fotbalové tribuně, pěkně těsně u sebe, rameno na rameno. Výjimečné na tom snímku je to, že tribuna je kromě nás úplně prázdná. Seděly jsme tak blízko u sebe proto, že jsme si byly blízké.

Na univerzitě jsme s Hilly spolu dva roky bydlely, než odjela, aby se vdala, a já zůstala, abych dostudovala. Každý večer jsem jí na koleji Chí omega natáčela vlasy na třináct natáček. Ale dneska mi vyhrožovala, že mě nechá vyhodit z ligy. Ne že by mně na lize nějak záleželo, ale dotklo se mě, jak snadno na mě kamarádka zapomněla.

Vjedu do pruhu mířícího na Longleaf, bavlníkovou plantáž naší rodiny. Štěrk přejde v hladký žlutý písek a já zpomalím, aby matka neviděla, jak rychle jezdím. Zastavím u domu a vystoupím. Matka se houpe na terase před domem.

„Pojď se posadit, zlato,“ zavolá na mě a ukáže na houpací křeslo vedle sebe. „Pascagoula právě navoskovala podlahy. Počkáme, než oschnou.“

„Dobře, mami.“ Políbím ji na napudrovanou tvář. Ale neposadím se. Opřu se o zábradlí verandy a dívám se na tři duby porostlé mechem na přední zahrádce. I když jsme jen pět minut od města, lidé už to tady považují za venkov. Naši zahradu obklopuje čtyři tisíce hektarů tátových bavlníkových polí, rostliny jsou zelené, silné a sahají mi do pasu. Několik černochů sedí pod vzdáleným přístřeškem a zírají do horka. Všichni čekají na to samé, až se tobolky bavlníku začnou otevírat.

Myslím na to, jak je to mezi mnou a Hilly jiné, když jsem se teď vrátila ze školy. Ale kdo se změnil, ona, nebo já?

„Už jsem ti to říkala?“ začne matka. „Fanny Peatrowová se zasnoubila.“

„To je dobře.“

„Ani ne měsíc poté, co začala pracovat na přepážce ve Farmářské bance.“

„To je skvělé, mami.“

„Já vím,“ řekne, a když se na ni otočím, spatřím jeden z těch jejích pohledů, kterými by rozbila žárovku. „Proč nezajdeš do banky a nepožádáš o místo na přepážce?“

„Nechci pracovat v bance, mami.“

Matka vzdychne a přimhouří oči na kokršpaněla Shelbyho, který si právě olizuje slabiny. Podívám se na vchodové dveře a jsem v pokušení ty čisté podlahy ušpinit. Tenhle rozhovor jsme už vedly tolikrát.

„Moje dcera chodí čtyři roky na vysokou a s čím se vrátí?“ zeptá se matka.

„S diplomem?“

„To je jen cár papíru,“ prohlásí matka.

„Už jsem ti přece říkala, že jsem tam nepotkala nikoho, koho bych si chtěla vzít,“ řeknu.

Matka vstane ze židle, přiblíží se ke mně tak, že vidím do jejího hladkého, pohledného obličeje. Na sobě má tmavě modré šaty, které obepínají její útlou postavu. Její rtěnka je jako obvykle dokonalá, ale když vyjde na jasné odpolední slunce, všimnu si tmavých skvrn, velkých a vysušených, na přední straně šatů. Mžourám a snažím se přijít na to, jestli tam ty skvrny doopravdy jsou. „Mami? Tobě není dobře?“

„Kdybys byla trochu vynalézavá, Eugenie…“

„Tvé šaty jsou na přední straně špinavé.“

Matka si založí ruce na prsou. „Mluvila jsem s Fanninou matkou a ta mi řekla, že od té doby, co Fanny nastoupila na to místo, byla doslova zaplavená příležitostmi k seznámení.“

Zapomenu na šaty. Nikdy matce nebudu schopná říct, že chci být spisovatelka. Udělala by z toho totiž další věc, kterou se odlišuju od vdaných dívek. A nemůžu jí říct ani o Charlesi Grayovi, který mi loni na jaře dělal studijního partnera na matematice na Ole Miss. Jak se ve čtvrťáku opil, políbil mě a pak mi ruku svíral tak silně, že by to mělo bolet, ale nebolelo, bylo to báječné, když mě tak držel a díval se mi do očí. A pak se oženil se stopadesáticentimetrovou Jenny Sprigovou.

Potřebovala bych si najít nějaký byt ve městě, v budově, kde bydlí obyčejné svobodné dívky, staré panny, sekretářky, učitelky. Ale při jediné příležitosti, kdy jsem se zmínila o tom, že bych na to chtěla použít peníze ze svého svěřeneckého fondu, se matka rozplakala, ronila skutečné slzy. „Na tohle jsme ti ty peníze nedávali, Eugenie. Abys za ně bydlela v jakési ubytovně plné divných pachů z kuchyně a punčoch visících z oken. A až ti ty peníze dojdou, tak co? Z čeho budeš žít?“ Pak si na hlavu dala studený obklad a šla si na zbytek dne lehnout.

A teď svírá zábradlí a čeká, jestli udělám to samé, co pro svou záchranu udělala tlustá Fanny Peatrowová. Moje vlastní matka na mě zírá, jako bych pro ni byla naprostou záhadou, kvůli svému vzhledu, výšce, vlasům. Mám neuvěřitelně krepaté vlasy. Jsou divné, spíše než vlasy připomínají ochlupení, navíc jsou téměř bílé a lámou se jako seno. Mám světlou pleť, jakou někteří označují za smetanovou, ale když se tvářím vážně, což dělám v podstatě neustále, působí téměř mrtvolně. Kořen nosu mi zdobí malý chrupavčitý hrbol. Ale oči mám chrpově modré, po matce. Říká se, že jsou na mém vzhledu to nejhezčí.

„Musíš vyhledávat situace, při nichž se můžeš seznámit s muži, kteří…“

„Mami,“ řeknu, protože chci ten rozhovor nějak ukončit, „bylo by to tak hrozné, kdybych si nikdy nenašla manžela?“

Matka si obejme nahé paže, jako by jí z té představy bylo chladno. „Ne. To neříkej, Eugenie. Vždyť já každý týden ve městě potkám dalšího muže, co měří přes sto osmdesát centimetrů, a pokaždé mě napadne: Kdyby se Eugenia trochu snažila…“ Přitiskne si ruku na žaludek, jako by jí ta myšlenka zhoršovala žaludeční vředy.

Zuju si boty bez podpatků a sejdu po schodech dolů z verandy. Matka na mě zavolá, ať se okamžitě zase obuju, a pohrozí mi trichoficií a encefalitidou přenášenou moskyty. Nevyhnutelnost smrti způsobené bosýma nohama. Smrti způsobené nepřítomností manžela. Přepadne mě stejný pocit vyřazení, jaký mě trápí od promoce před třemi měsíci. Zůstala jsem na místě, kam už nepatřím. Rozhodně ne sem k matce a tátovi, možná dokonce ani k Hilly a Elizabeth.

„… je ti třiadvacet. Já jsem v tvém věku už měla Carltona juniora,“ dodá matka.

Stojím pod růžově kvetoucí myrtou a dívám se na matku na verandě. Denivky už odkvetly. Brzy bude září.

Nebyla jsem hezké miminko. Když jsem se narodila, můj starší bratr Carlton se na mě podíval a na celý nemocniční pokoj prohlásil: „To není miminko, to je komár!“ A odtud pochází i má přezdívka Skeeter, komár. Byla jsem dlouhá, nohatá a neuvěřitelně hubená. Svými třiašedesáti centimetry jsem zlomila rekord porodnice Baptist Hospital. Přezdívka se stala ještě výstižnější, když mi později narostl špičatý zobákovitý nos. Matka se od té doby marně snaží všechny přesvědčit, aby mě oslovovali mým pravým jménem, Eugenia.

Paní Charlotte Boudreau Cantrelle Phelanová nemá přezdívky ráda.

V šestnácti jsem nebyla hezká, ale navíc jsem byla neuvěřitelně vysoká. Tak vysoká, že jsem při focení vždycky stála vzadu s kluky. Tak vysoká, že matka trávila večery povolováním sukní a prodlužováním rukávů svetrů. Uhlazovala mi vlasy kvůli tancům, k nimž mě stejně nikdy nikdo nevyzval, a dokonce mi tlačila na temeno hlavy, jako by mě tím mohla zmenšit zpět do let, kdy mi musela připomínat, abych stála rovně. Když mi bylo šestnáct, matka by mě raději viděla trpět smrtelným průjmem než stát rovně. Sama měřila sto dvaašedesát centimetrů a byla první vicemiss Jižní Karolíny. Rozhodla se, že v případě jako ten můj existuje pouze jediné řešení.

Rádce pro obstarávání manželů paní Charlotte Phelanové, pravidlo číslo jedna: pohledná, drobná dívka na sebe upozorňuje líčením a dobrým držením těla. Vysoká a nevýrazná svěřeneckým fondem.

Já měřila metr osmdesát, ale měla jsem na své jméno napsaných pětadvacet tisíc dolarů, a když v tom případný nápadník nebyl schopný objevit krásu, pak stejně nebyl dost chytrý na to, aby se mohl stát součástí rodiny.

Můj dětský pokoj je v horním patře domu mých rodičů. Jsou v něm bílé kované židle a na lištách růžoví andílci. Tapety zdobí mátově zelená poupata růží. Místnost je vlastně v podkroví s dlouhými zešikmenými stěnami, a tak na mnoha místech nemůžu stát rovně. Kvůli arkýřovému oknu působí kulatě. Nejenže mi matka každý druhý dne vykládá, že si musím najít manžela, nutí mě spát ve svatebním dortu.

Ale přesto je to moje útočiště. Proudí sem horko a hromadí se tu jako v horkovzdušném balonu, což ostatní moc neláká. Schody jsou úzké a rodičům se do nich špatně chodí. Naše bývalá hospodyně, Constantine, se na ty příkré schody mračila, jako by mezi sebou vedly válku. To byla jediná věc, která mi vadila na tom, že obývám horní patro domu, oddělovalo mě to od Constantine.

Tři dny po rozhovoru s matkou na verandě si na stole rozložím inzeráty místních novin nabízející zaměstnání. Matka mě celé dopoledne pronásleduje s novým přístrojem na narovnávání vlasů a táta sedí na verandě, vrčí a proklíná bavlníková pole, protože se rozpouštějí jako letní sníh. Déšť je totiž po nosatcích lískových asi ta nejhorší věc, která se může stát během sklizně. Ještě není ani září a už přišly podzimní lijáky.

V ruce mám červenou tužku a procházím si jediný, krátký sloupeček pod titulkem Nabídka zaměstnání: ženy.

Kenningtonský obch. dům hledá obch. asistentku, s dobrými způsoby a úsměvem!

Požaduje se dobře vypadající mladá sekretářka. Psaní na stroji není nutné. Volejte p. Sanderse. Panebože, když nechce, aby psala na stroji, tak co po ní asi tak bude chtít?

Hledá se začínající stenografka, A. K. Percy a Gray, 1,25 dolaru za h. Tenhle je nový. Zakroužkuju si ho.

Nikdo nemůže tvrdit, že jsem se na Ole Miss poflakovala. Zatímco mé kamarádky pily rum s kolou na večírcích Fí delta théta a cpaly se do matčiných korzetů, já seděla ve studovně a hodiny psala – většinou práce do školy, ale také povídky, špatnou poezii, epizody do seriálu, reklamní slogany, stížnosti, žádosti o výkupné, milostné dopisy, klukům, s nimiž jsem chodila do třídy, ale nikdy jsem se je neodvážila oslovit, a nic z toho jsem nikdy neodeslala. Jasně, snila jsem o tom, že půjdu na rande s fotbalistou, ale můj největší sen byl, že jednou napíšu něco, co si lidé budou doopravdy číst.

Na konci čtvrťáku jsem se ucházela o jediné místo, ale doopravdy dobré, protože bylo skoro tisíc kilometrů od Mississippi. Nacpala jsem dvaadvacet čtvrťáků do telefonního automatu, abych se informovala o redaktorské pozici v nakladatelství Harper & Row na 33. ulici na Manhattanu. Inzerát jsem našla v New York Times v univerzitní knihovně. Životopis jsem jim poslala ještě ten den. V záchvatu naděje jsem dokonce zavolala na inzerát nabízející pronájem bytu na 85. východní ulici, byl to jednopokojový byt s přenosným vařičem za pětačtyřicet dolarů měsíčně. V Delta Airlines mi oznámili, že jednorázová letenka na letiště Idlewild stojí třiasedmdesát dolarů. Nenapadlo mě ucházet se o více volných míst najednou a z nakladatelství se mi vůbec neozvali.

Přesunu oči k titulku NABÍDKA ZAMĚSTNÁNÍ: MUŽI. Zde jsou minimálně čtyři sloupečky plné bankovních manažerů, účetních, úvěrářů, třídičů bavlny. V této části stránky A. K. Percy & Gray nabízí začínajícímu stenografovi o padesát centů za hodinu víc.

„Paní Skeeter, máte telefon,“ zavolá na mě pod schody Pascagoula.

Sejdu dolů k jedinému telefonu v domě. Pascagoula mi podá sluchátko. Je malá jako dítě, neměří ani sto padesát centimetrů, a černá je jako noc. Má kudrnaté vlasy a bílou uniformu si musela upravit, aby padla na její krátké paže a nohy.

„Volá vám paní Hilly,“ řekne a mokrou rukou mi předá sluchátko.

Sednu si k bílému železnému stolu. Kuchyně je velká, čtvercová a rozpálená. Černobílé kostky linolea jsou na některých místech popraskané a před dřezem ochozené. Uprostřed místnosti stojí nová stříbrná myčka nádobí a z kohoutku k ní vede hadice.

„Přijede příští víkend,“ oznámí mi Hilly. „V sobotu večer. Máš volno?“

„Musím se podívat do diáře,“ řeknu. V Hillyině hlase už není ani stopy po naší hádce v bridžovém klubu. Úplně mě nepřesvědčila, ale ulevilo se mi.

„Nemůžu uvěřit tomu, že k tomu konečně dojde,“ vyhrkne Hilly, protože se mě s bratrancem svého manžela snaží dát dohromady už měsíce. Obula se do toho, i když je pro mě až moc hezký, a navíc je synem zdejšího senátora.

„Nemyslíš, že bychom se měli nejdřív sejít?“ zeptám se. „Jako než půjdeme na opravdovou schůzku?“

„Nebuď nervózní. Budeme s Williamem celou dobu s vámi.“

Vzdychnu. Ta schůzka už byla dvakrát zrušena. Můžu jen doufat, že to dopadne stejně. Ale přesto mě těší, že Hilly tolik věří tomu, že někdo jako on by se mohl zajímat o někoho, jako jsem já.

„Jo a potřebuju, aby ses u mě stavila pro ty poznámky,“ dodá Hilly. „Chci, aby se má iniciativa dostala do příštího věstníku a aby měla celou stranu hned vedle stránky s fotografiemi.“

Odmlčím se. „Ta záležitost s těmi záchody?“ I když to v bridžovém klubu navrhla teprve před několika dny, doufala jsem, že na to zapomněla.

„Jmenuje se to Iniciativa pro hygienu domácího personálu, Williame juniore, jestli okamžitě neslezeš, vytrhám ti vlasy, Yule May, pojď sem – a chci, aby vyšla už tento týden.“

Redaktorkou věstníku ligy jsem já. Ale Hilly je prezidentka. A snaží se mi říkat, co v něm mám otisknout.

„Uvidíme, nevím, jestli na ni ještě bude místo,“ zalžu.

Pascagoula se na mě od dřezu nenápadně podívá, jako by zaslechla, co mi Hilly říká. Dívám se na Constantinin záchod, který teď používá Pascagoula. Je u kuchyně. Dveře jsou pootevřené a já zahlédnu maličkou místnost s toaletou, splachovátko je nahoře, kolem žárovky visí nažloutlé plastové stínidlo. Do malého rohového umyvadélka se vejde tak sklenice vody. Nikdy jsem nebyla uvnitř. Když jsme byli malí, matka vyhrožovala, že jestli někdy půjdeme na Constantinin záchod, dostaneme na zadek. Constantine mi chybí jako ještě nikdo v životě.

„Tak si na to místo udělej,“ nařídí mi Hilly, „protože to je zatraceně důležité.“

Constantine bydlela asi kilometr a půl od domu v malé černošské čtvrti nazývané Hotstack, kde kdysi bývala dehtárna. Cesta do Hotstacku vede podél severní strany naší farmy a barevné děti po ní odjakživa chodí, hrají si, kopou do červeného prachu a míří na velkou okresní silnici 49, aby tam stopovaly.

Když jsem byla malá, taky jsem po té cestě chodila. Jestliže jsem hodně prosila a učila se katechismus, matka mi někdy dovolila jít v pátek odpoledne s Constantine domů. Po dvaceti minutách pomalé chůze jsme prošly kolem obchodu s levným zbožím, pak kolem potravin, které měly vzadu výběh pro slepice, minuly jsme desítky omšelých domů s plechovými střechami a šikmými verandami, pak také jeden žlutý, kde se prý tajně prodávala whisky. Bavilo mě ocitat se v tak odlišném světě a až nepříjemně jsem si uvědomovala, jak dobré mám boty a jak čisté jsou bílé propínací šaty, které mi Constantine předtím vyžehlila. Čím blíže jsme byly Constantininu domu, tím více se usmívala.

„Ahoj, Carle Birde,“ volala Constantine na muže prodávajícího lékořici, který sedával v houpacím křesle na korbě své dodávky. Kolem sebe měl pytle sasafrasu a lékořice připravené k prodeji. Když jsme se v nich chvilku přehrabovaly, Constantine se začalo hroutit celé tělo a uvolňovat klouby. Constantine nebyla jen vysoká, ale také zavalitá. Navíc měla široké boky a neustále ji bolela kolena. Na pařezu u domu si do pusy dala žvýkací tabák Happy Days a šťávu vyplivovala přímo před sebe. Někdy mi dovolila se na černý prášek v kulaté plechovce podívat, ale říkala: „Hlavně o tom nesmíš povědět mamince.“

Na cestě vždy leželi psi, s prázdným žaludkem a vyhublí. Z verandy na nás volala mladá černoška jménem Kousanec. „Paní Skeeter! Pozdravujte ode mě tátu. Řekněte mu, že se mám dobře.“ Tak ji totiž před lety pojmenoval právě můj táta. Jel kolem a všiml si, jak na malou černou holčičku útočí vzteklá kočka. „Ta kočka ji málem snědla,“ líčil mi později. Kočku zabil, holčičku odnesl k lékaři a zaplatil jí jednadvacet injekcí proti vzteklině.

O chvíli později jsme se dostaly ke Constantininu domu. Měl tři místnosti bez koberců a já se dívala na jedinou fotku, která tam byla, bílé holčičky, o niž se dvacet let starala v Port Gibsonu. Byla jsem si poměrně jistá, že o Constantine vím všechno – měla jednu sestru a vyrůstala na malé farmě v Corinthu v Mississippi. Oba rodiče už zemřeli. Zásadně nejedla vepřové, oblečení měla velikosti šestačtyřicet a boty velikosti dvaačtyřicet. Ale vždycky jsem se dívala na tu usměvavou holčičku na fotce, trochu jsem žárlila a přemýšlela, proč tam nemá i mojí fotku.

Někdy si se mnou přišly hrát dvě holčičky ze sousedního domu, Mary Nell a Mary Roan. Byly tak černé, že jsem je od sebe neuměla rozeznat, tak jsem oběma říkala jen Mary.

„Buď hodná na ty barevné holčičky, až tam budeš,“ řekla mi jednou matka a já si vzpomínám, jak jsem se na ni nechápavě podívala a zeptala se: „A proč bych neměla?“ Ale matka mi to nikdy nevysvětlila.

Asi tak po hodině vždycky přijel táta, vystoupil a podal Constantine dolar. Constantine ho ani jednou nepozvala dovnitř. Dokonce i já jsem tenkrát chápala, že jsme na Constantinině půdě a že u sebe doma se už nemusí kvůli nikomu přetvařovat. Pak mi táta dovolil jít do obchodu pro barevné, koupit si studené pití a lízátko.

„Neříkej mamince, že jsem dal Constantine nějaké peníze navíc.“

„Jasně, tati,“ slíbila jsem. To bylo zřejmě jediné tajemství, které jsme s tátou mezi sebou měli.

Poprvé mi někdo řekl, že jsem ošklivá, ve třinácti. Byl to bohatý kamarád mého bratra Carltona, který k nám přijel, aby si spolu v polích zastříleli.

„Proč brečíš, děvče?“ zeptala se mě v kuchyni Constantine.

Vyprávěla jsem jí, co mi ten kluk řekl, a po tvářích mi stékaly slzy.

„No a jsi?“

Zamrkala jsem a přestala plakat. „Co jestli jsem?“

„Podívej se, Eugenie,“ protože Constantine jako jediná občas dodržovala matčino pravidlo. „Ošklivý můžou bejt lidi jen zevnitř. Ošklivý jsou krutý a zlý lidi. Jsi snad taková?“

„Já nevím. Asi ne,“ popotáhla jsem.

Constantine se posadila vedle mě ke kuchyňskému stolu. Uslyšela jsem praskání jejích oteklých kloubů. Vtiskla mi palec do dlaně, což, jak jsme obě věděly, znamenalo: Dobře mě poslouchej.

„Každý ráno, dokud nebudeš ležet v hrobě, budeš muset udělat takovýhle rozhodnutí.“ Constantine seděla tak blízko u mě, že jsem viděla její černé dásně. „Zeptáš se sama sebe: Budu věřit tomu, co o mně dneska řekli ti hlupáci?“

Nepřestávala mi palcem tlačit do dlaně. Přikývla jsem, že chápu. Byla jsem dost chytrá na to, abych poznala, že tím myslí bílé lidi. A i když mi dál bylo smutno a věděla jsem, že jsem doopravdy ošklivá, poprvé se mnou promluvila, jako bych kromě bílého dítěte své matky byla i něco víc. Celý život mi někdo říkal, co si mám myslet o politice, o chování k černochům, o svém postavení dívky. Ale když mi Constantine do ruky tiskla palec, došlo mi, že si vlastně můžu vybrat, čemu budu věřit.

Constantine u nás v domě začínala pracovat v šest ráno, během sklizně chodila v pět. Tak tátovi ještě před odchodem na pole mohla udělat ty jeho sušenky a omáčku. Téměř každý den, když jsem se probudila, stála už v kuchyni a v rádiu na kuchyňském stole vysílali kazatele Greena. Jakmile mě spatřila, usmála se: „Dobré ráno, krásko!“ Pak sem si sedla ke kuchyňskému stolu a vyprávěla jí o tom, co se mi zdálo. Tvrdila, že sny předpovídají budoucnost.

„Byla jsem na půdě a dívala se na farmu,“ povídala jsem jí. „Viděla jsem vrcholky stromů.“

„Bude z tebe mozkový chirurg! Půda domu znamená hlavu.“

Matka snídala brzy ráno v jídelně, pak se přesunula do odpočívárny, kde vyšívala nebo psala dopisy misionářům do Afriky. Ze svého zeleného ušáku viděla, kam kdo v domě jde. Bylo až šokující, kolika věcí na mém vzhledu si byla schopná všimnout za ten zlomek vteřiny, než jsem prošla kolem jejích dveří. Vždycky jsem pospíchala, protože jsem si připadala jako terč, do něhož matka vrhá své šipky.

„Eugenie, dobře víš, že v tomhle domě se nesmí žvýkat.“

„Eugenie, tu skvrnu si vyčisti alkoholem.“

„Eugenie, běž nahoru a sčesej si ty vlasy, co kdyby přišla nějaká neohlášená návštěva?“

Zjistila jsem, že ponožky jsou nenápadnější než boty. Naučila jsem se chodit zadním vchodem. Naučila jsem se nosit klobouk nebo si při procházení zakrývat obličej rukama. Ale hlavně jsem se naučila zůstávat v kuchyni.

Na Longleaf se letní měsíce dokázaly táhnout celé roky. Kamarádky ke mně nechodily každý den – žili jsme moc daleko od města na to, abychom měli nějaké bílé sousedy. Hilly s Elizabeth se ve městě každý víkend vzájemně navštěvovaly, já však mohla u někoho přespávat nebo si zvát návštěvy jen jednou za čtrnáct dnů. Na to jsem si hodně stěžovala. Někdy jsem Constantine považovala za samozřejmost, ale nejspíš mi většinu času bylo jasné, jak velké štěstí mám, že tu je.

Když mi bylo čtrnáct, začala jsem kouřit. Cigarety jsem si tajně brala z Carltonovy krabičky marlborek, kterou měl schovanou v prádelníku. Už mu bylo skoro osmnáct a nikomu nevadilo, že léta kouří kdekoli po domě nebo s tátou na polích. Táta někdy kouřil dýmku, ale ne cigarety, a matka nekouřila vůbec, i když většina jejích kamarádek ano. Matka mi řekla, že nesmím kouřit až do sedmnácti.

Tak jsem utíkala na zadní zahradu, kde jsem sedávala na houpačce z pneumatiky, schovaná pod obrovským dubem. Nebo jsem se pozdě v noci vykláněla z okna svého pokoje a kouřila. Matka měla oči jako ostříž, ale neměla vůbec čich. Zato Constantine na to přišla okamžitě. Přimhouřila oči, mírně se usmála, ale nic neříkala. Když matka zamířila na zadní verandu a já zrovna kouřila za stromem, Constantine vyběhla ven a bouchala násadou koštěte do zábradlí u železného schodiště.

„Co to děláš, Constantine?“ ptala se matka, ale já už mezitím stihla cigaretu uhasit a nedopalek schovat do dutiny ve stromě.

„Jen tu čistím to starý koště, paní Charlotte.“

„Tak si najdi nějaký tišší způsob. Eugenie, ty jsi snad přes noc vyrostla o další centimetr! Co si s tebou počnu? Jdi si… obléknout nějaké šaty, které ti padnou.“

„Ano, paní,“ řekly jsme s Constantine zároveň a pak jsme se jedna na druhou nenápadně usmály.

Bylo báječné mít někoho, s kým člověk mohl sdílet tajemství. Kdybych měla bratra nebo sestru, kteří by mi byli věkově bližší, asi by to bylo podobné. Ale nešlo jen o kouření a kličkování před matkou. Šlo také o to, že jsem měla člověka, který se na mě podíval poté, co se moje vlastní matka málem zhroutila při pohledu na to, jak jsem vysoká, krepatá a divná. Někoho, jehož oči jednoduše a beze slov říkaly: Se mnou jsi v bezpečí.

Ale nevedly jsme spolu jen sladké řeči. Když mi bylo patnáct, ukázala na mě nová holka ve třídě a zeptala se: „Kdo je ta žirafa?“ Dokonce i Hilly musela potlačovat úsměv, zatímco mě odváděla pryč, jako bychom ji neslyšely.

„Jak jsi vysoká, Constantine?“ zeptala jsem se a nedokázala jsem potlačit slzy.

Constantine přimhouřila oči. „Jak vysoká jsi ty?“

„Sto osmdesát,“ rozplakala jsem se. „Už jsem větší než trenér basketbalového družstva.“

„No, já mám sto pětaosmdesát, takže se přestaň litovat.“

Constantine byla jediná žena, které jsem se dívala do očí s mírně zakloněnou hlavou.

Kromě výšky vás na Constantine jako první upoutaly oči. Byly světle hnědé, měly neobvyklou medovou barvu a kontrastovaly s její tmavou pletí. Nikdy předtím jsem u černocha neviděla světle hnědé oči. O Constantine by se vlastně dalo říct, že na sobě měla nekonečné množství odstínů hnědé. Lokty měla úplně tmavé, v zimě pokryté bílým prachem. Kůže na pažích, krku a v obličeji byla jako tmavý eben. Dlaně byly naoranžovělé, proto jsem musela myslet na to, jakou barvu má její chodidlo, ale nikdy jsem ji neviděla bosou.

„Tenhle víkend tu budeme jen ty a já,“ oznámila mi s úsměvem.

Matka s tátou totiž vezli Carltona, aby se podíval na univerzity LSU a Tulane. Můj bratr měl jít příští rok na vysokou. To ráno jí táta přinesl postel do kuchyně vedle jejího záchodu. Tam spala vždycky, když u nás zůstávala přes noc.

„Pojď se podívat, co tu máme,“ vyzvala mě a ukázala na úklidovou komoru. Když jsem ji otevřela, našla jsem v její tašce puzzle s pěti sty dílky a obrázkem Mount Rushmore. Kdykoli u nás zůstávala, byla to naše nejoblíbenější zábava.

Ten večer jsme hodiny seděly, chroupaly buráky a probíraly se dílky vysypanými na kuchyňském stole. Venku zuřila bouřka, uvnitř bylo útulno a my v klidu sestavovaly okraje. Žárovka v kuchyni se ztlumila a potom se zase rozzářila

„Kterej je tenhle?“ zeptala se Constantine a přes brýle s černými obroučkami zkoumala krabici od puzzle.

„To je Jefferson.“

„Jo, jasně. A co tenhle?“

„To je…“ sklonila jsem se k ní. „Podle mě je to… Roosevelt.“

„Já poznám jenom Lincolna. Vypadá jako můj táta.“

Zarazila jsem se s dílkem puzzle v ruce. Bylo mi čtrnáct a ještě jsem nedostala horší známku než dvojku. Byla jsem chytrá, ale také náležitě naivní. Constantine odložila krabici a znovu se zadívala na dílky.

„Protože tvůj táta byl tak… vysoký?“ zeptala jsem se.

Zasmála se. „Protože můj táta byl bílej. Vysoká jsem po mámě.“

Odložila jsem dílek. „Tvůj… táta byl bílý a máma… barevná?“

„Jo,“ řekla a usmála se, protože našla dva dílky, co k sobě patřily. „Koukni na to, mám dvojici.“

Měla jsem tolik otázek. Kdo to byl? Kde žil? Věděla jsem, že nebyl s Constantininou matkou ženatý, protože to bylo nezákonné. Vzala jsem si cigaretu ze zásob, co jsem si přinesla ke stolu. Bylo mi čtrnáct, ale když jsem si zapálila, připadala jsem si neuvěřitelně dospěle. Sotva jsem to udělala, světlo nad našimi hlavami se ztlumilo na mdlou špinavou hnědou a začalo tiše bzučet.

„Můj táta mě miloval. Vždycky říkal, že mě má ze všech nejradši.“ Pohodlně se usadila. „Chodil k nám každou sobotu odpoledne a jednou mi přinesl deset stužek do vlasů, deseti různejch barev. Přivezl mi je z Paříže, byly z japonskýho hedvábí. Sedávala jsem mu na klíně od chvíle, kdy přišel, až do chvíle, kdy musel odejít. Máma pouštěla na gramofonu, co jí přivezl, Bessii Smithovou a já s tátou zpívala:

It’s mighty strange, without a doubt

Nobody knows when you’e down and out

(Nepochybně je to zvláštní, že nikdo nepozná, kdy jste na dně.)

Poslouchala jsem s vykulenýma očima. Její hlas mě v šeru celou naplňoval. Kdyby čokoláda měla zvuk, určitě by zněla jako Constantinin hlas při zpěvu. Kdyby zpěv měl barvu, určitě by byla čokoládová.

„Jednou jsem naříkala, celá plná křivdy, asi jsem měla spoustu důvodů, proč bejt smutná: byla jsem chudá, tekla nám jen studená voda, měla jsem špatný zuby, už ani nevím. Ale on mě vzal za hlavu, přitiskl mě k sobě a dlouho mě takhle držel. Když jsem pak hlavu zvedla, on taky brečel a… dělal to samé, co teď dělám tobě, abys věděla, že to myslím vážně. Tiskl mi palec do dlaně a říkal… že je mu to líto.“

Seděly jsme tam, zíraly na puzzle. Matka by nechtěla, abych věděla o tom, že Constantinin otec byl bílý a že se jí omlouval za to, jak se věci mají. O něčem takovém jsem neměla vědět. Cítila jsem se, jako by mi Constantine dala dar.

Dokouřila jsem a uhasila cigaretu ve stříbrném popelníku pro hosty. Světlo znovu zesílilo. Constantine se na mě usmála a já jí úsměv oplatila.

„Jak to, že jsi mi o tom ještě nikdy neřekla?“ divila jsem se a dívala se do jejích světle hnědých očí.

„Nemůžu ti přece říkat úplně všechno, Skeeter.“

„Ale proč?“ Ona o mně věděla úplně všechno, i o mé rodině. Proč bych před ní měla mít nějaké tajemství?

Zírala na mě a já viděla ten hluboký černý smutek v její duši. Po chvíli řekla. „Některé věci si prostě musím nechat sama pro sebe.“

Když jsem na univerzitu měla odjet já, matka si mohla oči vyplakat, zatímco jsme s tátou odjížděli naším náklaďákem. Ale já jsem si připadala volná. Opouštěla jsem farmu a matčinu věčnou kritiku. Měla jsem chuť se jí zeptat: Nejsi ráda? Neulevilo se ti, že už si o mě každý den nemusíš dělat takové starosti? Ale matka vypadala zoufale.

Byla jsem nejšťastnější člověk na kolejích pro prváky. Jednou týdně jsem psala Constantine, popisovala jí svůj pokoj, hodiny, studentský klub. Musela jsem jí dopisy posílat na farmu, protože do Hotstacku poštu nedoručovali, a musela jsem věřit tomu, že je matka neotevře. Dvakrát měsíčně mi Constantine odpovídala na pergamenovém papíru, který se skládal jako obálka. Měla velký a úhledný rukopis, jen řádky zvláštním způsobem uhýbaly dolů. Popisovala mi všechny obyčejné detaily z Longleaf: Trápí mě bolavý záda, ale ještě horší jsou ty nohy. nebo Vyskočil mi mixér z mísy a lítal po celý kuchyni, kočka zařvala a utekla pryč. Od tý doby jsem ji neviděla. Psala mi, že táta má nastydlé průdušky a že do jejího kostela přijede promluvit Rosa Parksová. Často chtěla vědět, jestli jsem šťastná, a chtěla slyšet proč. Naše dopisy byly jako dlouhý rozhovor, jedna druhé jsme odpovídaly na otázky, v rozhovoru jsme pak pokračovaly i osobně o vánočních svátcích a letních prázdninách.

V matčiných dopisech se psalo: Nezapomeň se modlit, a Nenos vysoké podpatky, protože jsi v nich moc velká. A byl k nim připojený šek na pětatřicet dolarů.

V dubnu čtvrtého ročníku mi od Constantine přišel dopis, v němž stálo: Mám pro tebe překvapení, Skeeter. Jsem z toho tak rozrušená, že to nemůžu vydržet. Tak se mě na to nevyptávej. Uvidíš sama, až se vrátíš domů.

Blížily se závěrečné zkoušky. Do promoce mi zbýval pouhý měsíc. A žádný další dopis jsem už od Constantine nedostala.

Promoci na Ole Miss jsem si nechala ujít. Všechny blízké kamarádky školu nedokončily, protože se vdaly, a já neviděla žádný smysl v tom, nutit mámu s tátou jet tři hodiny jen proto, aby mě viděli jít si pro diplom, když matka ve skutečnosti chtěla jediné, vidět mě, jak jdu před oltář. Z Harper & Row se mi zatím neozvali, takže jsem místo kupování letenky do New Yorku jela zpátky do Jacksonu v buicku druhačky Kay Turnerové, mačkala jsem se vepředu se svým psacím strojem u nohou a s jejími svatebními šaty mezi námi. Kay Turnerová se příští měsíc měla vdát za Percyho Stanhopea. Tři hodiny jsem musela poslouchat o jejích potížích s příchutěmi dortů.

Když jsem dorazila domů, matka udělala krok dozadu, aby si mě důkladně prohlédla. „No, tvá pleť vypadá úžasně,“ prohlásila, „ale ty vlasy…“ Vzdychla a zakroutila hlavou.

„Kde je Constantine?“ zeptala jsem se. „V kuchyni?“

A matka mi, jako by říkala předpověď počasí, oznámila: „Constantine tu už není zaměstnaná. Teď pojďme vybalit všechny ty kufry, ať si nezničíš oblečení.“

Obrátila jsem se a vytřeštila jsem na ni oči. Myslela jsem, že jsem jí musela špatně rozumět. „Co jsi to říkala?“

Matka se napřímila a uhladila si šaty. „Constantine je pryč, Skeeter. Šla bydlet k příbuzným do Chicaga.“

„Ale… proč? V dopisech se mi o žádném Chicagu nezmiňovala.“ Bylo mi jasné, že tohle nebylo to její překvapení. Tak hroznou zprávu by mi sdělila okamžitě.

Matka se zhluboka nadechla a ještě víc se napřímila. „Nařídila jsem Constantine, aby ti o svém odchodu nepsala. Takhle uprostřed závěrečných zkoušek. Co kdybys neuspěla a musela tam zůstat ještě rok? Vždyť čtyři roky na vysoké škole jsou až až.“

„A ona… souhlasila? Že mi o tom nenapíše?“

Matka se odvrátila a vzdychla. „Probereme to později, Eugenie. Teď pojď do kuchyně, abych ti mohla představit novou hospodyni, Pascagoulu.“

Ale já za matkou do kuchyně nešla. Zírala jsem na své kufry z koleje a děsila mě představa, že je tady budu muset vybalit. Dům mi připadal obrovský a prázdný. Venku se z pole ozýval kombajn.

V září jsem se vzdala naděje, že se mi někdy ozvou z Harper & Row, ale také jsem přestala hledat Constantine. Nikdo o ní nic nevěděl a netušili ani, jak bych se s ní mohla spojit. Nakonec jsem se lidí přestala ptát, proč Constantine odešla. Vypadalo to, jako by prostě zmizela. Musela jsem se smířit s tím, že Constantine, má jediná spojenkyně, mě opustila a já s těmito lidmi budu muset bojovat sama.

KAPITOLA 6

Jedno horké zářijové ráno se vzbudím ve své dětské posteli, nazuju si páskové sandály, které mi můj bratr Carlton přivezl z Mexika. Podle všeho pánské, protože nohy mexických dívek určitě nedosahují velikosti jednačtyřicet. Matka je nenávidí a tvrdí, že vypadají příšerně.

Přes noční košili si přehodím jednu ze starých tátových zapínacích košil a vyklouznu ven. Matka je na zadní verandě s Pascagoulou a Jamesem a vylupují ústřice.

„Negra s negerkou nemůžeš nechat bez dozoru,“ pošeptala mi matka kdysi. „Není to jejich chyba, prostě si nemůžou pomoct.“

Sejdu ze schodů pro výtisk Kdo chytá v žitě, který jsem si objednala na dobírku. Zásadně si objednávám zakázané knihy od jednoho kalifornského obchodníka na černém trhu. Vycházím z toho, že když stát Mississippi tyhle knihy zakazuje, musí být dobré. Než se dostanu až na konec příjezdové cesty, sandály i kotníky mám pokryté jemným žlutým prachem.

Po obou stranách se na mě výhrůžně dívají zelená bavlníková pole plná paliček. O zadní pole táta přišel kvůli dešťům minulý měsíc, ale většina vykvetla nezasažená. Listy začínají hnědnout od defoliantu a já tu chemikálii stále ještě cítím ve vzduchu. Na okresní cestě nejsou žádná auta. Otevřu schránku.

A tam pod matčiným Dámským domácím žurnálem najdu dopis adresovaný slečně Eugenii Phelanové. Červené plastické písmo v rohu obálky ukazuje, že dopis přišel z nakladatelství Harpers & Row. Okamžitě obálku roztrhám přímo tam na cestě, kde stojím ve své dlouhé noční košili a tátově staré haleně od Brooks Brothers.

4. září, 1962

Milá slečno Phelanová,

odpovídám Vám osobně na Vámi zaslaný životopis, protože mi připadá obdivuhodné, že se mladá dáma bez jakékoli praxe chce ucházet o místo redaktorky v tak prestižním nakladatelství, jako je to naše. Pro podobné místo je nutná minimálně pětiletá praxe v oboru. Kdybyste se alespoň trochu informovala, snadno byste to zjistila.

Protože jsem sama kdysi byla ctižádostivou mladou dámou, rozhodla jsem se, že Vám trochu poradím: jděte do Vašich místních novin a sežeňte si nějaké startovací místo. V dopise se zmiňujete o tom, „že nesmírně ráda píšete.“ Když zrovna nebudete muset kopírovat na cyklostylu nebo vařit šéfovi kávu, rozhlížejte se a pište. Neztrácejte čas všedními tématy. Pište o tom, co vás znepokojuje, zvláště pokud to všechny ostatní nechává chladnými.

Se srdečným pozdravem,

Elaine Steinová, šéfredaktorka oddělení knih pro dospělé

A pod dopis psaný na stroji bylo ručně dopsáno:

P. S. A myslíte-li to skutečně vážně, mileráda se podívám na Vaše nejlepší nápady a řeknu Vám svůj názor. Nabízím Vám to z jediného důvodu, slečno Phelanová, a to proto, že kdysi dávno někdo to samé udělal pro mě.

Po okresní cestě jede nákladní auto plné bavlny. Černoch na místě spolujezdce se vyklání a zírá. Úplně jsem zapomněla, že jsem bílá a stojím tu v tenké noční košilce. Právě mi přišel dopis, možná dokonce povzbuzení, a to z New Yorku. Vyslovím to jméno nahlas: „Elaine Steinová.“ Ještě nikdy jsem se nesetkala s žádným Židem.

Běžím zpátky po příjezdové cestě a snažím se, aby se mi dopis v ruce moc netřásl. Nechci, aby se zmuchlal. Utíkám do schodů, zatímco matka křičí, ať si zuju ty příšerné mexické pánské boty. Pustím se do práce a zapisuju si všechno, co mě v životě trápí, zvláště ty věci, které zjevně nikoho jiného z míry nevyvádějí. Slova Elaine Steinové mi proudí žilami a já píšu co možná nejrychleji. Ukáže se, že je to neuvěřitelně dlouhý seznam.

Druhý den jsem připravená poslat Elaine Steinové první dopis, uvádím v něm soupis témat, která jsou podle mě vhodná pro zpracování v novinách: převládající negramotnost v Mississippi; vysoký počet nehod, které v naší zemi způsobí opilí řidiči; omezené pracovní příležitosti pro ženy.

Teprve když ten dopis odešlu, uvědomím si, že jsem asi vybrala myšlenky, které měly připadat zajímavé jí, já se však o ně moc nezajímám.

Zhluboka se nadechnu a otevřu těžké skleněné dveře. Něžný malý zvoneček mi cinkne na pozdrav. Už ne tak něžná recepční se na mě podívá. Je obrovská a na malé dřevěné židli se jí musí sedět hrozně nepohodlně. „Vítejte v Jacksonském deníku. Jak vám mohu pomoci?“

Schůzku jsem si domluvila předevčírem, ani ne hodinu od chvíle, kdy jsem si přečetla dopis od Elaine Steinové. Požádala jsem o pohovor na jakékoli místo, které právě mají volné. K mému velkému překvapení mě pozvali už takhle brzy.

„Mám schůzku s panem Goldenem, prosím.“

Recepční se v širokých šatech odkolébá dozadu. Snažím se nějak uklidnit své třesoucí se ruce. Nakouknu otevřenými dveřmi do malé místnosti obložené dřevem. Uvnitř čtyři muži v oblecích ťukají do strojů a píší tužkami. Jsou ohnutí, unavení a tři z nich mají jen poslední zbytky vlasů. Místnost je plná cigaretového kouře.

Recepční znovu vyjde, mávne na mě, abych ji následovala. V ruce drží cigaretu. „Pojďte dozadu.“ Přes obrovskou nervozitu dokážu myslet jen na staré školní pravidlo: Chí omega nikdy s cigaretou nechodí. Projdu za ní kouřovým oparem mezi stoly zírajících mužů až do vnitřní kanceláře.

„Rychle za sebou zavřete,“ vykřikne pan Golden, jakmile otevřu a vstoupím dovnitř. „Ať se sem nedostane ten zatracený kouř.“

Pan Golden stojí za stolem. Je asi o patnáct centimetrů menší než já, upravený a mladší než moji rodiče. Má dlouhé zuby a pohrdavý úsměv, kvůli napomádovaným černým vlasům vypadá zlověstně.

„Slyšela jste o tom?“ oboří se na mě. „Minulý týden oznámili, že cigarety nás mohou zabít.“

„To jsem neslyšela,“ přiznám se a tajně doufám, že to nebylo na titulní straně jeho novin.

„Sakra, znám stoletý negry, co vypadají mladší než ti pitomci vedle.“ Znovu se usadí, ale já dál stojím, protože v místnosti nejsou žádné další židle.

„Dobrá, tak ukažte, co máte.“ Podám mu životopis a vzorové články, které jsem napsala na škole. Vyrůstala jsem s Deníkem položeným na našem kuchyňském stole, otevřeným na zprávách pro zemědělce nebo na místní sportovní stránce. Sama jsem si na jeho přečtení většinou čas nenašla.

Pan Golden se na mé články nejen dívá, on jim červenou tužkou dělá korekturu. „Tři roky redaktorka středoškolských novin. Dva roky redaktorka v Rebelovi, tři roky redaktorka studentského klubu Chí omega, studovala angličtinu a žurnalistiku, promovala čtvrtá v ročníku… Sakra, holka,“ procedí skrz zuby, „užila jste si vůbec nějakou zábavu?“

Odkašlu si. „Je… je to důležité?“

Podívá se na mě. „Jste hrozně vysoká, ale pěkná holka jako vy by přece mohla randit s celým basketbalovým družstvem.“

Vytřeštím na něj oči. Nevím, jestli si ze mě utahuje, nebo mi skládá poklonu.

„Uklízet asi umíte…“ Podívá se na mé články a zuřivě je proškrtá červenou tužkou.

Okamžitě mi zrudne obličej. „Uklízet? Já tu přece nechci uklízet. Já chci psát.“

Cigaretový kouř sem začíná pronikat pod dveřmi. Jako by celá redakce hořela. Připadám si hloupá, protože mě napadlo, že sem můžu jen tak přijít a dostat místo novinářky.

Hlasitě vzdychne, podá mi tlustou složku papírů. „Asi nám budete vyhovovat. Slečna Myrna nás nechala ve štychu, vypila lak na vlasy nebo něco takového. Přečtěte si ty články, odpovědi pište v jejím stylu, aby nikdo nepoznal rozdíl.“

„Já… cože?“ Beru si od něj složku, protože netuším, co jiného bych mohla dělat. Nemám tušení, kdo tahle slečna Myrna může být. Položím mu jedinou bezpečnou otázku, která mě napadne: „Kolik… jste říkal, že platíte?“

Přejede mě nečekaně oceňujícím pohledem, od rovných bot po uhlazený účes. Nějaký skrytý instinkt mi napoví, abych se usmála a rukou si pročísla vlasy. Připadá mi to směšné, ale stejně to udělám.

„Osm dolarů každé pondělí.“

Přikyvuju a snažím se vymyslet způsob, jak se ho zeptat na náplň práce, aniž bych se tím prozradila.

Nakloní se ke mně. „Víte přece, kdo je slečna Myrna, že?“

„Jistě. My… holky ji poctivě čteme,“ lžu a znovu na sebe dlouze zíráme, až někde v dálce třikrát zazvoní telefon.

„Co je? Osm vám nestačí? Proboha, ženská, tak jděte zadarmo čistit záchod manželovi.“

Kousnu se do rtu, ale než ze sebe něco dostanu, obrátí oči v sloup.

„Dobrá, tak deset. Články potřebuju ve čtvrtek. A když se mi nebude líbit váš styl, neotisknu to a taky vám nezaplatím.“

Vezmu si složku a poděkuju mu víc, než bych asi měla. Už mě nevnímá, zvedne telefon a začne do něj mluvit, ještě než vyjdu ze dveří. Když dojdu k autu, sesunu se na měkkou kůži cadillaku. Sedím tam, usmívám se a procházím si stránky ve složce.

Právě jsem dostala práci.

Domů přijdu tak vzpřímená, jak jsem naposledy stála ve dvanácti, než začal můj růstový spurt. Naplňuje mě hrdost. I když mi každá buňka v mozku radí, abych to neříkala matce, nějak si nemůžu pomoct. Běžím do odpočívárny a vyprávím jí úplně všechno o tom, jak jsem dostala místo a mám jako slečna Myrna psát týdenní sloupek rad pro péči o domácnost.

„To je ale ironie.“ Vzdychne, jako by byl život v takových podmínkách přímo nesnesitelný. Pascagoula jí dolije ledový čaj.

„Aspoň je to nějaký začátek,“ řeknu.

„Začátek čeho? Udělování rad o udržování domova, když ani…“ Znovu vzdychne, pomalu a dlouze jako píchlá pneumatika.

Odvrátím se a napadne mě, jestli si ostatní ve městě budou myslet to samé. Všechna radost se postupně vytrácí.

„Eugenie, vždyť ty ani nevíš, jak se leští stříbro, natož pak abys mohla radit o tom, jak udržovat v čistotě dům.“

Přitisknu si složku k hrudníku. Má pravdu, na žádnou z těch otázek nebudu znát odpověď. Přesto jsem myslela, že na mě bude aspoň trochu hrdá.

„A navíc se při vysedávání u stroje s nikým neseznámíš, Eugenie, buď aspoň trochu rozumná.“

Hněv se mi rozlévá po celém těle. Znovu se napřímím. „Myslíš, že chci dál žít tady? S tebou?“ Zasměju se způsobem, který jí, jak doufám, ublíží.

Vidím, jak se jí v očích objevuje bolest. Po tom útoku stiskne rty. Ale já přesto necítím touhu vzít svá slova zpět, protože jsem konečně, konečně, řekla něco, čemu naslouchá.

Stojím tam a odmítám odejít. Chci slyšet, co na to řekne. Chci slyšet, až se mi omluví.

„Musím se tě… na něco zeptat, Eugenie.“ Afektovaně muchlá svůj kapesníček. „Jednou jsem četla o dívkách, co jsou v nějaké… nerovnováze a začnou je napadat takové… no, nepřirozené myšlenky.“

Nemám tušení, o čem to mluví. Dívám se na větrák na stropě. Někdo ho nastavil na příliš velkou rychlost. Klapity – klapity – klap…

„Tebe… přitahují… tě muži? Nemáš nepřirozené myšlenky o…“ Pevně zavře oči. „Dívkách nebo… ženách?“

Zírám na ni a přeju si, aby se ten stropní větrák utrhl a spadl na nás.

„Protože v tom článku se píše, že existuje lék, čaj z nějakého zvláštního kořene…“

„Mami,“ řeknu a taky zavřu oči. „Po holkách toužím asi tak stejně jako ty po… Jamesovi.“ Zamířím ke dveřím. Ale ohlédnu se. „Tedy, samozřejmě, pokud po něm ve skutečnosti netoužíš.“

Matka se napřímí a zalapá po dechu. Já prudce vyrazím do schodů.

Druhý den urovnám dopisy slečny Myrny do úhledného sloupečku. Mám v peněžence pětatřicet dolarů, což je měsíční apanáž, kterou mi matka dál vyplácí. Sejdu dolů s falešně kajícným úsměvem. Kdykoli chci odjet z domova, musím matku požádat, aby mi půjčila auto. Což znamená, že se zeptá, kam jedu. Což znamená, že jí musím každý den lhát, což je samo o sobě sice zábavné, ale zároveň trochu ponižující.

„Jedu do kostela zeptat se, jestli nepotřebují pomoct s nedělní školou.“

„Drahoušku, to je báječné. Půjč si auto, na jak dlouho chceš.“

Včera jsem se rozhodla, že pro svůj sloupek potřebuju odbornou pomoc. První myšlenka byla požádat Pascagoulu, ale sotva ji znám. Kromě toho mi vadí představa, jak do toho strká nos matka a znovu mě kritizuje. Hillyina hospodyně Yule May je tak plachá, že by mi nejspíš pomoct nechtěla. Jediná hospodyně, kterou vídám poměrně často, je Elizabethina služebná Aibileen. Aibileen mi trochu připomíná Constantine. Kromě toho je starší, proto bude mít určitě spoustu zkušeností.

Cestou k Elizabeth se zastavím v papírnictví, koupím si psací desku, krabici tužek číslo dvě a poznámkový blok s modrým potahem. První sloupek mám odevzdat zítra, pan Golden ho chce mít na stole do dvou hodin.

„Skeeter, pojď dál.“ Elizabeth otevře vchodové dveře sama a já se vylekám, že Aibileen dnes není v práci. Na sobě má modrý župan a obrovské natáčky, takže její hlava vypadá, jako by k ní nepatřila, a její tělo je ještě hubenější než obvykle. Elizabeth mívá často natáčky po celý den, protože se neustále snaží dodat objem svým vlasům.

„Promiň, že vypadám takhle, ale byla jsem kvůli Mae Mobley půl noci vzhůru a teď ani nevím, kam zase zmizela Aibileen.“

Vejdu do maličké předsíně. Dům má nízké stropy a místnosti jsou malé. Všechno působí tak nějak omšele – vybledlé modré květinové závěsy, pokroucený přehoz přes pohovku. Raleighově nové účetní firmě se prý moc nedaří. V New Yorku by to možná tak nevadilo, ale u nás v Jacksonu v Mississippi lidé většinou nespolupracují s nezdvořilým a namyšleným troubou.

Venku stojí Hillyino auto, ale nikde ji není vidět. Elizabeth se posadí k šicímu stroji, který má na stole v jídelně. „Už jsem skoro hotová,“ řekne. „Jen ještě dokončím tenhle poslední šev…“ Elizabeth vstane a zvedne zelené sváteční šaty s kulatým bílým límcem. „Teď mi řekni pravdu,“ zašeptá a očima mě prosí, abych udělala pravý opak. „Je na nich vidět, že jsem si je šila sama?“

Záložka je na jedné straně delší než na druhé. Jsou zmuchlané a manžeta se začíná třepit. „Rozhodně vypadají jako z obchodu. Přímo z Maison Blanche,“ řeknu, protože to je obchod Elizabethiných snů. Pět pater drahého oblečení na Canal Street v New Orleans, takového oblečení, jaké nikde v Jacksonu neseženete. Elizabeth se na mě vděčně usměje.

„Mae Mobley spinká?“ zeptám se.

„Konečně.“ Elizabeth si hraje s pramínkem vlasů, který jí vyklouzl z natáčky, a nespokojeně se mračí. Když mluví o své holčičce, občas jí v hlase zazní určitá přísnost.

Dveře toalety pro hosty na chodbě se otevřou a vyjde z nich Hilly. „… teď je to mnohem lepší. Každý má svoje místo.“

Elizabeth si hraje s jehlou stroje, jako by jí dělala starosti.

„Vyřiď Raleighovi, že nemá zač,“ dodá Hilly a mně najednou dojde, o čem se tu mluví. Aibileen už má vlastní záchod v garáži.

Hilly se na mě usměje a já si uvědomím, že se chystá mluvit o té své iniciativě. „Jak se má máma?“ zeptám se, i když moc dobře vím, že je to její nejméně oblíbené téma. „Už si v domově zvykla?“

„Asi ano.“ Hilly si stáhne červený svetr přes pneumatiku na břiše. Na sobě má červenozelené kostkované kalhoty, které jako by její pozadí ještě zvětšovaly a dělaly ho kulatější a nápadnější. „Samozřejmě že neocení nic z toho, co dělám. I tu její služebnou jsem musela vyhodit já, když jsem ji přistihla, jak se jí pokouší ukrást stříbro přímo mně pod nosem.“ Hilly mírně přimhouří oči. „Nevíte náhodou, jestli už ta Minny Jacksonová sehnala nějaké místo?“

Obě vrtíme hlavou.

„Pochybuju, že ji v tomhle městě ještě někdo zaměstná,“ prohlásí Elizabeth.

Hilly kývne a zamyslí se. Zhluboka se nadechnu, protože se jim chci pochlubit.

„Právě jsem dostala práci v Jacksonském deníku,“ oznámím.

V místnosti zavládne ticho. Pak Elizabeth náhle vyjekne. Hilly se na mě usměje s takovou hrdostí, že zčervenám a dělám, jako by vlastně o nic nešlo.

„Byli by hlupáci, kdyby tě nepřijali, Skeeter Phelanová,“ řekne Hilly a připije mi sklenkou ledového čaje.

„A… totiž, četla jste některá z vás někdy slečnu Myrnu?“ zeptám se.

„Vlastně ne,“ přizná se Hilly. „Ale vsadím se, že chudé bílé holky v jižním Jacksonu ji čtou jako Bibli.“

Elizabeth přikývne. „Všechny ty chudé holky, co nemají služku, určitě ano.“

„Nevadilo by ti, kdybych si promluvila s Aibileen?“ zeptám se Elizabeth. „Jestli by mi nepomohla s odpověďmi na ty otázky?“

Elizabeth se na vteřinu odmlčí. „Aibileen? Mojí Aibileen?“

„Já na podobné otázky odpovědi neznám.“

„No… tedy, když ji tím nebudeš rušit od práce.“

Zarazím se, protože mě takový přístup překvapuje. Ale pak si uvědomím, že Elizabeth jí přece vyplácí mzdu.

„A určitě ne dneska, protože Mae Mobley bude brzy vstávat a pak bych se o ni musela starat sama.“

„Dobrá. A mohla… mohla bych tedy přijít třeba zítra dopoledne?“ Na prstech počítám hodiny. Kdybych v polovině dopoledne skončila s Aibileen, ještě mi zbude čas dojet domů, rychle všechno sepsat a před druhou to odnést do redakce.

Elizabeth se zamračí na špulku zelené niti. „Ale jenom na chvilku. Zítra leští stříbro.“

„Nebude to trvat dlouho, slibuju,“ ujistím ji.

Elizabeth začíná mluvit přesně jako moje matka.

Druhý den v deset mi přijde Elizabeth otevřít a kývne na mě jako paní učitelka. „Dobrá. Pojď dál. Ale jenom na chvilku. Mae Mobley se už brzy vzbudí.“

Jdu do kuchyně, zápisník a papíry si rukou tisknu k tělu. Aibileen se na mě usměje od dřezu a blýskne na mě svým zlatým zubem. Má trochu bříško, ale její tloušťka působí přívětivě. A je mnohem menší než já, ale kdo není? Její kůže je tmavě hnědá a výrazně kontrastuje s její bílou naškrobenou uniformou. Má černé vlasy, ale šedé obočí.

„Dobrej, paní Skeeter. Paní Leefoltová ještě šije?“

„Ano.“ Je zvláštní, že jsem si za ty měsíce, co jsem doma, ještě nezvykla, že Elizabeth oslovují paní Leefoltová – ne slečna Elizabeth, a už vůbec ne jejím rodným příjmením, slečna Fredericksová.

„Mohla bych?“ ukážu na lednici. Ale než si z ní stihnu něco vzít, Aibileen mi ji otevře.

„Co si dáte? Kolu?“

Kývnu, ona mi ji otevře otvírákem připevněným k lince a nalije mi ji do skleničky.

„Aibileen,“ zhluboka se nadechnu, „říkala jsem si, jestli byste mi mohla s něčím pomoct.“ Povím jí o sloupku a uleví se mi, když zjistím, že ví, kdo je slečna Myrna.

„Tak co kdybych vám přečetla některé z dopisů a vy byste mi… pomohla s odpověďmi. Za nějaký čas se do toho snad dostanu a…“ odmlčím se. Upřímně řečeno vůbec nemám v úmyslu se učit, jak uklízet. „Vypadá to dost nespravedlivě co? Že bych použila vaše odpovědi a dělala, že jsou moje. Tedy vlastně Myrniny.“ Vzdychnu.

Aibileen zavrtí hlavou. „Mně to nevadí. Jen si nejsem jistá, jestli to schválí taky paní Leefoltová.“

„Říkala, že klidně můžeme.“

„Během normální pracovní doby?“

Kývnu a vybavím si škrobenost Elizabethina hlasu.

„Tak dobrá.“ Aibileen pokrčí rameny. Podívá se na hodiny nad dřezem. „Až se Mae Mobley vzbudí, asi budu muset přestat.“

„Posadíme se?“ ukážu na kuchyňský stůl.

Aibileen se podívá na létací dveře. „Klidně si sedněte, ale já postojím.“

Včera večer jsem pročetla všechny články slečny Myrny za posledních pět let, ale ještě jsem neměla čas roztřídit nezodpovězené otázky. Urovnám si zápisník a vezmu do ruky tužku. „Tady mám dopis z Rankin County.“

„Milá slečno Myrno!“ čtu. „Jak mám odstranit mastné skvrny z límečků košile mého tlustého lajdáckého manžela, který je prase… a jako prase se i potí…“

Báječné. Sloupek o praní a vztazích. Tedy dvou věcech, o nichž nemám nejmenší tušení.

„Čeho se chce zbavit?“ zeptá se Aibileen. „Těch skvrn, nebo manžela?“

Podívám se na stránku. Já bych jí nedokázala poradit ani s jedním.

„Napište jí, ať použije ocet a odmašťovač. Pak ať ji dá na sluníčko.“

Rychle si vše zapíšu. „Jak dlouho má být na sluníčku?“

„Asi hodinu. Než uschne.“

Vytáhnu další dopis a ona na něj odpoví stejně rychle. Po čtyřech nebo pěti vydechnu úlevou.

„Děkuju, Aibileen. Nemáte tušení, jak moc jste mi pomohla.“

„To nic nebylo. Když mě paní Leefoltová nepotřebuje.“

Sesbírám papíry, naposledy se napiju kokakoly a dovolím si chvilku odpočívat, než se pustím do psaní článku. Aibileen se probírá sáčkem zelených listů podezřeně skořicové. V místnosti je ticho, jen rádio tiše hraje, opět slyšíme kazatele Greena.

„Jak se znáte s Constantine? Byly jste příbuzné?“

„Ne… chodily jsme do stejnýho sboru.“ Aibileen u dřezu přešlápne z nohy na nohu.

Začínají mě zaplavovat dobře známé pocity. „Nenechala mi ani adresu. Prostě… nemůžu věřit tomu, že jen tak odešla.“

Aibileen má sklopené oči. Podle všeho si rostlinu velmi důkladně prohlíží. „Ne, jsem si docela jistá, že dostala vyhazov.“

„To ne, máma mi řekla, že odešla sama. Už v dubnu. Odjela do Chicaga za příbuznými.“

Aibileen vezme další kapradinu, začne mýt dlouhý stonek a zvlněné zelené konečky. „Ne, paní,“ prohlásí po odmlce.

Chvilku mi trvá, než mi dojde, o čem tu mluvíme.

„Aibileen,“ řeknu a pokusím se zachytit její pohled. „Opravdu věříte tomu, že Constantine byla propuštěná?“

Ale Aibileenin obličej je průzračný jako modré nebe. „Zřejmě jsem si to spletla,“ prohlásí, ale já poznám, že se bojí, protože toho před bílou ženou prozradila až moc.

Slyšíme, jak se začíná ozývat Mae Mobley. Aibileen se omluví a vyjde ze dveří. Po několika vteřinách usoudím, že je na čase jít domů.

Když o deset minut později vejdu do domu, matka si čte u stolu v jídelně.

„Mami,“ začnu a přitisknu si zápisník k hrudi, „ty jsi Constantine vyhodila?“

„Jestli jsem… co?“ zeptá se matka. Ale já vím, že mě slyšela, protože odložila věstník Dcer americké revoluce. Na to, aby se nechala vyrušit od tak poutavého čtení, je třeba skutečně závažná otázka.

„Eugenie, už jsem ti přece říkala, že jí onemocněla sestra, tak odjela do Chicaga za svou rodinou,“ řekne. „Proč? Někdo ti tvrdil, že to bylo jinak?“

Ani za milion let bych jí neprozradila, že to byla Aibileen. „Doslechla jsem se to odpoledne ve městě.“

„Kdo by o něčem takovém mluvil?“ Matka pod brýlemi na čtení přimhouří oči. „Určitě to byla nějaká další negerka.“

„Co jsi jí udělala, mami?“

Matka si olízne rty a přes bifokální brýle na mě upře dlouhý a pronikavý pohled. „To nepochopíš, Eugenie. Dokud si nenajmeš vlastní hospodyni.“

„Vyhodila jsi ji? Kvůli čemu?“

„To je jedno. Už je to za mnou a nehodlám se tím ani minutu zabývat.“

„Mami, vždyť mě vychovala. Okamžitě mi řekni, co se stalo!“ Vadí mi, jak pisklavě zní můj hlas a jak dětinsky působí mé požadavky.

Matka nad mým tónem povytáhne obočí a sundá si brýle. „Šlo o záležitost barevných. A víc ti k tomu nepovím.“ Znovu si nasadí brýle a začte se do věstníku.

Jsem tak vzteky bez sebe, že se třesu. Vyběhnu do schodů a ohromeně se svalím k psacímu stroji. Nechápu, jak mohla matka vyhodit někoho, kdo jí prokázal tu největší službu, vychoval její děti, naučil mě laskavosti a sebeúctě. Zírám na svůj pokoj s růžovou tapetou, závěsy s poutky, zažloutlými fotkami, které tak dobře znám, že mi už téměř nestojí za pohled. Constantine pro naši rodinu pracovala devětadvacet let.

Táta celý příští týden vstává ještě před úsvitem. Budí mě motory nákladních aut, řev kombajnů a křik dělníků. Pole jsou hnědá a plná mrtvých bavlníkových stvolů, které přišly o listy, aby se stroje mohly dostat k jejich tobolkám. Nastal čas sklizně bavlny.

Během sklizně táta nechodí ani do kostela, ale v neděli večer ho mezi večeří a odchodem do postele dostihnu na zšeřelé chodbě. „Tati?“ zeptám se, „povíš mi, co se stalo s Constantine?“

Je tak unavený, že vzdychne, než mi odpoví.

„Jak ji matka mohla vyhodit, tati?“

„Cože? Drahoušku, Constantine odešla sama. Tvá matka by ji přece nepropustila.“ Vypadá, jako bych ho zklamala, že se na něco podobného můžu ptát.

„Víš, kam odjela? Máš její adresu?“

Zavrtí hlavou. „Zeptej se mámy, ta to bude vědět.“ Poklepe mi na rameno. „Lidé odcházejí, Skeeter. Ale já bych byl rád, kdyby tu s námi dál zůstala.“

Odchází chodbou do ložnice. Je příliš poctivý na to, aby přede mnou něco skrýval, proto vím, že mi víc říct nemůže.

Od té doby se každý týden, někdy dokonce i dvakrát do týdne, stavím u Elizabeth, abych si promluvila s Aibileen. Elizabeth pokaždé vypadá o něco ostražitěji. Čím déle se v kuchyni zdržím, tím více úkolů si vymýšlí, dokud neodejdu: je třeba vyleštit kliky, otřít prach nahoře na lednici, Mae Mobley potřebuje ostříhat nehty. Aibileen se ke mně chová přívětivě, ale nervózně postává u dřezu a nikdy nepřestane pracovat. Za nedlouho jsem v předstihu a pan Golden je zřejmě s mými sloupky spokojen, první dva jsem psala sotva dvacet minut.

A každý týden se Aibileen ptám na Constantine. Nemohla by mi sehnat její adresu? Nemohla by mi říct něco o tom, proč byla propuštěná? Byl to velký humbuk? Nedokážu si totiž představit, že Constantine klidně řekne ano, paní a odejde zadním vchodem. Stačilo, aby jí máma vyčetla nevyleštěnou lžičku, a Constantine jí pak celý týden servírovala připálené toasty. Dokážu si představit, jak asi probíhalo její propouštění.

Ale není mi to nic platné, protože Aibileen jen krčí rameny a tvrdí, že vůbec nic neví.

Jednou odpoledne se vrátím domů poté, co jsem se od Aibileen dozvěděla, jak odstranit špinavé pruhy z vany (sama jsem vanu v životě nečistila). Projdu kolem odpočívárny. Je v ní puštěná televize, tak se na ni podívám. Pascagoula stojí asi deset centimetrů od obrazovky. Zaslechnu slova Ole Miss a na zrnité obrazovce spatřím, jak se kolem kamery tlačí houf bílých mužů v tmavých oblecích, kterým po plešatých čelech stéká pot. Přijdu blíž a vidím černocha přibližně mého věku, jak stojí uprostřed těch bílých mužů, a za ním jsou vojáci. Pak se obraz vzdálí, takže je vidět budova mé bývalé školy. Stojí tam guvernér Ross Barnett s rukama na prsou a vedle něj je náš senátor Whitworth, s jehož synem se mi Hilly pokouší domluvit schůzku naslepo.

Ohromeně na televizi zírám. Ale zpráva, že možná nechají na Ole Miss studovat černocha, mě nenaplňuje ani nadšením, ani zklamáním. Jsem jen překvapená. Zato Pascagoula dýchá tak hlasitě, že ji zřetelně slyším. Stojí bez hnutí a vůbec si nevšimla, že jsem za ní. Náš místní reportér Roger Sticker je nervózní, usmívá se a rychle mluví. „Prezident Kennedy nařídil, aby guvernér Jamesi Meredithovi ustoupil, opakuji, prezident Spojených států…“

„Eugenie, Pascagoulo! Okamžitě tu televizi vypněte!“

Pascagoula sebou trhne a pak spatří mě a matku. Se sklopenou hlavou vyběhne z místnosti.

„To prostě nesnesu, Eugenie,“ zašeptá matka. „Nesnesu, abys je takhle povzbuzovala.“

„Povzbuzovala? To byly celostátní zprávy, mami.“

Matka popotáhne. „Není vhodné, abyste se na to dívaly spolu,“ pak přepíná programy, až narazí na odpolední opakování televizního varieté Lawrence Welka.

„Podívej, tohle je mnohem lepší.“

Jednu horkou sobotu koncem září, když už jsou všechna bavlníková pole posekaná a sklizená, přinese táta domů novou barevnou televizi. Tu černobílou dá do kuchyně. S hrdým úsměvem novou televizi zapojí do zdi v odpočívárně. Zbytek odpoledne se po celém domě rozléhá hlasitý přenos fotbalového zápasu mezi Ole Miss a LSU.

Máma je pochopitelně přilepená k barevné obrazovce, rozplývá se nad výraznou červenou a modrou barvou jednotlivých týmů. S otcem fotbalem přímo žijí. I když je vedro k udušení, oblékla si červené vlněné kalhoty a přes židli má přehozenou tátovu starou přikrývku klubu Kappa alfa. Nikdo se nezmiňuje o Jamesi Meredithovi, barevném studentovi, kterého nechali vstoupit na univerzitu.

Vezmu si cadillac a zamířím do města. Matka nedokáže pochopit, že nechci sledovat, jak se má alma mater honí po hřišti za míčem. Ale Elizabeth s rodinou se na zápas dívají u Hilly, proto bude Aibileen v domě pracovat sama. Doufám, že v Elizabethině nepřítomnosti to pro ni bude o něco snazší. Zároveň ovšem také doufám, že mi řekne něco, cokoli, o Constantine.

Aibileen mě vpustí dovnitř a já se za ní vypravím do kuchyně. V Elizabethině prázdném domě není o moc klidnější. Dívá se na kuchyňský stůl, jako by se dnes docela ráda posadila. Ale když ji vyzvu, řekne: „Ne, to je dobrý. Ale vy se posaďte.“ Z hrnce v dřezu vyndá rajče a začne ho loupat nožem.

Tak se opřu o linku a předestřu jí poslední záhadu: jak zabránit psům, aby se dostali do venkovní popelnice. Protože ji líný manžel nevyndá v ten správný den. Kvůli tomu, že neustále pije to zatracené pivo.

„Ať do odpadků přidají trochu pneumoniaku. Pak k těm popelnicím psi ani nepáchnou.“ Vše si zapíšu, opravím to na amoniak a vezmu do ruky další dopis. Když zvednu hlavu, Aibileen se na mě sotva znatelně usmívá.

„Nechci vás nijak urazit, paní Skeeter, ale není to trochu divný, že jste nová slečna Myrna, a přitom o vedení domácnosti nevíte vůbec nic?“

Neřekne to stejným tónem jako před měsícem matka. Najednou se směju a vykládám jí o tom, o čem jsem ještě nikomu neřekla, o telefonátech a životopisu, co jsem poslala do Harper & Row. Že chci být spisovatelka. O radách, které jsem dostala od Elaine Steinové. Je příjemné se s tím někomu svěřit.

Aibileen přikyvuje, nožem přejíždí po dalším měkkém červeném rajčeti. „Můj kluk, Treelore, taky rád psal.“

„Nevěděla jsem, že máte syna.“

„Je mrtvej. Už dva roky.“

„To je mi líto,“ řeknu a v místnosti se chvilku ozývá jen kazatel Green a padání rajčatových slupek do dřezu.

„Z každýho testu z angličtiny měl jedničku. Pozdějc, když vyrostl, si vzal psací stroj a začal dělat na takovým nápadu…“ naškrobená ramena její uniformy náhle poklesnou. „Říkal, že napíše knihu.“

„Na jakém nápadu?“ zeptám se. „Tedy, jestli mi to chcete říct…“

Aibileen chvíli mlčí. Dál loupe rajčata. „Četl takovou knihu. Jmenovala se Neviditelný. Když ji dočetl, řekl, že taky napíše, jaký to je, bejt barevnej a dělat pro bílý v Mississippi.“

Odvrátím se, protože vím, že má matka by v tomhle okamžiku s rozhovorem přestala. Usmála by se a změnila téma na cenu leštiče stříbra nebo bílé rýže.

„Já jsem si Neviditelnýho potom taky přečetla,“ dodá Aibileen. „A líbilo se mi to.“

Přikývnu, i když jsem tohle nečetla. Nečekala bych, že Aibileen čte knihy.

„Napsal skoro padesát stránek,“ řekne. „Nechala jsem je jeho holce, Frances.“

Aibileen přestane loupat. Vidím, jak se jí při polykání pohybuje hrdlo. „Prosím, nikomu o tom neříkejte,“ přejde najednou v šepot, „jako o tom, že chtěl napsat knížku o svým bílým šéfovi.“ Kousne se do rtu a já si uvědomím, že se o něj dál bojí. I když je už mrtvý, její instinkt bát se o svého syna dosud nezmizel.

„Jsem ráda, že jste mi o tom řekla, Aibileen. Podle mě to byla… odvážná myšlenka.“

Aibileen se mi chvíli dívá do očí. Pak vezme další rajče a přiloží k němu nůž. Hledím na ni a čekám, až začne vytékat červená šťáva. Ale Aibileen se zarazí před řezem a upře pohled na dveře do kuchyně.

„Podle mě není správný, že nevíte, co se stalo Constantine. Ale… nepřipadá mi vhodný o tom s váma mluvit.“

Mlčím, protože si nejsem jistá, díky čemu se mi otevřela, a nechci to zkazit.

„Jen vám prozradím, že to nějak souviselo s její dcerou. Prý přišla za vaší matkou.“

„Dcerou? Constantine mi nikdy neřekla, že má dceru.“ Znala jsem ji třiadvacet let. Proč by mi to tajila?

„Bylo to pro ni těžký. To miminko bylo hodně… světlý.“

Ztuhnu a vybaví se mi to, co mi před lety říkala Constantine. „Jak světlé máte na mysli? Jako bílé?“

Aibileen přikyvuje a pokračuje v práci u dřezu. „Musela ji poslat pryč, myslím někam na sever.“

„Constantinin otec byl bílý,“ řeknu. „Tedy… Aibileen… nemyslíte snad…“ Napadlo mě něco moc ošklivého. Jsem příliš ohromená na to, abych větu dokončila.

Aibileen zakroutí hlavou. „Ne, ne, paní. To… ne. Constantinin muž, Connor, byl barevnej. Ale protože Constantine v sobě měla krev svýho otce, to dítě bylo skoro úplně bílý. Stává se to.“

Stydím se za to, že jsem hned myslela na nejhorší. Ale stejně to nechápu. „Proč mi o tom Constantine nikdy neřekla?“ zeptám se a vlastně ani nečekám odpověď. „Proč by ji posílala pryč?“

Aibileen si sama pro sebe přikyvuje, jako by to chápala. Ale já ne. „V tak hrozným stavu jsem ji od tý doby neviděla. Snad tisíckrát mi řekla, že se už nemůže dočkat dne, kdy ji dostane zpátky.“

„Říkala jste, že ta dcera nějak souvisela s Constantininým propuštěním. Co se stalo?“

Pak Aibileenin obličej zkamení. Spadla opona. Kývne na dopisy pro slečnu Myrnu, aby mi tak naznačila, že víc probírat nechce. Aspoň prozatím.

Odpoledne se stavím u Hilly na fotbalovém večírku. Ulice je plná rodinných vozů. Přinutím se vejít dovnitř, je mi jasné, že tam jako jediná budu nezadaná. Obývací pokoj je plný párů na pohovkách, lenoškách, područkách křesel. Manželky sedí rovně s překříženýma nohama, manželé se naklánějí dopředu. Všechny oči jsou upřené na dřevěný televizor. Stoupnu si dozadu a vyměním si s nimi několik úsměvů a tichých pozdravů. V místnosti je slyšet jen komentátor.

„Jóóóó!“ zařvou sborem, zvednou ruce nad hlavy, ženy vstanou a tleskají. Já si koušu kůžičku u nehtu.

„Super, Rebelové! Dejte Tygrům na frak!“

„Do toho, Rebelové!“ fandí Mary Frances Trulyová a poskakuje ve sladěném úpletovém kostýmku. Dívám se na nehet, kde se mi udělala záděra, pálí a je celá zarudlá. Místnost je plná pachu bourbonu, červené vlny a prstenů s diamantem. Přemýšlím, jestli se ty holky opravdu tak zajímají o fotbal, nebo to dělají jen proto, aby se zavděčily manželům. Za ty čtyři měsíce, co pracuju pro ligu, se mě ještě žádná z dívek nezeptala: „Co říkáš tomu, jak si vedou Rebelové?“

Cestou do kuchyně si promluvím s několika páry. Hillyina vysoká a hubená hospodyně Yule May tam balí párečky do těsta. Další barevná dívka, mladší, myje nádobí u dřezu. Hilly na mě mává, abych šla za ní, baví se s Deenou Doranovou.

„… to je ta nejlepší sušenka, jakou jsem ochutnala! Deeno, ty jsi snad nejnadanější pekařka z ligy!“ Hilly si nacpe do pusy zbytek oplatky, přikyvuje a rozplývá se.

„Mockrát děkuju, Hilly, jsou sice trochu náročné na přípravu, ale podle mě stojí za to.“ Deena září a očividně by se z Hillyina obdivu málem rozplakala.

„Takže to uděláš? Jsem tak ráda. Výbor pro prodej pečených výrobků by někoho jako ty moc potřeboval.“

„A kolik jich budete chtít?“

„Pět set, do zítřka odpoledne.“

Deeně zmrzne úsměv na rtech. „Dobrá. Snad to přes noc zvládnu.“

„Skeeter, stihla jsi to,“ pozdraví mě Hilly a Deena odejde z kuchyně.

„Nemůžu se zdržet moc dlouho,“ řeknu, možná až moc rychle.

„No, tak už to vím.“ Hilly má úsměv od ucha k uchu. „Tentokrát určitě dorazí. Ode dneška za tři týdny.“

Dívám se, jak Yule May dlouhými prsty sundává těsto z nože, a vzdychám, protože vím, koho má na mysli. „Já nevím, Hilly. Už jsi to zkoušela tolikrát. Možná je to znamení.“ Minulý měsíc, kdy schůzku zrušil den předtím, jsem se dokonce začala trochu těšit. Nejsem si jistá, že tím chci znovu procházet.

„Cože? Ať tě ani nenapadne něco takového říkat.“

„Hilly,“ stisknu zuby, protože je na čase, abych to řekla nahlas, „dobře víš, že stejně nebudu jeho typ.“

„Koukni se na mě,“ nařídí mi. Poslechnu ji. Dělají to tak všichni v Hillyině okolí.

„Hilly, nemůžeš mě nutit…“

„Teď jsi na řadě ty, Skeeter.“ Natáhne se ke mně a stiskne mi ruku, zmáčkne ji palcem a prsty stejně silně, jako to kdysi dělávala Constantine. „Jsi na řadě. A rozhodně ti nedovolím nechat si to ujít jen proto, že tě tvá matka přesvědčila, že pro někoho jako on nejsi dost dobrá.“

Její hořká a pravdivá slova se mě dotknou. Ale zároveň mě přivádí v úžas, jak je mi moje přítelkyně oddaná. Vždycky jsme k sobě s Hilly byly naprosto upřímné. Dokonce i v naprostých detailech. Před ostatními Hilly vytahuje lži jako kouzelník králíky z klobouku, ale mezi sebou jsme uzavřely tichou dohodu, že budeme mluvit úplnou pravdu. A možná díky tomu jsme si udržely přátelství.

Do kuchyně přijde Elizabeth s prázdným talířem. Usměje se, zastaví a všechny se na sebe podíváme.

„Co je?“ zeptá se Elizabeth. Očividně si myslí, že jsme o ní mluvili.

„Tak za tři týdny?“ řekne Hilly. „Přijdeš?“

„Ovšem že ano. Určitě musíš jít!“ přidá se Elizabeth.

Vidím jejich rozesmáté tváře, vidím, kolik do mě vkládají naděje. Nepodobá se to matčinu vměšování, je to čistá naděje, bez nějakých podmínek nebo křivdy. Vadí mi, že kamarádky mou budoucnost probíraly mně za zády. Vadí mi to, ale zároveň je za to miluju.

Ještě před koncem zápasu odjedu zpátky domů. Z otevřeného okénka cadillaku pole vypadají posekaná a spálená. Táta se sklizní skončil už před několika týdny, ale krajnice je stále ještě bílá od bavlny uvízlé v trávě. Chomáče se vznášejí ve vzduchu.

Z auta vyberu schránku. Uvnitř je Farmářská ročenka a jediný dopis. Je od Harper & Row. Zabočím na příjezdovou cestu a zařadím neutrál. Dopis je psaný ručně na malém kousku čtverečkovaného papíru.

Slečno Phelanová,

svůj styl si můžete brousit na nezajímavých věcech jako řízení v opilosti a negramotnost. Já však doufala, že si zvolíte témata, která mají šťávu. Vybírejte dál. A na mě se znovu obraťte, až když najdete něco skutečně originálního.

Proklouznu kolem matky v jídelně, kolem neviditelné Pascagouly utírající prach z obrazů na chodbě a vyběhnu do příkrých schodů. Obličej mi hoří. Potlačím slzy a přikážu si, abych se dala dohromady. Nejhorší je, že žádné lepší nápady nemám.

Zaberu se do dalšího sloupku péče o domácnost, pak do věstníku ligy. Už druhý týden jsem vynechala Hillyinu iniciativu. O hodinu později se přistihnu, jak zírám z okna. Na římse leží výtisk Chvalme slavné, dojdu k oknu a zvednu ho, protože se bojím, že by papírová obálka s černobílou fotografií rodiny zchudlé během velké hospodářské krize mohla vyblednout. Kniha je těžká a zahřátá od slunce. Přemýšlím, jestli vůbec někdy napíšu něco, co by za něco stálo. Obrátím se, když zaslechnu, že mi na dveře klepe Pascagoula. Právě v tu chvíli mě něco napadne.

Ne, to by nešlo. Tím bych překročila hranici.

Ale ta myšlenka mě nechce opustit.

AIBILEEN

KAPITOLA 7

V polovině října konečně přejde vlna veder a máme příjemnejch deset stupňů. Ráno je záchodový prkýnko na mým venkovním záchodě pěkně studený, a když si sednu, vždycky se polekám. Postavili mi maličkou místnost v garáži. Uvnitř je záchod, malý umyvadlo na zdi. Když zatáhnu za šňůru, rozsvítí se žárovka. Papír si musím pokládat na podlahu.

Když jsem sloužila u paní Caulierový, garáž byla hned u domu, takže jsem nemusela chodit ven. U paní předtím měli část domu vyhrazenou pro služky. Měla jsem tam i malej pokojík, když jsem děti hlídala přes noc. Tady musím na záchod chodit venkem.

V úterý v poledne si přinesu oběd k zadnímu vchodu a posadím se na studenej beton. Trávník paní Leefoltový špatně roste. Většinu zahrady totiž stíní veliká magnólie. A já už vím, že v tomhle stromě si Mae Mobley jednou udělá skrýš. Tak za pět let, aby se v ní mohla schovat před paní Leefoltovou.

Za chvíli se ke mně Mae Mobley přibatolí. V ruce má půlku housky od hamburgeru. Usměje se na mě a řekne: „Dobrota.“

„Jak to, že nejsi uvnitř s maminkou?“ zeptám se, i když znám důvod. Radši tu bude sedět se služebnou, než by byla uvnitř, kde vlastní mámě ani nestojí za pohled. Je jako jedno z těch kuřátek, co se spletou a místo za mámou slepicí chodí za kachnou.

Mae Mobley ukazuje na ptáčky salašníky, co se připravujou na zimu a švitořej v malý šedý fontáně. „Pí pí!“ Ukáže a hamburger upustí na schod. Najednou se tam objeví jejich starej pes, kterýho si vůbec nevšímaj, a celej ho slupne. Na psy si nepotrpím, ale tenhle je k politování. Pohladím ho po hlavě. Vsadím se, že ho od Vánoc nikdo nepohladil.

Když ho spatří Mae Mobley, vypískne a popadne ho za ocas. Než se jí to povede, několikrát jím dostane do tváře. Ten chudák zakňučí a udělá na ni takový ty smutný psí oči s podivně natočenou hlavou a povytaženým obočím. Jako kdyby ji prosil, aby ho pustila. Nikdy by ji nekousl.

Aby ho nechala bejt, řeknu: „Mae Mobley, kde máš ocásek?“

V cuku letu ho pustí a začne zkoumat svůj zadeček. Překvapeně otevře pusinku, protože nechápe, jak to, že jí až dodneška nechyběl. Tak se ho snaží zahlídnout, že se točí kolem dokola.

„Ty přece žádnej ocásek nemáš.“ Zasměju se a chytím ji, aby nespadla ze schodů. Pes čuchá, jestli tu není nějaký další hamburger.

Vždycky mě pobaví, jak malý děti uvěří všemu, co jim napovídáte. Tate Forrest, kterýho jsem vychovávala už před hodně dlouhou dobou, mě minulej tejden zastavil v obchodě, pevně mě objal a měl hroznou radost, že mě vidí. Teď už je dospělej. Potřebovala jsem se rychle vrátit k paní Leefoltový, ale on se začal smát a vzpomínal, co jsem mu prováděla, když byl ještě kluk. Jak si poprvý přeseděl nohu a brnělo ho to a já jsem mu namluvila, že ta noha chrápe. A jak jsem mu řekla, aby nepil kafe, jinak se z něj stane černoch. Prej si ještě v životě nedal šálek kafe, a to už mu bylo jednadvacet. Vždycky je milý vidět, že se mejm svěřencům vede dobře.

„Mae Mobley? Mae Mobley Leefoltová!“

Paní Leefoltová si najednou všimne, že její dítě s ní není ve stejný místnosti. „Je tady u mě, paní Leefoltová,“ zavolám na ni přes dveře.

„Nařídila jsem ti, abys jedla ve svojí židličce, Mae Mobley. Jak ses mi mohla narodit ty, když všechny moje kamarádky mají takové andílky, to prostě nechápu…“ Pak ale zazvoní telefon a já slyším, jak k němu pospíchá.

Podívám se na holčičku a vidím, že má nakrabacený čelo. Upřeně něco pozoruje.

Pohladím ji po tváři. „Všechno dobrý, zlato?“

Řekne: „Mae Mo zlobila.“

Říká to, jako by to byla pravda. Úplně se mi z toho sevře srdce.

„Mae Mobley,“ řeknu, protože dostanu nápad. „Jsi chytrý děvče?“

Podívá se na mě, jako by si nebyla jistá.

„Jsi chytrý děvče,“ zopakuju.

Prohlásí: „Mae Mo chytrá.“

Zeptám se: „Jsi hodná malá holčička?“

Jen se na mě dívá. Jsou jí dva. Nemá tušení, jaká je.

Říkám jí: „Jsi hodná malá holčička,“ a ona přikyvuje a opakuje mi to. Ale než jí stihnu říct něco dalšího, vstane a začne toho nešťastnýho psa se smíchem prohánět po zahradě. A já začnu přemejšlet, co by se asi stalo, kdybych jí každej den řekla něco hezkýho.

Obrátí se od pítka pro ptáky, usměje se a křičí: „Ahoj, Aibí. Mám tě ráda, Aibí,“ a mně se zatřepetá srdce, jako by mělo motýlí křídla. Dívám se, jak si tam hraje. Takhle jsem se cítila, když jsem se dívala na Treelorea. A při tý vzpomínce se mi náhle udělá smutno.

Za chvilku ke mně Mae Mobley přiběhne, přitiskne si ke mně tvářičku a drží ji tam, jako by věděla, že jsem smutná. Pevně ji sevřu a zašeptám: „Jsi chytrý děvče. Jsi hodná holčička, Mae Mobley. Slyšíš mě?“ A říkám to pořád dokola, dokud to po mně nezopakuje.

Příštích několik tejdnů je pro Mae Mobley opravdu důležitejch. Zkuste si vzpomenout, ale sotva se vám vybaví, kdy jste poprvý udělali potřebu do opravdovýho záchodu místo do plíny. Nejspíš ani nevíte, kdo vás to naučil. Jediný z dětí, co jsem vychovala, mi nikdy neřeklo: Aibileen, musím ti rozhodně poděkovat za to, že jsi mě naučila chodit na záchod.

Není to jednoduchý. Když dítěti seberete plínky moc brzo, naštvete ho. Nerozumí tomu a je z toho smutný. Ale já vím, že holčička je už připravená. A ona to ví taky. Jenže se nechce nechat přesvědčit. Posadím ji na její dřevěný sedátko, aby nespadla dovnitř, ale jakmile se otočím, v tu ránu je dole.

„Musíš jít, Mae Mobley.“

„Ne.“

„Vypila jsi dvě sklenky hroznový šťávy. Vím, že se ti chce.“

„Ne a ne.“

„Když se ti to povede, dám ti sušenku.“

Chvilku se na sebe díváme. Pak začne sledovat dveře. Neslyším, že by do záchoda něco teklo. Obvykle je to naučím tak za dva tejdny. Teda když mi s tím pomůže jejich máma. Malý kluci musej vidět, jak to táta dělá ve stoje. Holčičky zase potřebujou vidět mámu, jak sedí. Paní Leefoltová nechce, aby s ní holčička chodila na záchod, a to je problém.

„Jen pár kapiček, holčičko.“

Vystrčí ret a zavrtí hlavou.

Paní Leefoltová odjela ke kadeřníkovi, jinak bych ji znovu poprosila, aby jí to ukázala, přestože už mě ta ženská pětkrát odmítla. Když to bylo naposled, málem jsem jí řekla, kolik dětí jsem v životě vychovala já a kolik ona, ale nakonec jsem řekla dobrá, jako vždycky.

„Dám ti dvě sušenky,“ řeknu, i když mi její máma pořád vyčítá, že bude tlustá.

Mae Mobley zavrtí hlavou a prohlásí: „Ty jdi.“

Nestalo se mi to poprvý a obvykle se z toho nějak vykroutím. Jenže teď vím, že ona prostě musí vidět, jak se to dělá. Řeknu: „Nechce se mi.“

Podíváme se na sebe. Znovu ukáže a řekne: „Ty jdi.“

Pak začne brečet a vrtět sebou, protože ji to prkýnko tlačí do zadečku, a já vím, co musím udělat. Jen nevím jak. Mám ji vzít do garáže na můj záchod, nebo jí to ukázat tady? Co když se paní Leefoltová vrátí domů a najde mě, jak sedím na jejím záchodě? To by ji trefil šlak.

Znovu jí nasadím plenku a jdeme do garáže. Kvůli dešti to tu páchne trochu jako močál. I když je rozsvíceno, je tu šero a nejsou tady žádný pěkný tapety jako v domě. Vlastně tu nejsou ani opravdový stěny, jen kusy překližky stlučený k sobě. Říkám si, jestli se nebude bát.

„Dobře, holčičko, tohle je Aibileenin záchod.“

Strčí hlavičku dovnitř a našpulí pusinku do písmene O. „Óóó,“ podiví se.

Rychle se svlíknu, vyčůrám se, otřu se, a než si něčeho stihne všimnout, zase se obleču. Pak spláchnu.

„A takhle se to dělá na záchodě,“ řeknu.

Ta ale vypadá překvapeně. Pusu má dokořán, jako by spatřila zázrak. Slezu dolů, a než se naděju, ta malá opička si sundá plenku, vyleze si na záchod, přidrží se, aby nespadla, a taky se vyčůrá.

„Mae Mobley! Ty ses vyčůrala. Výborně!“ Usměje se a já ji zachytím, aby tam náhodou nespadla. Běžíme zpátky do domu a dostane dvě sušenky.

Pozdějc ji posadím na nočník a ona se znovu vyčůrá. To je nejtěžší, těch prvních pár pokusů. Koncem dne mám pocit, že jsem opravdu něco dokázala. Už celkem dobře mluví a hádejte, jaký nový slovo se dneska naučila.

„Co dnes holčička udělala?“

Ona na to: „Čí čí.“

„Co se zapíše do historie k tomuhle dni?“

Ona zase: „Čí čí.“

A já řeknu: „Čím je cítit paní Hilly?“

A ona na to: „Čí čí.“

Ale pak si za to vynadám. Je to hřích, a navíc by to mohla opakovat.

Když se odpoledne vrátí domů paní Leefoltová, má načinčaný vlasy. Udělali jí trvalou a je cejtit pneumoniakem.

„Hádejte, co dneska dokázala Mae Mobley?“ řeknu jí. „Vyčůrala se do záchodu.“

„To je báječné!“ Obejme holčičku, což se jen tak nestává. Vím, že to myslí upřímně, protože paní Leefoltová nerada přebaluje.

Upozorním ji: „Teď musíte ohlídat, aby pořád chodila na záchod. Jinak by v tom měla strašnej zmatek.“

Paní Leefoltová se usměje a řekne: „Dobře.“

„Uvidíme, jestli nám to předvede ještě jednou.“ Jdeme do koupelny. Sundám jí plenku a posadím ji na záchod. Ale holčička vrtí hlavou.

„No tak, Mae Mobley, ukaž to mamince.“

„Ne.“

Nakonec ji zase postavím na zem. „To nevadí, vedla sis výborně.“

Ale paní Leefoltová má vystrčenej ret, mručí a mračí se na ni. Než holčičce stihnu nasadit plenku, uteče mi. Domem pobíhá nahý bílý děcko. Už je v kuchyni. Otevře si zadní vchod, zmizí v garáži a zaútočí na dveře mýho záchodu. Běžíme za ní a paní Leefoltová ukazuje prstem. Najednou má hrozně vysokej hlas. „Tohle není tvůj záchod!“

Holčička kýve hlavou. „Můj záchůdek!“

Paní Leefoltová ji chytí a plácne přes nohy.

„Paní Leefoltová, ona neví, co dělá…“

„Vraťte se do domu, Aibileen!“

Jen nerada se vracím zpátky do kuchyně. Stoupnu si doprostřed a dveře nechám otevřený.

„Nevychovala jsem tě, abys používala záchod pro barevný!“ syčí na ni, protože si myslí, že je neslyším. A já si říkám: madam, vy jste ji nevychovala vůbec.

„Tam je to špinavé, Mae Mobley. Chytíš nemoci! Ne, ne, ne!“ A znovu ji několikrát plácne přes nahý nožičky.

Za chvíli ji paní Leefoltová přinese jako pytel brambor. Nemůžu s tím nic dělat, jen se na to dívám. Srdce mám až v krku. Paní Leefoltová upustí Mae Mobley před telkou, zmizí v pokoji a bouchne za sebou dveřmi. Jdu holčičku obejmout. Pořád ještě brečí a vypadá hrozně zmateně.

„Moc mě to mrzí, Mae Mobley,“ šeptám jí. Proklínám se, že jsem ji tam vůbec brala. Ale nevím, co jinýho bych jí mohla říct, tak ji jen držím.

Sedíme spolu a díváme se na pohádky, dokud se neobjeví paní Leefoltová a nezeptá se, jestli už náhodou nemám padla. Dám si deseťák na autobus do kapsy. Ještě jednou obejmu Mae Mobley a zašeptám: „Jsi chytrý děvče. Jsi hodná holčička.“

Cestou domů nevidím ty velký bílý domy, kolem kterých projíždíme. Nemluvím s druhejma hospodyněma. Vidím, jak moje holčička kvůli mně dostává na zadek. Vidím ji, jak poslouchá paní Leefoltovou, že jsem špinavá a plná bacilů.

Autobus se žene po State Street. Přejedem most Woodrowa Wilsona a já svírám čelist tak pevně, že si málem ulámu zuby. Cítím, jak ve mně znova narůstá to hořký semínko, to, který se tam usadilo po Treeloreově smrti. Nejradši bych ječela tak nahlas, aby mě holčička slyšela, že na barevnejch není nic špinavýho a že nemoci nejsou jen v černošský části města. Nechci, aby nastala ta chvíle, která nastává v životech všech bílejch dětí, kdy si začne myslet, že černý lidi nejsou tak dobrý jako bílý.

Zabočíme na Farish Street a já vstanu, protože budu brzo vystupovat. Modlím se, aby pro ni ta chvíle nepřišla už teď. Abych ještě měla trochu času.

Příštích několik tejdnů je klid. Mae Mobley nosí kalhotky jako velká holka. Skoro nikdy se jí nestávaj nehody. Po tý události v garáži se paní Leefoltová začala o Mae Mobleyiny hygienický návyky doopravdy zajímat. Dokonce jí dovolila, aby se na ni dívala na záchodě, šla jí bílým příkladem. Ale když je máma pryč, ještě několikrát Mae Mobley přistihnu, jak zkouší jít na ten můj. Někdy to stihne dřív, než ji dokážu zastavit.

„Dobrej, paní Clarková.“ Robert Brown, kterej se paní Leefoltový stará o zahradu, přijde k zadnímu vchodu. Venku je příjemně chladno. Otevřu síť proti hmyzu.

„Jak se vede, synku?“ pozdravím ho a poplácám po paži. „Prej děláš na všech zahradách v týhle ulici.“

„Jasně. Už pro mě sekají dva chlápci.“ Zazubí se. Je to pěknej kluk, vysokej, s krátkejma vlasama. Chodil s Treelorem na střední. Byli dobrý kamarádi, hráli spolu baseball. Dotknu se jeho paže, protože to potřebuju znovu cejtit.

„Jak se má babička?“ zeptám se. Louvenii miluju, je to ta nejpříjemnější osoba na světě. Přišli společně s Robertem na pohřeb. Kvůli tomu si vzpomenu, co bude příští tejden. Nejhorší den celýho roku.

„Má větší sílu než já.“ Usměje se. „V sobotu se u vás stavím, abych vám posekal trávník.“

Předtím mi trávu vždycky sekal Treelore. Teď to dělá Robert a nemusím mu o to říkat, a nikdy si neveme žádný peníze. „Díky, Roberte. Jsem ti vděčná.“

„Kdybyste cokoliv potřebovala, zavolejte mi, paní Clarková.“

„Díky, synku.“

Uslyším zvonek a před domem zahlédnu auto paní Skeeter. Paní Skeeter jezdí tenhle měsíc k paní Leefoltový každej tejden, abych jí pomáhala s otázkami pro slečnu Myrnu. Ptá se mě, co se skvrnama od tvrdý vody, a já jí radím vinný kámen. Ptá se mě, jak vyšroubovat žárovku, co se rozbila v objímce. Řeknu jí, aby použila syrovou bramboru. Pak se mě zeptá, jak to bylo s její starou chůvou Constantine a její matkou, a já zmlknu. Před pár tejdny mě napadlo, že jí prozradím jen něco o tom, jak Constantine měla dceru, a ona mě pak nechá na pokoji. Jenže paní Skeeter se pořád na něco vyptává. Je vidět, že nechápe, proč by v Mississippi barevná ženská nemohla vychovávat bílý dítě. Když člověk nepatří ani sem, ani tam, čeká ho těžkej, osamělej život.

Pokaždý, když se mě paní Skeeter přestane ptát na to, jak vyčistit tohle a opravit tamto a kde je Constantine, začneme si povídat o jinejch věcech. To jsem ještě s žádnou paničkou ani její kamarádkou nedělala. Najednou jí vyprávím o tom, jak Treelore nikdy nedostal horší známku než lepší dvojku a jak mi ten novej kazatel u nás v kostele leze na nervy, protože lže. Jsou to maličkosti, ale normálně bych je žádnýmu bílýmu člověku neřekla.

Dneska se jí snažím vysvětlit rozdíl mezi čištěním stříbra v lázni a leštěním, že v lázni se stříbro čistí jen v obyčejnejch domácnostech, protože je to rychlejší, ale nevypadá to dobře. Paní Skeeter nakloní hlavu na stranu a nakrabatí čelo. „Aibileen, pamatujete si ten… nápad, co měl Treelore?“

Kývnu a přejede mi mráz po zádech. Nikdy jsem se s tím neměla svěřovat bílý ženský.

Paní Skeeter přimhouří oči jako tenkrát, když začala mluvit o tom záchodě. „Přemýšlela jsem o tom. Chtěla bych s vámi mluvit…“

Ale než stihne dokončit větu, objeví se v kuchyni paní Leefoltová, přistihne holčičku, jak si v mojí kabelce hraje s mým hřebenem, a oznámí mi, že Mae Mobley by se dneska možná měla jít koupat o něco dřív. Rozloučím se s paní Skeeter a odejdu napustit vanu.

Rok jsem se toho děsila a konečně přišel osmej listopad. Noc předtím jsem spala tak dvě hodiny. Ráno se vzbudím a dám na sporák konvici s kafem. Když se ohnu, abych si natáhla punčocháče, rozbolí mě záda. Než vyjdu ze dveří, zazvoní telefon.

„Jen tě kontroluju. Spala jsi?“

„Jo, spala.“

„Večer ti přinesu karamelovej dort. A nechci, abys nic dělala, prostě se usadíš v kuchyni a celej si ho sníš k večeři.“ Pokusím se zasmát, ale nedokážu to. Tak Minny poděkuju.

Dneska to jsou tři roky, co umřel Treelore. Ale pro paní Leefoltovou je to den, kdy se myjou podlahy. Za dva tejdny bude Díkůvzdání a já mám spoustu práce s přípravama. Celý dopoledne až do poledních zpráv drhnu. Přijdu o svůj pořad, protože dámy maj v jídelně schůzku kvůli benefici a já si nesmím pouštět telku, když je v domě návštěva. Ani mi to nevadí. Jsem tak unavená, že se mi třesou všechny svaly. Ale nechci se přestat hýbat.

Asi tak ve čtyři se v kuchyni objeví paní Skeeter. Než mě stihne pozdravit, přižene se paní Leefoltová a oznámí mi: „Aibileen, právě jsem zjistila, že zítra přijede z Greenwoodu paní Fredericksová a zůstane tu na Díkůvzdání. Chci, abyste vyleštila stříbrný servis a vyprala všechny ručníky pro hosty. Zítra vám dám seznam dalších úkolů.“

Paní Leefoltová zakroutí hlavou, podívá se na paní Skeeter, jako by měla ten nejhorší život v celým městě, a odejde. Já si přinesu stříbrnej servis z jídelny. Jsem tak unavená, a to musím bejt příští sobotu připravená dělat na tom večírku. Minny nepřijde. Má hroznej strach, že by tam potkala paní Hilly.

Paní Skeeter na mě pořád čeká v kuchyni. V ruce má dopis pro slečnu Myrnu.

„Máte otázku o úklidu?“ vzdychnu. „Tak sem s ní.“

„Ani ne. Jen jsem se vás… chtěla zeptat… už tenkrát…“

Otevřu lahev s leštidlem a začnu ho natírat na stříbro, hadříkem drhnu růžové zdobení, okraje a držadla. „Panebože, prosím, ať už je zítra. Na hřbitov nepůjdu. To nejde, to bych nezvládla…

„Aibileen? Je vám dobře?“

Zarazím se a zvednu hlavu. Uvědomím si, že paní Skeeter na mě celou tu dobu mluvila.

„Promiňte, jenom jsem… myslela na něco jinýho.“

„Vypadala jste tak smutně.“

„Paní Skeeter.“ Cejtím, že mám oči plný slz, protože tři roky prostě nejsou dost dlouho. „Nevadilo by, kdybych vám s těma dopisama pomohla zejtra?“

Paní Skeeter začne něco říkat, ale pak se zarazí. „Jistě. Doufám, že vám bude lépe.“

Dodělám ten servis a ručníky a pak paní Leefoltový oznámím, že musím domů, i když bych tu měla být ještě půl hodiny a ona mi to určitě strhne z platu. Otevře pusu a chce něco namítnout, ale já mám připravenou lež: Zvracela jsem, a ona řekne, abych šla. Protože paní Leefoltová se kromě vlastní matky nejvíc bojí negerskejch nemocí.

„Tak dobrá, vrátím se za třicet minut. Zastavím tady přesně v devět čtyřicet pět,“ oznámí mi paní Leefoltová z auta. Paní Leefoltová mě vysadila u samoobsluhy, abych obstarala všechny věci, co ještě potřebujeme na Díkůvzdání.

„A přines účtenku,“ nařídí mi paní Fredericksová, lakomá matka paní Leefoltový. Všechny tři sedí vepředu, Mae Mobley je vmáčknutá mezi nima a tváří se tak nešťastně, jako by měla dostat tetanovku. Chudinka. Paní Fredericksová se tu tentokrát zdrží dva tejdny.

„Nezapomeňte na krůtu,“ dodá paní Leefoltová. „A na dvě plechovky brusinkové omáčky.“

Usměju se. Večeři na Den díkůvzdání bílejm připravuju už od tý doby, co byl prezidentem Calvin Coolidge.

„Přestaň se ošívat, Mae Mobley,“ utrhne se na ni paní Fredericksová, „nebo tě štípnu.“

„Paní Leefoltová, pusťte ji se mnou do obchodu. Pomůže mi s nákupem.“

Paní Fredericksová se chystá něco namítnout, ale paní Leefoltová řekne. „Jen si ji vezměte,“ a než se naděju, holčička se vykroutí přes paní Fredericksovou a vyleze z okýnka, jako bych byla její spasitelka. Popadnu ji do náručí. Odjížděj směrem k Fortification Street a my s holčičkou se chichotáme jako dvě školačky.

Otevřu kovový dveře, vezmu si vozík, posadím do něj Mae Mobley a dírama jí prostrčím nohy. Když mám bílou uniformu, můžu chodit nakupovat i do týhle samoobsluhy. Chyběj mi starý časy, kdy stačilo vyjít na Fortification Street a tam byli farmáři s vozejkama a volali: „Sladký brambory, fazole, zelený fazolky, okra. Čerstvá smetana, podmáslí, sýr, vejce.“ Ale ani v týhle samoobsluze to není špatný. Aspoň maj dobrou klimatizaci.

„Tak dobrá, holčičko, podíváme se, co potřebujeme.“

V zelenině vezmu šest sladkejch brambor, tři hrsti fazolek. U řezníka koupím uzený šunkový koleno. V obchodě je světlo, všechno je urovnaný. Vůbec se to tu nepodobá krámu pro barevný, kde maj na podlaze piliny. Jsou tu hlavně bílý paničky, usmívaj se, na zejtřek jsou už pěkně načesaný. Nakupuje tu i pět, šest hospodyň, všechny v uniformách.

„Fialová ňamka!“ řekne Mae Mobley a já ji nechám držet konzervu brusinek. Usměje se na ni jako na starýho kamaráda. Brusinky má hrozně ráda. V další uličce naberu dvě kilovky soli, abych do ní mohla naložit krůtu. Počítám na prstech hodiny, deset, jedenáct, dvanáct. Jestliže mám mít krůtu naloženou v soli čtrnáct hodin, měla bych ji dát do kbelíku tak ve tři odpoledne. Zejtra přijdu k paní Leefoltový v pět ráno a šest hodin budu krůtu píct. Už jsem upekla dva pekáče kukuřičnýho chleba a nechala ho venku na lince, aby byl pěkně křupavej. Zadělala jsem na jablečnej koláč a sušenky připravím ráno.

„Připravuješ se na zejtřek, Aibileen?“ obrátím se a za sebou uvidím Franny Cootsovou. Chodí k nám do sboru, pracuje pro paní Caroline v Manshipu. „Ahoj, zlatíčko, to jsou ale tlusťoučký nožičky,“ usměje se na Mae Mobley. Mae Mobley olizuje konzervu s brusinkama.

Franny se ke mně skloní a řekne: „Víš, co se ráno stalo vnukovi Louvenie Brownový?“

„Robertovi?“ zeptám se. „Tomu, co seká trávníky?“

„Šel u Pinchmanů na záchod pro bílý. Prej na něm nebyl žádnej nápis nebo tak. Dva bílý chlapi ho chytili a zmlátili ho železnou tyčí.“

To ne. Roberta ne. „Je…?“

Franny zavrtí hlavou. „Zatím ne. Je v nemocnici. Asi zůstane slepej.“

„Bože ne.“ Zavřu oči. Louvenia je ten nejčistší a nejlaskavější člověk na světě. Po smrti svý dcery Roberta vychovala.

„Chudák Louvenia. Nevím, proč se špatný věci vždycky dějou těm nejhodnějším lidem,“ řekne Franny.

To odpoledne dělám jako šílená, sekám cibuli a celer, míchám dresink, připravuju sladký brambory, čistím fazolky, leštím stříbro. Dneska v půl šestý večer se prej jde k Louvenii Brownový, aby se tam lidi modlili za Roberta, ale když tu devítikilovou krůtu dávám do solnýho roztoku, sotva zvednu ruce.

S vařením skončím až v šest večer, o dvě hodiny pozdějc než normálně. Je mi jasný, že už nebudu mít sílu na to, abych zašla k Louvenii. Udělám to zítra, až vyčistím krůtu. Kolébám se ze zastávky a sotva držím oči otevřený. Zabočím do Gessum Avenue. Před mým domem parkuje velkej bílej cadillac. A na předních schodech sedí jako hromádka neštěstí paní Skeeter v červenejch šatech a botách.

Pomalu se šinu zahradou a přemejšlím, co to bude tentokrát. Paní Skeeter vstane a sevře kabelku, jako by ji někdo chtěl okrást. Bílý lidi do mý čtvrti zajížděj, jenom když sem vozej svý hospodyně, a mně to tak vyhovuje. Starám se o bílý celej den. Tak na ně nepotřebuju ještě koukat doma.

„Snad vám nevadí, že jsem sem zajela,“ řekne. „Jen… prostě jsem nevěděla, kde jinde bychom si mohly promluvit.“

Posadím se na schod a rozbolí mě každičkej kousek páteře. Holčička je z babičky tak nervózní, že mě počůrala, a já jsem tím cejtit. Ulice je plná lidí, kteří se jdou k mý drahý Louvenii modlit za Roberta, děti si venku hrajou s míčem. Všichni se na nás dívaj a říkaj si, že určitě dostávám vyhazov nebo tak.

„Ano, paní,“ vzdychnu. „Co pro vás můžu udělat?“

„Mám takový nápad. Chtěla bych o něčem napsat. Ale potřebuju vaši pomoc.“

Zhluboka vydechnu. Mám paní Skeeter ráda, ale copak mi nemohla zavolat? U nějaký bílý paničky by se takhle bez ohlášení určitě neobjevila. Ale to ne, ona si sem přijede, jako by měla plný právo promenádovat se mi po domě.

„Chtěla bych s vámi udělat rozhovor. O tom, jaké to je, dělat hospodyni.“

Do zahrady mi vletí červenej míč. Rozběhne se za ním ten malej kluk od Jonesových. Když uvidí paní Skeeter, ztuhne. Pak míč rychle sebere, otočí se a vyrazí, jako by zahlídnul strašidlo.

„Něco jako ten sloupek slečny Myrny?“ zeptám se bezbarvě. „O úklidu?“

„Nebude to jako slečna Myrna. Mluvím tu o knize,“ řekne. Oči má vykulený, je celá rozrušená. „Příběhy o tom, jaké to je, pracovat pro bílé rodiny. Jaké to je, pracovat, dejme tomu, pro Elizabeth.“

Otočím se a podívám se na ni. Tak tohle se mi už dva týdny snaží říct v kuchyni paní Leefoltový. „Myslíte, že by paní Leefoltová s něčím takovým souhlasila? Že vám o ní budu vyprávět?“

Paní Skeeter trochu sklopí oči. „To asi ne. Myslela jsem, že bychom jí o tom neřekly. Doufám, že i ostatní hospodyně to udrží v tajnosti.“

Drbu se na čele a začíná mi docházet, co po mně vlastně chce. „Ostatní hospodyně?“

„Doufala jsem, že seženu ještě čtyři nebo pět. Abych doopravdy ukázala, jaké to je být hospodyní v Jacksonu.“

Rozhlédnu se. Jsme venku. Copak ona neví, jak může bejt nebezpečný bavit se o něčem takovým, když jsme celýmu světu na očích? „A jaký příběhy byste chtěla slyšet?“

„Kolik vám platí, jak s vámi zacházejí, o záchodech, miminkách, všech věcech, co jste zažily, dobrých i špatných.“

Vypadá nadšeně, jako by to byla nějaká hra. Chvilku si říkám, že spíš než unavená asi budu naštvaná.

„Paní Skeeter,“ zašeptám, „a nepřipadá vám to tak trochu nebezpečný?“

„Když si dáme pozor, tak ne…“

„Pšt, prosím. Víte, co by se mi asi tak stalo, kdyby paní Leefoltová zjistila, že jsem s vámi mluvila za jejíma zádama?“

„Vždyť jí to neřekneme, ani nikomu jinému.“ Trochu se ztiší, ale ne dost. „Budou to soukromé rozhovory.“

Vytřeštím na ni oči. Copak se zbláznila se? „Slyšela jste o tom barevným klukovi dneska ráno? Tom, co ho zmlátili železnou tyčí jenom proto, že omylem použil záchod pro bílý?“

Akorát se na mě dívá a trochu mrkne. „Vím, je to složité, ale tohle…“

„A o mojí sestřenici Shinelle v Cauter County? Zapálili jí auto proto, že šla volit.“

„Podobnou knihu ještě nikdo nenapsal,“ řekne a konečně začne šeptat. Konečně jí to dochází. „Objevily bychom nové téma. Úplně nový úhel pohledu.“

Všimnu si několika hospodyň v uniformách, který procházej kolem mýho domu. Dívaj se na nás, viděj, že sedím s bílou ženskou na schodech. Zatnu zuby, protože je mi jasný, že mi večer bude vyzvánět telefon.

„Paní Skeeter,“ promluvím co nejpomalejc, aby jí to určitě došlo, „kdybych do toho s váma šla, klidně si můžu rovnou zapálit dům.“

Paní Skeeter se kousne do nehtu. „Ale já už…“ Pevně zavře oči. Chtěla bych se jí zeptat, co už, ale mám tak nějak strach, co mi na to řekne. Sáhne si do kabelky, vyndá kousek papíru a napíše mi na něj svoje telefonní číslo.

„Prosím, budete o tom aspoň přemýšlet?“

Vzdychnu a zadívám se na zahradu. Pak jí co možná nejšetrnějc řeknu: „Ne, paní.“

Položí papírek mezi nás na schod a nastoupí do cadillaku. Jsem moc unavená na to, abych vstala. Jen tam sedím a dívám se, jak strašně pomalu odjíždí. Kluci, co si hráli s míčem, utekli ze silnice a nehnutě stojej na kraji, jako by kolem jel pohřebák.

PANÍ SKEETER

KAPITOLA 8

Jedu v matčině cadillaku po Gessum Avenue. Přede mnou je barevný kluk v montérkách, který mě s vykulenýma očima sleduje a svírá červený míč. Podívám se do zpětného zrcátka. Aibileen sedí dál na schodech v bílé uniformě. Když mě odmítala, ani se na mě nepodívala. Oči měla celou dobu upřené na tu nažloutlou trávu u sebe v zahradě.

Zřejmě jsem si myslela, že to bude stejné jako návštěva u Constantine, kde na mě mávali přátelští černoši a usmívali se, protože byli rádi, že vidí malou bílou holčičku, jejíž táta vlastní tu velkou farmu. Ale tady mě všichni sledují přimhouřenýma očima. Když se auto přiblíží těsně k němu, malý barevný kluk se otočí a zmizí za domem kousek od Aibileen. Na přední zahradě jednoho z domů je šest černochů s podnosy a taškami. Třu si spánky. Snažím se vymyslet něco, čím bych Aibileen přesvědčila.

Před týdnem Pascagoula zaklepala na dveře mého pokoje.

„Mám pro vás meziměstský hovor, paní Skeeter. Od paní… Sternové, myslím.“

„Sternové?“ přemýšlela jsem nahlas. Pak jsem se napřímila. „Myslíte… Steinové?“

„Já… asi by to mohla být i Steinová. Mluvila tak nějak divně.“

Seběhla jsem kolem Pascagouly ze schodů. Z nějakého hloupého důvodu jsem si uhladila krepaté vlasy, jako bychom se měly setkat osobně, a ne jen přes telefon. V kuchyni jsem zvedla telefon visící ze zdi.

Před třemi týdny jsem jí sepsala dopis. Na třech stránkách jsem nastínila svůj nápad, všechny podrobnosti i jednu lež. A to, že pilná a uznávaná barevná hospodyně je ochotná odpovědět na moje otázky a popsat mi, jaké to je, pracovat pro bílé ženy v našem městě. Když jsem si tu možnost porovnala s pravdou, totiž že se teprve chystám požádat barevnou ženu o pomoc, znělo to mnohem zajímavěji.

Vzala jsem si aparát do spíže, rozsvítila jsem jedinou holou žárovku. Police ve spíži byly plné sklenic s nakládanou zeleninou, polévkami, melasou, kompoty a zavařeninami. Takhle jsem to dělávala na střední škole, když jsem potřebovala soukromí.

„Haló? U telefonu Eugenie.“

„Vydržte, prosím, spojím vás.“ Zaslechla jsem několik cvaknutí a nakonec vzdálený hlas, tak hluboký, že působil jako mužský: „Elaine Steinová.“

„Haló? Tady je Skee… Eugenia Phelanová z Mississippi.“

„Já vím, slečno Phelanová. Vždyť vám volám.“ Uslyšela jsem, jak škrtla sirku a pak krátce ostře potáhla. „Minulý týden jsem dostala váš dopis. A mám k němu pár připomínek.“

„Ano, paní.“ Usadila jsem se na vysokou plechovku s moukou. Srdce mi bušilo jako o závod a natahovala jsem uši. Telefonát z New Yorku byl skutečně tak plný šumění a praskání, jak se dalo čekat, když nás dělilo tisíce kilometrů.

„Jak vás to napadlo? Dělat rozhovor se služebnictvem? To by mě opravdu zajímalo.“

Chvilku jsem byla jako opařená. Nepozdravila mě, nezačala žádnou nezávaznou konverzací, nijak se nepředstavila. Uvědomila jsem si, že nejlepší asi bude říct jí, co potřebuje vědět. „Já… vlastně mě vychovala černoška. Viděla jsem, jak to může být prosté a… a zároveň složité mezi rodinou a hospodyní.“ Odkašlala jsem si. Mluvila jsem koženě, jako bych hovořila s paní učitelkou.

„Pokračujte.“

„No,“ zhluboka jsem se nadechla, „moc ráda bych ukázala úhel pohledu té služebné. Barevné ženy žijící tady.“ Snažila jsem se představit si Constantinin obličej, pak Aibileenin. „Vychovají bílé dítě a za dvacet let se z toho dítěte stane jejich zaměstnavatel. Není to ironické, že je milujeme, ony milují nás, ale…“ musela jsem polknout, protože se mi roztřásl hlas, „ale nedovolíme jim ani používat záchod v domě?“

Znovu následovalo ticho.

„Ano,“ připadalo mi, že musím pokračovat, „všichni ví, jak se cítíme my bílí, podle glorifikované postavy chůvy O’Harových, která celý svůj život věnovala bílé rodině. To už popsala Margaret Mitchellová. Ale nikdo se nikdy nezeptal chůvy, jak se doopravdy cítí ona.“ Po hrudníku mi stékal pot a dělal skvrny na přední straně bavlněné blůzy.

„Takže chcete ukázat stranu, kterou ještě nikdy nikdo nezkoumal?“ zeptala se paní Steinová.

„Ano. Protože o tom nikdo nemluví. Tady na Jihu vlastně nikdo nemluví o ničem.“

Elaine Steinová se zasmála, ale znělo to spíše jako zavrčení. Měla výrazný severský přízvuk. „Slečno Phelanová, já žila v Atlantě. Šest let s prvním manželem.“

Honem jsem se chytila společného bodu. „Takže… víte, jaké to je.“

„Dost na to, abych tam odtud zmizela,“ prohlásila a já jsem slyšela, jak vyfukuje dým z cigarety. „Poslyšte, četla jsem váš návrh. Je to rozhodně… originální, ale nevyjde to. Žádná hospodyně, která je aspoň trochu při smyslech, vám pravdu nepoví.“

Všimla jsem si u dveří matčiných růžových pantoflí. Pokusila jsem se je ignorovat. Nemohla jsem uvěřit tomu, že mě paní Steinová tak rychle prokoukla. „První z nich… už souhlasila.“

„Slečno Phelanová,“ začala se ptát Elaine Steinová, ale mně bylo jasné, že to vlastně nebude skutečná otázka, „tahle černoška opravdu souhlasila, že s vámi bude otevřeně mluvit? O práci pro bílou rodinu? Protože to mi v městě jako Jackson v Mississippi přijde jako hrozné riziko.“

Přivřela jsem oči. Poprvé mě přepadla obava, že přesvědčit Aibileen možná nebude tak snadné, jak jsem si myslela. Tenkrát jsem ještě netušila, co mi příští týden řekne před svým domem.

„Viděla jsem ve zprávách, jak se snaží integrovat vaše autobusové nádraží,“ pokračovala paní Steinová. „Nacpali pětapadesát černochů do cely postavené pro čtyři.“

Našpulila jsem rty. „Souhlasila. Vážně, souhlasila.“

„Tak to je úžasné. A myslíte si, že s vámi budou mluvit i jiné služebné kromě ní? Co když na to přijdou jejich zaměstnavatelky?“

„Ty rozhovory budou probíhat tajně. Protože, jak víte, tady je to trochu nebezpečné.“ Ve skutečnosti jsem neměla ani tušení, jak moc je to tu nebezpečné. Poslední čtyři roky jsem strávila v pohodlném bezpečí vysoké školy, četbou Keatse a Eudory Weltyové a starostmi o výsledky semestrálních prací.

„Trochu nebezpečné?“ zasmála se. „Ty pochody v Birminghamu. Martin Luther King. Psi napadající barevné děti. Zlato, tohle je nejžhavější téma našeho národa. Ale bohužel to nemůže vyjít. Článek z toho nebude, protože žádné noviny na Jihu by ho nikdy neotiskly. A už vůbec ne kniha. Knihu rozhovorů by si nikdy nikdo nekoupil.“

„Aha,“ vypravila jsem ze sebe. Zavřela jsem oči a cítila jsem, jak se ze mě vytrácí všechno vzrušení. Slyšela jsem, jak se opakuju. „Aha.“

„Volám, protože to, upřímně řečeno, je výborný nápad. Ale… ani náhodou se nemůže dostat do tisku.“

„Ale… co když…“ Očima jsem přejížděla po spíži a hledala něco, čím bych znovu probudila její zájem. Možná bych o tom měla mluvit jako o článku, třeba v časopise, ale ona řekla ne…

„Eugenie, s kým tam mluvíš?“ ozval se mezerou mezi dveřmi matčin hlas. Pokusila se dveře otevřít, ale já jsem je zase rychle přibouchla. Zakryla jsem mluvítko a sykla. „Mluvím s Hilly, mami…“

„Ve spíži? Ty jsi už zase v pubertě?“

„No…“ houkla paní Steinová. „asi bych si to mohla přečíst. Vždyť na knižním trhu je taky třeba udělat nějaké pozdvižení.“

„To byste udělala? Tedy, paní Steinová…“

„Neříkám, že o tom vážně uvažuju. Ale… udělejte ten rozhovor a já vám dám vědět, jestli v tom má cenu pokračovat.“

Vykoktala jsem ze sebe několik nesrozumitelných zvuků a nakonec jsem se zmohla na: „Děkuju vám, paní Steinová. Ani nedokážu vyjádřit, jak moc si vaší pomoci vážím.“

„Ještě mi za nic neděkujte. Až se se mnou budete chtít spojit, zavolejte mé sekretářce, Ruth.“ A pak zavěsila.

Na bridžový klub, který se ve středu koná u Elizabeth, táhnu velkou aktovku. Je červená. A ošklivá. Ale minimálně pro dnešek musí stačit.

Je to jediné zavazadlo v matčině domě, do nějž se vejdou všechny dopisy slečně Myrně. Kůže je popraskaná a odlupuje se, silný popruh mi na blůze nechává hnědou skvrnu. Byla to zahradnická taška mé babičky Claire. Nosila v ní po zahradě nářadí, dno je ještě pořád plné slunečnicových semínek. Nehodí se vůbec k žádnému mému oblečení a mně je to jedno.

„Dva týdny,“ oznámí mi Hilly a zvedne dva prsty. „Tentokrát přijede.“ Usměje se a já jí úsměv oplatím. „Hned jsem zpátky,“ řeknu jim a vklouznu s aktovkou do kuchyně.

Aibileen stojí u dřezu. „Dobrý odpoledne,“ pozdraví mě tiše. Od mojí návštěvy u ní doma uplynul týden.

Minutu tam stojím, dívám se, jak míchá ledový čaj, neunikne mi, jak je jí nepříjemně, jak se bojí, že ji chci znovu požádat o pomoc s tou knihou. Vytáhnu několik dopisů o péči o domácnost, a když je Aibileen uvidí, její ramena se trochu uvolní. Zatímco jí čtu dotaz na skvrny od plísně, nalije si trochu čaje do sklenky a ochutná ho. Pak do džbánu přidá ještě trochu cukru.

„Jo, než na to zapomenu. Mám odpověď na tu otázku o skvrnách po mokrejch sklenicích na nábytku. Minny jí vzkazuje, ať to přetře trochou majonézy.“ Aibileen do čaje vymáčkne polovinu citronu. „A pak má toho mizernýho manžela vyhodit z domu.“ Zamíchá, ochutná. „Minny má na manžely trochu spadeno.“

„Díky, zapíšu si to,“ řeknu. Pak zdánlivě nedbale vytáhnu z tašky obálku. „Ještě něco jsem vám chtěla dát.“

Aibileen znovu zaujme stejný vyčkávací postoj, jaký měla, když jsem vešla dovnitř. „Co to je?“ zeptá se, aniž by po obálce sáhla.

„Za vaši pomoc,“ řeknu tiše. „Za každý článek jsem dala stranou pět dolarů. A teď už jich je pětatřicet.“

Aibileen se rychle podívá zpátky na čaj. „Ne, díky, paní.“

„Prosím, vezměte si to, vždyť si to zasloužíte.“

Slyším, jak na podlaze v obývacím pokoji vrzne židle, pak se ozve Elizabethin hlas.

„Prosím, paní Skeeter. Paní Leefoltovou by trefilo, kdyby zjistila, že mi dáváte hotovost,“ zašeptá Aibileen.

„Nemusí o tom vědět.“

Aibileen se na mě podívá. Bělma jejích očí jsou zažloutlá, unavená. Vím, na co myslí.

„Už jsem řekla, že vám s tou knížkou nemůžu pomoct, paní Skeeter.“

Odložím obálku na linku a uvědomím si, že jsem udělala hroznou chybu.

„Prosím, najděte si jinou barevnou hospodyni. Nějakou mladší. Někoho… jinýho.“

„Ale já nikoho jiného neznám tak dobře.“ Nejradši bych použila slovo přítel, ale tak naivní zase nejsem. Vím, že nejsme přítelkyně.

Hilly nakoukne dovnitř. „Tak pojď, Skeeter. Už budu rozdávat,“ a pak zase zmizí.

„Prosím vás,“ řekne Aibileen, „dejte ty peníze pryč, aby je neviděla paní Leefoltová.“

Rozpačitě přikývnu a dám si obálku zpátky do tašky. Vím, že horší to mezi námi snad ještě nebylo. Ona to považuje za úplatek, aby souhlasila s tím rozhovorem. Úplatek převlečený za projev dobré vůle a díků. Stejně jsem jí ty peníze chtěla dát, až z nich bude nějaký větší obnos, ale pravdou je, že načasování jsem naplánovala schválně. A teď jsem ji jednou provždy odstrašila.

„Drahoušku, jen si to vyzkoušej. Stálo to jedenáct dolarů, tak to musí být dobré.“

Matka mě v kuchyni zahnala do rohu. Podívám se na dveře na chodbu a dveře na verandu. Matka se přiblíží s oním předmětem v ruce a mě překvapí, jak křehce vypadají její zápěstí a jak útlé jsou ty paže nesoucí těžký šedý přístroj. Zatlačí mě do židle, protože přece jen není tak křehká, a z trubičky mi na hlavu vymáčkne mazlavou hmotu. S Kouzelným přístrojem pro hebké a hedvábné vlasy mě pronásleduje dva dny.

Oběma rukama mi vtírá hmotu do vlasů. Cítím, jak jsou její prsty plné naděje. Ten krém mi nenarovná nos ani neubere centimetry z výšky. A neztmaví mi téměř neviditelné obočí ani mi neobalí kosti trochou masa. Zuby mám už od přírody dokonale rovné. Proto může opravit jen jedinou věc, a to moje vlasy.

Mastnou hlavu mi matka zakryje plastovou čapkou. Hadičku z té čapky připojí do čtverhranného přístroje.

„Jak dlouho to bude trvat, mami?“

Ulepenými prsty zvedne návod. „Tady se píše: ‚Zakryjte zázračnou narovnávací čapkou, pak zapněte přístroj a čekejte na zázračné…‘“

„Deset minut? Patnáct?“

Zaslechnu cvaknutí, hučení zesílí a pak na hlavě ucítím pomalý, ale silný proud teplého vzduchu. Náhle se ozve prasknutí. Trubička se uvolnila z přístroje a svíjí se jako splašená požární hadice. Matka zaječí, chňapne po ní, ale mine. Nakonec ji přece jen chytne a znovu připevní.

Zhluboka se nadechne a opět vezme návod. „Zázračná čapka musí zůstat na hlavě dvě hodiny, aby výsledky…“

„Dvě hodiny?“

„Nařídím Pascagoule, aby ti přinesla sklenku čaje, drahoušku.“ Matka mě poklepe na rameni a proklouzne dveřmi do kuchyně.

Dvě hodiny kouřím a čtu si časopis Life. Dočtu Jako zabít ptáčka. Nakonec si vezmu Jacksonský deník a listuju jím. Je to páteční vydání, takže v něm nebude sloupek slečny Myrny. Na straně čtyři si přečtu: Mladík oslepen kvůli segregované koupelně, podezřelí vyslechnuti. Je to… povědomé. Pak si vzpomenu. Musí to být ten Aibileenin soused.

Dvakrát v tomto týdnu jsem byla u Elizabeth a doufala jsem, že nebude doma, abych si mohla s Aibileen promluvit a nějak ji přesvědčit, aby mi pomohla. Elizabeth se pokaždé hrbila nad šicím strojem, protože potřebuje nové šaty na vánoční sezónu. Bude to další zelená róba, laciná a chatrná. Zřejmě objevila celou roli zelené látky ve výprodeji. Nejradši bych ji vzala do obchodního domu a koupila jí něco nového, ale už jen ta nabídka by ji přivedla do hrozných rozpaků.

„Tak co si oblékneš na tu schůzku?“ zeptala se mě Hilly, když jsem v domě byla podruhé. „Příští sobotu?“

Pokrčila jsem rameny. „Asi si budu muset něco koupit.“

Právě v tu chvíli Aibileen přinesla podnos s kávou a odložila ho na stůl.

„Díky,“ kývla na ni Elizabeth.

„Taky děkuju, Aibileen,“ prohlásila Hilly, zatímco si kávu sladila. „Děláš to nejlepší barevné kafe ve městě.“

„Díky, paní.“

„Aibileen,“ pokračovala Hilly, „jak se ti líbí ta nová toaleta? Je pěkné mít svůj vlastní koutek, ne?“

Aibileen upřela zrak na prasklinu v jídelním stole. „Ano, paní.“

„Víš, tu toaletu ti zařídil pan Holbrook, Aibileen. Poslal sem své lidi i vybavení.“ Hilly se usmála.

Aibileen tam jen tak stála a já si přála, abych mohla být v jiné místnosti. Prosím, přemlouvala jsem ji v duchu, prosím, neděkujte jí.

„Ano, paní.“ Aibileen otevřela zásuvku a sáhla dovnitř, ale Hilly z ní nespouštěla oči. Bylo jasné, co chce.

Uplynula další vteřina, aniž by se kdokoli pohnul. Hilly si odkašlala a Aibileen konečně sklopila hlavu. „Díky, paní,“ šeptla a vrátila se zpátky do kuchyně. Není divu, že se mnou nechce mluvit.

V poledne mi matka z hlavy sundá vibrační čapku, umyje mi hmotu z vlasů, zatímco já zakláním hlavu do kuchyňského dřezu. Rychle mi vlasy natočí na dvanáct natáček a posadí mě pod svůj sušák v koupelně.

O hodinu později vyjdu růžová, s rozbolavělou hlavou a obrovskou žízní. Matka mě postaví před zrcadlo a vyndá natáčky. Prstýnky vln na mé hlavě rozčeše.

Ohromeně zíráme.

„Kristovanoho,“ řeknu. A myslím jen na to, že to rande, rande naslepo bude už příští víkend.

Matka se užasle usmívá. Dokonce mě nenapomene, že kleju. Mé vlasy vypadají úžasně. Ten přístroj skutečně funguje.

KAPITOLA 9

V sobotu, v den mé schůzky se Stuartem Whitworthem sedím dvě hodiny pod Kouzelným přístrojem (výsledky podle všeho vydrží jen do příštího mytí). Když mi vlasy uschnou, vydám se do obchodního domu Kennington a koupím si nejrovnější boty, jaké tam najdu, a úzké černé krepové šaty. Nesnáším nákupy, ale jsem vděčná za rozptýlení od starostí kvůli paní Steinové a Aibileen. Těch pětaosmdesát dolarů nechám připsat na matčin účet, protože na mě konec konců pořád naléhá, abych si koupila nové šaty. („Něco, co by lichotilo tvé výšce.“) Vím, že matka by mi neschválila odvážný výstřih těch šatů. Podobné šaty jsem ještě neměla.

Na parkovišti obchodního domu nastartuju, ale nemůžu řídit, protože mě náhle prudce rozbolí žaludek. Svírám bíle čalouněný volant a už asi po desáté se přesvědčuju, že je zbytečné toužit po něčem, co nikdy nebudu mít. Jak bych si mohla myslet, že z té černobílé fotografie znám jeho modré oči. Jak bych si mohla myslet, že se stane něco tak nepravděpodobného. Ale ty šaty a mé nové vlasy mi doopravdy sluší. A já se nemůžu ubránit naději.

Hilly mi tu fotku ukázala už před čtyřmi měsíci, u svého bazénu. Hilly se opalovala a já se schovávala ve stínu. V červenci jsem dostala ze sluníčka hroznou vyrážku, která se stále nelepšila.

„Mám moc práce,“ vymlouvala jsem se. Hilly seděla na kraji bazénu, postavu měla po těhotenství celou povolenou a pokrytou tukem, ale přesto v černých plavkách z nepochopitelných důvodů působila sebejistě. Měla bříško, ale její nohy byly jako vždy štíhlé a pěkné.

„Vždyť jsem ti ještě ani neřekla, kdy má přijet,“ nedala se. „A pochází z tak výborné rodiny.“ Pochopitelně mluvila o své vlastní rodině. Je to Williamův bratranec z druhého kolene. „Prostě se s ním sejdi a uvidíš.“

Znovu jsem se podívala na fotku. Měl světlé, doširoka otevřené oči, nahnědlé kučeravé vlasy a byl nejvyšší ze skupinky mužů u jezera. Ale jeho tělo zakrývali ostatní. Určitě nemá všechny končetiny.

„Není s ním nic v nepořádku,“ namítla Hilly. „Jen se zeptej Elizabeth. Potkala ho loni na benefici, když jsi byla ještě na škole. Kromě toho hrozně dlouho chodil s Patricií van Devenderovou.“

„S Patricií van Devenderovou?“ Nejkrásnější dívkou naší univerzity dva roky po sobě?

„Navíc si právě založil vlastní naftařskou firmu ve Vicksburgu. Takže kdyby to nevyšlo, nemusíš mít strach, že bys ho obden potkávala ve městě.“

„Dobrá,“ vzdychla jsem nakonec, hlavně proto, aby mi Hilly konečně dala pokoj.

Když se vrátím domů z nákupu šatů, už je po třetí. Se Stuartem bych se měla sejít u Hilly v šest. Podívám se do zrcadla. Vlny se mi začínají na konečcích trochu krepatět, ale zbytek mých vlasů je dál hladký. Matka byla nadšená, když jsem jí řekla, že bych přístroj chtěla znovu vyzkoušet, a ani nevyzvídala proč. O mém dnešním rande neví, a kdyby se to dozvěděla, příští tři měsíce by byly plné mučivých dotazů v duchu: „Volal?“ a „Co jsi zase zkazila?“, až by to nevyšlo.

Matka je s tátou dole v odpočívárně a společně povzbuzují basketbalové družstvo Rebelů. Můj bratr Carlton sedí na pohovce s nádhernou novou přítelkyní. Dorazili dnes odpoledne z LSU. Má tmavé rovné vlasy do culíku a na sobě červenou blůzu.

Když se s Carltonem ocitneme sami v kuchyni, zasměje se a zatahá mě za vlasy, jako když jsme byli děti: „Tak jak se máš, ségra?“

Povím mu o své práci v novinách, že jsem redaktorka věstníku ligy. A dodám, že by se po dokončení práv měl vrátit domů. „Taky si zasloužíš matčinu péči. Já už jí mám až nad hlavu,“ procedím skrz stisknuté zuby.

Směje se, jako by mě chápal, ale jak by mohl? Je o tři roky starší než já, krásný, vysoký s vlnitými blond vlasy, dokončuje práva a chrání ho dvě stě čtyřicet kilometrů špatně asfaltovaných silnic.

Když se vrátí k přítelkyni, hledám matčiny klíčky od auta, ale nikde je nevidím. Už je tři čtvrtě na pět. Postavím se do dveří a snažím se získat matčinu pozornost. Musím počkat, až skončí s výslechem dívky s culíkem o její rodině a místě, z něhož pochází. Matka se nevzdá, dokud neobjeví minimálně jednu osobu, kterou mají společnou. Pak se zeptá, v jakém studentském klubu dívka byla na Vanderbiltově koleji, a vše uzavře dotazem, jaký mají vzor na stříbře. Jak říká matka, tohle je lepší než horoskop.

Dívka s culíkem odpoví, že jejich rodinný vzor je chantilly, ale ona si po svatbě vybere svůj vlastní. „Protože jsem si vždy zakládala na nezávislosti a tak.“ Carlton ji pohladí po ruce a ona se k němu přitiskne jako kočka. Oba se na mě s úsměvem podívají.

„Skeeter,“ osloví mě dívka s culíkem přes celou místnost, „ty máš takové štěstí, že váš vzor je František I. Necháš si ho i po svatbě?“

„František I. je prostě úžasný vzor,“ spustím. „Já ty vidličky vytahuju skoro každý den, abych se mohla pokochat.“

Matka se na mě zamračí. Naznačím jí, aby za mnou přišla do kuchyně, ale jí to trvá dalších deset minut.

„Kde máš proboha klíčky od auta, mami? Musím k Hilly. A zůstanu tam přes noc.“

„Cože? Ale Carlton je doma. Co si ta jeho nová přítelkyně pomyslí, když nás opustíš, jako bys měla něco lepšího?“

Odkládala jsem to co možná nejdéle, protože mi bylo jasné, že ať už je doma Carlton, nebo není, stejně to skončí hádkou.

„A Pascagoula udělala pečeni a otec připravil dřevo, abychom si večer v odpočívárně mohli zatopit v krbu.“

„Vždyť je venku třicet stupňů.“

„Poslyš, tvůj bratr je doma a já od tebe očekávám, že se budeš chovat jako hodná sestřička. Nechci, abys odjela, dokud si s tou dívkou pěkně nepromluvíš.“ Podívá se na hodinky a já si připomenu, že už mi je třiadvacet. „Prosím, drahoušku,“ řekne. S povzdechem ostatním donesu tác s mátovými koktejly.

„Mami,“ řeknu jí v pět dvacet osm v kuchyni. „Už musím jet. Kde máš klíčky? Hilly na mě čeká.“

„Ale ještě jsme neměli ani vepřové v těstíčku.“

„Hilly má… něco se žaludkem,“ zašeptám. „A její hospodyně dorazí až zítra. Musím jí pomoct s dětmi.“

Matka vzdychne. „To asi znamená, že s námi nepůjdeš ani do kostela. A já si myslela, že bychom tam zítra mohli jet jako rodina. Dát si společně nedělní oběd.“

„Mami, prosím,“ hledám v koši, kam si obvykle dává klíčky. „Nikde ty klíčky nemůžu najít.“

„Cadillakem dneska jet nemůžeš. To je naše sváteční auto pro nedělní mši.“

Dorazí k Hilly za půl hodiny. Měla jsem se u Hilly ještě převléct a nalíčit, aby matka nic netušila. Tátův nový náklaďák si vzít nemůžu, je plný hnojiva, a navíc ho zítra bude potřebovat už za úsvitu.

„Dobrá. Tak si vezmu starou dodávku.“

„Zřejmě je na ní přívěs. Zeptej se táty.“

Ale nemůžu to s tátou probírat před dalšími lidmi, kteří se budou tvářit ublíženě, že odjíždím, proto si vezmu klíčky od starého auta a řeknu: „To je jedno. Jedu jenom k Hilly.“ Vyběhnu ven a zjistím, že má opravdu nasazený přívěs a na něm čtyřapůltunový traktor.

Takže na své první rande po dvou letech jedu do města v červeném chevroletu z roku 1941 a za sebou táhnu traktorový srovnávač John Deere. Motor kucká a bublá a já přemýšlím, jestli to auto vůbec zvládne. Od pneumatik mi odletují spršky bláta. Na hlavní třídě se motor zastaví, takže mi na špinavou podlahu spadnou šaty i taška. Startovat musím dvakrát.

V pět pětačtyřicet se přede mnou mihne černá věc a já ucítím náraz. Snažím se zastavit, ale když za sebou máte stroj vážící čtyři a půl tuny, nebrzdí se úplně snadno. Zasténám a zajedu ke krajnici. Musím se na to jít podívat. Kočka se nějakým zázrakem postaví, ohromeně se rozhlédne a stejně rychle, jako se objevila, zmizí zpátky v lese.

Za tři minuty šest, poté co jsem jela třicítkou v místech, kde se může osmdesát a kde na mě troubila auta a řvali puberťáci, zaparkuju v ulici kousek od Hillyina domu, protože v Hillyině slepé uličce zkrátka není dost místa na to, aby tam parkoval traktor. Popadnu tašku a bez zaklepání vběhnu dovnitř, celá zadýchaná, upocená, rozcuchaná. A oni tam sedí, všichni tři, včetně mého společníka. Dávají si koktejl v předním obývacím pokoji.

Ztuhnu na chodbě a všichni se na mě podívají. William se Stuartem se postaví. Bože, je tak vysoký, bude minimálně o deset centimetrů větší než já. Hilly mi s vykulenýma očima sevře paži. „Kluci, hned jsme zpátky. Jen si tu seďte a bavte se o rozehrávačích nebo tak.“

Hilly mě odtáhne do své šatny a obě spustíme nářek. Je to prostě příšerné.

„Skeeter, vždyť ani nemáš rtěnku! A tvoje vlasy vypadají jako vrabčí hnízdo!“

„Já vím, jen se na mě podívej!“ Všechny účinky zázračného přístroje jsou pryč. „V dodávce není klimatizace. Musela jsem si nechat otevřená okénka.“

Vydrhnu si obličej a Hilly mě usadí na židli před toaletkou. Začne mi česat vlasy jako předtím matka, natáčí je na obrovské natáčky a stříká lakem.

„No? Tak co si o něm myslíš?“ vyzvídá.

Vzdychám a zavírám oči bez řasenky. „Vypadá úžasně.“

Roztírám si make-up, i když vlastně nevím, jak na to. Hilly se na mě podívá, setře mi ho kapesníkem a natře ho znovu. Obkléknu se do černých šatů s hlubokým výstřihem do V a do plochých balerínek. Hilly mi rychle rozčeše vlasy. Omyju si podpaží vlhkou žínkou a ona obrátí oči v sloup.

„Srazila jsem kočku,“ přiznám se.

„Už stačil vypít dvě sklenice.“

Postavím se a uhladím si šaty. „Tak dobrá,“ poprosím ji, „oboduj mě od jedné do deseti.“

Hilly si mě prohlédne od hlavy k patě, zastaví se u výrazného dekoltu. Povytáhne obočí. Tak velký výstřih jsem na sobě v životě neměla; vlastně jsem úplně zapomněla, že mám nějaká prsa.

„Šest,“ prohlásí, jako by tím sama sebe překvapila.

Chvilku se na sebe díváme. Pak Hilly maličko vypískne a já se usměju. Nikdy předtím mi Hilly nedala víc než čtyřku.

Když se vrátíme do obývacího pokoje, William ukazuje na Stuarta. „Já se o tu funkci budu ucházet a s pomocí tvého otce…“

„Stuarte Whitworthi,“ oznámí Hilly, „moc ráda bych ti představila Skeeter Phelanovou.“

Vstane a v tu chvíli se mi v hlavě rozhostí naprostý klid. S pocitem sebemrskačství se dívám, jak mě hodnotí pohledem.

„Stuart chodil na Alabamskou univerzitu,“ objasní mi William a dodá: „Byl členem atletického klubu.“

„Rád tě poznávám.“ Stuart se na mě trošku usměje. Pak se pořádně napije, až mu kostka ledu cinkne o zuby. „Kam vyrážíme?“ zeptá se Williama.

Williamovým oldsmobilem odjedeme do hotelu Roberta E. Leeho. Stuart mi otevře dveře a posadí se ke mně dozadu, ale po celý zbytek jízdy se naklání přes sedadlo a baví se s Williamem o lovecké sezóně.

U stolu mi odsune židli, já se posadím, usměju se a poděkuju.

„Dáš si něco k pití?“ zeptá se, aniž by se na mě podíval.

„Ne, díky. Jen vodu, prosím.“

Obrátí se na číšníka a řekne. „Dvojitý čistý bourbon Old Kentucky a jednu vodu.“

Asi tak po pátém bourbonu začnu: „Takže, Hilly říkala, že děláš do nafty. To musí být zajímavé.“

„Dost to vynáší. Jestli tě zajímá tohle.“

„No, to jsem…“ Ale zmlknu, protože za něčím natahuje krk. Zvednu hlavu a všimnu si, že zírá na ženu ve dveřích, vnadnou blondýnu s rudou rtěnkou a v těsných zelených šatech.

William se otočí, aby zjistil, na co se Stuart dívá, ale rychle se zase obrátí zpět a sotva znatelně zavrtí hlavou. Vidím, že u dveří stojí bývalý Hillyin přítel Johnny Foote se svou novou ženou Celiou. Odejdou, my se na sebe s Williamem podíváme a oběma se nám uleví, že je neviděla Hilly.

„Bože, ta holka má ale šťávu,“ procedí skrz zuby Stuart a od tohoto okamžiku mi přestává záležet na tom, jak to všechno dopadne.

V jisté chvíli se na mě podívá Hilly, jak to jde. Já se usměju, jako by všechno bylo v nejlepším pořádku, a ona mi úsměv opětuje, protože je ráda, že to klape. „Williame! Právě přišel viceguvernér. Pojďme si s ním promluvit, než se posadí ke stolu.“

Společně se vytratí, aby nás, dvě hrdličky, nechali o samotě, abychom spolu mohli sedět na jedné straně stolu a zírat na všechny ty ostatní šťastné páry.

„Tak,“ začne a sotva ke mně obrátí hlavu. „Byla jsi někdy na alabamském fotbalovém zápase?“

Nikdy jsem se na našem slavném školním hřišti neobjevila, i když jsem ho měla necelých pět kilometrů od postele. „Ne, nejsem moc velký fanda fotbalu.“ Podívám se na hodinky. Ještě není ani čtvrt na osm.

„Aha.“ Upřeně hledí na pití, co mu přinesl číšník, jako by si ho skutečně vychutnával. „A jak tedy trávíš čas?“

„Píšu… sloupek o péči pro domácnost pro Jacksonský deník.“

Nakrabatí čelo a pak se zasměje. „Péče o domácnost. Tím chceš jako říct… uklízení?“

Kývnu.

„Ježíši.“ Zamíchá si pití. „Nenapadá mě nic horšího, než četba sloupků o tom, jak uklízet dům,“ prohlásí a já si všimnu, že přední zub má trochu nakřivo. Nejradši bych ho na tu nedokonalost upozornila, on však svou myšlenku ještě dokončí. „Kromě jejich psaní.“

Zůstanu na něj zírat.

„Připadá mi to jako léčka, jak ulovit manžela. Když se staneš expertkou na udržování domácnosti.“

„Ty musíš být génius, když jsi takhle rychle odhalil celý můj plán.“

„Z toho si přece na Ole Miss děláte doktorát ne? Z profesionálního lovení manželů.“

Ohromeně ho sleduju. Možná jsem už několik let neměla rande, ale za koho se proboha má?

„Promiň, ale neupustili tě jako miminko na hlavu?“

Mrkne na mě a pak se poprvé za ten večer zasměje.

„Ne, že by ti do toho něco bylo,“ prohlásím, „ale když chci pracovat jako novinářka, někde začít musím.“ Podle všeho to na něj udělalo dojem. Ale pak do sebe nalije další pití a ten výraz je pryč.

Jíme večeři a já z profilu vidím, že má moc špičatý nos. Taky moc silné obočí a světle hnědé vlasy moc hrubé. Víc si toho už neřekneme, aspoň ne jeden druhému. Hilly povídá celý večer, pronáší věty stylu: „Stuarte, Skeeter žije na plantáži severně od města. Nevyrůstal tvůj otec na farmě na burské oříšky?“

Stuart si objedná další pití.

Když s Hilly odejdeme na záchod, povzbudivě se mně usměje. „Tak co myslíš?“

„Je… vysoký,“ prohlásím, protože nechápu, jak si mohla nevšimnout, že můj společník je z nepochopitelných důvodů neuvěřitelně nezdvořilý, a navíc je namol.

Když konečně dojíme, zaplatí s Williamem účet napůl. Stuart se postaví a pomůže mi do kabátu. Aspoň má dobré vychování.

„Ježíši, ještě jsem nepotkal ženu s tak dlouhýma rukama,“ řekne.

„No, já zase ještě nepotkala nikoho, kdo by se takhle opíjel.“

„Tvůj kabát smrdí jako…“ skloní se a s úšklebkem ho očichá. „Hnojivo.“

Dlouhým krokem vyrazí na toalety a já bych se nejradši vytratila.

Cesta autem, i když trvá jen tři minuty, je nesnesitelně tichá. A dlouhá.

Jdeme zpátky k Hilly domů. Vyjde Yule May v bílé uniformě a řekne: „Jsou v pořádku, hezky usnuli.“ A zmizí do kuchyně. Já se omluvím a odejdu na záchod.

„Skeeter, neodvezeš Stuarta domů?“ zeptá se William, když se vrátím. „Já jsem utahaný, ty ne, Hilly?“

Hilly se na mě dívá a snaží se přijít na to, co bych od ní chtěla slyšet. Doufám, že jsem to dala jasně najevo, když jsem na záchodě zůstala deset minut.

„Ty… tu nemáš auto?“ zeptám se vzduchu před Stuartem.

„Myslím, že bratranec asi není schopný řízení,“ zasměje se William. Všichni znovu mlčí.

„Přijela jsem dodávkou,“ řeknu. „Nerada bych…“

„Ale no tak,“ přeruší mě William a plácne Stuarta do zad. „Stuartovi přece jízda v dodávce nevadí, že ne, kamaráde?“

„Williame,“ namítne Hilly, „co kdybys řídil ty, a Skeeter, ty se můžeš svézt s nimi.“

„Já ne, taky jsem dost pil,“ řekne William, i když nás sem právě dovezl.

Nakonec prostě vyjdu ze dveří. Stuart mě následuje a nijak nekomentuje, že jsem nezaparkovala u Hilly před domem ani na Hillyině příjezdové cestě. Když se dostaneme k dodávce, oba se zastavíme a zíráme na čtyřapůltunový traktor zapřažený za mým autem.

„To jsi sem přitáhla úplně sama?“

Vzdychnu. Asi proto, že jsem tak vysoká, jsem si nikdy nepřipadala drobná, ani nijak zvlášť ženská, ale ten traktor to asi všechno přesně vystihuje.

„To je ta nejdivnější věc, jakou jsem kdy viděl,“ prohlásí.

Ustoupím o krok od něj. „Může tě odvézt Hilly,“ řeknu. „Odveze tě Hilly.“

Obrátí se, pozorně se na mě zadívá a já si jsem poměrně jistá, že je to poprvé za celý večer. Po několika dlouhých minutách, kdy tam jen tak stojím a on si mě prohlíží, mám náhle oči plné slz. Jsem hrozně unavená.

„Sakra,“ uleví si, a jako by mu celé tělo povolilo. „Poslyš, já Hilly říkal, že ještě nejsem na rande připravený.“

„Ne…“ odmítnu, couvnu před ním a zamířím zpět do domu.

V neděli ráno vstanu brzy, ještě před Hilly a Williamem, i před dětmi a všemi, kdo pojedou na mši. Jedu domů a za mnou rachotí traktor. Z pachu hnojiva mám kocovinu, i když jsem včera pila jen vodu.

Včera večer jsem se vrátila k Hilly domů se Stuartem v patách. Zaklepala jsem na dveře Hillyiny ložnice a požádala Williama, který už měl ústa plná zubní pasty, jestli by Stuarta neodvezl domů. Než mi stihl odpovědět, zmizela jsem nahoře v pokoji pro hosty.

Na verandě překročím tátovy psy a vejdu do domu svých rodičů. Jakmile spatřím matku, obejmu ji. Když se mi snaží vyprostit, nedovolím jí to.

„Co se děje, Skeeter? Nechytila jsi ten Hillyin bacil, že ne?“

„Ne, nic mi není.“ Kéž bych jí mohla říct o včerejším večeru. Vyčítám si, že k ní nejsem milejší, že ji nepotřebuju, dokud mi není doopravdy na nic. Vyčítám si, že si přeju, aby tu místo ní byla Constantine.

Matka mi splácne vlasy rozcuchané větrem, protože mi přidávají aspoň pět centimetrů. „Určitě ti nic není?“

„Jsem v pořádku, mami.“ Jsem moc unavená na to, abych se jí bránila. Připadám si, jako by mi někdo nakopal do břicha. Těžkými botami. Nechce to přejít.

„Víš,“ řekne mi s úsměvem. „Myslím, že tahle by pro Carltona mohla být ta pravá.“

„To je dobře, mami,“ odpovím. „To mu vážně moc přeju.“

Druhý den v jedenáct dopoledne zazvoní telefon. Naštěstí jsem v kuchyni a hned ho zvednu.

„Paní Skeeter?“

Strnu a pak se podívám na matku zkoumající šekovou knížku u stolu v jídelně. Pascagoula vytahuje z trouby pečeni. Odejdu do spíže a zavřu za sebou.

„Aibileen?“ zašeptám.

Chvilku mlčí, ale pak vyhrkne: „Co kdyby… kdyby se vám nelíbilo, co říkám? Jako o bílejch?“

„Já… já… tady nejde o můj názor,“ vysvětlím jí. „Nezáleží na tom, co si myslím já.“

„Ale jak mám vědět, že se nenaštvete a neobrátíte se proti mně?“

„To neudělám… asi mi budete muset… věřit.“ Zatajím dech, doufám, čekám. Následuje dlouhá pauza.

„Bože smiluj se. Asi se do toho pustím.“

„Aibileen,“ buší mi srdce. „Nemáte ani tušení, jak moc si toho vážím…“

„Paní Skeeter, musíme si dát velkej pozor.“

„To dáme, slibuju.“

„A budete mi muset změnit jméno. Mně, paní Leefoltový, všem.“

„Jistě.“ To jsem jí měla slíbit už na začátku. „Kdy se můžeme sejít? Kde se můžeme sejít?“

„Nemůže to bejt v bílý čtvrti, to je jistý. Asi… asi to budeme muset dělat u mě doma.“

„Znáte nějaké jiné hospodyně, které by mohly mít zájem?“ zeptám se, i když mi paní Steinová slíbila, že přečte jen jeden rozhovor. Ale musím být připravená, kdyby se jí to náhodou líbilo.

Aibileen chvilku mlčí. „Asi bych mohla požádat Minny. Ale ona si na hovory s bílejma moc nepotrpí.“

„Minny? Myslíte… bývalou hospodyni paní Waltersové?“ zeptám se a náhle si uvědomím, jak to začíná být krvesmilné. Nebudu nakukovat jen do Elizabethina života, ale i do toho Hillyina.

„Minny by vám taky měla co říct, to je jistý.“

„Aibileen,“ řeknu. „Děkuju vám. Mockrát vám děkuju.“

„Ano, paní.“

„Jen… musím se vás zeptat. Proč jste si to rozmyslela?“

Aibileen vůbec nepřemýšlí. „Kvůli paní Hilly,“ odpoví.

Zmlknu, myslím na Hillyin záchodový plán, na to, jak obvinila hospodyni z krádeže a pořád mluví o bacilech. Jméno zní najednou bezbarvě a hořce, jako žluklý ořech.

MINNY

KAPITOLA 10

Do práce přijdu s myšlenkou na jedinou věc. Dneska je prvního prosince a zatímco zbytek Spojenejch států oprašuje betlémy a vytahuje punčochy, já čekám na jinýho chlapa. Tenhle není žádnej Santa Klaus ani Ježíšek. Je to Johnny Foote mladší, kterej se na Štědrej den dozví, že zaměstnává Minny Jacksonovou jako hospodyni.

Nemůžu se čtyřiadvacátýho dočkat. Netuším, co pan Johnny udělá, až zjistí, že tu pracuju. Možná řekne: dobrá! Klidně si tu kuchyň uklízejte, kdy se vám zlíbí! Tady máte prachy! Ale tak hloupá zase nejsem. Tohle tajnůstkaření nesvědčí o tom, že by to byl nějakej přátelskej bílej mužskej, co mi bude chtít přidat. Je dost pravděpodobný, že na první svátek vánoční už nebudu mít žádnou práci.

To nevědění mě užírá, ale jednou věcí jsem si jistá. Před měsícem jsem se rozhodla, že určitě existuje důstojnější smrt než infarkt při dřepění na záchodě bílý paničky. Navíc domů vůbec nedorazil pan Johnny, ale nějakej chlápek, co chtěl dělat odečty.

Ale když bylo po všem, moc se mi neulevilo. Hrozně mě totiž vyděsila paní Celia. Ještě při lekci vaření se třásla tak, že ani nemohla odměřovat sůl po lžičkách.

Je pondělí a já nemůžu přestat myslet na vnuka Louvenie Brownový, Roberta. O víkendu ho pustili ze špitálu a bude žít u Louvenie, jelikož jsou jeho rodiče mrtvý a vůbec. Když jsem jim tam včera večer nesla karamelovej dort, Robert měl na ruce sádru a na očích obvazy. „Ach, Louvenie,“ bylo jediný, co jsem ze sebe při pohledu na něj dostala. Robert ležel na gauči a spal. Oholili mu půlku hlavy, aby ho mohli operovat. Louvenia, přestože má takový trápení, stejně chtěla vědět, jak se daří všem členům mý rodiny. A když sebou začal Robert mlít, poprosila mě, jestli bych nešla domů, protože Robert se vždycky budí s křikem. Je totiž vyděšenej, protože mu pokaždý znova dojde, že je slepej. Bála se, že by mi to mohlo vadit. Musím na to pořád myslet.

„Za chvíli půjdu do krámu,“ řeknu paní Celii. Ukážu jí nákupní seznam, aby ho mohla zkontrolovat. Děláme to tak každý pondělí. Ona mi dá peníze na jídlo, a jakmile se vrátím, ukážu jí účtenku. Chci, aby věděla, že jsem jí zbytek vrátila do pětníku. Paní Celia jen krčí rameny, ale já ty účtenky schovávám v šuplíku, kdyby někdy došlo k nějakejm nejasnostem.

Minny vaří:

1. šunku s ananasem

2. fazole azuki

3. sladké brambory

4. jablečný koláč

5. sušenky

Paní Celia vaří:

1. fazolové lusky

„Ale fazolové lusky jsem dělala minulý týden.“

„Když se je naučíte, všechno ostatní vám půjde snadno.“

„Asi to tak bude lepší,“ řekne. „Aspoň si při jejich čištění můžu sednout a být v klidu.“

Už jsou to skoro tři měsíce a ta hlupačka ještě neuvaří ani kafe. Vytáhnu těsto na koláč, protože ho chci mít připravený, než pojedu do krámu.

„Neuděláme tentokrát čokoládový koláč? Mám čokoládový moc ráda.“

Zatnu zuby. „Neumím čokoládový koláč,“ zalžu. Už nikdy. Nikdy po paní Hilly.

„Neumíte? Proboha, já myslela, že umíte všechno. Tak co kdybychom sehnaly nějaký recept?“

„Jakej koláč ještě máte ráda?“

„No, co takhle ten broskvový, který jste dělala minule?“ řekne a nalije si sklenici mléka. „Ten byl moc dobrý.“

„To byly broskve z Mexika. Tady ještě není sezóna na broskve.“

„Ale já na ně viděla reklamu v novinách.“

Vzdychnu. S ní to není snadný, ale aspoň už zapomněla na tu čokoládu. „Jednu věc se musíte naučit, všechno je nejlepší, když to má sezónu. Dýně se nevaří v létě a broskve zase ne na podzim. Když se to neprodává u silnice, ještě není sezóna. Co kdybysme udělaly dobrej pekanovej koláč?“

„Johnnymu taky moc chutnaly ty vaše pralinky. Když jsem mu je dávala, říkal, že jsem to nejšikovnější děvče na světě.“

Obrátím se k těstu, aby mi neviděla do obličeje. Už dvakrát za jedinou minutu mě dokázala naštvat. „A o čem dalším by si ještě pan Johnny měl myslet, že to umíte uvařit?“ Kromě toho, že jsem strachy bez sebe, mi taky vadí, když se někdo chlubí mým vařením. Protože kromě dětí je moje vaření to jediný, na co jsem doopravdy hrdá.

„Ne, to je všechno.“ Paní Celia se usměje a nevšimne si, že jsem těsto na koláč natáhla tak, až se v něm udělalo pět děr. Ještě čtyřiadvacet dnů týhle mizérie. Modlím se k bohu i ďáblu, aby pan Johnny do tý doby nepřišel domů dřív.

Každej druhej den slyším, jak paní Celia ve svým pokoji telefonuje všem těm paničkám. Benefice byla před třema tejdnama a ona se už připravuje na tu příští. S panem Johnnym tam nebyli, jinak bych o tom určitě něco slyšela.

Letos jsem na plese nedělala, poprvý za deset let. Jsou za to sice dobrý peníze, ale já nechtěla riskovat setkání s paní Hilly.

„Mohla byste jí říct, že znovu volala Celia Footeová? Před několika dny jsem jí nechala vzkaz…“

Paní Celia má energickej hlas, jako by něco prodávala v telce. Pokaždý, když ji slyším, mám chuť jí ten telefon vyrvat z ruky a říct jí, aby přestala ztrácet čas. Protože ani tak nevadí, že nevypadá jako dáma. Paní Celia přátele nemá z jinýho důvodu, kterej jsem pochopila, jakmile jsem uviděla tu fotku pana Johnnyho. Podávala jsem už tolik pohoštění bridžovýmu klubu, že vím něco o každý bílý paničce v tomhle městě. Pan Johnny nechal paní Hilly ještě na vysoký, kvůli paní Celii, a paní Hilly na něj nikdy nezapomněla.

Ve středu večer se vypravím do kostela. Je teprve tři čtvrtě na sedm, takže není zaplněnej ani z poloviny, sbor začíná zpívat až v půl osmý. Ale Aibileen mě požádala, abych přišla dřív, tak jsem tady. Jsem zvědavá, co mi chce. Kromě toho měl Leroy dobrou náladu a hrál si s dětma, tak jsem si řekla, když o ně stojí, má je mít.

Zahlédnu Aibileen v naší obvyklý uličce, čtvrtý vlevo vpředu hned u ventilátoru. Jsme čestný členky, tak si zasloužíme čestný místo. Sčesala si vlasy dozadu, jen kolem krku se jí uvolnilo několik kučer. Na sobě má modrý šaty s velkejma bílejma knoflíkama, který jsem na ní ještě neviděla. Aibileen má hadrů po bílejch, že by s nima mohla vytírat. Všechny bílý paničky jí moc rády dávaj svý starý věci. Jako obvykle je baculatá a vážná, ale přes všechnu tu rádoby upjatost umí říct košilatej vtip, že vám z něj svrbí v rozkroku.

Jak kráčím uličkou, všimnu si, že se Aibileen kvůli něčemu mračí a krabatí čelo. Na chvilku je znát těch patnáct let, co nás dělí. Ale pak se usměje a její obličej je zase mladej a tlustej.

„Pánaboha,“ řeknu, jakmile se usadím.

„Já vím. Někdo by jí to měl říct.“ Aibileen si mává kapesníkem před obličejem. Ráno měla úklid Kiki Brownová, takže je celej kostel plnej její citronový vůně, co vyrábí doma a zkouší prodávat po pětadvaceti centech za láhev. Na úklid kostela se zapisujeme na list papíru. Podle mýho by se Kiki Brownová měla psát o něco míň a chlapi zase o hodně víc. Pokud já vím, žádnej se ještě nezapsal.

Kromě toho smradu kostel vypadá poměrně dobře. Kiki vyleštila lavice, že se v nich člověk vidí jako v zrcadle. Už tu máme vánoční stromek, hned vedle oltáře, plnej pozlátek a se zlatou hvězdou na špičce. Ve třech oknech kostela jsou barevný sklíčka – Kristovo narození, Lazarovo zmrtvýchvstání a Kázání na hoře. Ostatních sedm je vyplněnejch obyčejným, čirým sklem. Na ně ještě vybíráme peníze.

„Co Bennyho astma?“ zeptá se Aibileen.

„Včera ho trochu trápilo. Leroy ho sem s ostatníma dětma za chvíli zaveze. Doufejme, že ho ten citron nezabije.“

„Leroy.“ Aibileen kroutí hlavou a směje se. „Vyřiď mu, že se má chovat slušně. Nebo se za něj začnu modlit.“

„Kéž bys to udělala. Panebože, schovej jídlo.“

Směrem k nám se kolébá namyšlená Bertrina Bessemerová. Nakloní se k nám z lavice před náma a usměje se, na hlavě má velkej a lacině vypadající klobouk s peřím. To Bertrina celý ty roky o Aibileen tvrdila, že je hloupá.

„Minny,“ začne Bertrina, „ráda slyším, že máš novou práci.“

„Díky, Bertrino.“

„A Aibileen, mockrát děkuju, že jsi mě dala na svůj seznam. Moje angina je teď mnohem lepší. O víkendu ti zavolám a všechno si povíme.“

Aibileen se usměje a přikývne. Bertrina se odkolíbá na svý místo.

„Možná bys měla trochu líp zvažovat, za koho se modlíš,“ namítnu.

„Ale já už se na ni nezlobím,“ mávne rukou Aibileen. „A koukni na ni, opravdu něco shodila.“

„Všem tvrdí, že zhubla o dvacet kilo,“ řeknu.

„Božesmilujse.“

„To už jí zbejvá shodit jenom tak sto.“

Aibileen se snaží nesmát a předstírá, že se ovívá kvůli tý citronový vůni.

„Tak proč jsem dneska měla přijít brzo?“ zeptám se. „Stejská se ti, nebo co?“

„Ne, o nic nejde. Jen jsem se něco doslechla.“

„Co?“

Aibileen se zhluboka nadechne a rozhlédne se, jestli někdo neposlouchá. Jsme tu něco jako šlechta. Lidi se kolem nás pořád kupí.

„Znáš tu paní Skeeter?“ zeptá se.

„Už jednou jsem ti přece řekla, že jo.“

Ztiší hlas a řekne: „No, vzpomínáš, jak mi to ujelo a vykládala jsem jí, že Treelore psal o pocitech barevnejch?“

„Vzpomínám. Chce tě kvůli tomu žalovat?“

„Ne, ne. Je milá. Ale měla tu drzost mě požádat, jestli bych jí s dalšíma svejma kamarádkama hospodyněma nevyprávěla, jaký to je, sloužit bílejm. Prej píše nějakou knížku.“

„Cos jí řekla?“

Aibileen přikývne a povytáhne obočí. „Že jo.“

„Ježíši. Tak jí pověz, že je to procházka růžovou zahradou. Celej víkend sníme o tom, jak se zase vrátíme k nim domů a budem jim leštit stříbro,“ rozzlobím se.

„Já jí řekla, ať to nechá na učebnice dějepisu. Vždyť bílý svý názory za černý vyjadřujou už od nepaměti.“

„To je pravda. To jí řekni.“

„Už jsem jí to pověděla. A taky že je blázen,“ dodá Aibileen. „Zeptala jsem se, co kdybysme vám řekly pravdu? Že se bojíme požádat o minimální mzdu? Že za nás nikdo neplatí nemocenskou. Jaký je to pocit, když vám šéfová nadávala do…“ Aibileen zakroutí hlavou. Jsem ráda, že to nedořekla.

„Jak milujeme ty děti, když jsou malý…“ říká a já vidím, jak se jí trochu třese ret. „A pak se z nich stanou stejný lidi jako jejich matky.“

Sklopím oči a všimnu si, že Aibileen svírá svou černou kabelku, jako by to byla ta jediná věc, která jí na světě zbyla. Aibileen si hledá nový místo pokaždý, když děcka moc vyrostou a přestanou bejt barvoslepý. Ale o tom se nemluví.

„I kdyby změnila všechny jména, hospodyň i bílejch paniček,“ odfrkne si.

„Je blázen, jestli si myslí, že bychom udělaly něco takhle nebezpečnýho. Zrovna kvůli ní.“

„Nechceme vytahovat všechnu tu špínu.“ Aibileen si otře nos do kapesníku. „Říkat lidem pravdu.“

„Ne, to nechceme,“ přitakám, ale pak se zarazím. To kvůli tomu slovu pravda. Já se ji bílejm paničkám pokouším říkat už od čtrnácti.

„Nechceme tu nic měnit,“ pokračuje Aibileen a pak obě mlčíme a myslíme na věci, který nechceme měnit. Ale potom Aibileen přimhouří oči a řekne: „Cože? Tobě to nepřipadá jako bláznivej nápad?“

„Připadá, ale…“ A pak mi to dojde. Jsme kamarádky už šestnáct let, od toho dne, kdy jsem se z Greenwoodu přistěhovala do Jacksonu a potkaly jsme se na autobusový zastávce. Umím v Aibileen číst jako v nedělních novinách. „Ty o tom přemejšlíš, že jo?“ zeptám se jí. „Ty chceš mluvit s paní Skeeter.“

Pokrčí rameny, jenže já vím, že mám pravdu. Ale než se mi Aibileen může přiznat, přijde reverend Johnson, posadí se do lavice za náma a nakloní se mezi nás. „Minny, mrzí mě, že jsem vám ještě nestihl pogratulovat k novému místu.“

Uhladím si šaty. „Mockrát děkuju, reverende.“

„Musíte být na Aibileenině seznamu,“ řekne a poklepe Aibileen na rameno.

„Jasně. Říkala jsem Aibileen, že s takovouhle úspěšností bysme jí za to měli začít platit.“

Reverend se rozesměje. Vstane a pomalu kráčí ke kazatelně. Všichni zmlknou. Nemůžu uvěřit tomu, že by Aibileen chtěla paní Skeeter říct pravdu.

Pravdu.

Je to chladný pocit, co se jako voda rozlívá po mým lepkavým těle. Tlumí ten dusivej žár, kterej ve mně celej život pálí.

Pravdu, říkám si znova v duchu, jen pro ten pocit.

Reverend Johnson zvedne ruce a promluví tichým, hlubokým hlasem. Sbor za námi začne zpívat „Mluvím s Ježíšem“ a všichni vstaneme. Za půl minuty se potím.

„Neměla bys taky zájem? Popovídat si s paní Skeeter?“ zašeptá mi Aibileen.

Ohlédnu se a vzadu stojí Leroy s dětma, jako obvykle přišel pozdě. „Kdo, já?“ zeptám se a můj hlas nečekaně přehluší tichou hudbu. Ztiším se, ale ne o moc.

„Takovou šílenost ani náhodou neudělám.“

Jen mně pro zlost nastane v prosinci vlna veder. Když jsou čtyři nad nulou, rosím se jako v srpnu sklenice s ledovým čajem. A dneska ráno jsem se vzbudila a na teploměru bylo osmadvacet. Polovinu života se snažím tolik se nepotit: používám krém proti pocení, mražený brambory do kapes, ledový obklady na hlavu (za tuhle pitomou radu jsem doktorovi dokonce musela zaplatit) a stejně jsem za pět minut propocená. Všude s sebou nosím vějíř z pohřební služby. Ten funguje výborně a byl zadarmo.

Paní Celii se teplý počasí líbí, a dokonce chodí ven, vysedává u bazénu v těch lacinejch bílejch slunečních brejlích a huňatým županu. Zaplaťpánbůh že je z domu. Nejdřív jsem si myslela, že je nemocná na těle, ale teď si začínám říkat, jestli spíš nemá něco s hlavou. A tím nemyslím, že by mluvila sama se sebou tak, jak to dělaj starý paní jako třeba paní Waltersová, u kterejch víte, že je to prostě způsobený stářím, ale že je opravdu bláznivá, jako ty, který pak vodvezou ve svěrací kazajce do blázince.

Skoro každej den teď mizí nahoru do těch prázdnejch pokojů. Slyším její tichý cupitání na chodbě a potom vrzání podlahy. Nic si o tom nemyslím – sakra, je to přece její dům. Ale pak to udělá znova a znova a zvláštní na tom je, že to dělá tajně, čeká, až zapnu vysavač nebo začnu zadělávat dort. Stráví tam tak sedm nebo osm minut, pak vykoukne, aby se přesvědčila, že ji nevidím, a sejde zase dolů.

„Nepleť se do jejích věcí,“ nařizuje mi Leroy. „Jen se postarej o to, aby svýmu starýmu řekla, že u nich uklízíš.“ Leroy to teď pár nocí pěkně přehnal, po šichtě popíjel za elektrárnou. Ale není hlupák. Je mu jasný, že když budu po smrti, žádná vejplata nepřijde.

Po tom vejletě nahoru se paní Celia nevrátí do postele, ale usadí se ke kuchyňskýmu stolu. Nejradši bych ji tu neměla. Vykosťuju kuře. Vývar se už vaří a knedlíčky mám připravený. Nepřeju si, aby mi s tím chtěla pomáhat.

„Ještě třináct dnů a povíte o mně panu Johnnymu,“ prohlásím a paní Celia, přesně jak jsem čekala, vstane od stolu a zamíří do ložnice. Ale než dojde ke dveřím, procedí skrz zuby: „Musíte mi to připomínat každý den?“

Napřímím se. To je poprvý, co se s paní Celií dostávám do sporu. „No jo,“ zamumlám, ale ani se na ni nepodívám, protože jí to budu připomínat do tý doby, než mi pan Johnny podá ruku a řekne: Rád vás poznávám, Minny.

Ale pak zvednu hlavu a vidím, že tam paní Celia pořád stojí. Drží se zárubně. Hrozně zbledla, jako laciná barva na zeď.

„Vy jste zase dělala nějaký hlouposti s tím syrovým kuřetem?“

„Ne, jen jsem… unavená.“

Ale kapičky potu na jejím make-upu – kterej teď vypadá úplně šedivě – mi prozradí, že na tom není dobře. Pomůžu jí do postele a přinesu jí posilující nápoj. Má růžovou etiketu s obrázkem skutečný dámy s turbanem na hlavě, která se usmívá, jako by se jí ulevilo. Podám paní Celii lžičku, aby si nápoj mohla odměřit, ale ta ženská se napije rovnou z láhve.

Potom si umeju ruce. Ať je to, co je to, doufám, že to není nakažlivý.

Den poté, co paní Celia tak zbledla, se mění povlečení a já tenhle den strašně nenávidím. Povlečení je moc osobní pro lidi, co si nejsou blízký. Je v něm spousta chlupů, strupů, nudlí a zbytků po milování. Ale nejhorší jsou fleky od krve. Když je musím drhnout holýma rukama, zvedá se mi nad dřezem žaludek. To samý platí pro veškerou krev a všechno, co se jí jen trochu podobá. Stačí, aby někdo rozšlápnul jahodu, a zbytek dne visím nad záchodem.

Paní Celia o útercích ví a obvykle se přesune na pohovku, abych mohla dělat svou práci. Dneska ráno přišla studená fronta, takže nemůže jít k bazénu. Počasí se prej bude zhoršovat. Ale v devět, pak v deset i v jedenáct jsou dveře ložnice dál zavřený. Nakonec zaklepu.

„Ano?“ řekne. Otevřu.

„Brýtro, paní Celie.“

„Ahoj, Minny.“

„Je úterý.“

Paní Celia je ještě v posteli, ale navíc se choulí na peřině v noční košili a není nalíčená.

„Musím vyprat a vyžehlit povlečení, pak se pustím do toho prádla, co jste nechala tak vyschnout. A potom půjdem vařit…“

„Dneska žádné učení, Minny.“ Navíc se vůbec neusmívá, jako jindy, když mě vidí.

„Je vám špatně?“

„Přinesla byste mi vodu, prosím?“

„Ano, paní.“ Zajdu do kuchyně a naplním jí u kohoutku skleničku. Musí jí být hrozně špatně, protože po mně ještě nikdy nechtěla, abych ji obsluhovala.

Když se ale vrátím do ložnice, paní Celia není v posteli a dveře koupelny jsou zavřený. Tak proč po mně chtěla vodu, když se může zvednout a dojít si do koupelny? Aspoň už nepřekáží. Zvednu kalhoty pana Johnnyho z podlahy a dám si je přes rameno. Podle mě ta ženská potřebuje pořádně protáhnout, vždyť tu celej den jen tak sedí. Panebože, Minny, přestaň s tím. Když je nemocná, tak je nemocná.

„Je vám něco?“ zařvu před koupelnou.

„Nic… mi není.“

„Když jste tam, tak já zatím převlíknu ty postele.“

„Ne, jděte pryč,“ řekne skrz dveře. „Dneska už jeďte domů, Minny.“

Stojím tam a podupuju nohou po tom jejím žlutým koberečku. Nechci jet domů. Je úterý a převlíkaj se ty zatracený postele. Jestliže to neudělám dneska, budou se převlíkat postele ještě zejtra.

„Co když pan Johnny přijde domů a zjistí, že je doma nepořádek?“

„Dneska je v loveckém táboře. Minny, musíte mi přinést telefon…“ zlomí se jí hlas a ozve se rozechvělý nářek. „Přitáhněte mi ho sem a doneste mi zápisník, který leží v kuchyni.“

„Jste nemocná, paní Celie?“

Ona mi ale neodpoví, tak dojdu pro zápisník, natáhnu jí telefon ke dveřím do koupelny a zaklepu na ně.

„Nechte mi to tam.“ Paní Celia podle všeho pláče. „Chci, abyste jela domů.“

„Ale já zrovna…“

„Řekla jsem, abyste jela domů, Minny!“

Ustoupím od těch zavřených dveří. Po tvářích se mi rozlívá horko. A pálí to, ale ne proto, že by to bylo poprvý, co na mě někdo křičí. Akorát na mě ještě nikdy nekřičela paní Celia.

Druhej den ráno Woody Asap z předpovědi počasí na Dvanáctým kanále mává bílou rukou nad mapou státu. Jackson v Mississippi je zmrzlej jako nanuk. Nejdřív pršelo, pak to zmrzlo, a nakonec se všechno, co přesahuje o víc než centimetr, odlomilo a spadlo na zem. Větve stromů, elektrický vedení, markýzy. Venku je všechno pokrytý lesklou vrstvou ledu.

Děti přilepí svý ospalý tvářičky k rádiu a jakmile se doslechnou, že jsou namrzlý silnice a školy jsou zavřený, skáčou, jásaj, pištěj a utíkaj ven podívat se na ten led, jenom ve spoďárech.

„Vraťte se domů a koukejte se oblíknout!“ zařvu na ně ode dveří. Ani jeden mě neposlechne. Volám paní Celii, abych jí oznámila, že na tom náledí k nim nedorazím a zeptala se, jestli jí jde elektrika. Vlastně se divím, že mi na tom vůbec záleží, když na mě včera ječela, jako bych byla nějaká negerka na ulici.

Když dostanu spojení, ozve se: „Haló!“

Zastaví se mi srdce.

„Kdo je to? Kdo volá?“

Opatrně zavěsím. Ani pan Johnny podle všeho dneska nedorazil do práce. A netuším, jak se dostal domů, když byla ta bouřka. Vím jediný, že ani v den volna se strachu z toho chlápka nezbavím. Ale za jedenáct dnů to už bude za mnou.

Většina města přes den rozmrzne. Když přijdu do práce, paní Celia není v posteli. Sedí u bílýho kuchyňskýho stolu a zírá ven s ošklivým výrazem v obličeji, jako by ten její život v bavlnce byl hotový peklo. Zírá na tu mimózu. Hodně tím mrazem utrpěla. Polovina větví se odlomila a pichlavý listy jsou hnědý a svěšený.

„Dobré ráno, Minny,“ pozdraví, aniž by se na mě podívala.

Ale já jenom kývnu. Nemám jí co říct, když se mnou předevčírem zacházela tak nepříjemně.

„Konečně ten ošklivý strom můžeme porazit,“ oznámí paní Celia.

„Jen do toho. Pokácejte je všechny.“ Tak jako mě, úplně bezdůvodně mě odřízněte.

Paní Celia vstane a jde ke dřezu, kde stojím. Chytí mě za paži. „Moc mě mrzí, že jsem na vás tak křičela.“ Když to říká, oči má plný slz.

„Hm.“

„Bylo mi zle, vím, že to není omluva, ale bylo mi opravdu hrozně a…“ Pak se rozvzlyká, jako by ta nejhorší věc, co v životě provedla, byla, že ječela na služebnou.

„Dobrá,“ řeknu. „Kvůli tomu snad nemusíte bulet.“

A pak mě pevně obejme kolem krku, dokud jí zlehýnka nepoklepu na záda a neodstrčím ji od sebe. „No, tak se posaďte,“ pobídnu ji. „Udělám vám kafe.“

Všichni bejváme mrzutý, když se necejtíme dobře.

Příští pondělí jsou listy na tý mimóze černý, jako by nezmrzla, ale shořela. Jdu do kuchyně, abych jí řekla, kolik dnů nám ještě zbejvá, ale paní Celia zírá na ten strom a propichuje ho očima stejně jako sporák. Je bledá, nechce jíst nic z toho, co před ni položím.

Pak celej den, místo ležení v posteli, zdobí třímetrovej vánoční stromek v hale a dělá mi ze života luxovací peklo kvůli všem těm jehličkám, co z něj odletujou. Potom se vydá do zahrady, začne stříhat růžový keře a vykopávat cibule tulipánů. Ještě nikdy jsem ji neviděla udělat tolik pohybů. Nakonec přijde na hodinu vaření, má hlínu za nehty, ale neusmívá se.

„Už jen šest dnů a povíme to panu Johnnymu,“ oznámím jí.

Chvíli mlčí, ale pak se bezbarvě zeptá. „Je to nutné? Myslela jsem, že bychom mohly ještě počkat.“

Zůstanu stát, podmáslí mi odkapává z rukou. „Jak se můžete ptát, jestli je to nutný?“

„Dobrá, dobrá.“ A pak jde zase ven a věnuje se svý současný nejoblíbenější zábavě, zírání na tu mimózu se sekerou v ruce. Ale nikdy do ní nesekne.

Ve středu večer myslím na to, že je to už jen šestadevadesát hodin. Z představy, že po vánoční nadílce možná nebudu mít práci, se mi svírá žaludek. Budu mít starosti kvůli spoustě jinejch věcí než jen kvůli tomu, že mě někdo zastřelí. Paní Celia mu to má říct na Štědrej večer, až odejdu, než pojedou k matce pana Johnnyho. Ale paní Celia se teď chová tak divně, že se možná bude snažit nějak se z toho vykroutit. Ani náhodou, paní, říkám si celý den. A hodlám se do ní zakousnout jako klíště.

Když ale ve čtvrtek ráno přijdu, paní Celia vůbec není doma. Nemůžu uvěřit tomu, že opustila dům. Sednu si ke stolu a naleju si hrnek kafe.

Dívám se na zahradu. Je jasno, svítí sluníčko. Ta černá mimóza je opravdu ošklivá. Přemejšlím, proč už ji pan Johnny nepokácel.

Trochu se skloním nad parapet. „Ale podívejme.“ Dole u kmene ještě zbylo pár zelenejch větviček a teď se narovnávaj na slunci.

Ten starej strom jen dělá, že je mrtvej.

Vytáhnu si z kabelky sešit, kde mám nákupní seznam, ne pro paní Celii, ale pro sebe. Vánoční dárky, věci pro děti. Bennyho astma je teď lepší, ale Leroy se včera zase vrátil a byl cejtit chlastem. Tvrdě do mě strčil a já si narazila stehno o kuchyňský stůl. Jestli v tomhle stavu přijde i dneska, dostane k večeři pěknou drškovou.

Vzdychnu. Ještě dvaasedmdesát hodin a budu svobodná. Možná propuštěná, možná mrtvá, až to zjistí Leroy, ale volná.

Snažím se soustředit na svůj tejdenní plán. Zejtra mám spoustu vaření, v sobotu bude večeře v kostele a v neděli mše. Kdypak mám uklidit svůj dům? Vyprat šaty svejm dětem? Mojí nejstarší holce, Sugar, je už šestnáct a umí udržovat pořádek, ale já jí chci o víkendech pomáhat, protože mně moje máma nikdy nepomohla. A ještě k tomu Aibileen. Včera mi zase volala, jestli bych jí a paní Skeeter nepomohla s tím vyprávěním. Mám Aibileen opravdu ráda, ale podle mýho dělá obrovskou chybu, že věří bílý paničce. A taky jsem jí to řekla. Riskuje práci, svou bezpečnost. A to ani nemluvím o tom, proč by někdo chtěl pomáhat kamarádce paní Hilly.

Bože, radši bych se měla pustit do práce.

Prošpikuju šunku ananasem a dám ji do trouby. Pak utírám prach na policích v lovecké místnosti, luxuju medvěda a on na mě zírá, jako bych byla jeho svačinka. „Dneska jsem tu jenom já a ty,“ povídám mu. Jako obvykle toho moc nenamluví. Vezmu si hadr a olejnatý mýdlo a pustím se do schodiště, naleštím každej sloupek zábradlí. Když se dostanu až nahoru, zamířím do prvního pokojíku.

Nahoře uklízím asi hodinu. Je tam chladno, protože to tu nevyhřívaj žádný dětský tělíčka. Jezdím rukou dopředu a dozadu, dopředu a dozadu po všem dřevěným. Mezi třetím a čtvrtým pokojem sejdu dolů do ložnice, než se paní Celie vrátí domů.

Když jsem v tak prázdným domě, naskakuje mi z toho husí kůže. Kam zmizela? Za celou tu dobu, co tady pracuju, odjela jenom třikrát a to mi vždycky oznámila, kdy odjíždí, kam a proč, jako by mě to zajímalo. Teď najednou zmizela jako vítr. Měla bych bejt šťastná. Měla bych bejt ráda, že mám tu hlupačku z krku. Ale když jsem tu sama, připadám si jako vetřelec. Podívám se na malý růžový kobereček, co zakrývá tu krvavou skvrnu u koupelny. Dneska se na ni znova chystám. Místností se prožene chlad, jako by kolem procházel duch. Otřesu se.

Možná tu krvavou skvrnu zatím nechám na pokoji.

Peřiny jako obvykle nejsou ustlaný. Prostěradlo je zkroucený a převrácený na ruby. Vždycky to vypadá, jako by se tu odehrál nějakej zápas. Snažím se na to nemyslet. Když začnete myslet na lidi v jejich ložnici, stačí málo a už se jim pletete do věcí.

Svlíknu z jednoho polštáře povlak. Řasenka paní Celie na něm udělala malý černý motýlky. Oblečení z podlahy nacpu do povlaku, aby se mi snadnějc neslo. Pak zvednu ze žlutýho otomanu kalhoty pana Johnnyho.

„A jak mám asi poznat, jestli jsou čistý, nebo ne?“ Pak je stejně vrazím do povlaku. Moje heslo pro uklízení je, když si nejsi jistá, šup s tím do pračky.

Táhnu vak k psacímu stolu. Když se shýbám pro hedvábný punčochy paní Celie, zabolí mě modřina na stehně.

„Kdo jste?“

Upustím pytel.

Pomalu couvám, až pozadím narazím do stolu. Stojí ve dveřích s přimhouřenejma očima. Hrozně pomalu sklopím zrak k sekyře, co drží v ruce.

Panebože. Do koupelny se nedostanu, na to stojí moc blízko a dohonil by mě. Dveřma se kolem něj neprotáhnu, ledaže bych ho porazila, ale on má v ruce sekyru. V hlavě mi buší strachy. Jsem v úzkejch.

Pan Johnny si mě prohlídne od hlavy k patě. Trochu zahoupe sekyrou. Nakloní hlavu a usměje se.

Udělám jedinou věc, kterou můžu. Nasadím co nejzlověstnější výraz, vycením zuby a zařvu: „Vy i ta sekera byste mi radši měli jít z cesty.“

Pan Johnny se podívá na sekyru, jako by úplně zapomněl, že ji má v ruce. Pak se znovu podívá na mě. Chvíli na sebe zíráme. Nehejbám se a nedejchám.

Podívá se na pytel, kterej jsem upustila, aby zjistil, co kradu. Z pytle kouká nohavice jeho kalhot. „Poslouchejte,“ vyhrknu, oči mám plný slz. „Pane Johnny, já paní Celii prosila, aby vám o mně řekla. Chtěla jsem to po ní snad tisíckrát…“

Ale on se jenom směje. Kroutí hlavou. Připadá mu zábavný, že mě teď rozseká na kusy.

„Poslouchejte, já jí říkala…“

Jenže on se furt směje. „Klídek, děvče. Já vám nic neudělám,“ řekne. „Prostě jste mě překvapila, to je všechno.“

Zadržuju dech a protahuju se kolem něj ke koupelně. Pořád má v ruce sekyru a trochu s ní pohupuje.

„Jak se vlastně jmenujete?“

„Minny,“ zašeptám. Ještě mi zbejvá metr a půl.

„Jak dlouho už sem chodíte, Minny?“

„Moc ne.“ Zakroutím hlavou.

„Jak dlouho?“

„Pár… tejdnů,“ odpovím. Kousnu se do jazyka. Tři měsíce.

Zavrtí hlavou. „Ne, určitě sem chodíte déle.“

Dívám se na dveře do koupelny. K čemu by mi bylo bejt v koupelně, když se tam ani nemůžu zamknout? Když má ten chlap sekyru, kterou by mohl rozsekat dveře?

„Přísahám, že se nezlobím,“ řekne.

„Co ta sekyra?“ procedím skrz zaťatý zuby.

Obrátí oči v sloup, pak ji položí na koberec a odkopne ji stranou.

„Pojďme, promluvíme si v kuchyni.“

Otočí se a jde pryč. Dívám se na sekyru a přemejšlím, jestli si ji nemám vzít. Už jen pohled na ni mě děsí. Strčím ji pod postel a vydám se za ním.

V kuchyni se postavím k zadnímu vchodu, vezmu za kliku, abych se ujistila, že není zamčeno.

„Minny, no tak. Jsem rád, že sem chodíte,“ řekne.

Dívám se mu do očí a snažím se zjistit, jestli lže. Je vysokej, minimálně metr pětaosmdesát. Má trošku bříško, ale jinak je statnej. „Takže mě teď vyhodíte.“

„Vyhodit vás?“ rozesměje se. „Jste ta nejlepší kuchařka, co znám. Podívejte, co jste způsobila.“ Zamračí se na břicho, který začíná bejt vidět. „Takhle dobře jsem se nenajedl od té doby, co u nás dělala Cora Blue. V podstatě mě vychovala.“

Zhluboka se nadechnu, protože to, že zná Coru Blue, dost věcí ulehčuje. „Její děti chodily k nám do sboru. Znala jsem ji.“

„Hrozně mi chybí.“ Obrátí se, otevře lednici, nakoukne dovnitř a zase ji zavře.

„Kdy se vrátí Celia? Víte to?“ zeptá se Johnny.

„Nevím. Asi šla ke kadeřníkovi.“

„Ze začátku jsem si, když jsme jedli vaše jídlo, myslel, že se opravdu naučila vařit. Až do té soboty, kdy jste tu nebyla a ona se pokusila udělat hamburgery.“

Opře se o dřez a vzdychne. „Proč nechce, abych o vás věděl?“

„Nemám tušení. Nechce mi to říct.“

Kroutí hlavou a dívá se na černou skvrnu na stropě, která se tam udělala, když paní Celia tenkrát spálila toho krocana. „Minny, mně by vůbec nevadilo, kdyby Celia už v životě nehnula prstem. Ona však tvrdí, že chce pro mě všechno dělat sama.“ Trochu povytáhne obočí. „Tedy, je vám jasné, co jsem jedl, než jste sem začala chodit?“

„Učí se. Aspoň se… snaží učit,“ přitom si tak nějak odfrknu. O některejch věcech prostě nedokážu lhát.

„Je mi jedno, že neumí vařit. Prostě ji chci tady,“ pokrčí rameny, „se mnou.“

Otře si čelo bílým rukávem košile a já pochopím, proč má vždycky tak špinavý košile. Ale je celkem pěknej. Na bílýho mužskýho.

„Jenže mi připadá, že není šťastná,“ řekne. „Je to kvůli mně? Nebo kvůli domu? Jsme moc daleko od města?“

„Já nevím, pane Johnny.“

„Tak co se děje?“ Opře se rukou o pult za sebou, jako by se potřeboval něčeho držet. „Povězte mi to. Vídá se,“ těžce polkne, „vídá se s někým jiným?“

Nechci ho litovat, ale nemůžu si pomoct, protože vidím, že je ze všeho toho zmatku stejně v háji jako já.

„Pane Johnny, nic mi do toho není. Ale jedno vám říct můžu, paní Celia rozhodně nikoho nemá.“

Přikývne. „Máte pravdu. To ode mě byla pěkně hloupá otázka.“

Podívám se na dveře a přemejšlím, kdy se asi paní Celia vrátí. Nevím, co by udělala, kdyby mě tu našla s panem Johnnym.

„Poslyšte,“ začne, „neříkejte jí o tom, že jste se tu se mnou potkala. Nechám ji, ať mi to řekne, až k tomu bude připravená.“

Zmůžu se na první opravdovej úsměv. „Takže se jako mám chovat stejně jako předtím?“

„Dohlížejte na ni. Nelíbí se mi, že je v tomhle obrovském domě úplně sama.“

„Jasně. Jak si přejete.“

„Dneska jsem doma, protože jsem ji chtěl překvapit. Chystal jsem se pokácet tu mimózu, co tak nesnáší, a pak ji vzít do města na oběd. Aby si k Vánocům vybrala nějaké šperky.“ Pan Johnny přejde k oknu, podívá se ven a vzdychne. „Asi se zajedu do města naobědvat sám.“

„Něco vám udělám. Na co máte chuť?“

Obrátí se a zazubí se jako kluk. Probírám lednici a vyndávám jídlo.

„Pamatujete se na ty kotlety, co jsme jednou měli?“ Začne si kousat nehet. „Uděláte nám je tenhle týden?“

„Udělám vám je dneska k večeři. Mám nějaký v mrazáku. A zejtra budete mít kuře s knedlíčkama.“

„To mi dělávala Cora Blue.“

„Posaďte se ke stolu a já vám udělám výbornej sendvič, co si budete moct vzít do auta.“

„A opečete mi chleba?“

„Jasně. Bez opečenýho chleba to není žádnej pořádnej sendvič. A odpoledne upeču slavnej Minnyin karamelovej dort. A příští tejden smaženýho sumce…“

Vyndám slaninu na oběd pro pana Johnnyho, připravím pánev na smažení. Oči pana Johnnyho jsou jasný a vykulený. Směje se každou částí obličeje. Nachystám mu sendvič a zabalím ho do pečicího papíru. Konečně někdo, koho je radost krmit.

„Minny, musím se vás zeptat, když jste tady… co proboha Celia celý den dělá?“

Pokrčím rameny. „Ještě jsem neviděla ženskou, co by posedávala jako ona. Většina je samej úkol, furt něco zařizujou a dělaj, že mají víc práce než já.“

„Potřebuje nějaké přítelkyně. Prosil jsem kamaráda Willa, jestli by sem nezajela jeho žena a nenaučila ji hrát bridž, nějak ji nezapojila do té jejich skupiny. Vím, že Hilly všechny tyhle věci vede.“

Zírám na něj a doufám, že když budu mlčet, nebude to pravda. Nakonec se přece zeptám: „Teď mluvíte o paní Hilly Holbrookové?“

„Vy ji znáte?“

„Hmm.“ Spolknu ten obrovskej knedlík, co se mi dělá v krku při představě, jak se po domě prochází paní Hilly. Jak paní Celia zjišťuje pravdu o tý příšerně strašný věci. Ty dvě ani náhodou nemůžou bejt kamarádky. Ale vsadím se, že pro pana Johnnyho by paní Hilly udělala cokoliv.

„Dneska Willovi zavolám a ještě jednou ho poprosím.“ Poplácá mě po rameni a já znova přemejšlím o tom slově pravda. A o tom, jak Aibileen chce paní Skeeter říct úplně všechno. Jestli vyjde najevo pravda o mně, skončila jsem. Naštvala jsem špatnou osobu a to stačí.

„Dám vám číslo do kanceláře. Kdybyste někdy měla nějaké problémy, zavolejte mi, ano?“

„Ano pane,“ říkám a cítím, jak veškerou úlevu, která mě před chvílí zaplavila, nahrazuje hrůza.

PANÍ SKEETER

KAPITOLA 11

Technicky vzato je po téměř celé naší zemi zima, ale v matčině domě se už skřípe zubama a lomí rukama. Jaro začíná moc brzy. Táta v záchvatu secího šílenství musel najmout deset lidí navíc, aby obdělávali půdu a řídili traktory a všechna semena se dostala do země. Matka pročítá Farmářskou ročenku, ale setba ji příliš nezajímá. S rukou na čele mi přijde sdělit špatné zprávy.

„Píše se tu, že nás čeká nejvlhčí jaro za dlouhou dobu.“ Vzdychne. Zázračný přístroj po prvních dvou pokusech už příliš nefungoval. „Koupím u Beemona další sprej, nějaký jiný zvláště účinný.“

Zvedne oči od Ročenky, přimhouří je a podívá se na mě. „Proč jsi takhle oblečená?“

Mám na sobě své nejtmavší šaty a tmavé punčochy. S černým šátkem na hlavě vypadám spíše jako Lawrence z Arábie než jako Marlene Dietrich. Přes rameno mi visí ošklivá červená aktovka.

„Musím večer něco vyřídit. Pak mám sraz… s děvčaty. V kostele.“

„V sobotu večer?“

„Mami, Boha přece nezajímá, jaký máme den v týdnu,“ řeknu a vyběhnu k autu, než mi stihne položit další otázky. Dneska jdu k Aibileen na první rozhovor.

Buší mi srdce, rychle ujíždím po dlážděných městských cestách a mířím do barevné části města. Zatím jsem ještě ani neseděla u stolu s černochem, který by za to nebyl placený. Ten rozhovor se odkládal skoro měsíc. Nejdřív byly svátky a Aibileen musela pracovat skoro každý večer, balila dárky, vařila na Elizabethině vánočním večírku. V lednu jsem propadla panice, protože Aibileen dostala chřipku. Bála jsem se, že jsem čekala moc dlouho a paní Steinová ztratí zájem nebo zapomene, proč vůbec souhlasila, že si rozhovor přečte.

Vjedu s cadillakem do tmy a zabočím na Gessum Avenue, kde bydlí Aibileen. Radši bych jela starou dodávkou, ale tím bych u matky vzbudila ještě větší podezření, a navíc ji táta potřebuje na poli. Zastavím před opuštěným, strašidelně vypadajícím domem asi tak tři domy od toho Aibileenina, přesně jak jsme se domluvily. Vchod strašidelného domu se rozpadá, v oknech není sklo. Vkročím do tmy, zamknu dveře a rychle vyrazím. Hlavu držím sklopenou, ale podpatky mi klapou po dlažbě.

Zaštěká pes a mně upadnou klíčky na chodník. Rozhlédnu se a honem je seberu. Na verandách sedí černoši, dívají se a houpají. Nejsou tu žádné lampy, takže jde těžko poznat, kdo mě vidí. Pokračuju a připadám si stejně nápadná jako moje auto: velká a bílá.

Dorazím k číslu dvacet pět, Aibileeninu domu. Naposledy se podívám kolem. Lituju, že jsem přišla o deset minut dřív. Barevná část města vypadá tak odlehle, přestože ji od té bělošské dělí jen několik kilometrů.

Tiše zaklepu. Ozvou se kroky a něco uvnitř se zabouchne. Aibileen mi otevře dveře. „Pojďte dál,“ zašeptá, rychle za mnou zavře a zamkne.

Dosud jsem Aibileen neviděla v ničem jiném než v bílé uniformě. Dnes má na sobě zelené šaty s černými paspulkami. Neujde mi, že ve vlastním domě stojí vzpřímeněji.

„Udělejte si pohodlí. Hned jsem u vás.“

I když jediná lampa svítí, přední místnost je tmavá, plná šera a stínů. Závěsy jsou zatažené a sepnuté k sobě, takže nic neprosvítá. Nevím, jestli jsou takhle celou dobu, nebo jenom kvůli mně. Posadím se na úzkou pohovku. Vedle stojí dřevěný konferenční stolek s ručně dělanou krajkovou dečkou. Podlahy jsou holé. Mrzí mě, že jsem si vzala šaty, které vypadají tak draze.

Aibileen přijde za několik minut s podnosem, na němž je konvice na čaj, dva různé šálky a papírové ubrousky složené do trojúhelníčků. Cítím skořicové sušenky, které pekla. Když nalévá čaj, horní část konvice zachřestí.

„Omlouvám se,“ řekne a přidrží víko. „Ještě jsem doma neměla nikoho bílýho.“

Usměju se, i když vím, že to nemělo být legrační. Trochu se napiju čaje. Je silný a hořký. „Díky,“ řeknu. „Ten čaj je dobrý.“

Posadí se, dá si ruce do klína a tázavě se na mě podívá.

„Myslela jsem, že bychom si daly dohromady pár životopisných údajů a pak se rovnou pustily do otázek, co jsem sepsala,“ vysvětlím jí. Vytáhnu si zápisník a projdu si předem připravené otázky. Najednou mi připadají tak obyčejné, amatérské.

„Dobře,“ řekne. Sedí zpříma na pohovce, obrácená ke mně.

„Tak, pro začátek třeba, kdy a kde jste se narodila?“

Polkne, přikývne. „Devatenáct set devět. Plantáž Piedmont dole v Cherokee County.“

„Věděla jste už jako děvče, že jednou budete dělat hospodyni?“

„Ano, paní. Ano, věděla.“

Usmívám se a čekám, že to trochu rozvede. Ale mlčí.

„A věděla jste to… protože…?“

„Máma byla hospodyně. Babička byla domácí otrokyně.“

„Domácí otrokyně. Hmm,“ říkám, ale ona jenom přikyvuje. Ruce má dál složené v klíně. Dívá se na slova, která zapisuju na stránku.

„Snila… snila jste někdy o tom, že z vás bude něco jiného?“

„Ne,“ řekne. „Ne, paní. To ne.“ Je tu tak ticho, že slyším dech nás obou.

„Dobrá. Tak… jaké to je, vychovávat bílé děti, když vaše vlastní dítě je doma a…“ polknu, protože jsem z té otázky v rozpacích, „… stará se o něj někdo jiný?“

„Je to…“ Dál sedí tak zpříma, že jí to musí být hrozně nepohodlné. „Hm, možná… bychom mohly přejít k další otázce.“

„No, dobře.“ Studuju svoje otázky. „Co se vám nejvíce líbí na práci hospodyně a co nejméně?“

Podívá se na mě, jako bych po ní chtěla, aby mi vyjmenovala sprostá slova.

„Asi… asi mám nejradši vychovávání dětí,“ zašeptá.

„Chtěla… chtěla byste k tomu ještě něco dodat?“

„Ne, paní.“

„Aibileen, nemusíte mi říkat paní. Tady ne.“

„Ano, paní. Teda. Promiňte.“ Zakryje si pusu.

Na ulici se ozve hlasitý křik a my se obě otočíme k oknu. Ztichneme a ztuhneme. Co by se asi stalo, kdyby někdo bílý zjistil, že jsem v sobotu večer u Aibileen a ona se se mnou baví, i když nemá uniformu? Zavolal by na policii a ohlásil podezřelé setkání? Ano, najednou si tím jsem jistá. Zatknuli by nás, protože přesně tak se to dělává. Obvinili by nás z narušování integrace – v novinách se o tom píše pořád – opovrhují bělochy, kteří se setkávají s černochy, aby jim pomáhali bojovat za lidská práva. Tohle sice s integrací nijak nesouvisí, ale proč bychom se jinak setkávaly? Dokonce jsem s sebou ani nevzala dopisy slečně Myrně jako maskování.

Na Aibileenině tváři vidím nezakrytý a upřímný strach. Pak se hlasy pomalu vytrácejí. Vydechnu, ale Aibileen zůstává napjatá. Stále sleduje závěsy.

Dívám se na seznam otázek a snažím se najít nějaký prostředek, jak zbavit nervozity sebe i ji. Pořád myslím na to, kolik času jsem už ztratila.

„A co… co na své práci nemáte ráda?“

Aibileen těžce polkne.

„Tedy, chcete mluvit o té toaletě? Nebo o Eliz… paní Leefoltové? O tom, kolik vám platí? Křičela na vás někdy před Mae Mobley?“

Aibileen si vezme ubrousek a otře si s ním čelo. Začne mluvit, ale pak se zarazí.

„Mluvily jsme spolu přece už mockrát, Aibileen…“

Dá si ruku na ústa. „Promiňte, já…“ Vstane a rychle zmizí v úzké chodbičce. Zavřou se dveře, zachrastí konvice a šálky na podnose.

Uplyne pět minut. Když se vrátí, na hrudi má utěrku, tak jako matka, když zvrací a nestihne to včas na záchod.

„Promiňte. Myslela jsem, že jsem… připravená mluvit.“

Kývnu a nejsem si jistá, co mám dělat.

„Prostě… já vím, že už jste tý paní v New Yorku řekla, že to udělám, ale…“ Zavře oči. „Promiňte. Asi to nebude možný. Asi si budu muset lehnout.“

„Zítra večer. Přijdu… přijdu na lepší způsob. Zkusíme to znovu a…“

Zakroutí hlavou a sevře utěrku.

Cestou domů bych si nejradši nakopala. Protože jsem si myslela, že k ní můžu jen tak vtančit a chtít odpovědi. Myslela jsem si, že se přestane cítit jako hospodyně jen proto, že na sobě nemá uniformu.

Dívám se na zápisník na bílém koženém sedadle. Kromě toho, kde vyrůstala, jsem z ní dostala celkem dvanáct slov. A čtyři z nich byla: ano, paní a ne, paní.

Z rádia se line hlas Patsy Clineové. Zatímco projíždím po County Road, hrají „Walking after Midnight“. Když zajedu na příjezdovou cestu k Hilly, pustí „Three Cigarettes in an Ashtray“. Její letadlo se zřítilo dnes ráno a všichni od New Yorku po Mississippi a Seattle truchlí a zpívají její písně. Zaparkuju cadillac a zadívám se na Hillyin rozlehlý bílý dům. Od Aibileenina zvracení uprostřed rozhovoru už uplynuly čtyři dny a zatím se mi neozvala.

Vejdu dovnitř. Bridžový stolek je připravený v Hillyině salonu zařízeném v předválečném stylu, s hlučnými pendlovkami a zlatými závěsy. Všichni už sedí – Hilly, Elizabeth i Lou Anne Templetonová, která nahradila paní Waltersovou. Lou Anne je jedna z těch dívek, co na tváři mají velký nadšený úsměv – ať se děje cokoli. Nejradši bych do ní kvůli tomu zapíchla špendlík. A když se nedíváte, tak na vás s tím tupým zubatým úsměvem zírá. A souhlasí naprosto se vším, co říká Hilly.

Hilly zvedne časopis Life a ukáže na fotku domu v Kalifornii. „Říkají tomu doupě, jako by tam žila nějaká divoká zvířata.“

„Není to hrůza!“ prohlásí Lou Anne.

Na snímku je koberec od stěny ke stěně a nízké aerodynamické pohovky, vejčitá křesla a televize připomínající létající talíř. V Hillyině salonu visí dvouapůlmetrový portrét jižanského generála. Má tak čestné místo, jako by to byl dědeček, a ne bratranec z třetího kolene.

„A u Trudy doma to vypadá úplně stejně,“ přidá se Elizabeth. Tolik jsem se zabývala rozhovorem s Aibileen, až jsem málem zapomněla, že Elizabeth byla minulý týden na návštěvě u starší sestry. Trudy si vzala bankéře a přestěhovali se do Hollywoodu. Elizabeth tam na čtyři dny jela, aby si prohlédla jejich nový dům.

„Tedy, jestli tohle není nevkusné, tak už nevím,“ uleví si Hilly. „Tím nechci nijak urazit tvou rodinu, Elizabeth.“

„Jaké to bylo v Hollywoodu?“ zeptá se Lou Anne.

„Bylo to jako sen. A Trudin dům – televize v každé místnosti. Ten samý bláznivý kosmický nábytek, co se na něm nedá sedět. Šli jsme do všech těch luxusních restaurací, kam chodí hvězdy, a pili jsme martini a burgundské. A jednou k našemu stolu přišel samotný Max Factor a mluvil s Trudy, jako by byli staří přátelé,“ zakroutí hlavou, „jako by se jen tak potkali někde v krámu.“ Elizabeth vzdychne.

„No, podle mého názoru jsi hezčí než ona,“ chlácholí ji Hilly. „Ne že by Trudy nebyla atraktivní, ale ty máš smysl pro eleganci a skutečný styl.“

Tomu se Elizabeth usměje, ale pak se zase začne mračit. „A to ani nemluvím o tom, že s nimi hospodyně bydlí, takže ji má k dispozici každý den, každou hodinu. Skoro jsem Mae Mobley neviděla.“

Po té poznámce se ušklíbnu, ale nikdo jiný na ni zjevně nereaguje. Hilly sleduje svou hospodyni Yule May, jak nám dolévá ledový čaj. Je vysoká, štíhlá, působí téměř královsky a má mnohem lepší postavu než Hilly. Když se na ni podívám, začnu si dělat starosti kvůli Aibileen. Tenhle týden jsem Aibileen volala domů dvakrát, ale nikdo to nezvedl. Určitě se mi vyhýbá. Asi budu muset zajít k Elizabeth domů a promluvit si s ní, ať se to Elizabeth líbí, nebo ne.

„Napadlo mě, že příští rok bychom mohly udělat benefici na téma Jih proti Severu,“ navrhne Hilly, „co kdybychom si pronajaly starou usedlost Fairview?“

„To je báječný nápad!“ nadchne se Lou Anne.

„Skeeter,“ řekne Hilly, „určitě tě mrzelo, že sis ji letos musela nechat ujít.“ Kývnu a lítostivě se zamračím. Předstírala jsem, že mám chřipku, abych tam nemusela jít sama.

„Jedno vám povím,“ dodá Hilly, „tu rokenrolovou kapelu už nepozvu, hráli jen samé rychlé taneční písničky…“

Elizabeth mě poklepe na paži. Na klíně má kabelku. „Málem jsem ti zapomněla tohle předat. Je to od Aibileen, asi kvůli slečně Myrně? Ale říkala jsem jí, že dneska to probírat nemůžete, když v lednu odpracovala tak málo hodin.“

Rozložím složený lísteček papíru. Modrým inkoustem je tam úhledným rukopisem napsáno:

Vím, jak to udělat, aby se čajová konvice přestala třást.

„A komu by mohlo vadit, že se třese čajová konvice?“ podiví se Elizabeth. Protože si to samozřejmě přečetla.

Trvá mi dvě vteřiny a jedno napití ledového čaje, než to pochopím. „Nevěřila bys, jak je to obtížné,“ řeknu jí.

O dva dny později sedím v kuchyni rodičů a čekám, až se začne šeřit. Podlehnu a zapálím si cigaretu, i když včera v televizi vystoupil ministr zdravotnictví, všem hrozil prstem a snažil se nás přesvědčit, že kouření nás zabije. Jenže matka mi jednou tvrdila, že z francouzáků můžu oslepnout, takže mám podezření, že to všechno je velký komplot mezi ministrem zdravotnictví a mou matkou, který má zajistit, aby si nikdo nic neužil.

Ten večer v osm hodin klopýtám Aibileeninou ulicí tak nenápadně jak se dá s dvacetikilovým psacím strojem. Tiše zaklepu a zatoužím po další cigaretě, abych se uklidnila. Aibileen mi otevře a já vklouznu dovnitř. Na sobě má stejné zelené šaty a pevné černé boty jako minule.

Pokusím se o úsměv, jako bych věřila tomu, že tentokrát to vyjde, navzdory tomu nápadu, co mi vysvětlila po telefonu. „Mohly bychom… dneska sedět v kuchyni?“ zeptám se. „Nevadilo by vám to?“

„Dobrá, není zrovna výstavní, ale pojďte.“

Kuchyň má tak o polovinu menší velikost než obývák a je tam tepleji. Voní po čaji a citronech. Černobílé linoleum na podlaze je tak vydrhnuté, že se téměř ztrácí. Na pracovní desku se jen tak tak vejde porcelánový čajový servis.

Postavím psací stroj na poškrábaný červený stolek pod oknem. Aibileen začne lít do konvice horkou vodu.

„Ne, já si nedám, díky,“ řeknu a sáhnu do tašky. „Přinesla jsem kokakolu, kdybyste měla chuť.“ Snažila jsem se vymyslet způsob, jak zařídit, aby se Aibileen cítila příjemněji. Číslo jedna: nesmí si připadat, jako by mě obsluhovala.

„No, to je milý. Já stejně normálně piju čaj pozdějc.“ Přinese otvírák a dvě sklenky. Já se napiju přímo z láhve, a když to Aibileen uvidí, sklenku odstrčí a udělá to samé.

Zavolala jsem Aibileen, jakmile mi Elizabeth předala její vzkaz, a s nadějí jsem si vyslechla její návrh – že si svá slova bude zapisovat a pak mi ukáže, co sepsala. Snažila jsem se předstírat nadšení. Ale bylo mi jasné, že budu muset všechno, co napíše, přepisovat, a ztratím tak další čas. Napadlo mě, že možná bude snazší, když si to přečte přepsané na stroji, abych jí to nemusela číst a vysvětlovat, že takhle to nepůjde.

Usmějeme se na sebe. Napiju se kokakoly a uhladím si blůzu. „Tak…“ začnu.

Aibileen má před sebou kroužkový zápisník. „Chcete, abych… se dala do čtení?“

„Jasně,“ souhlasím.

Obě se zhluboka nadechneme a ona začne číst, pomalým klidným hlasem.

„První bílý dítě, o který jsem se starala, se jmenovalo Alton Carrington Speers. Bylo v to roce 1924 a já měla těsně po patnáctejch narozeninách. Alton byl dlouhý vyhublý miminko a vlasy měl jemný jako chloupky na kukuřičným klasu…“

Začnu zapisovat, co čte, její slova jsou rytmická, vyslovuje zřetelněji než obvykle. „Žádný okno v tom špinavým domě nešlo otevírat, i když to byl velikej dům s rozlehlým zeleným trávníkem. Tušila jsem, že je tam špatnej vzduch, i mně se zvedal žaludek…“

„Počkejte,“ zarazím ji. Napsala jsem zalený trávník. Fouknu na korekční barvu a pak to opravím. „Dobrá, tak dál.“

„Když matka o šest měsíců pozdějc umřela,“ čte, „na nemocný plíce, nechali si mě, abych Altona vychovávala, dokud se neodstěhovali do Memphisu. Milovala jsem to miminko a on miloval mě, a tehdy jsem pochopila, že umím děti učit, aby na sebe byly hrdý…“

Když mi Aibileen sdělila svůj nápad, nechtěla jsem ji urazit. Snažila jsem se jí to přes telefon vymluvit. „Psaní není tak snadné. A navíc na to nebudete mít čas, Aibileen, vždyť pracujete na plný úvazek.“

„Nemůže to bejt moc odlišný od toho, když si každej večer zapisuju modlitby.“

To byla první zajímavá věc, co mi o sobě od začátku našeho projektu řekla, proto jsem popadla nákupní bloček ve spíži. „Takže vy své modlitby neříkáte nahlas?“

„Nikdy jsem to nikomu neprozradila. Ani Minny. Zjistila jsem, že svý myšlenky nejlíp vyjádřím, když je zapíšu.“

„A tohle děláte o víkendech?“ zeptala jsem se. „Ve volném čase?“ Nadchla mě představa, že můžu zachytit i její život mimo práci, když není pod dohledem Elizabeth Leefoltové.

„To ne, píšu tak hodinku dvě, každej den. V tomhle města je spousta nemocnejch a nešťastnejch lidí.“

Byla jsem ohromená. Sama toho tolik některé dny rozhodně nenapíšu. Přistoupila jsem na její návrh především proto, aby se projekt nějak rozhýbal.

Aibileen se nadechne, napije se kokakoly a pokračuje ve čtení.

Vrací se k prvnímu zaměstnání ve třinácti letech, kdy čistila stříbrný příbor ve stylu Františka I. v rezidenci guvernéra. Čte, jak hned první ráno udělala chybu v tabulce, kam se zapisoval počet kusů, aby bylo jisté, že se nic neztratilo.

„To dopoledne jsem přišla domů, poté co mě vyhodili, a stála jsem před domem s novejma pracovníma botama na nohách. Za ty boty máma zaplatila tolik, že by tím uhradila měsíční účet za elektriku. Tenkrát jsem asi pochopila, co je to hanba a jakou má barvu. Hanba není černá jako špína, jak jsem vždycky myslela. Hanba má barvu nový bílý uniformy, kterou vám matka celý ráno žehlila a která je bez sebemenší poskvrnky nebo smítka prachu.“

Aibileen zvedne hlavu, aby zjistila, co já na to. Přestanu psát. Očekávala jsem, že to vyprávění bude milé, uhlazené. Dochází mi, že možná dostanu víc, než jsem čekala. Čte dál.

„… tak pokračuju a uklízím ten prádelník, a než se naděju, tomu malýmu bílýmu klukovi uřízne prsty větrák, o kterým jsem jí asi tak desetkrát říkala, aby ho dala pryč. Tolik krve jsem ještě nikdy neviděla. Chytnu kluka, seberu jeho čtyři prsty. Nesu ho do nemocnice pro barevný, protože nevím, kde je ta pro bílý. Ale když se tam dostanu, zastaví mě černoch a zeptá se: Ten kluk je bílej?“ Klávesy psacího stroje klapou jako kroupy o střechu. Aibileen čte rychleji, já ignoruju překlepy a zastavuju ji, jen když potřebuju nový list papíru. Každých osm sekund dopíšu další řádek.

„A já mu odpovím: Ano, pane. A on na to: Má bílý prsty? A já zase: Ano, pane. A on řekne: Tak jim radši tvrďte, že je míšenec, protože ten barevnej doktor nebude operovat bílýho kluka v nemocnici pro barevný. A pak mě chytne bílej policajt a řekne: Podívejte se na mě…“

Zarazí se. Zvedne hlavu. Klapání ustane.

„Co? Co vám chtěl ten policista?“

„No, víc jsem nenapsala. Musela jsem ráno chytit autobus do práce.“

Odrazím řádek a psací stroj cinkne. Podíváme se s Aibileen jedna druhé do očí. Myslím, že by to opravdu mohlo fungovat.

KAPITOLA 12

Příštích čtrnáct dní pak obden matce tvrdím, že krmím hladové v Cantonském presbyteriánském kostele, kde bohudíky nikoho neznáme. Pochopitelně by byla raději, kdybych chodila do Prvního presbyteriánského kostela, rozhodně však nechce nic namítat proti křesťanské práci, proto souhlasně kývá a pak mi tiše řekne, abych si potom určitě důkladně umyla ruce mýdlem.

Hodinu za hodinou sedíme v Aibileenině kuchyni, ona mi čte, co napsala, a já to zapisuju, začínají přibývat podrobnosti, obličeje jejích dětí jsou stále konkrétnější. Zpočátku jsem zklamaná, že většinu psaní dělá Aibileen a já jen rediguju. Ale když se to paní Steinové bude líbit, příběhy ostatních hospodyň budu zapisovat já a to bude spousta další práce. Jestli se jí to bude líbit… Neustále si to opakuju v hlavě a doufám, že to tak dopadne.

Aibileenino psaní je jasné, upřímné. Řeknu jí to.

„No, jen se podívejte, komu to píšu.“ Zasměje se. „Bohu přece nemůžu lhát.“

Než jsem se narodila, sbírala bavlnu na Longleaf, na farmě naší rodiny. Jednou dokonce začala mluvit o Constantine, aniž bych jí k tomu vyzvala.

„Bože, ta Constantine ale uměla zpívat. Jako čistokrevnej anděl, co stojí před kostelem. Když jsme ten její hedvábnej hlas poslouchali, všem nám jezdil mráz po zádech, a když už pak nechtěla zpívat, protože svý dítě musela dát…“ Zarazí se. Podívá se na mě.

Řekne: „To je jedno.“

Přesvědčuju se, abych na ni netlačila. Moc ráda bych se o Constantine dozvěděla úplně všechno, ale musím počkat, než dokončíme rozhovory. Nechci, aby mezi námi něco překáželo.

„Ozvala se vám Minny?“ zeptám se. „Kdyby se to paní Steinové líbilo,“ říkám, vlastně je to už taková moje písnička, „tak chci mít připravený další rozhovor.“

Aibileen zakroutí hlavou. „Už jsem Minny žádala třikrát a pokaždý mě odmítla. Asi bych jí to měla začít věřit.“

Snažím se nedat najevo obavy. „A co kdybyste se zeptala někoho dalšího? Jestli by neměly zájem?“ Jsem si jistá, že Aibileen bude v přesvědčování úspěšnější než já.

Aibileen přikývne. „Už jsem přišla na to, komu bych ještě mohla říct. Ale jak dlouho to podle vás tý dámě bude trvat, než vám řekne, jestli se jí to líbí, nebo ne?“

Pokrčím rameny. „Nevím. Když jí to pošleme příští týden, možná se nám ozve v půlce února. Ale nemůžu to říct jistě.“

Aibileen stiskne rty a podívá se na stránky. Zahlédnu něco, čeho jsem se zatím nevšimla. Očekávání, záblesk vzrušení. Byla jsem tak zabraná sama do sebe, až mi úplně uniklo, že Aibileen je možná nadšená stejně jako já představou redaktorky v New Yorku, která si přečte její příběh. Usměju se, zhluboka se nadechnu a má naděje je stále silnější.

Při našem pátém sezení mi Aibileen čte o dni, kdy zemřel Treelore. Čte o tom, jak jeho rozlámané tělo bílý předák hodil na korbu dodávky. „A pak ho vyhodili u nemocnice pro barevný. Tak mi to vyprávěla sestra, která stála venku. Vyložili ho z korby a odjeli.“ Aibileen nepláče, jen nějakou dobu mlčí, já zírám na klávesy stroje, ona zase na ošoupané černé obklady.

Při šestém sezení mi Aibileen vypráví: „Pro paní Leefoltovou jsem začala pracovat v roce 1960. Když byly Mae Mobley dva týdny,“ a já cítím, že jsem prošla olověnou branou důvěry. Popisuje stavbu toalety v garáži, uznává, že teď už je ráda, že tam je. Je to prý snazší než poslouchat Hilly, jak si stěžuje, že musí chodit na stejný záchod s hospodyní. Prý jsem jednou poznamenala, že barevní moc chodí do kostela. To si zapamatovala. Zamračím se a přemýšlím, co ještě jsem řekla, protože jsem neměla ani tušení, že nás hospodyně poslouchá nebo že by se jí to mohlo dotknout.

Jednou večer mi povídá: „Napadlo mě…“ Ale pak se zarazí.

Zvednu oči od psacího stroje a čekám. Teprve když se Aibileen přede mnou pozvracela, mi konečně došlo, že jí musím dopřát čas.

„Napadlo mě, že bych si měla něco přečíst. Třeba by se mi pak líp psalo.“

„Jděte do knihovny na State Street. Mají celou místnost plnou jižanských autorů. Faulknera. Eudoru Weltyovou…“

Aibileen suše zakašle. „Do týhle knihovny přece barevný nemůžou.“

Chvilku jen tak sedím a připadám si hloupě. „Jak jsem na to mohla zapomenout?“ Černošská knihovna bude zřejmě dost špatná. Před několika lety se černoši vydali protestovat do knihovny pro bílé, dostalo se to až do novin. Když se dav černochů shromáždil před knihovnou, policisté jednoduše o krok ustoupili a pustili německé ovčáky z vodítka. Podívám se na Aibileen a znovu si uvědomím, jak je pro ni nebezpečné se mnou mluvit. „Moc ráda vám ty knížky vyzvednu,“ nabídnu se.

Aibileen odběhne do ložnice a přijde se seznamem: „Měla bych označit ty, které chci jako první. Jako zabít ptáčka mám v Carverově knihovně zarezervované snad tři měsíce. Takže…“

Sleduju, jak některé z knížek zatrhává: Duši černého lidu od W. E. B. Du Boise, básně Emily Dickinsonové (jakékoli), Dobrodružství Huckleberryho Finna.

„Něco z toho jsem četla ve škole, ale nedočetla.“ Dál označuje a rozmýšlí si, které knihy by chtěla v příští várce.

„Vy chcete knihu od… Sigmunda Freuda?“

„Jo, lidi jsou bláznivý.“ Přikývne. „Moc ráda si čtu o tom, jak to funguje v hlavě. Zdálo se vám někdy, že padáte do jezera? Podle něj tak sníte o svým vlastním zrození. Paní Frances, pro kterou jsem dělala v roce 1957, všechny tyhle knížky měla.“

Po dvacátém titulu se neudržím: „Aibileen, jak dlouho už mě o to chcete požádat? Abych vám ty knížky vyzvedla?“

„Už nějakou dobu.“ Pokrčí rameny. „Asi jsem se bála vám to říct.“

„Myslela… myslela jste, že bych odmítla?“

„Tohle jsou pravidla od bílejch. Nevím, který z nich dodržujete a který ne.“

Chvíli se na sebe díváme. „Už mám pravidel plné zuby,“ přiznám se.

Aibileen se zasměje a podívá se z okna. Dojde mi, jak jí tohle moje doznání musí znít uboze.

Čtyři dny v kuse sedím ve svém pokoji u psacího stroje. Z dvaceti strojopisných stran plných lomítek a poznámek červenou tužkou se stane jednatřicet stran načisto. Sepíšu krátký životopis Sarah Rossové, tohle jméno si vybrala Aibileen, po své učitelce ze šesté třídy, která už je dávno mrtvá. Uvedu její věk, čím se živili její rodiče. Vše doplním Aibileeniným vlastním příběhem tak, jak mi ho sepsala, prostě a upřímně.

Třetí den zavolá matka pod schody, co tam proboha celé dny dělám. Já na ni zařvu: Jen si píšu nějaké poznámky ze studia Bible. Zapisuju si všechny věci, které se mi líbí na Ježíšovi. Zaslechnu, jak po večeři tátovi v kuchyni říká: „Něco chystá.“ Pak raději s sebou všude nosím svou malou bílou Bibli, kterou jsem dostala ke křtu, aby to vypadalo věrohodněji.

Všechno po sobě několikrát přečtu a večer stránky odnesu Aibileen, aby mohla udělat to samé. U hezkých částí, které krásně plynou, přikyvuje, ale u těch špatných si sundává černé brýle na čtení a říká: „Vím, že jsem to tak napsala, ale neměla jste tam dávat to o…“

A já namítám: „Ale měla.“ Samotnou mě však překvapuje, co všechno v těch příbězích je: oddělené lednice pro barevné v sídle guvernéra, bílé matky dělající scény dvouletým dětem kvůli pomuchlaným ubrouskům, bílé děti říkající Aibileen „mami“.

Ve tři ráno jsou na tentokrát sedmadvaceti stranách jen dvě zabílená místa. Rukopis vložím do žluté obálky. Včera jsem meziměstsky zavolala do kanceláře paní Steinové. Její sekretářka Ruth mi oznámila, že má jednání. Zapsala si můj vzkaz, že jí posílám rozhovor. Paní Steinová se mi ještě neozvala.

Přidržím si obálku u srdce a málem se rozpláču vyčerpáním a pochybnostmi. Druhý den ráno ji odešlu z cantonské pošty. Vrátím se domů, natáhnu se na starou železnou postel a trápím se starostmi, co se stane… jestliže se jí to bude líbit. Co když Elizabeth s Hilly zjistí, co podnikáme? Co když Aibileen vyhodí, pošlou do vězení? Připadá mi, jako bych se řítila dolů dlouhým točitým tunelem. Bože, třeba ji zbijou jako toho kluka, co omylem použil toaletu pro bílé? Co mě to napadlo? Jak ji můžu vystavovat takovému nebezpečí?

Usnu. Příštích patnáct hodin se mi zdají noční můry.

Je čtvrt na dvě a Hilly, Elizabeth a já sedíme u Elizabethina jídelního stolu a čekáme, až dorazí Lou Anne. Nic jsem nejedla ani nepila kromě matčina čaje na potlačení sexuálních choutek, takže jsem nervózní a zvedá se mi žaludek. Pod stolem si podupávám nohou. Takhle na tom jsem už deset dnů, od té doby, co jsem Elaine Steinové odeslala Aibileenin příběh. Jednou jsem tam volala. Ruth mi řekla, že jí to předala před čtyřmi dny, ale mně se Steinová stále ještě neozvala.

„Nepřipadá vám to jako ta nejnezdvořilejší věc na světě?“ Hilly se podívá na hodinky a zamračí se. Lou Anne má zpoždění, už podruhé. Hilly se postará o to, aby ve skupině dlouho nevydržela.

Aibileen vejde do jídelny, ale já se na ni snažím nedívat. Bojím se, že by na mně Hilly nebo Elizabeth něco poznaly.

„Přestaň klepat tou nohou, Skeeter. Třese se kvůli tobě celý stolek,“ napomene mě Hilly.

Aibileen se pohybuje po místnosti plynulou chůzí hospodyně v bílé uniformě a nijak na sobě nedává znát, co jsme provedly. Zřejmě už má ve skrývání svých pocitů velkou praxi.

Hilly zamíchá karty a rozdá je na žolíky. Snažím se soustředit na hru, ale pokaždé, když se podívám na Elizabeth, vybaví se mi nějaké podrobnosti. O Mae Mobley používající toaletu v garáži, o tom, jak si Aibileen nemůže svůj oběd nechávat v lednici Leefoltových. Drobnosti, které jsou mi teď důvěrně známé.

Aibileen mi nabídne sušenky ze stříbrného podnosu. Dolije mi ledový čaj, jako bychom si byly tak cizí, jak bychom být měly. Od odeslání balíčku do New Yorku jsem u ní byla dvakrát, abychom si vyměnily knížky do knihovny.

Pokaždé když přijdu, má na sobě zelené šaty s černou paspulkou. Někdy si pod stolem zuje boty. Naposledy si vytáhla balíček cigaret Montdairs a kouřila je se mnou v místnosti a to už bylo něco, známka toho, že se opravdu uvolnila. Taky jsem si jednu dala. Teď tu odklízí drobky, co po mně zbyly, stěrkou z pravého stříbra, kterou jsem Elizabeth a Raleighovi dala jako svatební dar.

„No, když už tu čekáme, musím vám něco říct,“ prohlásí Elizabeth a já poznám výraz v jejím obličeji, to spiklenecké kývnutí a položení ruky na břicho.

„Jsem těhotná.“ Usměje se a trochu se jí chvějí ústa.

„To je skvělé,“ řeknu. Odložím karty a pohladím ji po paži. Ve skutečnosti vypadá, jako by se měla každou chvíli rozplakat. „Kdy máš termín?“

„V říjnu.“

„No, však bylo na čase,“ poznamená Hilly a obejme ji. „Vždyť Mae Mobley je už hrozně veliká.“

Elizabeth si zapálí cigaretu a vzdychne. Podívá se na karty. „Všichni máme velkou radost.“

Zatímco hrajeme několik cvičných partií, Hilly s Elizabeth probírají jména pro miminko. Snažím se zapojit do rozhovoru. „Když to bude kluk, tak určitě Raleigh,“ navrhnu. Hilly mluví o Williamově kampani. Příští rok chce vyhrát senátní volby, přestože zatím nemá žádné politické zkušenosti. Uleví se mi, když Elizabeth konečně Aibileen nařídí, aby začala podávat večeři.

Když se Aibileen vrátí s ovocem v želatině, Hilly se napřímí. „Aibileen, mám pro tebe starý kabát a pytel věcí z domu paní Waltersové.“ Otře si ústa do ubrousku. „Tak si po jídle dojdi k autu a vezmi si ho, ano?“

„Ano, paní.“

„A nezapomeň na to. Nebudu to sem tahat dvakrát.“

„No není to od paní Hilly milé, Aibileen?“ zeptá se Elizabeth. „Dojděte si pro to oblečení, jakmile dojíme.“

„Ano, paní.“

Kdykoli Hilly mluví s barevnými, hlas jí stoupne tak o tři oktávy. Elizabeth se zase usmívá, jako by mluvila s dítětem, ale rozhodně ne s tím svým. Začínám si všímat spousty věcí.

Když konečně dorazí Lou Anne Templetonová, dojídáme krevety s ovesnou kaší a právě načínáme dezert. Hilly je neuvěřitelně blahosklonná. Lou Anne totiž konec konců přišla pozdě kvůli povinnosti, kterou plnila pro ligu.

Nakonec Elizabeth ještě jednou pogratuluju a vydám se k autu. Aibileen je venku a bere si mírně obnošený kabát z roku 1942 a staré oblečení, které Hilly z nějakého důvodu nechce dát vlastní hospodyni, Yule May. Hilly se u mě objeví a předá mi obálku.

„Příští týden to dej do věstníku. Nezapomeneš na to?“

Kývnu a Hilly odejde ke svému autu. Když Aibileen otevírá vchodové dveře, aby se vrátila zpátky do domu, ohlédne se na mě. Zakroutím hlavou a zašeptám: Nic. Kývne a vrátí se do domu.

Ten večer pracuju na věstníku a přeju si, abych místo toho mohla zapisovat vyprávění hospodyň. Procházím si poznámky z poslední schůze ligy a pak narazím na tu obálku. Otevřu ji. Je tam jedna strana popsaná Hillyiným výrazným, ozdobným rukopisem:

Hilly Holbrooková představuje Iniciativu pro hygienu domácího personálu. Opatření pro omezení šíření nemocí. Levná instalace toalety ve vaší garáži nebo kůlně pro domovy, které toto významné zařízení nemají.

Dámy, věděly jste, že:

* 99 % všech nemocí barevných se přenáší močí?

* Všechny tyto nemoci mohou trvale poškodit bílé obyvatelstvo, protože mu chybí imunita, kterou mají barevní díky své tmavší pigmentaci?

* Naopak některé bacily přenášené bílými mohou škodit barevným?

Chraňte se. Chraňte své děti. Chraňte svůj personál.

My Holbrookovi říkáme: „Jsme tu pro vás!“

V kuchyni zazvoní telefon a já se k němu rozběhnu tak rychle, že se málem přerazím. Ale Pascagoula je u něj dřív.

„Rezidence paní Charlotte.“

Dívám se na ni, jak přikyvuje a říká: „Ano, paní, je tady,“ a pak mi telefon předá.

„Tady je Eugenia,“ představím se rychle. Táta je na poli a matka u lékaře ve městě, proto si černou zakroucenou telefonní šňůru přitáhnu ke kuchyňskému stolu.

„U telefonu Elaine Steinová.“

Zhluboka se nadechnu. „Ano, paní. Dostala jste můj balíček?“

„Dostala,“ řekne a pak se chvíli v telefonu ozývá jen její dýchání.

„Ta Sarah Rossová. Její příběh se mi líbí. Je to sice kveč, ale moc si nestěžuje.“

Přitakám. Nevím sice, co znamená kveč, ale zřejmě je to dobré.

„Trvám však na svém názoru, že kniha rozhovorů se… za normálních okolností nebude prodávat. Není to fikce, ale zároveň to není ani literatura faktu. Možná je to antropologická kniha, jenže to je strašně nezajímavá kategorie.“

„Ale vám… se to líbilo?“

„Eugenie,“ řekne a vyfoukne do mluvítka cigaretový kouř. „Viděla jste, kdo je na obálce časopisu Life z tohoto týdne?“

Obálku časopisu Life jsem neviděla celý měsíc, měla jsem hrozně práce.

„Martin Luther King, drahoušku. Právě vyhlásil pochod na Washington a vyzval každého černocha v Americe, aby se k němu připojil. A vlastně i všechny bílé. Tolik černých a bílých spolu nespolupracovalo od natáčení Jihu proti Severu.“

„Ano, slyšela jsem o tom… pochodu,“ zalžu a zakryju si oči. Lituju, že jsem se tenhle týden nepodívala do novin. Musím jí připadat jako pitomec.

„Takže vám radím, napište to a napište co nejrychleji. Ten pochod se bude konat v srpnu. Měla byste to mít sepsané do Nového roku.“

Zalapám po dechu. Říká mi, abych to sepsala! Říká mi… „Chcete tím naznačit, že to vydáte? Jestliže to zvládnu napsat do…“

„Nic takového jsem neřekla,“ odsekne. „Přečtu si to. Měsíčně pročítám sto rukopisů a většinu odmítnu.“

„Promiňte, já to… napíšu to,“ řeknu. „V lednu to budu mít hotové.“

„Ale čtyři pět rozhovorů na knížku nestačí. Budete jich potřebovat dvanáct, možná víc. Máte připravené další rozhovory, že?“

Stisknu rty. „Nějaké… ano.“

„Dobrá. Tak do práce. Než to hnutí za občanská práva vyšumí.“

Večer jdu k Aibileen. Předám jí další tři knihy z jejího seznamu. Bolí mě záda z toho, jak jsem se ohýbala nad psacím strojem. Odpoledne jsem si zapsala všechny známé, o nichž vím, že mají hospodyni (což jsou vlastně všichni moji známí), a jména těch hospodyní. Ale na některá ze jmen jsem si nemohla vzpomenout.

„Díky, panejo, jen se na to podívejte.“ Usmívá se a dívá se na první stránku knihy Walden, jako by si ji chtěla začít číst hned teď.

„Včera odpoledne jsem mluvila s paní Steinovou,“ řeknu.

Aibileenina ruka na knize ztuhne. „Věděla jsem, že je něco špatně. Viděla jsem vám to na obličeji.“

Zhluboka se nadechnu. „Říkala, že se jí váš příběh moc líbí. Ale… prý nemůže říct, jestli to vydá, dokud nebudeme mít všechno sepsané.“ Snažím se vypadat optimisticky. „Musí to být hotové po Novém roce.“

„Ale to je dobrá zpráva, ne?“

Kývnu a snažím se usmívat.

„V lednu,“ zašeptá Aibileen, vstane a odejde z kuchyně. Vrátí se s nástěnným kalendářem Tomovy cukrárny. Položí ho na stůl a převrací jednotlivé měsíce.

„Teď mi připadá hrozně vzdálený, ale leden je jen dva… čtyři… šest… deset stránek daleko. Bude tu dřív, než se nadějeme.“ Zeširoka se usměje.

„Tvrdila, že aby to mohlo připadat v úvahu, musíme udělat rozhovor minimálně s dvanácti hospodyněmi,“ vysvětluju. Už nedokážu ze svého hlasu zahnat ustaraný tón.

„Ale… vy už nemáte žádné další hospodyně, paní Skeeter.“

Zatnu ruce v pěst. Zavřu oči. „Nemám nikoho, koho bych mohla požádat, Aibileen,“ řeknu a zvýším přitom hlas. Právě nad posledním faktem si lámu hlavu uplynulé čtyři hodiny. „Kdo přichází v úvahu? Pascagoule? Kdybych s ní mluvila, zjistila by to matka. Já žádné jiné hospodyně neznám.“

Aibileen uhne pohledem tak rychle, že se mi chce plakat. Sakra, Skeeter. Bariéra, která mezi námi za poslední měsíce postupně mizela, se po jediné větě rychle vrátí zpátky. „Omlouvám se,“ vyhrknu. „Omlouvám se, že jsem křičela.“

„Ne, ne. To je v pořádku. Sehnat další hospodyně byl můj úkol.“

„Co takhle… Lou Annina hospodyně?“ navrhnu tiše a vytáhnu seznam. „Jak se jen jmenuje… Louvenia? Znáte ji?“

Aibileen přikývne. „Louvenii jsem žádala.“ Dál má oči sklopené do klína. „Ale to jejího vnuka oslepili. Prej ji to moc mrzí, ale teď se musí soustředit jenom na něj.“

„A Hillyina služebná, Yule May? Té jste se ptala?“

„Prej má moc práce s tím, aby se její kluci příští rok dostali na školu.“

„A jiné hospodyně, co chodí k vám do sboru? Ptala jste se jich?“

Aibileen přikývne. „Všechny se nějak vymlouvaly. Ale ve skutečnosti prostě mají strach.“

„A kolik jich je? Kolika jste se ptala?“

Aibileen zvedne zápisník, chvíli jím listuje. Mlčky pohybuje rty a v duchu počítá.

„Jednatřiceti,“ přizná.

Vydechnu. Netušila jsem, že tajím dech.

„To… je hodně,“ uznám.

Aibileen se mi konečně podívá do očí. „Nechtěla jsem vám to říkat,“ prozradí s nakrabaceným čelem. „Dokud se nám neozve ta paní…“ Sundá si brýle. Vidím, jak se jí v obličeji zračí obavy. Snaží se je zahnat nejistým úsměvem.

„Zeptám se jich znovu,“ řekne a nakloní se dopředu.

„Dobrá,“ vzdychnu.

Těžce polkne a rychle kývne, aby mě přesvědčila, že to myslí skutečně vážně. „Prosím, nevzdávejte to se mnou. Chci na tom projektu pracovat s vámi.“

Zavřu oči. Potřebuju chvíli nevidět ten její ustaraný obličej. Jak jsem na ni mohla křičet? „Aibileen, to je v pořádku. Jedeme v tom… spolu.“

O několik dní později sedím v rozpálené kuchyni, nudím se a kouřím, což poslední dobou dělám neustále. Asi jsem už „závislá“. To je oblíbené slovo pana Goldena. Ti pitomci jsou všichni závislí. Jednou za čas mě pozve k sobě do kanceláře, s červenou tužkou v ruce prochází články za poslední měsíc, označuje, škrtá a kritizuje.

„Je to dobré,“ řekne. „Jste spokojená?“

„Jsem spokojená,“ souhlasím.

„Tak dobrá.“ Než odejdu, předá mi tlustá recepční šek na deset dolarů a mé působení v roli slečny Myrny je pro daný týden u konce.

V kuchyni je vedro, ale potřebovala jsem vypadnout ze svého pokoje, kde si pořád dělám starosti kvůli tomu, že s námi nechtějí mluvit žádné další hospodyně. Kromě toho tu můžu kouřit, protože to je jediná místnost v domě bez stropního ventilátoru, který všude rozfoukává popel. Když mi bylo deset, táta chtěl jeden takový přimontovat na plechový strop, aniž se zeptal Constantine. Bránila se, jako by jí na stropě chtěl zaparkovat ford.

„To je pro vás, Constantine, aby vám tady nebylo takové vedro.“

„V žádný kuchyni se stropním větrákem dělat nebudu, pane Carltone.“

„Ale budete. Teď to ještě připojím na elektriku.“

Táta slezl z žebříku. Constantine naplnila konvici vodou. „Jen do toho,“ vzdychla. „Tak si to pusťte.“

Táta zmáčkl vypínač. Za několik vteřin se opravdu roztočil, mouka se rozlétla z mísy a začala vířit po místnosti, recepty odlétly z linky a chytly od sporáku. Constantine popadla hořící roli kuchyňského papíru a rychle ji namočila do vědra s vodou. V místě, kde větrák deset minut visel, je po něm stále ještě díra.

V novinách vidím místního senátora Whitwortha, jak ukazuje na prázdný pozemek, kde chtějí postavit nový městský stadion. Obrátím stranu. Nechci, aby mi cokoli připomínalo schůzku se Stuartem Whitworthem.

Pascagoula se přiloudá do kuchyně. Sleduju ji, jak vykrajuje sušenky sklenkou na likéry, která se u nás používá pouze při pečení. Kuchyňská okna za mnou jsou otevřená a zapřená katalogy firmy Sears, Roebuck & Co. Obrázky ručních mixérů za dva dolary a hraček na dobírku se třepotají ve větru a od mnoha dešťů jsou zkroucené a popraskané.

Možná bych se Pascagouly přece jen měla zeptat. Třeba se to matka nedozví. Koho se tu snažím obelhat? Matka sleduje každý její pohyb a Pascagoula se mě stejně bojí, jako bych na ni mohla žalovat, kdyby provedla něco špatného. Její strach bych musela překonávat roky. Zdravý selský rozum mi radí, abych z toho Pascagoulu vynechala.

Telefon zazvoní jako požární alarm. Pascagoula odloží lžíci do mísy, ale já jsem u aparátu před ní.

„Minny nám pomůže,“ zašeptá Aibileen.

Vklouznu do spíže a posadím se na nádobu s moukou. Pět vteřin nejsem schopná slova. „Kdy? Kdy může začít?“

„Příští čtvrtek. Ale má nějaký… podmínky.“

„Jaké?“

Aibileen se na chvíli odmlčí. „Prej se s tím svým cadillakem nesmíte přiblížit na tuhle stranu mostu Woodrowa Wilsona.“

„Dobrá,“ souhlasím, „mohla bych jet dodávkou.“

„A říká… říká, že nesmíte být na stejný straně místnosti jako ona. Chce vám celou tu dobu vidět do očí.“

„Budu… sedět, kde bude chtít.“

Aibileenin hlas změkne. „Ona vás zkrátka nezná, o to jde. Kromě toho nemá s bílejma paničkama dobrý zkušenosti.“

„Udělám všechno, co bude třeba.“

Celá rozzářená vyjdu ze spíže a zavěsím telefon na zeď. Pascagoula mě sleduje se sklenkou v jedné ruce a syrovým těstem ve druhé. Pak rychle sklopí oči a začne se věnovat své práci.

O dva dny později oznámím matce, že si chci zajet pro nový výtisk Bible, protože ta moje je už celá ošoupaná. Také jí řeknu, že mi vadí jezdit cadillakem, když v Africe tolik nešťastných dětí hladoví, proto jsem rozhodla, že dnes pojedu starou dodávkou. Pozoruje mě z houpacího křesla na verandě s přimhouřenýma očima. „Kde přesně se chystáš tu novou Bibli kupovat?“

Zamrkám. „Ob… objednali mi ji. V cantonském kostele.“

Přikývne, ale při startování dodávky ze mě nespouští oči.

Sedm minut z centra Jacksonu na Farish Street jedu se sekačkou na trávu na korbě a s prorezlou podlahou. Pod nohama vidím, jak se míhá asfalt. Aspoň za sebou tentokrát nemám traktor.

Aibileen mi otevře a já vejdu dovnitř. V odlehlém rohu obýváku stojí Minny s rukama zkříženýma na obrovských prsou. Setkala jsem se s ní při několika příležitostech, kdy Hilly dovolila paní Waltersové pořádat bridžový klub u sebe doma. Minny i Aibileen na sobě ještě mají uniformy.

„Dobrý večer,“ řeknu ze své strany místnosti. „Ráda vás zase vidím.“

„Paní Skeeter,“ přikývne Minny. Usadí se na židli, kterou Aibileen přinesla z kuchyně, a dřevěný rám pod ní zavrzá. Sednu si na jeden konec pohovky. Aibileen na ten druhý, mezi nás.

Odkašlu si a nejistě se usměju. Minny mi úsměv neopětuje. Je tlustá, malá a silná. Má mnohem tmavší kůži než Aibileen, lesklou a napjatou jako na nových lakovkách.

„Už jsem Minny říkala, jak jsme to dělaly spolu,“ oznámí mi Aibileen. „Jak jste mi pomáhala sepsat moje vyprávění. A teď vám bude vyprávět ona a vy si to budete zapisovat.“

„A Minny, všechno, co mi říkáte, je důvěrné,“ ujistím ji. „Pak si to budete moct všechno přečíst…“

„Proč si myslíte, že barevný potřebujou vaši pomoc?“ Minny vstane, až židle zavrže. „Proč vám na tom vůbec záleží? Vždyť jste bílá.“

Podívám se na Aibileen. Žádný černoch se mnou ještě nemluvil takovýmhle tónem.

„Všem nám jde o stejnou věc, Minny,“ vloží se do toho Aibileen. „Jen si spolu povídáme.“

„A k čemu je to dobrý?“ zeptá se mě Minny. „Co když to ode mě všechno chcete slyšet jen proto, abyste mi pak mohla dělat problémy.“ Minny ukáže na okno. „Medgaru Eversovi, členu Asociace pro rozvoj barevnýho obyvatelstva, kterej bydlí pět minut odsud, včera v noci někdo vyhodil do vzduchu garáž. Za to, že mluvil.“

Mám rozpálený obličej. Mluvím pomalu. „Chceme ukázat váš úhel pohledu… aby lidé mohli pochopit, jak to vidíte vy. My… doufáme, že by se tím některé věci mohly změnit.“

„A co tímhle podle vás změníte? Jakej zákon chcete zreformovat, aby lidi museli bejt hodný na svý hospodyně?“

„Tak počkat,“ řeknu. „Nesnažím se měnit žádné zákony. Jen tu mluvím o přístupu a…“

„Víte, co se stane, když nás přitom přistihnou? To nebude, jako když jsem omylem použila špatnou kabinku v obchodě s hadrama. Teď už na můj dům budou mířit puškama.“

V místnosti nastane stísněné ticho, ozývá se jen tikání starých hodin Timex na polici.

„Nemusíš to dělat, Minny,“ řekne Aibileen. „Můžeš to klidně odmítnout.“

Minny se pomalu a ostražitě vrátí na židli. „Udělám to. Jen chci, aby pochopila, že to není žádná hra.“

Podívám se na Aibileen. Ta na mě kývne. Zhluboka se nadechnu. Třesou se mi ruce.

Začnu otázkami o jejím původu a pak se nějak dostaneme až k Minnyině práci. Když mluví, dívá se na Aibileen, jako by chtěla zapomenout, že jsem v místnosti. Zapisuju všechno, co říká, tužka se mi po papíře míhá tak rychle, jak to jen jde. Říkaly jsme si, že to bude příjemnější než používat stroj.

„A pak jsem měla jedno místo, kde jsem každej večer dělala do noci. A víte, jak to dopadlo?“

„Jak?“ zeptám se, i když se dívá na Aibileen.

„Ach, Minny,“ pitvoří se, „ty jsi ta nejlepší hospodyně, jakou jsme kdy měli. Naše zlatá Minny, tebe si necháme navždycky. Pak mi jednou řekne, že mi dá tejden placenýho volna. V životě jsem neměla volno, placený ani neplacený. A když o tejden pozdějc dorazím do práce, jsou pryč. Přestěhovali se do Mobilu. Prej se bála, že bych si našla novou práci ještě před jejich přestěhováním. Madam Líná kůže by jedinej den nevydržela bez hospodyně.“

Najednou vstane a hodí si kabelku přes rameno. „Musím jít. Když o tom mluvím, buší mi z toho srdce.“ A pak zmizí a práskne za sebou dveřmi.

Zvednu hlavu a otřu si pot ze spánků.

„A to měla dobrou náladu,“ poznamená Aibileen.

KAPITOLA 13

Příští dva týdny všechny tři sedáme na stejných místech v Aibileenině malém, teplém obýváku. Minny pokaždé vpadne dovnitř jako vichřice, než Aibileen vypoví svůj příběh, trochu se uklidní, pak vyběhne ven stejně rozčilená, jako když přišla.

Někdy Minny začne líčit historky o paní Celii: „Plíží se nahoru, myslí si, že ji nevidím, ale já vím, že ta bláznivá ženská něco chystá,“ pak se vždycky zarazí, jako Aibileen, když mluví o Constantine. „To do mýho vyprávění nepatří. Paní Celii z toho vynechte.“ Dívá se na mě, dokud nepřestanu psát.

Kromě toho, že má vztek na bílé lidi, Minny také ráda mluví o jídle. „Takže, nejdřív tam dám fazolky, pak k nim přidám ty kotlety, protože, mňam, já mám kotlety ráda ještě teplý z pánve, vždyť víte…“

Jednou, když říká: „… takže mám bílý dítě v jedný ruce, fazolky v hrnci,“ se najednou zarazí. Vystrčí na mě bradu. Dupne nohou.

„Polovina těchhle věcí stejně nesouvisí s právama barevnejch. Jsou to jenom obyčejný věci.“ Prohlédne si mě od hlavy k patě. „Podle mýho jenom píšete o životě.“

Odložím tužku. Má pravdu. Uvědomuju si, že přesně to chci dělat. Řeknu jí: „To doufám.“ Vstane a prohlásí, že má důležitější věci na práci než to, v co já doufám.

Další večer pracuju ve svém pokoji, klapu na stroji. Najednou slyším, jak matka běží do schodů. Za dvě vteřiny je u mě v pokoji. „Eugenie!“ šeptá.

Vstanu tak prudce, že se mi zakymácí židle, jak se snažím zakrýt psací stroj. „Ano, mami?“

„Prosím tě nezmatkuj, ale dole stojí muž, velmi vysoký muž, a chce se s tebou vidět.“

„Kdo je to?“

„Prý se jmenuje Stuart Whitworth.“

„Cože?“

„Prý jste spolu před nedávnem strávili večer, ale jak to, že já o tom nic nevím…“

„Panebože.“

„Neber jméno Boží nadarmo, Eugenie Phelanová. A teď použij rtěnku.“

„Věř mi, mami,“ řeknu, ale rtěnku stejně použiju. „Ježíšovi by se taky nelíbil.“

Učešu si vlasy, protože moc dobře vím, že vypadají hrozně. Dokonce si z rukou a loktů umyju inkoust a bělobu. Ale převlékat se nechci. Ne kvůli němu.

Matka si mě rychle prohlédne od hlavy až k patě v mých pracovních kalhotách a otcově staré bílé košili. „Je to Whitworth z Greenwoodu, nebo z Natchezu?“

„Je to syn našeho senátora.“

Matčina čelist klesne tak nízko, že se dotkne jejího perlového náhrdelníku. Jdu dolů po schodech kolem sbírky našich dětských fotografií. Snímky Carltona na jedné ze stěn končí někdy předevčírem, ty moje ve dvanácti letech. „Mami, dopřej nám soukromí.“ Dívám se, jak pomalu mizí do svého pokoje, a než se úplně vytratí, podívá se přes rameno.

Vyjdu na verandu a tam stojí on. Tři měsíce po naší schůzce stojí Stuart Whitworth na naší verandě v khaki kalhotách, modrém saku a červené kravatě a vypadá, jako by byl vystrojený na nedělní oběd.

Pitomec.

„Co tě sem přivádí?“ řeknu. Ale neusměju se. Na něj se usmívat nebudu.

„Jen jsem… se tu stavil.“

„Dobrá. Dáš si něco k pití?“ zeptám se. „Nebo mám rovnou vytáhnout celou láhev Old Kentucky?“

Zamračí se. Má růžový nos a čelo, jako by pracoval na slunci. „Poslyš, vím, že… je už pozdě, ale přišel jsem se ti omluvit.“

„Kdo tě poslal – Hilly? William?“ Na verandě je osm prázdných houpacích křesel. Nevyzvu ho, aby se posadil.

Upře zrak na západní bavlníkové pole, kde slunce klesá do hlíny. Ruce si vrazí do kapes jako dvanáctiletý kluk. „Já vím, že jsem ten večer byl… hrubý, hodně jsem o tom přemýšlel a…“

Zasměju se. Je pro mě hrozně ponižující, že si sem jen tak přijede a všechno mi připomene.

„Poslyš,“ řekne, „já jsem Hilly asi desetkrát vysvětlil, že na žádné rande ještě nejsem připravený. A rozhodně jsem nebyl připravený…“

Skřípu zuby. Nemůžu uvěřit tomu, že je mi do pláče; vždyť od té schůzky už uplynulo několik měsíců. Ale přesně si vybavuju, jak trapně mi ten večer bylo z toho, že ho museli nutit. „Tak proč jsi vůbec přijel?“

„Nemám tušení.“ Zakroutí hlavou. „Víš jaká dokáže být Hilly.“

Stojím tam a čekám, až mi prozradí, proč tu vlastně je. Rukou si pročísne světle hnědé vlasy. Jsou tak husté, že vypadají skoro jako dráty. Působí unaveně.

Odvrátím se, protože je moc hezký, připomíná mi přerostlého kluka, a na něco takového teď nehodlám myslet. Chci, aby odjel – ten příšerný zážitek si už nikdy nechci zopakovat, ale přesto se přistihnu, jak říkám: „Co myslíš tím nebyl připravený?“

„Prostě jsem nebyl připravený. Po tom, co se stalo.“

Zůstanu na něj zírat. „Teď mám jako hádat?“

„Se mnou a Patricií van Devenderovou. Loni jsme se zasnoubili a pak… myslel jsem, že o tom víš.“

Sesune se do houpacího křesla. Neposadím se vedle něj. Ale taky mu neřeknu, aby odjel.

„Co, utekla ti s někým jiným?“

„Vedle.“ Dá si hlavu do dlaní a zamumlá. „To by ve srovnání s tím, co se stalo, byla procházka růžovou zahradou.“

Nakonec se mu neodvážím říct, že ať mu udělala cokoli, zřejmě si to zasloužil, protože vypadá tak zoufale. Najednou jsou všechny ty jeho chlapácké řeči plné bourbonu pryč. Přemýšlím, jestli je takhle smutný pořád.

„Chodili jsme spolu od patnácti. Víš, jaké to je, když jsi s někým takhle dlouho.“

A já ani nevím, proč se k tomu přiznávám, ale zkrátka nemám co ztratit. „Vlastně to nevím,“ prozradím mu. „Protože jsem ještě s nikým nechodila.“

Podívá se na mě a trochu se zasměje. „No, tím to asi bude.“

„Tím bude co?“ Obrním se a vzpomenu si na hnojivo a narážky na traktor.

„Jsi… jiná. Ještě nikdy jsem nepotkal nikoho, kdo by říkal to, co si myslí. Rozhodně žádnou ženu.“

„Vlastně jsem ti toho chtěla říct ještě mnohem víc.“

Vzdychne. „Když jsem pak venku u té dodávky viděl tvůj obličej… já takový nejsem. Ve skutečnosti nejsem takový hajzl.“

V rozpacích se odvrátím. Začíná mi docházet, co mi právě řekl, že i když jsem jiná, nemusí to nutně být divné nebo nenormální, jak to u vysokých holek bývá. Možná jsem jiná v dobrém smyslu.

„Přijel jsem se zeptat, jestli bys se mnou nejela do města na večeři. Mohli bychom to probrat,“ řekne a vstane. „Mohli bychom… já nevím, tentokrát jeden druhého poslouchat.“

Stojím tam a jsem v šoku. Má modré a jasné oči a upírá je na mě, jako by mu na mé odpovědi nějak záleželo. Zhluboka se nadechnu a chystám se říct ano – tedy, proč bych ho zrovna já měla odmítnout – a on čeká a kouše se přitom do spodního rtu.

A pak si vzpomenu, že se ke mně choval, jako bych byla nula. Jak se zpil pod obraz, aby to rande se mnou nějak vydržel. Myslím na to, jak mi řekl, že jsem cítit hnojivem. Tři měsíce mi trvalo, než jsem na tu poznámku přestala myslet.

„Ne,“ vyhrknu. „Díky. Ale nic horšího si asi představit nedokážu.“

Přikývne s pohledem upřeným na špičky bot. Pak sejde z terasy.

„Mrzí mě to,“ řekne, když otevírá dveře od auta. „To jsem ti sem přijel říct a, no, asi jsem to i řekl.“

Stojím na terase a poslouchám prázdnotu večerních zvuků, křupání štěrku pod Stuartovýma nohama, psy pobíhající v šeru. Chvilku vzpomínám na Charlese Graye, na můj jediný polibek v životě. Jak jsem se odtáhla, protože jsem si byla jistá, že ten polibek nebyl určený mně.

Stuart nastoupí do auta a zaklapne dveře. Opře si ruku, takže mu loket kouká otevřeným okénkem. Ale oči má dál sklopené.

„Vydrž minutku,“ křiknu na něj. „Doběhnu si pro svetr.“

Nám dívkám, co nechodí na schůzky, nikdo neprozradil, že vzpomínání může být stejně příjemné jako to, co se ve skutečnosti stalo. Matka vylezla až do třetího patra a teď stojí u mé postele, ale já předstírám, že spím. Protože na to chci ještě chvilku vzpomínat.

Včera večer jsme jeli na večeři do hotelu Roberta E. Leeho. Hodila jsem na sebe světle modrý svetr a úzkou bílou sukni. Dokonce jsem matce dovolila učesat mi vlasy, abych tím umlčela její nervózní a nesrozumitelné pokyny.

„A nezapomeň se usmívat. Muži nestojí o děvčata, která se celý den mračí, a neseď tam jako nějaká indiánská squaw, dej si nohu…“

„Počkej, mám si dát nohu přes nohu nebo kotník přes kotník?“

„Kotník přes kotník. Copak ty si z hodiny etikety u paní Rheimerové nepamatuješ vůbec nic? A hlavně mu tvrď, že každou neděli chodíš do kostela, a za žádných okolností u stolu nechroupej led, to je hrozné. Jo a kdyby konverzace začala trochu váznout, můžeš mu vyprávět o našem bratranci z druhého kolene, který je městským radním v Kosciusku…“

A při česání a uhlazování a uhlazování a česání se matka vyptávala, jak jsem ho potkala a jaké bylo naše první rande, ale mně se podařilo vyváznout a seběhla jsem ze schodů, rozechvělá úžasem a vlastní nervozitou. Když jsme se Stuartem přišli do hotelu, posadili se a dali si ubrousky do klína, číšník nám oznámil, že budou brzy zavírat. Podávají pouze dezert.

Pak Stuart zmlkl.

„Co… chceš, Skeeter?“ zeptal se a já jsem trochu znejistěla, protože jsem se bála, že se chce znovu opít.

„Dám si kokakolu, se spoustou ledu.“

„Ne.“ Usmál se. „Myslím… jako v životě. Co chceš?“

Zhluboka jsem se nadechla, protože matka by mi určitě radila, abych řekla: pěkné silné děti, manžela, o kterého bych se mohla starat, nablýskané nové přístroje, abych mohla vařit chutná, ale zdravá jídla. „Chtěla bych být spisovatelkou,“ přiznám se. „Novinářkou. Možná psát romány. Nebo obojí.“

Zvedl bradu a pak se mi podíval přímo do očí.

„To se mi líbí,“ řekl a pak se dál díval. „Myslel jsem na tebe. Jsi chytrá, jsi hezká, jsi,“ usmál se, „vysoká.“

Hezká?

Dali jsme si jahodové soufflé a sklenku bílého chablis. Mluvil o tom, jak poznat, jestli je pod bavlníkovým polem nafta, a já zase o tom, jak jsme s recepční jediné ženy pracující pro místní noviny.

„Doufám, že napíšeš něco opravdu dobrého. Něco, v co věříš.“

„Díky. Já… v to taky doufám.“ Neprozradila jsem mu nic o Aibileen ani paní Steinové.

Předtím jsem zblízka viděla obličej jen několika málo mužů, všimla jsem si, že jeho pleť je silnější než ta moje a má nádherný odstín opečeného chleba; tuhých světlých vousů na jeho tvářích a bradě, které jako by mi rostly před očima. Voněl po škrobu. Po borovici. Jeho nos nebyl zas tak špičatý.

Číšník zíval v rohu, ale my jsme si ho nevšímali a dál jsme si povídali. A když jsem začínala litovat, že jsem si ráno neumyla hlavu, a děkovala Bohu, že jsem si aspoň vyčistila zuby, najednou mě políbil. Přímo uprostřed hotelové restaurace mě políbil, pomalu a s otevřenými ústy. Vše v mém těle – kůže, klíční kosti, zadní strany kolen i všechno uvnitř – se rozzářilo.

V pondělí odpoledne, několik týdnů po schůzce se Stuartem, se před cestou na schůzi ligy zastavím v knihovně. Uvnitř to voní stejně jako na základní škole – nudou, lepidlem, dezinfikovanými zvratky. Přišla jsem vyzvednout další knihy pro Aibileen a také se podívat, jestli už někdo napsal něco o hospodyních.

„Ahoj, Skeeter!“

Ježíši. Je tu Susie Pernellová. Na střední škole mohla dostat cenu pro nejupovídanější dívku školy. „Ahoj… Susie. Co tady děláš?“

„Pracuju přece pro výbor ligy. Měla bys to taky zkusit, Skeeter, je to moc zábavné! Můžeš si tu číst poslední čísla časopisů, zařazovat nové knížky, a dokonce laminovat průkazky.“ Susie pózuje u obrovského hnědého přístroje, jako by byla v nějaké televizní show.

„To musí být opravdu zajímavé.“

„Tak jaká kniha by vás zajímala, madam? Máme tady detektivky, romance, návody na správné líčení, ukázky nejnovějších účesů,“ odmlčí se a pokusí se o úsměv, „pěstování růží, zařizování domovů…“

„Jen se tak dívám, díky.“ Pospíchám pryč. V policích se vyznám sama. Ani náhodou jí nemůžu prozradit, co hledám. Už slyším, jak by na schůzích ligy šeptala: Tušila jsem, že na té Skeeter Phelanové něco není v pořádku, a ona shání negerské materiály…

Procházím lístkovým katalogem, hledám v policích, ale o hospodyních nenacházím vůbec nic. V literatuře faktu objevím jediný výtisk knihy Frederick Douglass, americký otrok. Vezmu ji a jsem ráda, že ji budu moct odnést Aibileen, ale když ji otevřu, zjistím, že střední část někdo vytrhl. Dovnitř kdosi fialovou tužkou napsal NEGERSKÁ KNIHA. Nevadí mi ani tak ta slova jako spíš to, že podle rukopisu to psal nějaký třeťák. Rozhlédnu se a dám si knihu do aktovky. Přijde mi to vhodnější než vracet ji do police.

V místnosti věnované dějinám Mississippi hledám cokoli, co by se alespoň vzdáleně dotýkalo vztahů mezi rasami. Najdu pouze knihy o občanské válce, mapy a staré telefonní seznamy. Postavím se na špičky, abych se podívala na vysoké police. Tak spatřím příručku, odloženou stranou přes Povodňový index údolí řeky Mississippi. Člověk průměrné výšky by ji nikdy neobjevil. Sundám ji, abych se mohla podívat na obálku. Brožura je tenká, vytištěná na zkrouceném pauzovacím papíře a sešitá sešívačkou. „Soupis jižanských zákonů Jima Crowa,“ píše se na obálce. Otevřu desky.

Brožura je prostý seznam zákonů stanovujících, co barevní mohou a nemohou dělat v nejrůznějších jižanských státech. Pročtu první stranu a přemýšlím, proč to tady vůbec je. Zákony nejsou výhrůžné ani přátelské, prostě citují fakta:

Nikdo nesmí nutit sestru bílé pleti pracovat na odděleních nebo pokojích, kde leží černí muži.

Pro bílé osoby je nezákonné brát si někoho jiné rasy než bílé. Jakýkoli sňatek porušující toto ustanovení bude neplatný.

Žádný barevný holič nesmí obsluhovat bílé ženy či dívky.

Hrobník nesmí pohřbívat barevné do půdy používané k pohřbům bílých obyvatel.

Mezi školami pro bílé a barevné nesmí docházet k výměnám knih, knihy musí být dále používány rasou, která je použila jako první.

Pročtu si čtyři z pětadvaceti stran, protože mě fascinuje, kolik zákonů nás odděluje. Černí a bílí nesmějí používat společná pítka, kina, veřejné toalety, baseballová hřiště, telefonní budky, cirkusové stany. Černoši nemůžou používat stejné lékárny ani si kupovat poštovní známky u stejného okénka jako já. Vzpomenu si na Constantine a na dobu, kdy ji má rodina s sebou vzala na výlet do Memphisu. Na dálnici příšerně pršelo, ale my museli jet dál, protože jsme věděli, že by ji v žádném hotelu neubytovali. Vzpomenu si na to, jak to nikdo v autě nechtěl vyslovit nahlas. Všichni ty zákony známe, žijeme podle nich, ale nemluvíme o tom. Teď je poprvé vidím takhle sepsané.

Pulty v jídelnách, státní trhy, kulečníkové stoly, nemocnice. Číslo sedmačtyřicet je tak ironické, že si ho musím přečíst dvakrát.

Rada musí udržovat samostatnou budovu na samostatném pozemku pro výuku všech slepých jiných ras.

Po několika minutách se přinutím přestat. Chystám se příručku vrátit na polici a říkám si, že přece nepíšu knihu o jižanských zákonech, jen bych tím ztrácela čas. Pak mi však dojde, jako by se mi v hlavě najednou rozsvítilo, že mezi vládními zákony a Hilly budující Aibileen toaletu v garáži není téměř žádný rozdíl, kromě deseti minut podepisování v hlavním městě našeho státu.

Na poslední straně stojí malým písmem Majetek mississippské právnické knihovny. Brožuru někdo vrátil do špatné budovy. Napíšu si své zjištění na kousek papíru a vložím ho do příručky: Jim Crow nebo Hillyin hygienický plán – jaký je v tom rozdíl? Strčím si knihu do tašky, Susie za stolem na druhé straně místnosti kýchne.

Zamířím ke dveřím. Za třicet minut začíná zasedání ligy. Obdařím Susii zvláště přátelským úsměvem. Šeptá něco do telefonu. Kradené knihy v mé tašce jako by úplně žhnuly.

„Skeeter,“ sykne Susie z druhé strany stolu s vykulenýma očima. „Je to pravda, že ty chodíš se Stuartem Whitworthem?“ Na slovo ty dá tak velký důraz, že se přestanu usmívat. Předstírám, že ji neslyším, a vyjdu na jasné slunce. Dodnes jsem v životě nic neukradla. A jsem ráda, že se to stalo, zrovna když hlídala Susie.

Místa, kde já a mé přítelkyně nacházíme útěchu, se, jak se dá očekávat, liší. Elizabeth se hrbí za šicím strojem a snaží se, aby její život vypadal jako bezešvý a kupovaný. Já zase u psacího stroje sepisuju věty, které se nikdy neodvážím vyslovit nahlas. A Hilly stojí za řečnickým pultíkem a vykládá pětašedesáti ženám, že tři konzervy na osobu nestačí k nakrmení všech těch ChHAD. Tedy chudých hladovějících afrických dětí. Mary Joline Walkerové to však podle všeho připadá až dost.

„A není zbytečně drahé tahat všechny ty plechovky přes půl světa do Etiopie?“ namítne Mary Joline. „Nebylo by rozumnější jim jednoduše poslat šek?“

Schůze ještě oficiálně nezačala, ale Hilly je už za pultíkem. V očích má horečnatý výraz. Není to naše pravidelná večerní schůze, ale mimořádná odpolední, kterou Hilly svolala. V červnu totiž mnoho členek opustí město na letní prázdniny. V červenci pak Hilly odjede na každoroční třítýdenní cestu na pobřeží. Bude pro ni náročné uvěřit tomu, že celé město bude řádně fungovat i bez jejího dohledu.

Hilly obrátí oči v sloup. „Těm divochům nemůžeme dávat peníze, Mary Joline. V Ogadenské poušti není žádný supermarket. A jak můžeme vědět, že by za ně krmili své děti? Spíš by zalezli do místního vúdú stanu a nechali si udělat nějaké satanské tetování.“

„Dobrá,“ odmlčí se Mary Joline s prázdným výrazem, jako by jí právě někdo vymyl mozek. „Ty to asi víš nejlíp.“ Právě díky tomuto účinku na lidi je Hilly tak úspěšnou prezidentkou ligy.

Procházím zaplněnou zasedací místností a cítím pozornost všech, jako by mi na hlavu svítil reflektor. Místnost je plná žen mého věku, které jedí dort, pijí a kouří. Některé jedna druhé něco šeptají a přitom se dívají mým směrem.

„Skeeter,“ osloví mě Liza Presleyová, než projdu kolem nádob s kávou, „prý jsi před pár týdny byla v hotelu Roberta E. Leeho?“

„Je to pravda? Opravdu chodíš se Stuartem Whitworthem?“ vyzvídá Frances Greenbowová.

Většina otázek je poměrně laskavá, na rozdíl od té Susiiny v knihovně. Přesto krčím rameny a snažím se nevnímat, že když si na schůzku vyjde obyčejná dívka, je to jen informace, ale když si na schůzku vyjde Skeeter Phelanová, je to bomba.

Ale mají pravdu. Chodím se Stuartem Whitworthem, a to už tři týdny. Dvakrát jsme spolu byli v hotelu Roberta E. Leeho, pokud tedy počítám i to katastrofální první rande, a pak jsme třikrát seděli u nás na terase se skleničkou, než musel odjet domů do Vicksburgu. Otec jednou dokonce šel spát až po osmé, aby si s ním mohl promluvit. „Dobrou, synu. A vyřiďte senátorovi, jak jsme rádi, že zadupal ten zákon o farmářské dani.“ Matka je celá rozechvělá, zmítá se mezi obavami, že to zkazím, a radostí, že jsem na muže.

Bílý reflektor všeobecného údivu mě provází až k Hilly. Dívky se usmívají a kývají na mě.

„Kdy se zase uvidíte?“ Tentokrát se ptá Elizabeth, kroutí ubrouskem a oči má vykulené, jako by sledovala automobilovou nehodu. „Říkal to?“

„Zítra večer. Jakmile dorazí.“

„To je dobře.“ Hilly se usmívá jako tlusté dítě z reklamního štítu zmrzlinárny Seale-Lily. Knoflík na červeném kabátu se jí vzdouvá. „Tak z toho uděláme dvojité rande.“

Neodpovídám. Nechci, aby Hilly s Williamem šli s námi. Chci sedět se Stuartem tak, aby se díval na mě a jenom na mě. Když jsme spolu byli sami, už dvakrát mi odhrnul vlasy, které mi spadly do očí. Kdyby s námi byli oni, možná by mi je neodhrnoval.

„William večer zatelefonuje Stuartovi. Můžeme jít třeba do kina.“

„Dobře,“ vzdychnu.

„Hrozně ráda bych viděla To je bláznivý svět. Co myslíš?“ navrhne Hilly. „Ty a já, William a Stuart.“

Připadá mi podezřelé, jak ta jména uspořádala. Jako by šlo hlavně o to, aby spolu byli William a Stuart, a ne já a Stuart. Vím, že to je paranoidní. Ale poslední dobou jsem ostražitá kvůli téměř všemu. Před dvěma dny mě hned po přejetí mostu do barevné čtvrti zastavil policista. Zasvítil mi baterkou do auta, zaměřil se hlavně na aktovku. Chtěl vidět řidičský průkaz a ptal se, kam jedu. „Vezu šek své hospodyni… Constantine. Zapomněla jsem jí dát plat.“ Pak u nás zastavil další policista a přistoupil k okénku mého auta. „Proč jste mě zastavil?“ zeptala jsem se snad o oktávu vyšším hlasem. „Stalo se něco?“ Srdce mi bilo jako na poplach. Co když se mi podívají do aktovky?

„Nějaká chamraď ze Severu nám tu dělá problémy. Ale my je chytíme, paní,“ uklidnil mě a poklepal si na obušek. „Vyřiďte si, co potřebujete, a pak se vraťte zpátky přes most.“

Když jsem dorazila na Aibileeninu ulici, zaparkovala jsem ještě dále než obyčejně. Místo předních dveří jsem raději použila ty zadní. První hodinu jsem se třásla tak prudce, že jsem skoro ani nemohla přečíst otázky, které jsem si připravila pro Minny.

Hilly klepne kladívkem, aby všechny upozornila, že do zahájení schůze zbývá pět minut. Zamířím ke své židli a dám si aktovku do klína. Procházím její obsah a náhle si všimnu brožury o zákonech Jima Crowa, kterou jsem ukradla v knihovně. V aktovce mám vlastně veškerou práci, kterou jsme zatím stihly – rozhovory s Aibileen a s Minny, náčrt knihy, seznam dalších hospodyň, sžíravou a nikdy neodeslanou reakci na Hillyinu koupelnovou iniciativu – všechno, co nemůžu nechat doma, kdyby mi matka náhodou prohledávala věci. Nosím to v postranní kapse na zip, přes kterou se ještě dává chlopeň. Nerovnoměrně se boulí.

„Skeeter, ty tvé popelínové kalhoty jsou prostě úžasné, jak to že jsem je na tobě ještě neviděla?“ řekne Carroll Ringerová, která sedí několik židlí ode mě. Zvednu hlavu, usměju se na ni a pomyslím si: Protože bych si na schůzi nikdy nevzala staré oblečení a ty přece také ne. Otázky na oblečení mě po těch letech matčina teroru neskutečně dráždí.

Ucítím na rameni ruku, obrátím se a spatřím Hilly s prstem v mé aktovce, zrovna na brožuře. „Máš už poznámky pro příští věstník? To jsou ony?“ Vůbec jsem ji neviděla přicházet.

„Ne, počkej!“ řeknu a vrátím brožuru zpátky mezi papíry. „Ještě tam musím… jednu věc opravit. Přinesu ti je později.“

Zhluboka se nadechnu.

Hilly se na pódiu dívá na hodinky a hraje si s kladívkem, jako by se už nemohla dočkat, kdy s ním zase klepne. Zastrčím aktovku pod židli. Schůze konečně začíná.

Zapisuju novinky o ChHAD, kdo je na černé listině, kdo ještě nepřinesl konzervy. Kalendář událostí je plný schůzí výboru a oslav narození miminek, ošívám se na dřevěné židli a doufám, že schůze bude brzy u konce. Musím matce do tří hodin vrátit auto.

Ke cadillaku však z rozpálené místnosti vyběhnu až o hodinu a půl později, ve tři čtvrtě na tři. Kvůli předčasnému odchodu se sice dostanu na černou listinu, ale co je horší, snášet matčin, nebo Hillyin hněv?

Domů přijdu s pětiminutovým předstihem, broukám si „Love Me Do,“ a říkám si, že bych si mohla koupit krátkou sukni, jakou na sobě dneska měla Jenny Fousheeová. Prý si ji koupila v New Yorku u Bergdorfa Goodmana. Kdybych si na sobotní schůzku se Stuartem vzala sukni nad kolena, matku by to porazilo.

„Mami, jsem doma,“ zavolám do chodby.

Vytáhnu si z lednice kokakolu, vzdychnu a usměju se, připadám si schopná a silná. Zamířím ke vchodovým dveřím pro aktovku, protože chci přepsat další Minnyino vyprávění. Všimla jsem si, že by nejraději mluvila o Celii Footeové, ale vždycky tak po minutě se zarazí a změní téma. Zazvoní telefon, tak ho zvednu, ale je pro Pascagoulu. Zapíšu jí vzkaz. Je od Yule May, Hillyiny služebné.

„Ahoj, Yule May,“ říkám a myslím si, jak malé je naše město. „Jakmile se vrátí, vyřídím jí to.“ Chvilku se opírám o linku a toužím po tom, aby tu byla Constantine, tak jako kdysi. Abych jí mohla vyprávět o každičkém detailu ze svého dne.

Vzdychnu, dopiju kokakolu a pak si jdu ke vchodovým dveřím pro aktovku. Ale není tam. Vyjdu ven a podívám se do auta, ale tam také není. No nazdar, řeknu si a rozběhnu se do schodů, připadá mi, že svět najednou přestal být tak růžový, jako by místo toho zežloutl. Byla jsem nahoře? Prohledám svůj pokoj, ale nikde ji nevidím. Zůstanu ve svém ztichlém pokoji jako opařená a pomalu mě zachvacuje panika. V té aktovce jsem měla úplně všechno.

Matka, napadne mě, seběhnu dolů a podívám se do odpočívárny. Náhle mi však dojde, že matka ji nemá – uvědomím si, co se stalo, a hrůzou ochromím. Aktovku jsem nechala v sídle ligy. Tolik jsem spěchala, abych matce včas předala auto. A když zazvoní telefon, je mi jasné, že až ho zvednu, uslyším Hilly.

Zvednu telefon ze zdi. Matka se se mnou loučí od vchodových dveří.

„Haló?“

„Jak jsi tu mohla nechat něco tak příšerně těžkého?“ zeptá se Hilly. Hilly se nikdy neostýchá prohrabávat ostatním věci. Vlastně to dělá moc ráda.

„Mami, počkej vteřinku!“ zakřičím z kuchyně.

„Panebože, Skeeter, co to tam máš?“ diví se Hilly. Musím chytit matku, ale Hillyin hlas je náhle vzdálenější, jako by se shýbala a aktovku otevírala.

„Ale nic! Jen… všechny ty dopisy pro slečnu Myrnu.“

„No, dotáhla jsem to k sobě domů, tak si sem proto zajeď, až budeš mít chvilku.“

Matka venku startuje auto. „Tak… mi to nech u sebe. Stavím se tam, jakmile budu moct.“

Běžím ven, ale matka už je pryč. Rozhlédnu se a stará dodávka tu taky není, zřejmě někde po polích rozváží semena bavlníku. Strach v mém žaludku je plochý, tvrdý a rozpálený, jako cihla na slunci.

Dole na cestě vidím, jak cadillac zpomaluje a pak prudce zastaví. Potom se znovu rozjede. Nakonec se zastaví, pomalu se otočí a vyrazí zpátky do kopce. Na boží milost jsem si nikdy moc nepotrpěla, vlastně jsem v ni ani nevěřila, ale matka se opravdu vrací domů.

„Nechápu, jak jsem tu mohla zapomenout ten Sue Annin kastrol…“

Skočím na místo spolujezdce a čekám, až se vrátí do auta. Sevře rukama volant.

„Odvezeš mě k Hilly? Musím si u ní něco vyzvednout.“ Dám si ruku na čelo. „Proboha, pospěš si, mami. Než bude moc pozdě.“

Matčino auto se ani nepohne. „Skeeter, dneska mám na práci milion věcí…“

Hrdlo se mi sevře panikou. „Mami, prosím, prostě mě tam odvez…“

Ale auto dál stojí na štěrku a tiká jako časovaná bomba.

„Poslyš,“ začne matka, „musím si vyřídit nějaké osobní věci a není vhodné, abys u toho byla se mnou.“

„Zabere ti to jen pět minut. Tak už jeď, mami!“

Matka rukama v bílých rukavicích svírá volant a rty má stisknuté.

„Musím dnes vyřídit něco důležitého a důvěrného.“

Nedokážu si představit, co by asi matka mohla mít důležitého na práci. „Co je to? Do Dcer americké revoluce chce vstoupit nějaká Mexičanka? Nebo někoho přistihli, jak si čte Nový americký slovník?“

Matka vzdychne a vzdá se: „Dobrá,“ opatrně se rozjede. „Tak vyrážíme.“ Jedeme po příjezdové cestě tak desítkou, aby nám náhodou odlétávající štěrk nepoškodil lak. Na konci příjezdové cesty zmáčkne blinkr, jako by prováděla operaci mozku, a šnečím tempem vyjede na okresku. Mám ruce zaťaté v pěst. Neustále v duchu šlapu na plyn. Matka pokaždé působí, jako by řídila poprvé.

Na okresní cestě zrychlí na pětadvacet a svírá volant, jako bychom jeli sto šedesát.

„Mami,“ neudržím se nakonec, „nech mě řídit.“

Vzdychne a pak k mému překvapení zajede ke krajnici.

Vystoupím, oběhnu auto a ona si zatím přesedne. Zařadím rychlost a zrychlím na stovku a modlím se: Prosím, Hilly, odolej pokušení prohrabávat se mi osobními věcmi…

„Tak jaké je to velké tajemství? Co máš dneska na programu?“ zeptám se.

„Já… jdu za doktorem Nealem na nějaké testy. Je to jen běžné vyšetření, ale nechci, aby se o tom dozvěděl táta. Víš přece, jak ho vždycky rozruší, když někdo musí k lékaři.“

„Na jaké testy?“

„Je to jen nějaký jódový test kvůli těm mým vředům. Tak jako každý rok. Vyhoď mě u Baptistické nemocnice a pak můžeš vyrazit za Hilly. Aspoň si nebudu muset dělat starosti s parkováním.“

Podívám se na ni, abych zjistila, jestli mi něco netají, ale sedí vzpřímeně ve světle modrých naškrobených šatech s nohama zkříženýma v kotnících. Nevybavuju si, že by loni byla na nějakých testech. Sice jsem byla na škole, ale Constantine by mi o tom určitě napsala. Matka je musela tajit.

O pět minut později jsme u Baptistické nemocnice, obejdu auto a pomůžu jí vystoupit.

„Eugenie, prosím. To, že jsme u nemocnice, ze mě ještě nedělá invalidu.“

Otevřu jí skleněné dveře a ona jimi projde se vztyčenou hlavou.

„Mami, chceš… abych šla s tebou?“ zeptám se, i když vím, že to nejde – musím vyřešit tu situaci u Hilly, ale náhle ji tu nechci nechávat takhle samotnou.

„Je to jen běžné vyšetření. Jeď za Hilly a za hodinku se vrať.“

Přestože vím, že bych se měla obrátit a utíkat, dívám se, jak se na dlouhé chodbě pomalu vzdaluje a svírá svou kabelku. Uvědomím si, jak matka začala být křehká a nenápadná. Kdysi jen svým dýcháním naplnila celou místnost, ale teď jí je tak nějak… méně. Zabočí za roh a zmizí za světle žlutými stěnami. Ještě vteřinku čekám a pak se rozběhnu zpět k autu.

O minutu a půl později zvoním u Hilly. Za normálních okolností bych Hilly řekla o mámě. Ale nemůžu ji rozptylovat. Právě první okamžik mi vše prozradí. Hilly je výjimečná lhářka, až na okamžik těsně předtím, než promluví.

Hilly otevře dveře. Ústa má stažená a rudá. Podívám se jí na ruce. Jsou propletené jako provazy. Dorazila jsem moc pozdě.

„No, to ale byla rychlost,“ poznamená a já ji následuju dovnitř. Srdce se mi svírá v hrudníku. Nejsem si jistá, jestli vůbec dýchám.

„Tady máš tu ošklivost. Doufám, že ti to nevadí, ale potřebovala jsem se na něco podívat do zápisu ze schůze.“

Zírám na ni, na svou nejlepší přítelkyni, a snažím se přijít na to, co z mých věcí si přečetla. Její úsměv je však dokonalý, téměř zářivý. Chvíle, kdy se na ní dalo něco poznat, už dávno minula.

„Dáš si něco k pití?“

„Ne, nemám žízeň.“ Pak dodám: „Nechceš si jít později do klubu zapinkat? Venku je tak nádherně.“

„William má jednání kvůli kampani a pak jdeme na To je bláznivý svět.“

Zírám na ni. Copak mě před dvěma hodinami nepozvala, abychom zítra večer na ten film šli jako na dvojité rande? Pomalu se přesunuju ke konci jídelního stolu, jako by mě mohla udeřit, kdybych se pohybovala moc rychle. Zvedne z příborníku stříbrnou lžičku a ukazováčkem přejede přes její ostny.

„No, slyšela jsem, že Spencer Tracy je v tom přímo k sežrání,“ řeknu. Nenápadně si projdu dokumenty v aktovce. Aibileeniny i Minnyiny poznámky jsou nadále skryté v postranní kapse, chlopeň je zavřená, přezka zapnutá. Ale v otevřené prostřední části je Hillyina koupelnová iniciativa spolu s kouskem papíru, kam jsem napsala: Jim Crow, nebo Hillyin hygienický plán – jaký je v tom rozdíl? Vedle je návrh věstníku, který si Hilly prohlídla už předtím. Ale ta brožura se zákony, znovu si procházím papíry, ta je pryč.

Hilly dá hlavu na stranu a přimhouří oči. „Víš, zrovna jsem si vzpomněla, jak Stuartův táta stál hned vedle Rosse Barnetta, když tomu barevnému klukovi bránili ve vstupu na Ole Miss. Senátor Whitworth a guvernér Barnett si jsou nesmírně blízcí.“

Otevřu ústa, abych něco řekla, cokoli, ale přibatolí se k nám dvouletý William junior.

„Tady jsi,“ Hilly ho zvedne a pomazlí se s ním. „Můj skvělý, báječný chlapeček!“ rozplývá se. William se na mě podívá a začne ječet.

„No, užijte si to kino,“ popřeju jí a zamířím ke vchodovým dveřím.

„Dobře,“ řekne. Jdu ze schodů, Hilly mi ze dveří mává a třepe i Williamovou ručičkou. Dveře zabouchne dřív, než se dostanu k autu.

AIBILEEN

KAPITOLA 14

Už jsem byla v řadě ožehavejch situací, ale mít Minny u sebe v obýváku po jednom boku a paní Skeeter po druhým a probírat, jaký to je, bejt negr a pracovat pro bílou paničku. Bože, je zázrak, že ještě nedošlo k nějakýmu úrazu.

Ale párkrát to bylo jen o vlásek.

Například minulej tejden, když mi paní Skeeter ukázala důvody paní Hilly, proč barevný potřebujou vlastní záchody.

„Připadá mi, jako bych si četla něco od Ku-klux-klanu,“ řekla jsem paní Skeeter. Byly jsme u mě v obýváku a noci začínaly být teplý. Minny šla do kuchyně, aby si stoupla před mrazák. Minny se přestane potit snad jen na pět minut v lednu, možná ani to ne.

„Hilly chce, abych to otiskla ve věstníku ligy,“ řekla mi paní Skeeter a znechuceně zavrtěla hlavou. „Omlouvám se, asi jsem vám to neměla ukazovat. Ale nikomu jinému to říct nemůžu.“

O minutu později se Minny vrátila z kuchyně. Významně jsem se na paní Skeeter podívala a ona ten papír schovala do zápisníku. Minny totiž vůbec nevypadala ochlazeně. Vlastně to vypadalo, že je jí ještě větší vedro.

„Minny, mluvíte s Leroyem někdy o občanských právech?“ zeptala se paní Skeeter. „Když se vrátí domů z práce?“

Minny měla na paži obrovskou modřinu, protože přesně tohle Leroy dělá po návratu z práce. Mlátí ji.

„Ne,“ zazněla Minnyina stručná odpověď. Minny nemá ráda, když lidi šťouraj do jejích věcí.

„Opravdu? On vám neříká, co si myslí o těch pochodech a segregaci? Možná v práci, jeho šéf…“

„Leroye z toho vynechte.“ Minny zkřížila ruce na prsou, aby ta modřina nebyla vidět.

Šťouchla jsem paní Skeeter do nohy. Ale paní Skeeter měla ten svůj výraz, který nasadí vždycky, když je do něčeho zažraná.

„Aibileen, nebylo by zajímavé, kdybychom mohli ukázat i úhel pohledu manželů? Možná Minny…“

Minny vstala tak rychle, až zarachotily okenice. „Končím s tím. Děláte to moc osobní. Nemám chuť vykládat bílejm o tom, jak se cejtím.“

„Minny, dobrá, omlouvám se,“ vyhrkla paní Skeeter. „Nemusíme vůbec mluvit o vaší rodině.“

„Ne, rozmyslela jsem se. Najděte si někoho jinýho, kdo se vám tu bude vykecávat.“ Už jsme tím jednou prošly. Ale tentokrát Minny popadla kabelku, zvedla svůj kapesní vějíř, kterej jí předtím spadl pod židli, a prohlásila: „Promiň, Aib. Ale já už to nemůžu dělat.“

V tu chvíli jsem se začala bát. Ona opravdu odejde. Minny nemůže odejít. Kromě mě je to jediná hospodyně, která souhlasila, že s námi na tom bude dělat.

Tak jsem se naklonila a vytáhla jsem Hillyin list papíru schovanej pod zápisníkem paní Skeeter. Ruka se mi zastavila těsně před Minny.

Podívala se na to: „Co to jako má být?“

Nasadila jsem nechápavej výraz. Pokrčila jsem rameny. Nemohla jsem jí říct, že bych moc chtěla, aby si to přečetla, protože pak by to neudělala.

Minny list zvedla a začala ho procházet. Poměrně brzo jsem zahlídla její přední zuby. Ale rozhodně se neusmívala.

Pak upřela dlouhej a přísnej pohled na paní Skeeter. Řekla: „Možná budeme pokračovat. Ale držte se dál od mejch osobních věcí, jasný?“

Paní Skeeter přikývla. Učí se rychle.

Připravuju vaječnej salát pro paní Leefoltovou a holčičku k obědu, dám si stranou trochu nakládaný zeleniny, abych ho oživila. Paní Leefoltová sedí u kuchyňského stolu s Mae Mobley a vysvětluje jí, jak se miminko narodí v říjnu, jak doufá, že na domácí zápas Ole Miss nebude muset bejt v porodnici, že asi bude mít malýho bratříčka nebo sestřičku a měla by přemejšlet, jaký mu daj jméno. Je hezký pozorovat je, jak si spolu povídaj. Paní Leefoltová polovinu dopoledne strávila u telefonu, s paní Hilly si o někom sdělovaly poslední klepy a holčičky si skoro nevšímala. A až se narodí to miminko, neužije si Mae Mobley maminku vůbec.

Po obědě vezmu holčičku na zahradu za dům, kde si napustíme zelenej plastovej bazének. Venku je už pětatřicet stupňů. Mississippi má to nejrozmarnější počasí v celý zemi. V únoru je minus devět a všichni toužej po tom, aby už přišlo jaro, a pak je najednou pětatřicet a vydrží to devět měsíců.

Slunce svítí. Mae Mobley sedí uprostřed toho bazénku v plavkovejch kalhotkách. Horní díl si okamžitě sundala. Paní Leefoltová vyběhne ven a řekne: „To vypadá báječně! Zavolám Hilly, aby sem přivezla Heather a malého Willa.“

A než se naděju, hrajou si tu tři děti, cákaj na sebe a užívaj si legraci.

Holčička paní Hilly, Heather, je hezoučká. Je o půl roku starší než Mae Mobley a Mae Mobley ji přímo miluje. Heather má tmavý, lesklý kučery, pár pih a je upovídaná. Je to skoro zmenšená verze paní Hilly, ale u dítěte to vypadá roztomilejc. Malýmu Williamovi juniorovi jsou dva. Má světloučký vlásky a skoro nic neříká. Jen se kolíbá jako kačer a pronásleduje holky do vysoký trávy na kraji zahrady, na houpačku, která se, když se pořádně rozhoupe, z jedný strany vyhákne a já z toho můžu mít infarkt, a zpátky do bazénku.

Jedno se paní Hilly nemůže upřít, svoje děti miluje. Snad každejch pět minut políbí Willa na hlavičku. Nebo se zeptá Heather, jestli ji to tu baví. Pojď sem a pořádně maminku obejmi. Pořád jí říká, že je ta nejkrásnější holčička na světě. A Heather maminku taky miluje. Dívá se na paní Hilly, jako by před sebou měla sochu Svobody. Když vidím takovouhle lásku, vždycky se mi chce brečet. I když je určená paní Hilly. Protože pak musím vzpomínat na Treelorea a na to, jak moc mě měl rád. Máloco mě potěší tolik, jako dítě, který zbožňuje svou mámu.

Zatímco si děti hrajou, my dospělí sedíme ve stínu magnólie. Já kousek od dam, aby to bylo, jak se má. Položily si ručníky na černý kovaný křesílka, protože jsou od slunce hrozně rozpálený. Já nejradši sedím na plastovým zeleným skládacím křesílku. To do nohou nepálí.

Dívám se, jak Mae Mobley strká nahatou panenku Barbie do bazénku a skáče za ní. Ale sleduju i paničky. Všimla jsem si, že když paní Hilly mluví s Heather a Williamem, má něžnej a šťastnej výraz, ale když se obrátí k paní Leefoltový, v obličeji má úšklebek.

„Aibileen, přines mi ještě ledový čaj, prosím,“ požádá mě Hilly. Jdu pro džbán do lednice.

„Vidíš, a přesně to nechápu,“ říká paní Hilly, když se dostanu blíž. „Nikdo přece nechce sedět na záchodovém prkýnku, o které se s nimi musí dělit.“

„Máš naprostou pravdu,“ chlácholí ji paní Leefoltová, ale odmlčí se, když jim přijdu dolít sklenky.

„Mockrát děkuju,“ řekne mi paní Hilly. Pak se na mě nevěřícně podívá a zeptá se: „Aibileen, jsi přece ráda, že máš vlastní záchod, ne?“

„Ano, paní.“ Pořád ještě mluví o tom záchodě, i když tady stojí půl roku.

„Rovní, ale oddělení,“ řekne paní Hilly paní Leefoltový. „To, co říká guvernér Ross Barnett, je pravda a s vládou se přece nemůžeme hádat.“

Paní Leefoltová si plácne do stehna, jako by chtěla změnit téma na něco opravdu zajímavýho. Souhlasím s ní. Pojďme probírat něco jinýho. „Víš, co mi jednou řekl Raleigh?“

Ale paní Hilly zavrtí hlavou. „Aibileen, nechtěla byste přece chodit do školy plné bělochů?“

„Ne, paní,“ zamumlám. Vstanu a sundám holčičce z vlasů gumičku. Když si totiž vlasy namočí, hrozně se jí v nich zamotá. Ale nejradši bych jí zakryla rukama uši, aby tyhle řeči nemohla poslouchat. A navíc mě slyšet, jak s tím souhlasím.

Ale pak si řeknu: Proč? Proč tu musím jen tak stát a souhlasit s ní? A když to uslyší Mae Mobley, aspoň uslyší něco rozumnýho. Nadechnu se. Rozbuší se mi srdce. A co možná nejzdvořilejc řeknu: „Do školy plný bílejch lidí ne. Jenom kdyby tam byli bílý a barevný spolu.“

Hilly i paní Leefoltová se na mě podívaj. Honem začnu sledovat děti.

„Ale Aibileen,“ úsměv paní Hilly je plnej chladu, „barevní a bílí jsou přece tak… odlišní.“ Nakrčí nos.

Cítím, jak se mi ohrnuje ret. Jasně, že jsme jiný! Každej přece ví, že barevný a bílý nejsou stejný. Ale pořád jsme jenom lidi! Já dokonce slyšela, že i Ježíš měl tmavou kůži, vždyť přece žil na poušti. Stisknu rty k sobě.

Ale už je to jedno, protože paní Hilly změnila téma. Pro ni to nic neznamená. Znovu si tiše povídá s paní Leefoltovou. Zničehonic slunce zakryje velkej těžkej mrak. Asi brzo sprchne.

„… vláda to ví nejlépe, a pokud si Skeeter myslí, že jí projdou ty nesmysly s barevnými…“

„Mami, mami! Podívej se na mě!“ zavolá na ni Heather z bazénku. „Koukni, jaké mám culíky!“

„Vidím tě! Ano! A jestliže chce William během příštích voleb získat úřad…“

„Mami, půjč mi svůj hřeben. Chci si hrát na salon krásy!“

„… nemůžu mít za sebou přátele, co podporují barevné…“

„Mámííí! Dej mi ten hřeben. Přines mi tvůj hřeben!“

„Četla jsem to. Našla jsem jí to v aktovce a hodlám zakročit.“

A pak paní Hilly zmlkne a začne v kabelce hledat hřeben. Nad jižním Jacksonem zahřmí a z dálky slyšíme naříkavý zvuky tornáda. Snažím se dát si dohromady to, co právě řekla paní Hilly: Paní Skeeter. Její aktovka. Četla jsem to.

Vytáhnu děti z bazénku a zabalím je do ručníků. Na obloze zahřmí.

Minutu po setmění sedím u kuchyňskýho stolu a hraju si s tužkou. Před sebou mám Huckleberryho Finna z knihovny pro bílý, ale nemůžu číst. V puse mám pachuť, hořkou, jako kávová sedlina v posledním doušku. Musím mluvit s paní Skeeter.

Nikdy jsem jí domů nevolala, jen dvakrát, a to jsem neměla jinou možnost, když jsem jí chtěla říct, že na těch jejích příbězích budu pracovat, a pak, abych jí řekla, že se přidá i Minny. Vím, že je to nebezpečný. Ale stejně vstanu a vezmu do ruky telefon. Ale co když to zvedne její táta nebo máma? Vsadím se, že hospodyně šla už dávno domů. Jak by jim paní Skeeter vysvětlila, že jí volá nějaká černoška?

Znova se posadím. Paní Skeeter u mě byla před třema dnama, aby si poslechla Minny. Tvářila se, jako kdyby se nic nestalo. Vůbec to nebylo, jako když ji před pár tejdnama zastavili policajti. O paní Hilly nic neříkala.

Chvíli se vrtím na židli a přemlouvám telefon, aby zazvonil. Vstanu a pracovní botou honím po podlaze švába. Šváb vyhraje. Zaleze pod pytel s oblečením, co mi dala paní Hilly a co se tu měsíce válí.

Dívám se na ten pytel a znovu si začnu hrát s tužkou. Něco s ním musím udělat. Jsem zvyklá na to, že mi paní dávaj šaty – šatů po bílejch paničkách mám plnou skříň, už třicet let si nemusím kupovat žádný oblečení. Vždycky mi chvilku trvá, než si na to oblečení zvyknu. Když byl Treelore maličkej, oblíkla jsem si starej kabát po paní, u který jsem dělala, a Treelore se na mě zvláštně podíval a ucouvl. Prej jsem voněla jako bílá.

Ale tenhle pytel je jinej. Nemůžu si z něj oblíct ani to, co by mi padlo. A kamarádkám to dát taky nemůžu. Na každým kousku oblečení z toho pytle – na kalhotový sukni, košili s kulatým límcem, růžovým saku se skvrnou od omáčky, dokonce i na ponožkách – jsou vyšitý písmena H. W. H. Červenou nití, pěkně úhledně. Určitě je musela vyšívat Yule May. Kdybych to oblečení nosila, připadala bych si jako osobní majetek Hilly W. Holbrookové.

Vstanu, kopnu do pytle, ale šváb nevyleze. Tak si vytáhnu zápisník, že si začnu psát modlitby, ale mám velký starosti kvůli paní Hilly. Přemejšlím, co myslela tím, že to četla.

Po chvíli začnu myslet na věci, na který jsem myslet nechtěla. Podle mýho mám poměrně přesný tušení, co by se stalo, kdyby bílý paničky zjistily, že o nich píšeme, že prozrazujeme, jaký ve skutečnosti jsou. Ženský nejsou jako chlapi. Ženská vás nezmlátí holí. Paní Hilly by na mě nevytáhla pistoli. Paní Leefoltová by mi nepodpálila dům.

Ne, bílý paničky maj rády čistý ruce. Používaj malý nablýskaný nástroje, ostrý jako drápy čarodějnic, úhledně uspořádaný jako nástroje u zubaře. A daj si s nima na čas.

První věc, kterou bílá panička udělá, je, že vás propustí. Jste naštvaná, ale říkáte si, že si najdete jinou práci, až se všechno usadí a bílá panička začne zapomínat. Máte našetřeno na měsíční nájem. Ostatní vám nosej jídlo.

Ale týden potom, co jste přišla o práci, vám na dveře přilepěj malou žlutou obálku. Uvnitř se píše Výpověď z bytu. Každej domácí v Jacksonu je totiž bílej a každej má bílou manželku, která s někým kamarádí. Pak začnete trochu panikařit. Pořád ještě nemáte sehnanou žádnou práci. Ať se zeptáte kdekoliv, zabouchnou vám dveře před nosem. A teď navíc nemáte kde bydlet.

Pak to začne nabírat rychlost.

Jestliže máte auto na splátky, zabavěj vám ho.

Když jste nezaplatili pokutu za parkování, půjdete sedět.

Pokud máte dceru, můžete možná bydlet u ní. Taky slouží v bílý rodině. A za pár dní přijde domů a řekne: „Mami? Dneska mě vyhodili.“ Vypadá dotčeně, vyděšeně. Nechápe proč. A vy jí musíte říct, že se to stalo kvůli vám.

Aspoň že její muž má ještě práci. Aspoň maj čím nakrmit dítě.

Pak vyhoděj i manžela. Další malej ostrej nástroj, lesklej a jemnej.

Oba na vás ukazujou, brečej a přemejšlej, proč jste to udělala. Už si ani nevzpomínáte proč vlastně. Tejdny plynou a nic, žádná práce, peníze ani dům. Doufáte, že tím to skončilo, že už vám toho udělala dost, že je už připravená zapomenout.

Pak pozdě v noci někdo zaklepe na dveře. Za nima ale nebude stát bílá panička. Takovýhle věci by přece sama nedělala. Ale při tý noční můře, při všem tom pálení, řezání a bití vám dojde něco, co víte celej život: bílá panička nikdy nezapomíná.

A nepřestane, dokud jste naživu.

Druhej den ráno paní Skeeter zaparkuje svůj cadillac na příjezdový cestě u paní Leefoltový. Já mám v ruce syrový kuře, plotna je rozpálená a Mae Mobley kňourá, protože má hroznej hlad, ale já už to nevydržím ani minutu. Vejdu do jídelny se špinavýma rukama zvednutýma do vzduchu.

Paní Skeeter se ptá paní Leefoltový na seznam děvčat, který jsou v nějakým výboru, a paní Leefoltová říká: „Předsedkyní dortíkového výboru je Eileen,“ a paní Skeeter říká: „Ne, vždyť předsedkyní dortíkového výboru je Roxanne,“ a paní Leefoltová zase: „Ne, Roxanne je místopředsedkyně, předsedkyni dělá Eileen.“ A já jsem z těch dortíkovejch řečí tak vedle, že bych nejradši paní Skeeter šťouchla prstem od syrovýho kuřete, ale vím, že nemůžu rušit, tak se ovládnu. O aktovce se vůbec nebaví.

Než se naděju, je paní Skeeter pryč.

Ježíši.

Ten večer po večeři na sebe se švábem koukáme přes kuchyňskou podlahu. Je velkej, má tak tři čtyři centimetry. Je černej, černější než já. Praská křídly. V ruce mám botu.

Pak zazvoní telefon a oba nadskočíme.

„Ahoj, Aibileen,“ řekne paní Skeeter a pak uslyším, jak zavírá dveře. „Promiňte, že volám tak pozdě.“

Vydechnu. „Jsem moc ráda, že voláte.“

„Jen chci vědět, jestli je něco… nového. Myslím jako ohledně dalších chův.“

Paní Skeeter zní nějak podivně. Jako by byla celá sevřená. Poslední dobou byla tak zamilovaná, že zářila jak světluška. Rozbuší se mi srdce. Ale přesto s tou otázkou otálím. I když nevím proč.

„Ptala jsem se Corriny, která dělá u Cooleyů. Odmítla. Pak Rhondy, a Rhondiny sestry, která dělá u Millerů… obě odmítly.“

„A co Yule May? S tou jste v poslední době… nemluvila?“

Přemejšlím, jestli je tohle ten důvod, proč se paní Skeeter chová tak divně. Já jí totiž lhala. Před měsícem jsem jí říkala, že jsem se Yule May zeptala, ale neudělala jsem to. Je to totiž hospodyně Hilly Holbrookový a všechno, co nějak souvisí s tímhle jménem, mi nahání hrůzu.

„Poslední dobou ne. Možná… se jí zeptám ještě jednou,“ lžu a nenávidím se za to.

Pak si znova začnu hrát s tužkou. Jsem připravená zopakovat jí, co říkala paní Hilly.

„Aibileen,“ paní Skeeter se najednou roztřese hlas, „musím vám něco říct.“

Paní Skeeter zmlkne a mně to připomíná ty strašidelný vteřiny klidu před tornádem.

„Co se stalo, paní Skeeter?“

„Zapomněla jsem… aktovku v lize. Hilly ji odnesla.“

Přimhouřím oči a mám pocit, že snad špatně slyším. „Tu červenou?“

Neodpoví.

„Panebože.“ Začíná mi to všechno dávat smysl.

„Naše příběhy byly v postranní kapse. V úplně jiné složce. Podle mě viděla jenom zákony Jima Crowa, jednu… brožuru, co jsem si vzala v knihovně, ale… nejsem si tím jistá.“

„Ach paní Skeeter,“ vyhrknu a zavřu oči. Bože, pomoz mi. Bože, pomoz Minny…

„Já vím. Já vím,“ řekne paní Skeeter a začne plakat do telefonu.

„Ale no tak, no tak.“ Pokouším se spolknout svůj hněv. Byla to nehoda, přesvědčuju se. Kdybych jí to vyčítala, stejně by to nebylo k ničemu.

Ale stejně.

„Aibileen, tolik mě to mrzí.“

Několik vteřin slyším jenom bušení svýho srdce. Můj mozek si pomalu a zlověstně začíná dávat dohromady fakta, který mi prozradila, s tím, co vím sama.

„Před jak dlouhou dobou se to stalo?“ zeptám se.

„Před třemi dny. Ale chtěla jsem vám to říct, teprve až zjistím, co přesně ví.“

„Mluvila jste s paní Hilly?“

„Jen chviličku, když jsem si u ní byla pro tu aktovku. Ale mluvila jsem s Elizabeth a Lou Anne a čtyřmi dalšími dívkami, které Hilly znají. Nikdo mi o tom nic neříkal. Proto… proto jsem se vás ptala na Yule May,“ dodá. „Napadlo mě, jestli náhodou něco neslyšela v práci.“

Nadechnu se, hrozně nerada, jí to říkám: „Slyšela jsem to já. Včera. Paní Hilly o tom mluvila s paní Leefoltovou.“

Paní Skeeter nic neříká. Mně připadá, jako když čekám, až mi někdo oknem prohodí cihlu.

„Mluvila o panu Holbrookovi, že chce být senátorem, o tom, jak vy pomáháte barevnejm a že prej… něco četla.“ Když to vyslovím nahlas, celá se roztřesu. A pořád ještě si hraju s tužkou.

„Říkala něco o hospodyních?“ zeptá se paní Skeeter. „Totiž, zlobila se jen na mě, nebo mluvila i o vás a Minny?“

„Ne, jen… na vás.“

„Dobrá.“ Paní Skeeter si do telefonu oddechne. Zní sice rozrušeně, ale nemá ani tušení, co se může stát mně nebo Minny. Neví vůbec nic o těch ostrejch lesklejch nástrojích bílejch paniček. O klepání na dveře pozdě v noci. Že venku tam jsou běloši, co se těšej na to, až se dozvěděj o barevnejch, který naštvali bílý, a už maj připravený pálky a sirky. A stačí jim málo.

„Já-já… nemůžu si být stoprocentně jistá, ale…“ odhaduje paní Skeeter, „kdyby Hilly věděla něco o té knížce, o tobě, a obzvlášť o Minny, určitě by to už šířila po celém městě.“

Přemejšlím o tom a moc bych jí chtěla věřit. „To je pravda. Minny Jacksonovou přímo nesnáší.“

„Aibileen,“ začne paní Skeeter a já slyším, jak se zase začíná hroutit. Jak se ten klid, co měla v hlase, pomalu vytrácí. „Můžeme přestat. Naprosto bych pochopila, kdybyte s tím chtěla přestat.“

Kdybych řekla, že už to nechci dělat, pak by všechno, co jsem sepsala a ještě chci napsat, přišlo vniveč. Ne, říkám si. Nechci přestat. Překvapuje mě, jak v tom mám jasno.

„Jestliže o tom paní Hilly ví, tak o tom ví,“ řeknu. „Když teď přestaneme, stejně se tím nezachráníme.“

Pak paní Hilly dva dny nevidím, neslyším ani necítím. I když nedržím tužku, prsty jako by si s ní dál hrály, v kapse, na kuchyňským pultě bubnujou jako paličky. Musím zjistit, co se paní Hilly honí v hlavě.

Paní Leefoltová už u Yule May nechala pro paní Hilly tři vzkazy, ale ona je věčně u pana Holbrooka v kanceláři, „v hlavním sídle kampaně,“ jak tomu říká. Paní Leefoltová vzdychne a zavěsí, jako by nevěděla, jak má fungovat, když jí paní Hilly neovládá mozek. Holčička se desetkrát zeptá, kdy si k nim Heather zase přijde pohrát do bazénku. Až budou vyrůstat, určitě z nich budou dobrý kamarádky, a paní Hilly oběma vysvětlí, jak se věci maj. Odpoledne už všichni chodíme po domě, hrajeme si s rukama a přemejšlíme, kdy se paní Hilly zase objeví.

Paní Leefoltová se nakonec vypraví do obchodu s látkama. Že prej na něco vyrobí přehoz. Ještě neví na co. Mae Mobley se na mě podívá a podle mýho myslíme na to samý: kdyby to šlo, nejradši by ten přehoz hodila přes nás.

Ten den dělám až dlouho do večera. Dám holčičce večeři a uložím ji, protože pán a paní Leefoltovi odjeli do kina. Pan Leefolt jí slíbil, že ji tam vezme, ona ho vzala za slovo, i když už měli lístky jenom na noční představení. Když se vrátěj, oba zívaj a venku cvrkaj cvrčci. V jinejch domech bych přespala v pokojíku pro služku, ale tady žádný nemaj. Postávám poblíž a doufám, že mi pan Leefolt nabídne odvoz domů, ale on jde rovnou do postele.

Venku jdu po tmě až do Riversidu, kterej je deset minut odsud a jezděj z něj noční autobusy pro dělníky z vodárny. Větřík je dost silnej na to, aby nelítali komáři. Posadím se na okraji parku do trávy pod pouliční lampou. Po chvíli přijede autobus. Jsou v něm jen čtyři lidi. Dva barevný, dva bílý. Samý chlapi. Žádnýho z nich neznám. Posadím se k oknu za hubenýho černocha. Na sobě má hnědej oblek a klobouk a bude tak stejně starej jako já.

Přejedem most a míříme k nemocnici pro barevný, kde se autobus obrací. Vytáhnu si zápisník, abych si zapsala modlitby. Soustředím se na Mae Mobley a snažím se nemyslet na paní Hilly. Ukaž mi, jak mám holčičku naučit bejt laskavá, milovat sebe sama; milovat ostatní, dokud můžu bejt u ní…

Zvednu hlavu. Autobus zastavil uprostřed cesty. Nakloním se do uličky a vidím, že ve tmě blikaj modrý majáčky a kolem nich stojej lidi a blokujou silnici.

Bílej řidič zírá před sebe. Vypne motor a moje sedadlo je najednou naprosto nehybný, což je divný. Pak si narovná řidičskou čepici a vyskočí ze sedadla. „Zůstaňte sedět, půjdu se kouknout, co se tam děje.“

Tak všichni mlčky sedíme a čekáme. Slyším štěkat psa, a není to žádnej mazlíček, je to takovej ten pes, u kterýho vám připadá, že neštěká, ale že na vás řve. Za pět minut se řidič vrátí zpátky do autobusu a znova nastartuje. Zatroubí, mávne rukou z okýnka a začne pomaličku couvat.

„Co se tam děje?“ zavolá na něj černoch přede mnou.

Řidič nic neříká. Dál couvá. Majáčky jsou čím dál menší a psí štěkání mizí v dálce. Řidič zabočí na Farish Street. A u dalšího rohu se zastaví: „Černoši, vystupovat, tohle je pro vás poslední zastávka,“ zařve do zpětnýho zrcátka. „Bílí mi musí říct, kam potřebujou jet. Dovezu vás co možná nejblíž.“

Černoch se na mě ohlídne. Zřejmě z toho ani jeden z nás nemá dobrej pocit. Vstane, tak taky vstanu. Následuju ho k východu. Je strašidelný ticho, slyšíme jenom svý kroky.

Bílej mužskej se nakloní k řidiči a zeptá se: „Co se děje?“

Vystoupím za černochem po schůdcích z autobusu. Za mnou slyším řidiče říkat: „Nevím, odpráskli nějakého negra. Kam máte namířeno?“

Dveře se zavřou. Panebože, říkám si, prosím, ať to není nikdo z mejch známejch.

Na Farish Street je úplný ticho, kromě nás tam není ani živáčka. Muž se na mě podívá. „Jak jste na tom? Nemáte to daleko?“

„Budu v pořádku. Už to mám jenom kousek.“ Bydlím sedm bloků odsud.

„Chcete, abych vás tam doprovodil?“

Vlastně bych chtěla, ale zakroutím hlavou. „Ne, díky. Zvládnu to.“ Na křižovatku, kde předtím odbočil autobus, se řítí zpravodajská dodávka. Po straně má velkým písmena WLBT-TV.

„Bože, doufám, že to není až takhle špatný…“ ale ten muž je už pryč. Kromě mě tu není živá duše. Najednou mám pocit, o kterým se říká, že se objevuje těsně před přepadením. Za dvě vteřiny se mi o sebe třou punčochy takovým fofrem, že to zní, jako když se otevírá zip. Daleko před sebou vidím tři lidi, který jdou stejně rychle jako já. Všichni zmizí do domů a zavřou za sebou dveře.

Jsem si jistá, že už nevydržím bejt sama ani vteřinu. Zkrátím si cestu mezi domem Mule Catový a zadní částí autoopravny, přes zahradu Oneyho Blacka. Ve tmě zakopnu o hadici. Připadám si jako zloděj. Vidím, že v domech se svítí a lidi tam seděj se sklopenýma hlavama. V tuhle noční dobu by se už svítit nemělo. Ať se stalo cokoli, každej o tom buď mluví, nebo o tom aspoň poslouchá.

Nakonec před sebou uvidím světlo z Minnyiný kuchyně, zadní dveře jsou otevřený, přes ně je jenom síť proti hmyzu. Když do dveří strčím, zaskřípou. Minny sedí u stolu s pěti dětma. Leroyem juniorem, Sugar, Felicií, Kindrou a Bennym. Leroy starší asi odjel do práce. Všichni zíraj na velký rádio uprostřed stolu. Když vejdu, v rádiu to zaskřípe. „Co je?“ zeptám se. Minny se mračí a kroutí knoflíkem. Rozhlídnu se kolem. Na kuchyňským pultě leží otevřená konzerva. Ve dřezu je špinavý nádobí. Vůbec se to tu nepodobá Minnyině kuchyni.

„Co se stalo?“ zeptám se ještě jednou.

Písničku přeruší moderátor: „… téměř deset let pracoval jako tajemník pro NAACP. Z nemocnice zatím nemáme žádné informace, ale zranění jsou prý…“

„Kdo?“ řeknu.

Minny na mě vytřeští oči, jako bych neměla hlavu. „Medgar Evers. Kde jsi byla?“

„Medgar Evers? Co se stalo?“ Loni na podzim jsem se seznámila s jeho ženou Myrlií, když s rodinou Mary Boneový navštívila náš kostel. Kolem krku měla takovej elegantní červeno-černej šátek. Vybavuju si, jak se mi podívala do očí a usmála se, jako by byla moc ráda, že mě poznává. Medgar Evers byl místní celebrita, protože měl významnou funkci v NAACP.

„Posaď se,“ vybídne mě Minny. Usadím se na dřevěnou židli. Všichni vypadaj, jako kdyby viděli ducha, a zíraj na to rádio. Je tak o polovičku menší než motor auta, je dřevěný a má na sobě čtyři knoflíky. Dokonce i Kindra sedí mlčky Sugar na klíně.

„Postřelil ho Ku-klux-klan. Před jeho domem. Před hodinou.“

Cítím, jak mi přejíždí mráz po zádech. „Kde bydlí?“

„Na Guynes,“ odpoví Minny. „Doktoři ho odvezli do nemocnice.“

„Já… to viděla,“ říkám a myslím na ten autobus. Když máte auto, je Guynes ani ne pět minut cesty odsud.

„… podle svědků to byl jediný muž, běloch, který vyskočil z keřů. Proslýchá se, že do útoku byl zapojený Ku-klux-klan…“

V rozhlase teď probíhá jakási neorganizovaná debata, některý lidi křičej, jiný pobíhaj kolem. Ztuhnu, jako by nás zvenku sledoval někdo cizí. Někdo bílej. Před pěti minutama tu byl KKK, aby dostal černocha. Nejradši bych zavřela ten zadní vchod.

„Právě jsem dostal informaci,“ ozve se moderátor a zalapá po dechu, „že Medgar Evers je mrtvý.“

„Medgar Evers,“ mluví, jako by ho někdo postrkoval, kolem jsou slyšet další hlasy, „právě mi oznámili, že zemřel.“

Panebože.

Minny se obrátí na Leroye juniora. Má tichej a klidnej hlas.

„Odveď svý bratříčky a sestřičky do pokoje. Vlezte si do postele. A zůstaňte tam.“ Když rozkazy říkáte tiše, vždycky zněj výhrůžnějc.

I když moc dobře vidím, že tu Leroy junior chce zůstat, podívá se na ostatní a všichni mlčky a rychle zmizej. Odmlčí se i moderátor. Chvilku mi připadá, že v tom přístroji není nic, jenom hnědý dřevo a dráty. „Medgar Evers,“ spustí pak se zvláštním přízvukem, „terénní tajemník NAACP, je mrtvý.“ Vzdychne. „Medgar Evers je mrtvý.“ Polykám sliny a zírám na Minnyiny zdi, zažloutlý od tuku ze slaniny, dětskejch ručiček a Leroyovejch palmalek. Na Minnyiných zdech nejsou žádný obrázky, ani fotky nebo kalendáře. Snažím se na nic nemyslet. Nechci myslet na to, že umřel černoch. Musela bych totiž vzpomínat na Treelorea.

Minny má ruce zatnutý v pěst. Skřípe zubama. „Odpráskli ho přímo před jeho dětma, Aibileen.“

„Budem se modlit za Eversovy, budem se modlit za Myrlie…“ ale zní to tak prázdně, že se radši odmlčím.

„Podle rádia jeho rodina vyběhla z domu, když slyšeli ty výstřely. Prej krvácel a potácel se, takže od krve byly i všechny děti…“ Plácne do stolu, až rádio zarachotí.

Tajím dech, ale točí se mi hlava. Musím zůstat silná. Nesmím svý kamarádce dovolit, aby se zhroutila.

„V tomhle městě se nikdy nic nezmění, Aibileen. Žijeme v pekle, jsme v pasti. Naše děti jsou v pasti.“

Muž v rádiu znova zesílí hlas: „… všude jsou policisté, blokují cestu. Starosta Thompson by měl mít tiskovou konferenci krátce po…“

Pak vzlyknu. Po tváři mi začnou stejkat slzy. Ničej mě všichni ty bílý, co postávaj kolem barevný čtvrti. Bílý s puškama namířenýma na barevný. Protože kdo ochraňuje naše lidi? Žádný černí policajti nejsou.

Minny se dívá na dveře, kterejma odešly děti. Po tvářích jí stejká pot. „Co nám udělaj, Aibileen? Když nás chytěj…“

Zhluboka se nadechnu. Mluví o našem vyprávění. „Obě víme, že by to bylo zlý.“

„Ale co můžou udělat? Přivázat nás za auto a tahat nás po ulici? Zastřelit mě na zahradě před mejma dětma? Nebo nás prostě nechat umřít hlady?“

V rádiu mluví starosta Thompson, o tom, jak moc lituje rodinu Eversových. Dívám se na otevřenej zadní vchod a znovu mi připadá, jako by nás někdo sledoval, protože se po místnosti rozlejhá bílej hlas.

„Tohle není… nebojujeme tu přece za občanský práva. Jenom vyprávíme, jak se věci ve skutečnosti dějou.“

Vypnu rádio a vezmu Minny za ruku. Tak tam sedíme, Minny sleduje můru sedící na stěně a já flák červenýho masa, co osychá na pánvi.

Minny má v očích hrozně osamělej výraz. „Kéž už by byl doma Leroy,“ zašeptá.

Myslím, že tyhle slova se v tomhle bytě ozývaj úplně poprvý.

Jackson v Mississippi pak den za dnem čím dál víc připomíná hrnec s vařící vodou. Den po pohřbu pana Everse v telce paní Leefoltový pochodujou davy černochů po hlavní třídě. Tři sta jich zatknou. V novinách pro černý se píše, že na obřad přišlo tisíc lidí, ale bílý se dali spočítat na prstech jedný ruky. Policie ví, kdo to udělal, ale nikomu neprozradí jeho jméno.

Dovídám se, že Eversovi nenechaj Medgara pohřbít v Mississippi. Jeho tělo posílaj do Washingtonu na Arlingtonskej hřbitov. Myrlie je na to určitě hrozně hrdá. A taky má proč. Ale já bych ho chtěla mít tady, nablízku. V novinách se dočtu, že dokonce i prezident Spojených států starostovi Thompsonovi vyčítá, že by měl líp pracovat. Sestavit výbor z bílejch i černejch, aby se to tady nějak vyřešilo. Ale starosta Thompson vzkáže (prezidentu Kennedymu): „Rozhodně nebudu jmenovat výbor se zástupci obou ras. Nemusíme si nic nalhávat. Já věřím na oddělování ras a tak to u nás zůstane.“

O několik dní pozdějc v rádiu znova promluví starosta: „Jackson v Mississippi se nejvíce podobá nebi,“ tvrdí, „a tak tomu bude i po zbytek našich životů.“

Podruhý za dva měsíce se Jackson v Mississippi dostane do časopisu Life. Tentokrát dokonce na obálku.

KAPITOLA 15

U paní Leefoltový se o Medgaru Eversovi vůbec nemluví. Když se vrátí z oběda, přeladím stanici. Děláme, že je krásný letní odpoledne. Po paní Hilly pořád není ani vidu ani slechu a mně už je na nic z těch starostí, kterejch mám plnou hlavu.

Den po Eversově pohřbu se u nás zastaví maminka paní Leefoltový. Žije v Greenwoodu v Mississippi a projíždí tudy do New Orleans. Paní Fredericksová neklepe, prostě vpluje do obývacího pokoje, kde právě žehlím. Kysele se na mě usměje. Jdu říct paní Leefoltový, kdo dorazil.

„Mami! Jsi tu nějak brzy! To jsi musela vyrážet za rozbřesku, doufám, že nejsi moc unavená!“ vyhrkne paní Leefoltová, vběhne do obývacího pokoje a začne rychle uklízet hračky. Po mně střelí rozzlobeným pohledem. Strčím zmačkanou košili pana Leefolta do koše a vezmu si utěrku, abych mohla holčičce z obličeje umejt marmeládu.

„A vypadáš dnes dopoledne velice svěže a elegantně, mami.“ Paní Leefoltová se směje tak nuceně, až jí oči lezou z důlků. „Těšíš se na nákupy?“

Podle hezkýho buicku, kterým přijela, a elegantních bot odhaduju, že paní Fredericksová má mnohem víc peněz než Leefoltovi.

„Chtěla jsem si udělat pauzu. Doufala jsem, že mě pozveš na oběd do hotelu Roberta E. Leeho,“ prohlásí paní Fredericksová. Nevím, jak ta ženská může vydržet sama se sebou. Slyšela jsem, jak se Leefoltovi hádaj kvůli tomu, že pokaždý, když přijede do města, nechá se od paní Leefoltový pozvat do nejdražšího podniku ve městě a pak jenom čeká, až paní Leefoltová zaplatí účet.

Paní Leefoltová navrhne. „Co kdyby nám Aibileen připravila oběd doma? Máme moc pěknou šunku a…“

„Zastavila jsem se tu, abych si zašla na oběd. Ne, abych jedla tady.“

„Dobrá, mami, dobrá. Jenom si skočím pro kabelku.“

Paní Fredericksová se podívá na Mae Mobley, která si hraje s panenkou Claudií na podlaze. Skloní se, obejme ji a řekne: „Mae Mobley, líbily se ti ty šatičky, co jsem ti minulý týden poslala?“

„Jo,“ odpoví holčička babičce. Hrozně nerada jsem paní Leefoltový ukazovala, jak jsou jí těsný v pase. Už zase přibrala.

Paní Fredericksová se na Mae Mobley zamračí. „Říká se ano, paní, mladá dámo. Slyšela jsi mě?“

Mae Mobley řekne s tupým výrazem v obličejíčku: „Ano, paní.“ Ale já vím, co si myslí. Myslí si: Skvělý, přesně tohle dneska potřebuju. Další ženskou, která mě nemá ráda.

Když vycházej ze dveří, paní Fredericksová štípne paní Leefoltovou do paže. „Ty si ani neumíš najít pořádnou hospodyni, Elizabeth. To ona se přece musí postarat o to, aby Mae Mobley byla řádně vychovaná.“

„Jasně, mami, zaměříme se na to.“

„Nemůžeš najmout jen tak někoho a pak doufat, že budeš mít štěstí.“

Po chvíli udělám holčičce ten šunkovej sendvič, kterej pro paní Fredericksovou nebyl dost dobrej. Ale Mae Mobley ho od sebe po prvním kousnutí odstrčí.

„Není mi dobže. Bolí mě v kuku, Aibí.“

Vím přesně, co je ten její kuk a jak to napravit. Holčička chytila letní nastuzení. Udělám jí hrnek horký vody s medem a trochou citronu, aby to mělo lepší chuť. Ale tohle děvče hlavně potřebuje vyprávět pohádku, aby mohlo hezky usnout. Vezmu ji do náručí. Ježíši, ta ale vyrostla. Za pár měsíců jí budou tři a kulatá je jako dýně.

Každý odpoledne, než jde holčička spát, sedíme v houpacím křesle. Každý odpoledne jí říkám: Jsi hodná, jsi chytrá, jsi důležitá. Ale roste a já vím, že brzo jí ta slova nebudou stačit.

„Aibí? Přečteš mi něco?“

Dívám se na knížky a hledám něco, co bych jí přečetla. Ale ona už je všechny zná zpaměti.

Tak se chvilku jen tak houpáme. Mae Mobley se mi opírá o uniformu. Díváme se, jak prší do vody, co zbyla v malým plastovým bazénku. Modlím se za Myrlii Eversovou a lituju, že jsem neměla volno a nemohla jsem jít na ten pohřeb. Myslím na jejího desetiletýho syna, kterej, jak mi někdo povídal, celej ten obřad tiše plakal. Houpu se, modlím a je mi hrozně smutno. Nevím, co mě to popadlo, ale najednou začnu vyprávět.

„Byly jednou dvě holčičky,“ začnu. „Jedna měla černou kůži a ta druhá bílou.“

Mae Mobley se na mě dívá. Poslouchá.

„Ta malá černá holčička povídá tý bílý: ‚Jak to, že máš tak bledou pleť?‘ Bílá holčička říká: ‚Nevím. Jak to že ty ji máš tak černou? Co to asi znamená?‘

Ale ani jedna to nevěděla. Tak ta bílá holčička říká: ‚Podívej. Ty máš vlasy, já mám taky vlasy.‘“ Trochu Mae Mobley zatahám za vlásky.

„Černá holčička zase povídá: ‚Já mám nos a ty máš taky nos.‘“ Trochu jí zmáčknu nosánek. Natáhne se a oplatí mi to.

„Bílá holčička říká: ‚Já mám prsty a ty máš taky prsty.‘“ A zatahám ji za prsty na nohou, ale ona mi to nemůže udělat, protože já na nich mám boty.

„Takže jsme stejné, akorát máme jinou barvu,“ říká ta malá černá holčička. „Malá bílá holčička souhlasí a stanou se z nich kamarádky. To je konec.“

Holčička se na mě jen tak podívá. Páni, to byl ale ubohej příběh. Vždyť ani neměl žádnou zápletku. Ale Mae Mobley se na mě usměje a poprosí: „Pověz mi to ještě jednou.“

A tak povídám. Když po čtvrtým vyprávění usne, zašeptám: „Příště ti povím nějakej lepší.“

„My nemáme jiné ručníky, Aibileen? Tenhle je pěkný, ale s tímhle otrhaným tam nemůžeme. Propadla bych se hanbou. Zřejmě si budeme muset vzít jenom jeden.“

Paní Leefoltová je nervózní. Nejsou s panem Leefoltem členy žádnýho plaveckýho klubu, dokonce ani toho u maličkýho Broadmooreskýho koupaliště. Ráno volala paní Hilly, aby se zeptala, jestli by se holčička nechtěla jít vykoupat do jacksonskýho country klubu, a takový pozvání paní Leefoltová dostala jen jednou nebo dvakrát. Já tam možná byla víckrát než ona.

Tam se neplatí penězma, musíte bejt člen a všechno se vám připisuje na účet. A já o paní Hilly rozhodně vím jedno, nerada za někoho něco platí. Zřejmě do klubu chodí s dalšíma paničkama, který maj členství.

O aktovce jsme se zatím vůbec nic nedozvěděly. Vlastně jsem paní Hilly celejch pět dní neviděla. To samý platí i pro paní Skeeter, což taky nevěstí nic dobrýho. Vždyť by měly bejt nejlepší kamarádky. Paní Skeeter včera večer přinesla první Minnyinu kapitolu. O paní Waltersový se v ní nepíše nic pěknýho, a jestli si paní Hilly něco z toho přečetla, nevím, jak to s náma dopadne. Jen doufám, že se paní Skeeter nebude bát mi zavolat, až se dozví něco novýho.

Oblíknu holčičce žlutý bikiny. „Musíš si nechat i horní díl. V country clubu se nesměj koupat nahatý děti.“ A taky negři a Židi. Kdysi jsem pracovala pro Goldmanovy. Židi z Jacksonu se choděj koupat do Koloniálního country klubu, černoši do jezera May.

Dávám holčičce chleba s burákovým máslem, když zazvoní telefon.

„Rezidence paní Leefoltové.“

„Aibileen, ahoj, tady je Skeeter. Je tam Elizabeth?“

„Dobrej, paní Skeeter…“ Ohlédnu se na paní Leefoltovou a chci jí podat telefon, ale ona mávne rukou. Kroutí hlavou a naznačuje mi: Ne, řekněte jí, že nejsem doma.

„Ona… tu není, paní Skeeter,“ říkám a při tom lhaní se paní Leefoltový dívám přímo do očí. Nechápu to. Paní Skeeter je přece členkou toho klubu, tak ji klidně mohla pozvat.

V poledne si všechny sedneme do modrýho Fordu Fairlane paní Leefoltový. Na zadním sedadle mám vedle sebe tašku s termoskou s jablečným džusem, sýrovýma chuťovkama, burákama a dvěma láhvema kokakoly, která v tom vedru bude tak teplá, že bude jako kafe. Paní Leefoltová zřejmě tuší, že paní Hilly je hostit nebude. Bůhví proč nás tam dneska pozvala.

Holčička je se mnou vzadu a sedí mi na klíně. Otevřu okýnko, aby nám teplej vzduch foukal do obličeje. Paní Leefoltová si pořád načechrává vlasy. Je to taková ta řidička „brzda-plyn“ a mně se z toho zvedá žaludek, byla bych radši, kdyby volant držela oběma rukama.

Projíždíme kolem obchodu Bena Franklina a krámku se zmrzlinou. Vzadu maj malý okýnko, kam si pro zmrzlinu můžou chodit barevný. Jak na mě holčička sedí, hrozně se mi z toho potí nohy. Po chvíli se ocitnem na dlouhý hrbolatý cestě, která vede mezi pastvinama, krávy tam ocasama odháněj mouchy. Napočítáme šestadvacet krav, Ale Mae Mobley po devátý krávě pořád říká deset, protože další čísla už nezná.

Asi za čtvrt hodiny dorazíme na asfaltovou příjezdovou cestu. Klub je nízká bílá budova obklopená pichlavejma keřema. Vůbec není tak luxusní, jak se říká. Před budovou je spousta míst k parkování, ale paní Leefoltová si to chvilku promejšlí a pak zaparkuje daleko vzadu.

Vystoupíme na asfalt a cítíme, jak nás obklopuje vedro. V jedný ruce držím papírovej pytlík, druhou vedu Mae Mobley a společně klopýtáme přes rozpálený parkoviště. Připadá mi, že jsme na grilu a pečeme se tam jako kukuřičný klasy. Sluneční žár mi napíná kůži na obličeji. Holčička se za mnou vleče a vypadá omámeně, jako by právě dostala pohlavek. Paní Leefoltová lapá po dechu, mračí se na dveře, který jsou od nás ještě dvacet metrů, a podle mýho přemejšlí, proč proboha zaparkovala tak daleko. Pěšinka ve vlasech mě začne pálit, pak svědí, ale já se nemůžu podrbat, protože mám obě ruce plný, a najednou šup!, někdo vypnul hořák. Hala je tmavej a chladnej ráj. Chvilku jen tak mrkáme.

Paní Leefoltová se rozhlídne, nejistě a plaše, proto ukážu na boční dveře. „Bazén je tamhle, paní.“

Vypadá vděčně, že se tu vyznám, takže se nemusí vyptávat jako nějaká žebrota.

Otevřeme dveře a do očí nám znova začne pálit slunce, ale už je jiný, chladnější. Bazén se modře leskne. Černobílý pruhovaný markýzy vypadaj čistě. Vzduch je cejtit mejdlem na praní. Děti se smějou a cákaj, dámy polehávaj v plavkách a slunečních brýlích a čtou si časopisy.

Paní Leefoltová si rukou zacloní oči a hledá paní Hilly. Na hlavě má bílej pružnej klobouk, černo-bílý puntíkovaný šaty, nudný sandály o číslo větší, než potřebuje. Mračí se, protože jí připadá, že sem nepatří, ale zároveň se usmívá, aby si toho nikdo nevšiml.

„Tamhle je.“ Následujeme paní Leefoltovou kolem bazénu na místo, kde leží paní Hilly v červenejch plavkách. Je na lehátku a dívá se na děti v bazénu. Spatřím dvě hospodyně, který neznám, s jinejma rodinama. Ale Yule May nikde nevidím.

„Tady jste,“ pozdraví nás paní Hilly. „Teda, Mae Mobley, ty jsi v těch plavkách ale pěkná buclinka. Aibileen, děti jsou tamhle v dětském bazénku. Můžeš si sednout dozadu do stínu a dávat na ně pozor. Ať William necáká na děvčata.“

Paní Leefoltová se uloží na lehátko vedle paní Hilly a já si sednu ke stolu pod slunečník, kousek za dámama. Odtáhnu si punčocháče od nohou, aby mi trochu oschnul pot. Tady jistě uslyším, co si říkaj.

„Yule May,“ zakroutí paní Hilly hlavou. „Už má zase volno. Říkám ti, že ta ženská to na mě zkouší.“ Takže první záhada je vysvětlená, paní Hilly pozvala paní Leefoltovou, protože jí bylo jasné, že přivede mě.

Paní Hilly si na macatá opálená stehna naplácá další kakaový máslo a rozetře ho. Je tak mastná, že se leskne. „Už bych nejradši odjela na pobřeží,“ řekne paní Hilly. „Tři týdny na pláži.“

„Kéž by tam Raleighova rodina měla dům.“ Paní Leefoltová vzdychne. Trochu si povytáhne šaty, aby si opálila kolena. Plavky mít nemůže, protože je těhotná.

„Samozřejmě budeme muset platit autobus, aby se sem Yule May mohla na víkendy vracet. Osm dolarů. Měla bych jí to strhnout z platu.“

Děti křičej, že už by chtěly jít do velkýho bazénu. Vytáhnu pro Mae Mobley z tašky polystyrenový pás a dám jí ho kolem břicha. Paní Hilly mi podá další dva a já je nasadím Williamovi i Heather. Naskáčou do velkýho bazénu a plavou tam jako hejno korkových špuntů. Paní Hilly se na mě podívá a řekne: „Nejsou to prostě zlatíčka?“ a já přikývnu. To rozhodně jsou. Přikyvuje dokonce i paní Leefoltová.

Povídaj si a já poslouchám, ale zatím se nezmínily o paní Skeeter ani o aktovce. Po chvíli mě paní Hilly pošle k barovýmu okýnku, abych všem vzala třešňovou kokakolu, dokonce i sobě. Za chvilku ve stromech začnou cvrkat kobylky, ve stínu se ochladí a já cítím, jak mi začínaj padat oči upřený na děti v bazénu.

„Aibí, koukej se na mě! No tak se koukej!“ Zaostřím pohled a usměju se na Mae Mobley, která dovádí v bazénu.

A v tu chvíli spatřím paní Skeeter, vzadu za bazénem, za plotem. Má tenisovou sukýnku a v ruce drží raketu. Dívá se na paní Hilly a paní Leefoltovou, hlavu má nakloněnou, jako by o něčem přemejšlela. Paní Hilly a paní Leefoltová ji neviděj, pořád ještě mluvěj o prázdninách v Biloxi. Sleduju, jak paní Skeeter prochází branou a jde kolem bazénu. Za chvilku stojí přímo před nima, ale ony ji dál nevidí.

„Ahoj, všichni,“ pozdraví paní Skeeter. Po pažích jí stejká pot. Obličej má zrůžovělej.

Paní Hilly zvedne hlavu, ale zůstane ležet na lehátku s časopisem v ruce. Paní Leefoltová nadskočí a vstane.

„Ahoj, Skeeter! Proč… já… snažily jsme se tě sehnat…“ Usmívá se tak široce, že si málem roztrhne pusu.

„Ahoj, Elizabeth.“

„Tenis?“ zeptá se paní Leefoltová a kejvá přitom hlavou jako pejsek na přístrojový desce. „S kým hraješ?“

„Jen jsem si pinkala o zeď,“ řekne paní Skeeter. Chce si odfouknout kadeř z čela, ale ta zůstane přilepená. Přesto neodejde ze slunce.

„Hilly,“ začne paní Skeeter, „vyřídila ti Yule May, že jsem volala?“

Hilly se nervózně usměje. „Dnes má volno.“

„Volala jsem včera.“

„Koukni, Skeeter, neměla jsem čas. Od středy jsem byla v hlavním sídle kampaně a psala jsem adresy na obálky v podstatě všem bílým obyvatelům Jacksonu.“

„Jistě,“ přikývne paní Skeeter. Pak zamžourá a řekne: „Poslyš, Hilly… jsme… já… dotkla jsem se tě něčím?“ Znovu cejtím, jak se mi pohybujou prsty a hrajou si s tou imaginární tužkou.

Paní Hilly zavře časopis a odloží ho na beton, aby si ho neumastila. „Tohle bychom měli probrat někdy později, Skeeter.“

Paní Leefoltová se rychle položí zpátky na lehátko. Půjčí si od paní Hilly časopis Dobrá hospodyně a začte se do něj, jako by nic důležitějšího v životě neviděla.

„Dobrá.“ Paní Skeeter pokrčí rameny. „Jen jsem si myslela, že bychom si měly promluvit… o tom, co ti vadí, dřív, než odjedeš z města.“

Paní Hilly se chystá něco namítnout, ale pak dlouze vzdychne. „Co kdybys mi prostě řekla pravdu, Skeeter?“

„Pravdu o čem?“

„Poslyš, našla jsem ty tvoje materiály.“ Těžce polknu. Paní Hilly se snaží šeptat, ale moc jí to nejde.

Paní Skeeter dál pohledem sleduje Hilly. Je klidná a na mě se vůbec nedívá. „Jaké materiály máš na mysli?“

„Ty z tvé aktovky, když jsem tam hledala ten zápis. A Skeeter,“ podívá se na oblohu a pak oči zase sklopí zpátky na zem. „Já nevím, jako bych tě už vůbec nepoznávala.“

„Hilly, o čem to mluvíš? Cos našla v mé aktovce?“

Podívám se na děti. Bože, já na ně málem zapomněla. Je mi z toho všeho na omdlení.

„Ty zákony, které jsi u sebe měla. O tom, co…“ Paní Hilly se na mě ohlídne. Dál upřeně sleduju bazén. „Co ti druzí lidé mohou a nemohou dělat, a otevřeně řečeno,“ sykne, „je to podle mě od tebe velká umíněnost. Myslíš, že se v tom vyznáš lépe než naše vláda? Než Ross Barnett?“

„Kdy jsem se ti zmínila o Rossu Barnettovi?“ podiví se paní Skeeter.

Paní Hilly pohrozí paní Skeeter prstem. Paní Leefoltová zírá pořád na stejnou stránku, stejnej řádek i stejný slovo. Já všechno sleduju koutkem oka.

„Nejsi žádná politička, Skeeter Phelanová.“

„To ty také ne, Hilly.“

V tu chvíli paní Hilly vstane. Ukáže prstem k zemi. „Brzy ale budu žena politika, pokud to ovšem nějak nepřekazíš. Jak mají Williama zvolit do Washingtonu, když k nám chodí zastánci integrace?“

„Do Washingtonu?“ Skeeter obrátí oči v sloup. „Vždyť William kandiduje do místního senátu, Hilly. A možná ani nevyhraje.“

Bože. Konečně si dovolím se na paní Skeeter podívat. Proč to děláte? Proč ji tak dráždíte?

A teď už paní Hilly přímo zuří. Napřímí hlavu. „Víš stejně dobře jako já, že v tomhle městě jsou slušní bílí lidé platící daně, kteří jsou za tohle ochotní zabíjet. Chceš je pustit do našich bazénů? Chceš, aby nám osahávali zboží v našich obchodech?“

Paní Skeeter upře na paní Hilly dlouhý a přísný pohled. Pak se na kraťoučkou chvilinku podívá na mě a uvidí můj prosebný výraz. Trochu uvolní ramena. „Ale Hilly, je to jenom brožura. Našla jsem ji v knihovně. Nesnažím se změnit žádné zákony, jen jsem si je chtěla doma přečíst.“

Paní Hilly o tom chvilku přemejšlí. „Ale když se na ty zákony díváš,“ paní Hilly si vytáhne okraj plavek, který se jí vzadu vyhrnul, „nutně mě napadá, co ještě máš v plánu.“

Paní Skeeter odvrátí oči a olízne si rty. „Hilly. Přece mě znáš tak jako nikdo. Kdybych něco chystala, za půl vteřiny bys to odhalila.“

Paní Hilly se na ni dívá. Pak paní Skeeter vezme paní Hilly za ruku a stiskne ji. „Dělám si o tebe starosti, kvůli té kampani se udřeš k smrti. Jen se na to podívej.“ Paní Skeeter obrátí ruku paní Hilly dlaní nahoru. „Vždyť sis od psaní tolika adres udělala mozol.“

A já pak sleduju, jak se tělo paní Hilly pomaličku hroutí. Ohlédne se, aby se přesvědčila, že paní Leefoltová neposlouchá.

„Mám takový strach,“ šeptá paní Hilly skrz zuby. Moc ji neslyším. „… do té kampaně jsem vložila tolik práce, když William nevyhraje… ve dne v noci dělám…“

Paní Skeeter dá paní Hilly ruku na rameno a něco jí řekne. Paní Hilly přikývne a unaveně se na ni usměje.

Po chvíli jim paní Skeeter oznámí, že už musí běžet. Odchází mezi opalujícími se hosty, proplétá se mezi lehátky a osuškami. Paní Leefoltová se na paní Hilly dívá s vykulenýma očima, jako by se bála se na něco zeptat.

Pohodlně se usadím a zamávám na Mae Mobley, která ve vodě dělá piruety. Promnu si spánky, abych zahnala bolení hlavy. Za nějakou chvíli se na mě paní Skeeter ohlídne. Všichni kolem nás se opalujou, smějou se a mžouraj do slunce a nikdo netuší, že ta černoška a běloška s tenisovou raketou myslej na to samý: jsme hloupý, že se nám tak ulevilo?

KAPITOLA 16

Asi tak rok po Treeloreově smrti jsem začala chodit na schůzky komunitní pomoci v našem kostele. Nejspíš jsem s tím začala, abych nějak zaplnila čas. Abych si večer nepřipadala tak osamělá. I když mě Shirley Boonová s tím svým všeználkovským úsměvem docela štve. Minny Shirley taky nemá ráda, ale většinou přijde, aby na chvíli vypadla z domova. Ale dneska má Benny astma, takže Minny nedorazí.

Poslední dobou se na schůzích spíš probíraj občanský práva než to, jak udržet čistý ulice nebo kdo bude mít službu na bazaru oblečení. Není to nic divokýho, většinou se lidi jen o něčem bavěj a modlej se za to. Ale když před tejdnem zastřelili Everse, spousta černejch v tomhle městě dostala zlost. Zvlášť ty mladší, který ještě nemaj tak tlustou hroší kůži. Po tý vraždě se scházeli celej tejden. Lidi jsou prej naštvaný, křičej, pláčou. Tohle je první schůze od tý střelby, na kterou jsem dorazila.

Jdu po schodech do suterénu. Obvykle tu bejvá chladnějc než nahoře v kostele, ale dneska je tu teplo. Lidi si do kafe dávaj kostky ledu. Rozhlídnu se, abych zjistila, kdo dorazil, a napadne mě, že bych mohla požádat o pomoc další hospodyně, když jsme paní Hilly podle všeho vyklouzly. Už nás odmítlo pětatřicet hospodyň a já si připadám, jako bych prodávala něco, co si nikdo nechce koupit. Něco velkýho a smradlavýho, třeba jako Kiki Brownová a to její citronový leštidlo. Ale s Kiki máme jednu věc společnou, obě jsme hrdý na to, co prodáváme. Nemůžu si pomoct. Vyprávíme příběhy, který by se měly vyprávět.

Kéž by mi s přesvědčováním pomohla Minny. Minny umí prodávat. Ale od začátku jsme se dohodly, že nikdo nemusí vědět o tom, že Minny je do toho taky zapletená. Je to moc nebezpečný pro její rodinu. Na druhou stranu jsme měly pocit, že bysme lidem měly říct, že je do toho zapletená paní Skeeter. Nikdo by nesouhlasil, kdyby neznal jméno tý bílý paničky, všichni by přemejšleli, jestli ji znaj nebo pro ni někdy dělali. Paní Skeeter ovšem agitovat nemůže. Všechny by vyděsila, ještě než by otevřela pusu. Takže je to na mně a stačilo oslovit pět šest hospodyň, a než ze sebe dostanu první slovo, už všichni vědí, na co se jich budu ptát. Říkaj, že jim to za to nestojí. Ptaj se, proč tak riskuju, když to k ničemu nebude. Lidi si asi myslej, že tý starý Aibileen už začíná harašit na věži.

Dneska jsou všechny dřevěný skládací židličky plný. Je tu přes padesát lidí, většinou ženských.

„Posaď se vedle mě, Aibileen,“ vyzve mě Bertrina Bessemerová. „Goldello, nech sedět starší dámy.“

Goldella vyskočí a ukáže mi, abych se posadila. Aspoň Bertrina se ke mně nechová, jako bych byla blázen.

Usadím se. Dneska sedí v čele Shirley Boonová, kazatel stojí vepředu. Říká, že to má být tichý modlitební setkání. Prej se musíme uzdravovat. Jsem mu za to vděčná. Zavřeme oči a kazatel nás vede v modlitbě za Eversovy, za Myrlii a její syny. Některý lidi si šeptaj, mumlaj k Bohu a místnost zaplní klidná síla, jako když včely bzučí na plástvi. Já si modlitby odříkávám v duchu. Když jsem hotová, zhluboka se nadechnu a čekám, až skončí i ostatní. Až dneska dorazím domů, ještě si modlitby zapíšu. Za všechnu tu námahu to určitě stojí.

Přede mnou sedí Hillyina hospodyně Yule May. Yule May jde zezadu výborně poznat, protože má úžasný vlasy, hladký, ani trochu zacuchaný. Prej je študovaná, skoro dodělala vysokou. Ve sboru máme spoustu študovanejch lidí s titulama. Doktory, právníky, pana Crosse, co vlastní The Southern Times, noviny pro barevný, který vycházej každej tejden. Ale Yule May bude asi ta nejštudovanější hospodyně v naší farnosti. Když ji vidím, znovu myslím na to zlo, který musím napravit.

Kazatel otevře oči a klidně se po nás rozhlíží: „Modlitby, které jsme říkali…“

„Pane kazateli,“ zazní tichem hluboký hlas. Otočím se, všichni se otáčejí, a vzadu ve dveřích stojí Jessup, vnuk Fidelie Plaintainový. Bude mu tak dvaadvacet třiadvacet. Ruce má zaťatý v pěst.

„Chci vědět,“ říká pomalu a rozzlobeně, „co s tím budeme dělat.“

Kazatel má přísnej výraz, jako by už o tom s Jessupem mluvil. „Dnes se budeme modlit k Bohu. Příští úterý budem v klidu pochodovat ulicemi Jacksonu. A v srpnu vás uvidím ve Washingtonu, v průvodu s doktorem Kingem.“

„To nestačí!“ řekne Jessup a bouchne se pěstí do ruky. „Střelili ho do zad, jako psa!“

„Jessupe.“ Kazatel zvedne ruku. „Dnešek je věnovaný modlitbám. Za rodiny. Za právníky, kteří mají na starosti ten případ. Rozumím tvému hněvu, ale, synu…“

„Modlitbám? To tu jako budete jen tak sedět a modlit se?“ Rozhlédne se po nás, co tam sedíme.

„Vy si myslíte, že vaše modlitby bělochům zabráněj, aby nás zabíjeli?“ Nikdo neodpovídá, dokonce ani kazatel. Jessup se jen obrátí a odejde. Všichni slyšíme, jak dupe do schodů a pak nad našima hlavama míří ven z kostela.

V místnosti je úplný ticho. Kazatel Thoroughgood se dívá kousek nad naše hlavy. Je to zvláštní. Protože obvykle se nám dívá do očí. Všichni na něj zíraj a přemejšlej, na co asi myslí, že se nám nemůže podívat do tváře. Pak si všimnu, že Yule May zavrtí hlavou, jenom krátce, jako by to myslela vážně, a vytuším, že kazatel a Yule May myslej na to samý. Myslej na to, co po nich chtěl Jessup. A Yule May si na jeho otázku právě odpověděla.

Schůze skončí kolem osmý. Ty, co maj děti, odcházej, my ostatní si berem kafe ze stolu vzadu. V místnosti je skoro úplný ticho. Lidi mlčej. Nadechnu se a jdu za Yule May, která stojí u nádoby s kafem. Chci se zbavit tý lži, která se na mě lepí jako svízel. Nikoho jinýho na schůzi neoslovím. Stejně si to moje smradlavý leštidlo nikdo nekoupí.

Yule May na mě kývne a zdvořile se usměje. Je jí kolem čtyřiceti, je vysoká a štíhlá. Udržela si hezkou postavu. Pořád ještě na sobě má bílou uniformu, která jí hezky padne v pase. Vždycky nosí náušnice, drobný zlatý kroužky.

„Dvojčata prej příští rok půjdou na Tougaloo College. Blahopřeju.“

„Aspoň v to doufáme. Ještě musíme něco našetřit. Zaplatit školné za dva najednou je hrozně peněz.“

„Ty jsi taky nějakou dobu chodila na vysokou, ne?“

Přikývne a řekne: „Na Jackson College.“

„Já jsem do školy chodila moc ráda. Učit se číst a psát. Jen počty mi nešly. Na to jsem nebyla.“

Yule May se usměje. „Já měla také nejradši angličtinu. Hlavně psaní.“

„Sama… trochu píšu.“

Yule May se mi podívá do očí a já poznám, že ví, co se jí chystám říct. Najednou vidím tu hanbu, co musí každej den polykat, když pracuje v tom domě. Ten strach. Nemám odvahu ji o to požádat.

Ale Yule May mě předběhne: „Slyšela jsem o těch příbězích, na kterých pracujete. S tou kamarádkou paní Hilly.“

„To je v pořádku, Yule May. Vím, že to nemůžeš udělat.“

„Prostě… je to riziko, které si teď nemůžu dovolit. Už máme pohromadě skoro všechny peníze.“

„Chápu,“ řeknu a usměju se, aby poznala, že vyvázla. Ale Yule May se ani nehne.

„Jména… prý je měníte, aspoň jsem to slyšela.“

Tuhle otázku mi kladou všichni, protože jsou zvědaví.

„Jasně, i název města.“

Sklopí oči k podlaze. „Takže bych vyprávěla o tom, jaké to je, být hospodyně, a ona by si to zapisovala? Pak by to nějak upravila… nebo tak?“

Kývnu. „Zajímaj nás různý příběhy. Dobrý i špatný. Momentálně dělá… s jinou hospodyní.“

Yule May si olízne ret, podle všeho si představuje, jaký by to asi bylo, vyprávět o práci pro paní Hilly.

„Mohly… bychom si o tom ještě promluvit? Až budu mít víc času?“

„Jistě,“ řeknu a vidím jí na očích, že to neřekla jenom ze zdvořilosti.

„Omlouvám se, ale Henry a kluci na mě čekají,“ rozloučí se. „Ale můžu ti zavolat? A promluvit si v soukromí?“

„Kdykoli. Až budeš mít chuť.“

Dotkne se mý paže a znova se mi podívá přímo do očí. Nemůžu uvěřit tomu, co vidím. Jako kdyby celou dobu čekala, až ji o to požádám.

Pak vyjde ze dveří. Já chvilku stojím v koutě a piju kafe, který je na tohle počasí moc horký. Směju se a mumlám si pod vousy, i když si teď určitě všichni začnou myslet, že jsem opravdickej blázen.

MINNY

KAPITOLA 17

„Tak přece vylezte, ať vám můžu uklidit.“

Paní Celia si přitáhne peřinu k hrudníku, jako by se bála, že ji z tý postele vytáhnu. Jsem tu už devět měsíců a pořád nevím, jestli je nějak nemocná nebo jestli si tím barvením vlasů neusmažila mozek. Vypadá o něco líp, než když jsem tu začínala. Na břiše má trošku tuku a tváře taky nejsou tak propadlý jako předtím, když se snažila sebe i pana Johnnyho vyhladovět k smrti.

Nějakou dobu paní Celia pořád pracovala na zahradě, ale teď ta bláznivá ženská zase sedí v posteli. Dřív jsem byla ráda, že je zalezlá u sebe. Jenže teď, když jsem potkala pana Johnnyho, jsem připravená na pořádnou práci. A taky se chystám něco udělat s paní Celií.

„Přivádíte mě k šílenství, když tu jste zavřená pětadvacet hodin denně. Vstaňte. Pokácejte tu nešťastnou mimózu, co tak nenávidíte,“ řeknu, protože pan Johnny se k tomu nakonec nedostal.

Ale když se paní Celia dál nezvedá z matrace, vidím, že je na čase vytáhnout větší kalibr. „Tak kdy o mně řeknete panu Johnnymu?“ Protože to vždycky zabere. Někdy to říkám jen tak, abych se trochu pobavila.

Nechápu, proč v tý šarádě všichni pokračujem. Pan Johnny o mně ví, ale paní Celia chodí po domě a předstírá, že to všechno zvládá sama. Vůbec mě nepřekvapilo, když přišly Vánoce a ona prosila o odklad. Nechala jsem ji pěkně vydusit, ale pak ta hlupačka začala brečet, tak jsem se smilovala, aby konečně sklapla, a řekla jsem jí, že je to můj vánoční dárek. Správně by za všechny ty lži měla dostat punčochu plnou uhlí.

Díkybohu se tu neukázala paní Hilly, aby si zahrála bridž, i když se to pan Johnny před dvěma tejdnama pokoušel znova domluvit. Něco o tom vím, protože mi Aibileen prozradila, že slyšela, jak se tomu paní Hilly s paní Leefoltovou smějou. Paní Celia to ale bere smrtelně vážně, ptá se mě, co má uvařit, až dorazej. Dokonce si objednala knížku, aby se tu hru naučila. Bridž pro začátečníky. Spíš by si měla objednat Bridž pro pitomce. Když to dneska ráno přišlo poštou, četla sotva dvě vteřiny a pak se zeptala: „Naučíte mě to hrát, Minny? Tahle knížka o bridži nedává žádný smysl.“

„Já neumím hrát bridž,“ řeknu.

„Ale umíte.“

„Jak můžete vědět, co umím?“ Začnu mlátit hrncema, protože mě rozčiluje už jenom pohled na tu pitomou červenou obálku. Konečně jsem se zbavila pana Johnnyho a teď si zase musím dělat starosti, že se tu objeví paní Hilly a prozradí mě. Určitě paní Celii řekne, co jsem provedla. Já bych se za to sama nejradši upálila.

„Protože mi paní Waltersová říkala, že jste s ní v sobotu dopoledne vždycky trénovala.“

Pustím se do drhnutí toho velkýho kastrolu. Kloubama na rukou bouchám do jeho stěn, až to řinčí.

„Karty jsou ďábelská hra,“ řeknu. „A už takhle mám moc práce.“

„Ale když mě to tu budou učit všechna ta děvčata, budu z toho celá zmatená. Nemohla byste mi ukázat aspoň něco?“

„Ne.“

Paní Celia si maličko vzdychne. „To proto, že jsem tak mizerná kuchařka, že jo? Podle vás se nejsem schopná naučit vůbec nic.“

„A co si počnete, až paní Hilly a ostatní vašemu muži řeknou, že tu máte hospodyni? Pak to praskne.“

„Už jsem to promyslela. Řeknu Johnnymu, že jsem si někoho najala jen na ten den, aby to tu bylo uklizené a dámám se tu líbilo.“

„To jo.“

„A pak mu povím, že jsem s vámi byla tak spokojená, že si vás nechám nastálo. Totiž, mohla bych to udělat… za pár měsíců.“

V tu chvíli se začnu potit. „Kdy podle vás dámy přijdou na ten bridžovej večírek?“

„Jen čekám, až se mi ozve paní Hilly. Johnny řekl jejímu muži, že jsem volala. Nechala jsem jí dva vzkazy, takže určitě brzy zavolá.“

Stojím jako solnej sloup a snažím se přijít na něco, čím bych tomu zabránila. Dívám se na telefon a modlím se, aby nikdy nezazvonil.

Druhej den ráno, když přijdu do práce, vyjde paní Celia z ložnice. Myslím si, že se chystá zmizet nahoru, což zase začala dělat, ale pak ji uslyším, jak telefonuje a chce mluvit s paní Hilly. Sevře se mi žaludek.

„Jen znovu volám, abych si s ní zkusila domluvit ten bridž!“ říká vesele a já se ani nepohnu, dokud si nejsem jistá, že mluví s Hillyinou hospodyní Yule May, a ne přímo s paní Hilly. Paní Celia odříká svý telefonní číslo, jako by to byla nějaká reklamní znělka: „Emerson dva šedesát šest nula devět!“

Půl minuty nato volá na další jméno ze zadní stránky toho pitomýho papíru, jak to poslední dobou obden dělává. Vím, co je to za papír, je to věstník Dámský ligy a podle toho, jak vypadá, si říkám, že ho našla na parkovišti před tím dámským klubem. Je drsnej jako šmirglpapír a zmuchlanej, jako by někomu ulítnul z kabelky a pak tam ležel na dešti.

Zatím jí žádná z těch holek nezavolala zpátky, ale pokaždý, když zazvoní telefon, vrhne se po něm jako pes po kosti. Ale vždycky je to pan Johnny.

„Dobrá… jen… jí vyřiďte, že jsem zase volala,“ řekne paní Celia do telefonu.

Uslyším, jak tiše zavěsí. Kdyby mi na ní záleželo, což mi nezáleží, řekla bych jí, že ty dámy jí za to nestojí. „Ty dámy za to nestojí, paní Celie,“ uklouzne mi. Ale ona dělá, jako by mě neslyšela. Vrátí se zpátky do ložnice a zavře za sebou dveře.

Nejradši bych na ni zaklepala a zeptala se, jestli něco nepotřebuje. Ale mám důležitější věci na práci než trápit se tím, jestli paní Celia vyhrála nějakou pitomou soutěž popularity. Vždyť Medgara Everse zastřelili před vlastním prahem, Felicia žebroní o řidičák, protože už jí je patnáct – je to sice hodná holka, ale mě Leroy zbouchnul, když jsem nebyla o moc starší než ona, a tak nějak s tím souvisel náš buick. A teď si kromě toho ještě dělám starosti kvůli paní Skeeter a jejím příběhům.

Na konci června přijde vlna veder, je sedmatřicet stupňů a vzduch se ani nepohne. Jako by nad naši čtvrť někdo pověsil ohřívací láhev, protože je tam tak o pět stupňů hůř než ve zbytku Jacksonu. Je takový vedro, že kohout pana Dunna přijde do mýho domu a usadí se rovnou před mým kuchyňským větrákem. Když dorazím domů, kouká na mě, jako by říkal: Ani se odsud nehnu, madam. Radši by se nechal zmlátit násadou od smetáku, než by se vrátil do toho pařáku.

V Madison County to vedro dělá z paní Celie oficiálně nejlínější osobu celejch Spojenejch států. Už si ani nechodí pro poštu do schránky, musím to dělat já. Pro paní Celii je moc vedro i na to, aby seděla u bazénu. Což je pro mě velkej problém.

Kdyby totiž, podle mýho, Bůh chtěl, aby byli bílý s barevnejma celej den takhle blízko sebe, stvořil by nás barvoslepý. A zatímco se na mě paní Celia zubí, přeje mi dobrý ráno a říká, že mě ráda vidí, já přemejšlím, jak se v životě mohla dostat takhle daleko, aniž by tušila, kde jsou hranice. Chci říct, když takováhle flundra volá nóbl paničkám, už to je dost špatný. Ale ona se mnou, od tý doby, co tu pracuju, každičkej den obědvá. A to nemyslím jako ve stejný místnosti, ale u stejnýho stolu. U toho malýho pod oknem. Každá bílá panička, pro kterou jsem dělala, jedla v jídelně, aby byla od barevný hospodyně co možná nejdál. A mně to tak vyhovovalo.

„Ale proč? Nechci tam jíst úplně sama, když můžu jíst tady s vámi,“ brání se paní Celia. Už se jí to ani nesnažím vysvětlit. Je tolik věcí, o kterejch paní Celia podle všeho nemá ani tušení.

Všechny ostatní bílý ženský taky věděj, že v určitejch dnech v měsíci se na Minny prostě nemluví. Dokonce i paní Waltersová poznala, kdy je Minny rozpálená do ruda. Ucejtila, že se vaří karamel, a už pajdala ze dveří. V tomhle období k sobě dokonce radši nepouštěla paní Hilly.

Minulej tejden to v domě paní Celie vonělo cukrem a máslem jako o Vánocích, i když byl teprve červen. Jako obvykle jsem byla nevrlá a vyráběla z cukru karamel. Třikrát jsem ji poprosila, hodně zdvořile, jestli to můžu dělat sama, ale ona tam chtěla bejt se mnou. Prej je jí smutno, když je celej den u sebe v ložnici.

Snažila jsem se ji ignorovat. Problém ale je, že když dělám karamelovej dort, musím mluvit sama se sebou, abych se zbavila tý nervozity.

Řekla jsem: „Nejteplejší červen v historii. Venku je snad čtyřicet stupňů.“

A ona na to: „Máte klimatizaci? My ji tady díkybohu máme. Já bez ní vyrůstala, takže vím, co to je vedro.“

Tak jsem jí řekla: „Klimatizaci si nemůžu dovolit. Tyhle věci žerou elektriku jako květopas bavlnu.“ A pak jsem začala zuřivě míchat, protože to nahoře hnědlo, a to je chvíle, kdy člověk opravdu musí dávat pozor. A k tomu jsem dodala: „Už takhle máme s účtem za elektriku zpoždění,“ protože jsem se zrovna nemohla soustředit. A víte, co ona na to? „Ach, Minny, moc ráda bych vám ty peníze půjčila, ale Johnny se mě poslední dobou pořád na něco tak divně vyptává.“ Tak se na ni otočím, abych jí vysvětlila, že když si černoch stěžuje na drahotu, nemusí to nutně znamenat, že žebrá o peníze, ale než jsem to stihla doříct, už jsem ten zatracenej karamel spálila.

Na nedělní mši vystoupí před kongregací Shirley Boonová. Máchá hubou jako praporem, aby nám připomněla, že schůze komunitní pomoci bude ve středu večer a bude se jednat o protestním sezení v jídelně Woolworthu na Amite Street. Velká, nosatá Shirley na nás ukáže prstem a řekne: „Schůze začíná v sedm, takže dorazte včas. A žádný výmluvy!“ Vypadá jako ošklivá bílá učitelka. Taková, jakou si nikdo nechce vzít.

„Přijdeš ve středu?“ zeptá se mě Aibileen. Kráčíme spolu domů ve žhavým odpoledním vzduchu. V ruce svírám svůj hřbitovní vějíř. Mávám s ním tak rychle, jako by ho poháněl nějakej motor.

„Nemám čas,“ řeknu.

„Takže budu zase muset jít sama? Ale no tak. Přinesu perníčky a…“

„Řekla jsem, že nemůžu.“

Aibileen přikývne a prohlásí: „Tak dobrá.“ Pokračuje v chůzi.

„Benny… může zase dostat to astma. Nechci ho tam nechávat samotnýho.“

„Hm… hm,“ zabručí Aibileen. „Pravej důvod mi řekneš, až k tomu budeš připravená.“

Zabočíme na Gessum a obejdeme auto, který se kvůli tomu vedru zastavilo uprostřed ulice. „Jo, než na to zapomenu, paní Skeeter chce přijít v úterý brzo večer,“ oznámí mi Aibileen. „Tak kolem sedmý. Stihneš to?“

„Ježíši,“ ulevím si, protože jsem už zase naštvaná. „Co to dělám? Musím bejt blázen, že prozrazuju tajemství barevnejch nějaký bílý paničce.“

„Vždyť je to paní Skeeter, ona je jiná než ostatní.“

„Stejně mi to přijde, jako bych někoho pomlouvala,“ řeknu. Už jsem se s paní Skeeter sešla alespoň pětkrát. Ale pořád to pro mě není snadný.

„Chceš s tím přestat?“ zeptá se Aibileen. „Nechci, aby sis myslela, že to musíš dělat.“ Neodpovím jí.

„Jsi tu ještě se mnou, Min?“ zeptá se.

„Jenom… prostě chci, aby se moje děti měly líp než já,“ řeknu. „Ale je smutný, že na tom dělá zrovna bílá panička.“

„Tak se mnou pojď ve středu na tu schůzi. Tam to probereme,“ řekne Aibileen a trochu se usměje.

Tušila jsem, že toho Aibileen jen tak nenechá. Vzdychnu. „Víš, s někým jsem se chytla.“

„S kým?“

„Se Shirley Boonovou,“ řeknu. „Když jsme si na poslední schůzi podávali ruce a modlili se, aby černochy pouštěli na záchody pro bílý, a pak všichni mluvili o tom, jak se posaděj na židličku ve Woolworthu a nebudou se bránit, a přitom se usmívali, jako by se ten náš svět už měnil v nový, zářící místo, tak jsem prostě… vybuchla. Řekla jsem Shirley Boonový, že její zadek se na žádnou židličku ve Woolworthu nevejde.“

„A co na to Shirley?“

Nasadím učitelskej tón. „Jestliže nedokážeš říct nic hezkýho, měla bys radši mlčet.“

Když se dostanem k jejímu domu, podívám se na Aibileen. Tak usilovně potlačuje smích, že z toho úplně zfialověla.

„Na tom není nic směšnýho,“ řeknu.

„Jsem ráda, že jsi má kamarádka, Minny Jacksonová.“ A pak mě obejme, až z toho obrátím oči v sloup a vyhrknu, že už musím jít.

Jdu dál a zabočím za roh. Nechci, aby to Aibileen věděla. Nechci, aby kdokoliv věděl, jak moc ty příběhy pro Skeeter potřebuju. Teď když už nemůžu chodit na schůze Shirley Boonový, jsou vlastně to jediný, co mi zbejvá. A tím netvrdím, že vyprávění pro paní Skeeter je nějak zábavný. Pokaždý, když se sejdeme, si stěžuju. Naříkám. Vytáčím se, až z toho dostávám amok. Ale jde o tohle: jsem ráda, že ty příběhy ze sebe dostanu. Připadá mi totiž, že s tím něco dělám. Když odcházím, ten beton, co mi svírá hruď, trochu povolí, takže se mi pár dnů líp dejchá.

A vím, že je spousta věcí, co bych pro barevný mohla udělat, kromě vyprávění svejch příběhů nebo chození na schůze Shirley Boonový – velký shromáždění ve městě, pochody v Birminghamu, volební demonstrace na severu státu. Jenže já se ve skutečnosti o volby moc nezajímám. Je mi jedno, že nemůžu jíst v jídelně s bílejma. Ale záleží mi na tom, aby za deset let bílá panička o mejch holkách neřekla, že jsou špinavý a že jí kradou stříbro.

Doma ten večer dám dusit fazole a smažit šunku.

„Kindro, zavolej všechny,“ nařídím svý šestiletý. „Už bude večeře.“

„Véééčéééřéé,“ zaječí Kindra, ale z místa, kde stojí, se nehne ani o píď.

„Jdi za tátou a hezky mu to řekni,“ houknu na ni. „Co jsem ti povídala o křičení v tomhle domě?“

Kindra obrátí oči v sloup, jako bych po ní chtěla tu největší pitomost na světě. Dupe chodbou. „Vééčééřéé!“

„Kindro!“

Kuchyň je jediná místnost v domě, kam se všichni vejdeme. Z ostatních pokojů jsou ložnice. Moje a Leroyova je úplně vzadu, hned vedle nás je malej pokojík pro Leroye juniora a Bennyho a z předního obejváku jsme udělali pokoj pro Felicii, Sugar a Kindru. Takže nám zbejvá jenom kuchyně. Pokud venku není velká zima, zůstává náš zadní vchod otevřenej, jen přes něj máme síť, aby nám dovnitř nelítaly mouchy. V jednom kuse slyšíme křik dětí, hluk aut, sousedy a štěkot psů.

Vejde Leroy a posadí se vedle Bennyho, kterýmu je sedm. Felicia nalije do sklenek vodu a mlíko. Kindra odnese talíř fazolí a šunky svýmu tátovi a pak se vrátí ke sporáku pro další. Podám jí druhý talíř.

„Tenhle je pro Bennyho,“ řeknu.

„Benny, vstaň a pomoz mámě,“ nařídí mu Leroy.

„Benny má astma. Ten pomáhat nemusí.“ Ale můj sladkej chlapec stejně vstane a vezme si od Kindry talíř. Moje děti se maj k práci.

Všichni kromě mě už sedí u stolu. Dneska jsou doma tři děti. Leroy junior, kterej je ve čtvrťáku na Lenier High, balí nákupy do tašek v supermarketu pro bílý ve čtvrti, kde bydlí paní Hilly. Moje nejstarší dcera, Sugar, je ve druháku a hlídá děti naší sousedce Tallulah, která má dlouhou pracovní dobu. Jakmile Sugar skončí, přijde domů a odveze svýho tátu na noční do továrny na instalatérský spojky, pak vyzvedne Leroye juniora v obchodě. Leroy starší se z práce sveze ve čtyři ráno s manželem Tallulah. Všechno nám to klape.

Leroy jí, ale čte si přitom Jacksonskej deník, kterej má položenej vedle talíře. Když se probudí, nemívá úplně nejlepší náladu. Podívám se od plotny a vidím, že na titulní straně je zpráva o protestním sezení v Brownově drogerii. Není to Shirleyina skupina, ale někdo z Greenwoodu. Za pěti protestujícíma na židličkách stojí parta bílejch puberťáků, pošklebuje se jim, pošťuchuje je, lije jim na hlavu kečup a hořčici a sype sůl.

„Jak to dokážou?“ ukáže na obrázek Felicia. „Jen tak tam sedět a neoplatit jim to?“

„Takhle se to dělá,“ vysvětlí jí Leroy.

„Když se na to dívám, nejradši bych si odplivla,“ ulevím si.

„Proberem to pozdějc.“ Leroy složí noviny na čtvrtiny a schová je pod stehno.

Felicia řekne Bennymu, dost nahlas. „Ještě že na jedný z těch židliček neseděla naše máma. Jinak by žádnýmu tomu bílýmu v puse nezbyly zuby.“

„A máma by byla v parchmanským vězení,“ řekne Benny tak, že to slyší úplně všichni.

Kindra si dá ruku v bok. „To teda ne. Moji mámu do vězení nikdo strkat nebude. Zmlátím ty bílý holí, až z nich poteče krev.“

Leroy na všechny ukáže prstem. „Nic z toho nechci nikdy slyšet mimo tenhle dům. Je to moc nebezpečný. Slyšíte mě, Benny? Felicie?“ Nakonec ukáže na Kindru. „Slyšíš mě?“

Benny s Felicií přikývnou a sklopěj oči do talíře. Mrzí mě, že jsem to začala, a vrhnu na Kindru pohled, aby byla zticha. Ale malá paní Důležitá bouchne vidličkou o stůl a sleze ze židle. „Nesnáším bílý lidi! A když se mi zachce, budu to vykládat úplně každýmu!“

Vyběhnu za ní do chodby. Když ji chytím, hodím ji jako pytel brambor zpátky ke stolu.

„Promiň, tati,“ řekne Felicia, protože pokaždý bere na sebe všechnu vinu. „A na Kindru dám pozor. Neví, co říká.“

Ale Leroy bouchne pěstí do stolu. „Nikdo se do toho nebude plíst! Je vám to jasný?“ A zpraží děti pohledem. Já se obrátím k plotně, aby mi neviděl do tváře. Bože pomoz mi, kdyby se dozvěděl, co dělám s paní Skeeter.

Celej příští tejden slyším paní Celii, jak z telefonu ve svý ložnici nechává vzkazy v domě paní Hilly, v domě Elizabeth Leefoltový, v domě paní Parkerový, u obou sester Caldwellových a dalších deseti dam. Dokonce i u paní Skeeter, což se mi ani trochu nelíbí. Osobně jsem paní Skeeter řekla: Ať vás ani nenapadne jí zavolat. Nedělejte to všechno ještě zamotanější, než to je.

Nejvíc mě na tom dráždí, že když paní Celia skončí s těma pitomejma telefonátama a zavěsí, hned zase zvedne sluchátko. Poslouchá, jestli se ozývá oznamovací tón, a kontroluje, jestli je linka volná.

„Ten telefon je v pořádku,“ říkám jí. Ale ona se na mě dál usmívá a takhle to dělá celej měsíc, jako by měla kapsy nacpaný papírovejma penězma.

„Jak to, že máte tak dobrou náladu?“ zeptám se nakonec. „Pan Johnny na vás byl hodnej nebo co?“ Připravuju se na další „Kdy mu to povíte?“‚ ale ona mě předběhne.

„Ano, je opravdu moc milý,“ potvrdí. „A už brzy mu o vás řeknu.“

„To je dobře,“ prohlásím a myslím to upřímně. Mám toho lhaní dost. Představuju si, jak se asi na pana Johnnyho usmívá, když mu nese moje kotlety, a jak takovej milej chlap musí předstírat, že je na ni hrdej, i když ví, že jsem to vařila já. Dělá ze sebe hlupačku, ze svýho milýho manžela hlupáka a ze mě lhářku.

„Minny, doběhla byste mi pro poštu?“ zeptá se, i když tu sedí úplně oblečená, a já mám na rukou máslo, prádlo v pračce a puštěnej mixér. Je jako Filištín v neděli, jako by za den mohla udělat jen určitej počet kroků. Až na to, že ona má neděli každej den.

Utřu si ruce a vyrazím ke schránce, cestou vypotím tak litr. Venku je sedmatřicet stupňů. U schránky v trávě leží šedesáticentimetrovej balíček. Už jsem jí s těmahle velkejma hnědejma krabicema viděla, tuším, že to je nějakej další zkrášlovací krém, co si objednala. Ale když to zvednu, je to těžký. Uvnitř to zacinká, jako bych nesla láhve kokakoly.

„Něco vám přišlo, paní Celie.“ Položím bednu na podlahu kuchyně.

Ještě nikdy jsem ji neviděla tak rychle vyskočit. Paní Celia dělá rychle jedinou věc, oblíká se. „To jsou jen moje…“ Něco zamumlá. Krabici odvleče do ložnice a já uslyším, jak za sebou zabouchne dveře.

O hodinu pozdějc jdu zpátky do ložnice, abych tam vysála koberečky. Paní Celia neleží a není ani v koupelně. Vím, že není v kuchyni ani v obýváku nebo u bazénu, a v slavnostních salonech číslo jedna a dva jsem právě utřela prach a vyluxovala medvěda. Což znamená, že musí bejt nahoře. V těch strašidelnejch pokojích.

Než mě vyhodili, protože jsem pana Bílýho vedoucího obvinila, že nosí paruku, uklízela jsem v tanečních sálech hotelu Roberta E. Leeho. Z těch velkejch prázdnejch místností, kde nebyli žádný lidi, jen ubrousky od rtěnky a slabá vůně parfému, mi běhal mráz po zádech. Podobně se cejtím v patře domu paní Celie. Je tam dokonce starožitná kolíbka s miminkovskou čepičkou pana Johnnyho a stříbrným chrastítkem, který, přísahám, někdy slyším, jak samo od sebe zachrastí. A když si pomyslím na to cinkání, napadne mě, jestli ty krabice náhodou nějak nesouvisej s jejím neustálým mizením tam nahoru.

Rozhodnu se, že je na čase, abych se tam vydala a přesvědčila se na vlastní oči.

Druhej den paní Celii sleduju a čekám, až zmizí nahoru, abych mohla zjistit, co tam dělá. Kolem druhý hodiny strčí hlavu do kuchyně a zvláštně se na mě usměje. O minutu pozdějc zaslechnu praskání ve stropě.

Opatrně zamířím ke schodům. I když jdu po špičkách, nádobí v příborníku cinká a prkna v podlaze vržou. Kráčím tak pomalu, že slyším svůj vlastní dech. Nahoře zabočím na dlouhou chodbu. Projdu kolem dveří otevřených do pokojů jedna, dva a tři. Dveře pokoje číslo čtyři na konci chodby jsou přivřený jen na dva centimetry. Ještě trochu popojdu. A pak ji tou škvírou vidím.

Sedí na žlutým dvojlůžku u okna a neusmívá se. Balíček, kterej jsem dovlekla od schránky, je otevřenej a na posteli se povaluje tucet lahví plnejch hnědý tekutiny. Prsama, bradou a pusou mi pomalu stoupá horko. Vzhled těchhle placatek moc dobře znám. Starala jsem se o ničemnýho pijáka dvanáct let, a když můj línej táta násoska, kterej nás všechny jen zneužíval, konečně umřel, se slzama v očích jsem přísahala Bohu, že nikoho takovýho si nikdy nevezmu. A pak jsem to udělala.

A teď se tu starám o dalšího zatracenýho pijáka. Tyhle flašky navíc ani nejsou z obchodu, uzávěr maj z červenýho vosku, jakým flašky svý samohonky zavíral můj strejda Toad. Máma mi vždycky říkala, že skutečný alkoholici, jako můj táta, vždycky pijou domácí chlast, protože je silnější. Teď už vím, že je na tom stejně jako můj táta a jako Leroy, když si dá Old Crow, jenom mě nehoní s pánví v ruce.

Paní Celia zvedne flašku, podívá se na ni, jako by v ní byl Ježíš a ona se už nemohla dočkat, až bude spasená. Otevře ji, napije se a vzdychne. Pak si dá tři pořádný doušky a natáhne se na načinčaný polštáře.

Když pozoruju klid v jejím obličeji, celá se roztřesu. Tolik se těšila, až se konečně napije, že za sebou ani nezavřela ty zatracený dveře. Musím zatnout zuby, abych na ni nezačala křičet. Nakonec se přinutím sejít zpátky dolů.

Když se paní Celia o deset minut pozdějc vrátí, posadí se ke kuchyňskýmu stolu a zeptá se, jestli mám připravený jídlo.

„V mrazáku jsou kotlety a já dneska obědvat nebudu,“ vyhrknu a vyběhnu z místnosti.

To odpoledne je paní Celia u sebe v koupelně, sedí na prkýnku. Na nádržce má postavenej sušák a přes obarvenou hlavu přetaženou kapuci. V tomhle zařízení by nic neslyšela, ani kdyby venku vybuchla atomovka.

Jdu nahoru s hadrem s olejem a sama si ten příborník otevřu. Za nějakejma vetchejma starejma dekama, co si paní Celia musela přitáhnout z Tunica County, jsou schovaný dva tucty placatejch flašek whisky. Na těch lahvích nejsou žádný etikety, jen na skle je vyraženo OLD KENTUCKY. Dvanáct jich je plnejch, připravenejch na zítřek. Dvanáct z minulýho tejdne je prázdnejch. Jako všechny ty zatracený ložnice. Není divu, že ta nána nemá děti.

První červencovej čtvrtek přesně v poledne paní Celia vstane z postele na lekci vaření. Na sobě má bílej svetr, kterej je tak těsnej, že i šlapka by proti ní vypadala jako světice. Přisahám, že to její oblečení je každej tejden o něco těsnější.

Zaujmeme svý místa, já u sporáku, ona na svý stoličce. Od tý doby, co jsem minulej tejden našla ty flašky, jsem s ní sotva promluvila. Nejsem naštvaná. Zuřím. Ale každej z těch uplynulejch šesti dnů jsem sama sobě přísahala, že budu dodržovat matčino pravidlo číslo jedna. Kdybych něco řekla, znamenalo by to, že mi na ní záleží, a to není pravda. Nic mi do toho není, že je to líná, ožralá nána.

Položíme syrový kuře v těstíčku na rošt. Pak tu husu musím asi tak po milióntý upozornit, aby si umyla ruce, než nás obě zabije.

Dívám se, jak kuře syčí, a snažím se zapomenout, že je vedle mě. Když smažím kuře, vždycky mám ze života o něco lepší pocit. Málem zapomenu, že pracuju pro ožralu. Když je várka hotová, uložím většinu do lednice na večeři. Zbytek dám na talíř a připravím pro nás k obědu. Usadí se ke stolu proti mně, jako obvykle.

„Vezměte si prsíčka,“ vyzve mě a vykulí na mě ty svý modrý oči. „No tak.“

„Dám si stehýnko,“ řeknu a naberu si ho z talíře. Prolistuju noviny a rozložím si je před obličej, abych se na ni nemusela dívat.

„Vždyť na nich není skoro žádné maso.“

„Ale je. Pěkně tučný.“ Čtu dál a snažím se ji ignorovat.

„No,“ řekne, když si bere prsíčko, „tak to asi budeme dokonalé partnerky na kuře.“ A po chvíli dodá: „Víte, mám štěstí, že jste moje přítelkyně, Minny.“

Je mi na nic, hrudník se mi vzdouvá nechutí. Odložím noviny a podívám se na ni. „Ne, paní. Nejsme přítelkyně.“

„No… ale jsme.“ Usměje se, jako by mi tím prokazovala obrovskou laskavost.

„Ne, paní Celie. Nejsme.“

Zamrká na mě těma svýma falešnýma řasama. Přestaň, Minny, radí mi můj mozek. Ale já už vím, že to nejde. Podle rukou zatnutých v pěst poznám, že už to nevydržím ani minutu.

„To proto…“ sklopí oči na kuře, „že jste černá? Nebo proto, že… se se mnou nechcete kamarádit?“

„Z mnoha důvodů, to, že vy jste bílá a já černá, s tím taky souvisí.“

Teď už se neusmívá vůbec. „Ale… proč?“

„Protože když vám vyprávím, že nemám na elektriku, tak po vás nechci peníze,“ řeknu.

„Ale Minny…“

„Protože nemáte ani tolik slušnosti, abyste svýmu muži řekla, že tu dělám. Protože jste v tomhle domě celej den a mně už z toho přeskakuje.“

„Vy tomu nerozumíte. Nejde to. Nemůžu odejít.“

„Ale tohle všecko nic neznamená ve srovnání s tím, co jsem se nedávno dozvěděla.“

Tvář jí pod mejkapem o stupeň zbledne.

„Celou tu dobu jsem si myslela, že umíráte na rakovinu nebo to nemáte v hlavě v pořádku. Chudinka paní Celia, musí celej den ležet.“

„Vím, že to nebylo lehké…“

„Jenže já už vím, že nejste nemocná. Viděla jsem vás nahoře s těma flaškama. A teď už vám jen tak na něco neskočím.“

„Flašky? Bože, Minny, já…“

„Měla jsem je vylejt do dřezu. Měla jsem to hned říct panu Johnnymu…“

Postaví se a převrátí přitom židli. „Neodvažujte se něco říkat…“

„Děláte, že chcete děti, ale přitom pijete tolik jedu, že by to zabilo i slona.“

„Jestliže mu to povíte, Minny, máte padáka!“ V očích má slzy. „Jestliže se dotknete těch lahví, okamžitě vás vyhodím.“

Ale já už mám v hlavě moc horký krve na to, abych dokázala přestat. „Vyhodíte mě? A kdo vám sem bude jezdit a dělat v utajení, zatímco vy se celý dny poflakujete po domě opilá?“

„Myslíte si, že vás nemůžu propustit? Dneska už jste skončila, Minny.“ Brečí a ukazuje na mě prstem. „Snězte si to kuře a jeďte domů!“

Vezme si svůj talíř s bílým masem a lítačkama vyběhne ven. Slyším, jak s ním práskne o velkej elegantní jídelní stůl, pak o podlahu zavrže židle. Svalím se na svý místo, protože se mi podlamujou kolena, a zírám na kuře.

Právě jsem přišla o další pitomou práci.

V sobotu ráno se vzbudím v sedm, hrozně mě bolí hlava a pálí jazyk. Zřejmě jsem se do něj celou noc kousala.

Leroy se na mě podívá jen jedním okem, protože tuší, že se něco děje. Poznal to včera večer při večeři a vycítil to, když se dneska v pět ráno vrátil domů.

„Co tě žere? Nemáš doufám trable v práci?“ ptá se už po třetí.

„Nic mě nežere, kromě pěti harantů a manžela. Už mi z vás přeskakuje.“

Poslední, co potřebuju, je, aby zjistil, že jsem odmlouvala další bílý paničce a zase přišla o práci. Obleču si nachový domácí šaty a vyrazím do kuchyně. Vydrhnu ji tak, jako bych tam ještě nikdy neuklízela.

„Mami, kam jdeš?“ zaječí na mě Kindra. „Mám hlad.“

„Jdu za Aibileen. Máma potřebuje být chvíli s někým, kdo ji v jednom kuse neotravuje.“ Projdu kolem Sugar, která sedí na schodech před domem. „Sugar, udělej Kindře něco k snídani.“

„Ale ona už jedla. Před půl hodinou.“

„No tak už má zase hlad.“

Kráčím kolem dvou bloků k Aibileeninu domu, přes Tick Road na Farish Street. I když je horko jako v pekle a z asfaltu se kouří, děti si hážou míčem, kopou do plechovek a skáčou přes švihadlo. „Ahoj, Minny,“ zavolá na mě někdo každejch patnáct metrů. Kývu, ale nechci se s nikým bavit. Dneska ne.

Zkrátím si to přes zahradu Idy Peekový. Aibileen má otevřený dveře do kuchyně. Sedí u stolu a čte si jednu z těch knížek, co jí paní Skeeter přinesla z knihovny pro bílý. Když uslyší vrznutí sítě na dveřích, zvedne hlavu. Podle všeho poznala, že jsem naštvaná.

„Bože smiluj se, kdo ti co udělal?“

„Celia Rae Footová, ta to byla.“ Sednu si proti ní. Aibileen vstane a naleje mi kafe.

„Co udělala?“

Povím jí o flaškách, co jsem našla. Nevím, proč jsem jí to neřekla už před tejdnem a půl, když jsem je objevila. Možná jsem nechtěla, aby o paní Celii věděla něco tak hroznýho. Možná jsem váhala, protože to Aibileen mi tuhle práci dohodila. Ale teď jsem tak naštvaná, že to ze mě všechno musí ven.

„A pak mě vyhodila.“

„Proboha, Minny.“

„Prej si najde jinou hospodyni. Ale kdo by pro tu ženskou dělal? Leda tak nějaká pitomá venkovská hospodyně, co nemá tucha o tom, že se servíruje zleva a použitý nádobí se odklízí zprava.“

„Co takhle se omluvit? Možná kdybys tam v pondělí zajela, promluvila…?“

„Žádnýmu opilci se omlouvat nebudu. Nikdy jsem se neomluvila svýmu tátovi a nikdy se neomluvím ani jí.“

Obě zmlkneme. Hodím do sebe kafe a pak se dívám, jak u Aibileeniný sítě na dveřích bzučí ovád a naráží do ní tou svou hnusnou hlavičkou, ťuk, ťuk, ťuk, dokud nespadne na schod. Točí se dokola jako blázen.

„Nemůžu spát. Nemůžu jíst,“ postěžuju si.

„Něco ti povím, ta Celia je určitě nejhorší panička, pro jakou jsi vůbec kdy dělala.“

„Všechny byly špatný. Ale ona je nejhorší.“

„Pamatuješ si, jak tě paní Waltersová nutila zaplatit tu křišťálovou skleničku, co jsi rozbila? Jak ti z platu strhla deset dolarů? A ty jsi pak zjistila, že u Cartera tyhle skleničky stojej jenom tři dolary za kus?“

„Hmm.“

„Jo a pamatuješ se na toho bláznivýho pana Charlieho, co ti vždycky do očí říkal negerko a myslel si, že je to vtipný? A na jeho ženu, která tě nutila jíst venku, dokonce i v půlce ledna? I když venku zrovna sněžilo?“

„Stačí si na to vzpomenout a je mi zima.“

„A co…“ Aibileen se chechtá, ale přitom dál mluví. „Co ta paní Roberta? Jak jsi musela sedět u kuchyňskýho stolu a ona si na tobě zkoušela novou barvu na vlasy?“ Aibileen si utře oči. „Ježíši, nikdy předtím jsem neviděla černošku s modrejma vlasama. Leroy říkal, že vypadáš jako ufon.“

„Na tom není nic vtipnýho. Mít zase černý vlasy mi zabralo tři tejdny a stálo mě to pětadvacet dolarů.“

Aibileen zakroutí hlavou, významně zamručí a usrkne kafe.

„A co paní Celia?“ řekne. „Jak ta se k tobě chová? Kolik ti platí, abys snášela pana Johnnyho a lekce vaření? Určitě nejmíň ze všech.“

„Dobře víš, že dostávám dvakrát víc.“

„To je pravda. No jo, ale vždyť k ní pořád choděj ty její kamarádky a ty po nich musíš uklízet.“

Jen se na ni podívám.

„A těch jejích deset dětí.“ Aibileen si dá ubrousek ke rtům, aby zakryla úsměv. „Musí tě přivádět k šílenství, jak tam celej den ječí a dělaj v tom starým domě nepořádek.“

„Myslím, že už sis svý řekla, Aibileen.“

Aibileen se usměje a poklepe mi na paži. „Mrzí mě to, zlato. Ale jsi moje nejlepší kamarádka. A myslím, že se tam máš moc dobře. Tak si trochu přihne, aby jí to líp utíkalo? Běž si s ní v pondělí promluvit.“

Cítím, jak se mi krabatí obličej. „Myslíš, že mě vezme zpátky? Po tom všem, co jsem jí řekla?“

„Nikdo jinej u ní dělat nebude. A ona to moc dobře ví.“

„Jo, je pitomá,“ vzdychnu. „Ale není hloupá.“

Jdu domů. Neřeknu Leroyovi, co mě trápí, ale myslím na to celej den a celej víkend. Propustili mě už tolikrát, že to na prstech nespočítám. Modlím se k Bohu, abych v pondělí dostala zpátky to místo.

KAPITOLA 18

V pondělí ráno jedu do práce a celou cestu si opakuju, co řeknu. Já vím, že jsem hubatá… Vejdu k ní do kuchyně. A vím, že mi do toho nic není… Odložím tašku na židli a… a… Teď přijde to nejtěžší. Omlouvám se.

Obrním se, když slyším, jak paní Celia chodí po domě. Nevím, co mám čekat, jestli bude naštvaná, nebo odměřená, anebo mě jednoduše zase vyhodí. Vím jen to, že musím promluvit jako první.

„Brýtro,“ řeknu. Paní Celia má ještě na sobě noční košili. Vůbec se nečesala a není ani nalíčená.

„Paní Celie, musím… vám něco říct…“

Zasténá a přidrží si ruku na břiše.

„Je… vám špatně?“

„Jo.“ Dá si na talíř sušenku a trochu šunky, pak šunku zase sundá.

„Paní Celie, chci, abyste věděla…“

Ale ona se sebere a odejde, i když na ni mluvím, a já vím, že mám potíže.

Pustím se do svý práce. Možná jsem blázen, že dělám, jako bych tohle místo pořád ještě měla. Možná mi za dnešek nedá žádnej plat. Po obědě si zapnu svůj seriál a žehlím. Paní Celia obvykle přijde za mnou a dívá se taky, ale dneska ne. Když pořad skončí, chvilku na ni čekám v kuchyni, ale paní Celia nepřijde ani na svou lekci. Dveře ložnice zůstávaj zavřený a ve dvě hodiny už myslím jen na to, že bych jim v ložnici měla uklidit. Žaludek se mi svírá hrůzou. Lituju, že jsem jí nestihla všechno říct už ráno, dokud jsem k tomu měla příležitost.

Nakonec jdu dozadu do domu a podívám se na ty zavřený dveře. Zaklepu, ale nic se neozve. Potom seberu odvahu a otevřu.

Ale postel je prázdná. Teď si musím vystačit se zavřenejma dveřma do koupelny.

„Dám se tady do práce,“ zavolám. Nic se neozývá, ale vím, že tam je. Já ji za těma dveřma cejtím. Potím se. Chtěla bych už mít ten zatracenej rozhovor za sebou.

Chodím po místnosti s pytlem na prádlo a strkám do něj várku za celej víkend. Dveře do koupelny zůstávaj zavřený a pořád je ticho. Je mi jasný, že v tý koupelně bude spoušť. Když stelu postel, poslouchám, jestli nezaslechnu nějaký známky života. Světle žlutej podhlavník je ta nejošklivější věc, jakou jsem kdy viděla, na konci je zabalenej jako velkej žlutej hotdog. Prásknu s ním na matraci a uhladím přehoz.

Otřu noční stolky, na tom jejím je hromádka časopisů Look a ta knížka o bridži, co si objednala. Pak urovnám knížky na stolku pana Johnnyho. Hodně čte. Zvednu Jako zabít ptáčka a knihu obrátím.

„No teda.“ Knížka o černejch. Přemejšlím, jestli tady jednou na nočním stolku najdu taky knížku od paní Skeeter. Ale nebude v ní mý pravý jméno, to je jistý.

Nakonec zaslechnu hluk, něco drhne o dveře do koupelny. „Paní Celie,“ zavolám znova. „Jsem tady. Jenom abyste věděla.“

Ale pořád nic.

„Není mi nic do toho, co se tu děje,“ řeknu si. Pak zařvu: „Musím jen udělat svou práci a zmizet odsud, než sem dorazí pan Johnny s pistolí.“ Doufám, že ji tím vytáhnu. Ale kdepak.

„Paní Celie, pod umyvadlem je posilující tonikum. Tak se napijte a vylezte ven, abych tam mohla uklidit.“

Nakonec přestanu a zírám na dveře. Tak jsem vyhozená, nebo ne? A jestliže nejsem, tak co když je tak opilá, že mě neslyší? Pan Johnny mě požádal, abych na ni dávala pozor. A sotva můžu říct, že na ni dávám pozor, pokud je opilá ve vaně.

„Paní Celie, řekněte aspoň něco, abych věděla, že jste ještě naživu.“

„Nic mi není.“

Ale vůbec to tak nezní.

„Už budou tři.“ Stojím uprostřed ložnice a čekám. „Pan Johnny se brzo vrátí.“

Musím vědět, co se tam děje. Musím vědět, jestli je namol. A jestliže nejsem vyhozená, tak musím uklidit koupelnu, aby si pan Johnny nemyslel, že se tajná hospodyně začíná flákat, a nevyhodil mě podruhý.

„No tak, paní Celie, zase vám nechytla ta barva na vlasy? Minule jsem vám to pomohla dát do pořádku, vzpomínáte? Moc se nám to povedlo.“

Klika se pohne. Dveře se pomalu otevíraj. Paní Celia sedí na podlaze napravo od dveří. Kolena má schovaný v noční košili.

Jdu o něco blíž. Ze strany vidím, že její pleť má barvu aviváže, bělomodrou.

Vidím, že v záchodě je krev. Hodně krve.

„Máte křeče, paní Celie?“ zašeptám. Cítím, jak se mi rozšiřujou nosní dírky.

Paní Celia se na mě neotočí. Podél lemu její bílé noční košile je krvavá čára, jako by si ji namočila v záchodě.

„Mám zavolat panu Johnnymu?“ zeptám se. Zakazuju si to, ale musím se pořád dívat na tu zakrvácenou mísu. Protože v tý spoustě červený tekutiny je ještě něco. Něco… pevnýho.

„Ne,“ říká paní Celia a zírá do zdi. „Přineste mi… můj adresář.“

Spěchám do kuchyně, vezmu knížku ze stolu a utíkám zpátky. Ale když se ji snažím podat paní Celii, odstrčí mě.

„Prosím, zavolejte tam vy,“ řekne. „Je to pod T, doktor Tate, já už to znovu nezvládnu.“

Listuju stránkama. Vím, kdo je doktor Tate. Stará se o většinu bílejch paniček, u kterejch jsem sloužila. Navíc poskytuje „zvláštní péči“ Elaine Fairleyový každý úterý, když je jeho žena u kadeřníka. Taft… Taggert… Tann. Díky bohu.

Ruce se mi na číselníku třesou. Telefon zvedne nějaká běloška. „Celia Footeová, na Hlavní třídě dvacet dva, v Madison County.“ Říkám jí co možná nejklidnějc. „Ano, paní, hrozný spousty krve… Ví, jak se sem dostane?“ Řekne, že ano, samozřejmě, a zavěsí.

„Přijede?“ zeptá se Celia.

„Přijede,“ odpovím. Znovu se mi začne zvedat žaludek. Ten záchod ještě dlouho nebudu moct čistit, aniž by mi z toho bylo na zvracení.

„Nechcete kokakolu? Přinesu vám kokakolu.“

V kuchyni vyndám z lednice láhev kokakoly. Vrátím se, postavím ji na zem a couvnu. Chci bejt co nejdál od krvavýho záchodu, ale nechci tam paní Celii nechat samotnou.

„Možná bych vás měla dostat zpátky do postele, paní Celie. Myslíte, že dokážete vstát?“

Paní Celia se nakloní dopředu, pokusí se zvednout. Jdu k ní, abych jí pomohla. Vidím, že krev prosákla noční košilí a na modrý dlažbě vypadá jako červený lepidlo, zažraný do drážek. Tyhle skvrny půjdou jen těžko odstranit.

Když jí pomáhám na nohy, paní Celia uklouzne po kaluži krve a chytí se okraje mísy, aby neupadla. „Nechte mě… chci zůstat tady.“

„Tak dobrá.“ Couvnu do ložnice. „Doktor Tate tu bude brzo. Volali mu domů.“

„Buďte tu se mnou, Minny. Prosím.“

Jenže ze záchodu vychází teplej, zkaženej puch. Po chvilce přemejšlení se posadím půlkou zadku do ložnice a půlkou do koupelny. Až když to mám v úrovni očí, teprve to pořádně cejtím. Páchne to jako maso, jako hamburger, co se rozmrazuje na lince. Když mi všechno dojde, zachvátí mě panika.

„Pojďte odsud, paní Celie. Potřebujete na vzduch.“

„Nemůžu zakrvácet koberec… Johnny by si toho všiml.“ Žíly na paži paní Celie vypadají skoro černě. Obličej má pořád bělejší.

„Vypadáte čím dál hůř. Napijte se trochu kokakoly.“

Napije se a řekne: „Ach, Minny.“

„Jak dlouho už krvácíte?“

„Od rána,“ řekne, zaboří hlavu do předloktí a rozpláče se.

„To je dobrý, budete zase pořádku,“ říkám tak, aby to znělo konejšivě a přesvědčivě, ale uvnitř mi buší srdce. Jasně, paní Celii přijede na pomoc doktor Tate, ale co s tou věcí v záchodě? Co s tím mám dělat? Spláchnout to? Co když to uvízne v trubkách? Musí se to vylovit. Panebože, jak se k tomu přinutím?

„Je tu tolik krve,“ naříká a opírá se o mě. „Proč je přitom tentokrát tolik krve?“

Zvednu bradu a jenom trošičku do záchoda nakouknu. Ale okamžitě musím odvrátit oči.

„Ať to nevidí Johnny. Bože, kolik… kolik je hodin?“

„Za pět tři. Ještě máme trochu času.“

„Co s tím uděláme?“ zeptá se paní Celia.

My? Bože, odpusť mi, ale doufala jsem, že to nebudeme řešit obě.

Zavřu oči a řeknu: „Jedna z nás to asi bude muset vytáhnout.“

Paní Celia na mě obrátí své zarudlé oči. „A kam to dáme?“

Nedokážu se na ni podívat. „Asi… do popelnice.“

„Prosím, udělejte to hned.“ Paní Celia zaboří hlavu mezi kolena, jako by se styděla.

Teď už to dokonce nejsme ani my. Teď už je to jen vy. Vy vytáhnete moje mrtvý miminko ze záchodu.

Ale copak mám na výběr?

Slyším, jak se ze mě dere zaúpění. Dlaždičková podlaha mě tlačí do tlustýho zadku. Zavrtím sebou, zachroptím a snažím se k tomu nějak přemluvit. Vždyť už jsem přece dělala mnohem horší věci, ne? Teď zrovna mě žádná nenapadá, ale nějaká určitě byla.

„Prosím,“ naříká paní Celia, „už se na to… nemůžu dívat.“

„Dobrá,“ kývnu, jako bych věděla, co dělám, „postarám se o to.“

Vstanu a snažím se chovat rozumně. Vím, kam to dám, do bílýho odpadkovýho koše vedle záchodu. Pak tu hroznou věc vyhodím. Ale čím ji mám vylovit? Rukou?

Kousnu se do rtu a snažím se zachovat klid. Možná bych měla prostě počkat. Možná… Možná až přijede pan doktor, bude si to chtít vzít s sebou! Prozkoumat to. Kdybych paní Celii dokázala přinutit, aby na to pár minut nemyslela, možná bych to nemusela řešit vůbec.

„Vyřešíme to za chvilku,“ řeknu konejšivým hlasem. „V kolikátým měsíci jste asi tak byla?“ Blížím se k záchodu a bojím se přestat mluvit.

„V pátém? Já nevím.“ Paní Celia si zakryje obličej žinkou. „Sprchovala jsem se a ucítila, jak mě to dole tahá a bolí. Tak jsem si sedla na záchod a ono to vyklouzlo. Jako by se to chtělo ze mě dostat.“ Začne zase vzlykat a přitom jí prudce cukají ramena.

Opatrně sklopím sedátko a usadím se zpátky na podlahu.

„Jako by to radši umřelo, než aby to ve mně bylo jedinou další vteřinu.“

„Podívejte, Bůh to tak chtěl. Něco ve vás nebylo v pořádku, tak se s tím příroda musela vypořádat. Podruhý už se to povede.“ Pak si však vzpomenu na ty flašky a zachvátí mě vztek.

„To bylo… podruhé.“

„Panebože.“

„Vzali jsme se, protože jsem byla těhotná,“ řekne paní Celia, „ale… taky jsem to neudržela.“

Už to nevydržím. „Tak proč krucinál pijete? Jak můžete udržet nějaký dítě, když v sobě máte půllitr whisky!“

„Whisky?“

Ale no tak, nemůžu se na ni ani podívat, když se tváří takhle nechápavě. Co jsem sklopila to prkýnko, aspoň to už není tolik cejtit. Kdy sakra dorazí ten doktor?

„Vy jste si myslela, že…“ Zakroutí hlavou. „To je posilující tonikum.“ Zavře oči. „Od jedné indiánky z kmene Čoktó ve Feliciana Parish…“

„Indiánky?“ zamrkám. Je ještě hloupější, než jsem čekala. „Indiánům nemůžete věřit. Copak nevíte, že jsme jim otrávili kukuřici? Co když se teď ona snaží otrávit vás?“

„Doktor Tate říkal, že je to jenom melasa s vodou,“ pláče do ručníku. „Ale musela jsem to vyzkoušet. Prostě musela.“

Překvapí mě, jakej kámen mi spadne ze srdce, jak moc se mi kvůli tomu uleví. „To vůbec nevadí, když to chvíli trvá, paní Celie. Mně můžete věřit, já mám pět dětí.“

„Ale Johnny chce děti hned. Ach Minny.“ Zavrtí hlavou. „Co si se mnou počne?“

„Vzpamatuje se z toho. Na obě ty miminka zapomene, protože v tomhle jsou chlapi opravdu dobrý. Bude se těšit na další.“

„O tomhle neví. Ani o tom předtím.“

„Říkala jste, že si vás kvůli němu vzal.“

„Poprvé o tom věděl.“ Paní Celia si dlouze vzdechne. „Tentokrát je to vlastně už… počtvrté.“

Přestane plakat a já nevím, co povzbudivýho bych jí ještě řekla. Na chvilku jsme jenom dvě ženský, co přemejšlej, proč věci jsou takový, jaký jsou.

„Myslela jsem si,“ zašeptá, „že když budu opravdu v klidu, když si najdu někoho, kdo bude uklízet a vařit, tak to tentokrát zvládnu.“ Rozpláče se do ručníku. „Chtěla jsem, aby tohle děťátko vypadalo stejně jako Johnny.“

„Pan Johnny je moc pěknej mužskej. Má hezký vlasy…“

Paní Celia si sundá osušku z obličeje.

Mávnu rukou, protože mi dojde, co jsem právě udělala. „Musím na vzduch. Je tu vedro.“

„Jak to víte…?“

Rozhlídnu se a snažím se přijít na nějakou lež, ale nakonec jenom vzdychnu. „On o tom ví. Pan Johnny přišel domů a našel mě tady.“

„Cože?“

„Ano, paní. Žádal mě, ať vám to neříkám, abyste si mohla myslet, že je na vás pyšnej. Tolik vás miluje, paní Celie. Viděla jsem mu to ve tváři.“

„Ale… jak dlouho už o tom ví?“

„Pár… měsíců.“

„Měsíců? Zlo… zlobil se, že jsem mu lhala?“

„Vůbec ne. Dokonce mi párkrát volal domů, aby se přesvědčil, že od vás nechci odejít. Prej má strach, že kdybych odešla, měl by zase hlad.“

„Ach, Minny,“ pláče. „Tak mě to mrzí. Moc mě to všechno mrzí.“

„Už jsem byla v horších situacích.“ Myslím na ty modrý vlasy. Na obědy v mrazu. A taky teď. V záchodě je ještě to dítě, o který se někdo bude muset postarat.

„Nevím, co mám dělat, Minny.“

„Doktor Tate vám řekl, ať to dál zkoušíte, tak to asi dál zkoušejte.“

„Řval na mě. Prý v posteli jenom marním čas.“ Zavrtí hlavou. „Je to příšerný, zlý chlap.“

Přitiskne si ručník k očím. „Už to nezvládnu.“ A čím více pláče, tím je bledší.

Snažím se do ní dostat ještě pár doušků kokakoly, ale ona nechce. Sotva zvedne ruku, aby mě odstrčila.

„Asi budu… zvracet. Asi…“

Popadnu odpadkový koš a dívám se, jak do něj paní Celia zvrací. A pak na sobě ucítím něco vlhkýho, a když se podívám dolů, zjistím, že už krvácí tolik, že se krev dostala až k místu, kde sedím. Pokaždý když se jí zvedne žaludek, začne se z ní řinout krev. Vím, že ztrácí moc krve na to, aby to mohla přežít.

„Narovnejte se, paní Celie! Zhluboka se nadechněte,“ říkám, ale ona se na mě hroutí.

„Ne, ne, nesmíte si lehat. No tak.“ Nutím ji sedět, ale ona je ochablá, a já mám slzy v očích, protože ten zatracenej doktor tu měl už dávno bejt. Měl sem poslat sanitku. Uklízím domy pětadvacet let, ale nikdo vám neporadí, co dělat, když se na vás hroutí vaše bílá polomrtvá panička.

„No tak, paní Celie!“ ječím, ale ona vedle mě leží jako bílá ochablá hrouda a já můžu jen sedět, třást se a čekat.

Uplyne ještě moc minut, než se ozve zvonek u zadního vchodu. Položím hlavu paní Celie na ručník, zuju si boty, abych krev neroznesla po celým domě a běžím ke dveřím.

„Ona omdlela!“ řeknu doktorovi a sestra se kolem mě protáhne a zamíří dozadu, jako by se v domě dokonale vyznala. Vytáhne čichací sůl, dá ji paní Celii pod nos, paní Celia cukne hlavou, trochu zasténá a otevře oči.

Sestra mi pomůže paní Celii vysvlíknout ze zakrvácený noční košile. Paní Celia má otevřený oči, ale nedokáže se postavit. Zakryju postel starýma ručníkama a položíme ji na ni. Jdu do kuchyně, kde si doktor Tate meje ruce.

„Je v ložnici,“ řeknu. Ne v kuchyni, ty slizoune. Je mu přes padesát a převyšuje mě o dobrejch pětačtyřicet centimetrů. Má opravdu bílou kůži a takovej ten podlouhlej úzkej obličej, kterej neprozrazuje žádný city. Konečně se odebere do ložnice.

Těsně předtím, než otevře dveře, se dotknu jeho paže. „Nechce, aby o tom manžel věděl. Nedozví se to, že ne?“

Podívá se na mě jako na černošku a řekne: „Vy si snad myslíte, že mu do toho nic není?“ Vejde do ložnice a zavře mi dveře před nosem.

Jdu do kuchyně a přecházím sem a tam. Uplyne půlhodina, pak hodina a já mám hroznou starost, že se pan Johnny vrátí domů a zjistí to, že mu doktor Tate zavolá, že to dítě nechaj v záchodě a budu to muset řešit já, až mě z toho všeho třeští hlava. Nakonec slyším, jak doktor Tate otevírá dveře.

„Je v pořádku?“

„Je hysterická. Dal jsem jí prášek, aby se uklidnila.“

Sestra kolem nás prochází k zadním dveřím a nese bílou plechovou krabici. Vydechnu a mám pocit, jakou bych celý ty hodiny zapomněla dejchat.

„Zítra na ni dávejte pozor,“ nařídí mi a podá mi bílej papírovej pytlík. „Kdyby zase byla rozrušená, dejte jí další prášek. Bude ještě krvácet. Ale volejte jen tehdy, kdyby krvácela opravdu hodně.“

„Neřeknete o tom panu Johnnymu, že ne?“

Znechuceně sykne. „A připomeňte jí, aby v pátek laskavě dorazila na kontrolu. Nehodlám se sem vláčet takovou dálku jen proto, že je moc líná přijet.“

Odpluje ven a práskne za sebou dveřmi.

Hodiny v kuchyni ukazujou pět hodin. Pan Johnny dorazí domů za půl hodiny. Popadnu bělidlo, hadry a kýbl.

PANÍ SKEETER

KAPITOLA 19

Je rok 1963. Říkají tomu kosmický věk. Člověk obletěl Zemi v raketě. Vynalezli pilulku, aby vdané ženy nemusely otěhotnět. Plechovku piva otevřete jedním prstem, už k tomu nepotřebujete otvírák. Ale v domě mých rodičů je vedro, jako by se psal rok 1899, kdy ho můj pradědeček postavil.

„Mami, prosím,“ žadoním, „nepořídíme si klimatizaci?“

„Až dosud jsme bez toho elektrického chladu přežili a já nemám v úmyslu si do svých oken nechat namontovat jeden z těch nechutných výmyslů.“

A tak jsem koncem července nucená opustit svůj půdní pokoj a přestěhovat se na lůžko v uzavřené zadní verandě. Když jsme byli malí, Constantine tam v létě spávala se mnou a Carltonem, kdykoli rodiče odjeli na svatbu mimo město. Constantine spala ve starodávné bílé noční košili až ke krku a ke kotníkům, i když jí v tom muselo být příšerné vedro. Zpívala nám, abychom usnuli. Měla tak krásný hlas, až jsem nemohla uvěřit tomu, že nikdy nechodila do žádného kurzu. Matka mi vždycky říkala, že bez toho, aby člověk řádně chodil na hodiny, se nikdy nic nenaučí. Stále nemůžu uvěřit tomu, že byla přímo tady na téhle verandě a teď je najednou pryč. A nikdo mi nechce nic říct. Přemýšlím, jestli se ještě někdy uvidíme.

Vedle lůžka teď na zrezivělém bílém smaltovaném stolku stojí můj psací stroj. Pod ním leží červená aktovka. Vezmu tátův kapesník a otřu si čelo. Na zápěstí si přitisknu osolený led. I na zadní verandě teploměr stoupá od třiceti stupňů až na nesnesitelných sedmatřicet. Naštěstí sem Stuart nechodí přes den, kdy je největší horko.

Zírám na psací stroj a nemám co dělat, co psát. Minnyino vyprávění mám už dokončené a přepsané. Je to hrozný pocit. Před dvěma týdny mi Aibileen řekla, že nám možná pomůže Yule May, hospodyně paní Hilly, že pokaždé když s ní Aibileen mluví, se o naši práci velmi zajímá. Ale po vraždě Medgara Everse a zatýkání a bití černochů policií bude určitě k smrti vyděšená.

Možná bych měla zajít k Hilly a zeptat se Yule May sama. Ale ne, Aibileen má pravdu, nejspíš bych ji ještě víc vyděsila a připravila nás o poslední šanci, pokud nějakou máme.

Pod domem zívají psi a kňučí vedrem. Jeden z nich se pokusí zaštěkat, když pět černochů, co dělají u táty na poli, přijede k domu na korbě dodávky. Muži seskáčou a dopadem na suchou zem rozvíří prach. Chvilku stojí s otupělými výrazy v obličeji. Předák vytáhne červený hadr a utře si černé čelo, rty a krk. Vedro je tak příšerné, že nechápu, jak se tam mohou péct na slunci.

Ve vzácném závanu větru se mi zatřepotají listy časopisu Life. Z obálky se usmívá Audrey Hepburnová, která nemá nad horním rtem pot. Zvednu ho, listuju zmuchlanými stranami a hledám článek o sovětské kosmonautce. Už vím, co bude na další straně. Za jejím obličejem je snímek Carla Robertse, černého učitele z Pelahatchie, což je jen šedesát kilometrů odsud. „V dubnu Carl Roberts reportérům z Washingtonu vyprávěl, jaké to je být černý v Mississippi, a guvernéra nazval ‚zoufalcem s morálkou pouliční holky‘. Pak Robertse našli označkovaného cejchem na dobytek a oběšeného na pekanovém ořechu.“

Carla Robertse zabili za to, že mluvil. Myslím na to, jak snadné mi před třemi měsíci připadalo sehnat dvanáct hospodyň, aby si se mnou promluvily. Jako by celou tu dobu čekaly, až budou moct všechno vyklopit nějaké bílé ženě. Jak jsem byla naivní.

Když už to vedro nevydržím snášet ani vteřinu, jdu si sednout do jediného chladného místa na Longleaf. Otočím klíčkem v zapalování, zavřu okénka, vyhrnu si šaty přes spodní prádlo a nechám na sebe foukat klimatizaci. Když zakloním hlavu, odplouvám z tohoto světa, v nose mě štípe pach freonu a kůže ze sedadel cadillaku. Slyším, že na příjezdové cestě zastavilo auto, ale nechce se mi otvírat oči. O vteřinu později se otevřou dveře na straně spolujezdce.

„Sakra, tady je ale příjemně.“

Stáhnu si šaty dolů. „Co tu děláš?“

Stuart zavře dveře a rychle mě políbí na rty. „Mám jenom chviličku. Musím jet na pobřeží kvůli nějakému jednání.“

„Na jak dlouho?“

„Na tři dny. Potřebuju chytit jednoho chlápka z Mississippského výboru pro ropu a plyn. Bohužel jsem se o tom dozvěděl až teď.“

Natáhne se ke mně, vezme mě za ruku a já se usměju. Už dva měsíce se spolu scházíme dvakrát týdně, pokud tedy nepočítám to příšerné první rande. Ostatním dívkám to může připadat krátké. Ale já ještě s nikým tak dlouho nechodila a momentálně mi to připadá jako ta nejlepší věc, co mě v životě potkala.

„Nechceš jet se mnou?“ zeptá se.

„Do Biloxi? Teď hned?“

„Teď hned,“ řekne a chladnou dlaň mi položí na stehno. Já jako obvykle trochu nadskočím. Podívám se na jeho ruku a pak se ujistím, že nás nesleduje matka.

„Pojeď, tady je příšerné vedro. Budu bydlet v Edgewateru, přímo na pláži.“

Zasměju se a po všech těch starostech z posledních týdnů je to příjemná změna. „Tím chceš říct v Edgewateru… spolu? Ve stejném pokoji?“

Přikývne. „Myslíš, že bys mohla odjet?“

Elizabeth by z představy, že má spát v jednom pokoji s mužem ještě před svatbou, byla hrůzou bez sebe. Hilly by mi řekla, že jsem blázen, když o tom vůbec uvažuju. Lpěly na svém panenství s urputností dítěte, které se nechce dělit o hračky. Ale já o tom přesto přemýšlím.

Stuart se ke mně přiblíží. Voní po borovici a hořícím tabáku a drahém mýdle, o jakém jsme v naší rodině nikdy neslyšeli. „Máma by se zbláznila, Stuarte, a kromě toho mám na práci spoustu věcí…“ Bože, když ale on tak voní. Dívá se na mě, jako by mě chtěl sníst. Zachvěju se v proudu chladného vzduchu z klimatizace.

„Určitě?“ zašeptá a políbí mě na ústa, ale ne tak decentně jako předtím. Dál má ruku na horní čtvrtině mého stehna a já najednou přemýšlím, jestli se takhle choval i ke své snoubence, Patricii. Vždyť ani nevím, jestli spolu spali. Z představy, jak se jeden druhého dotýkají, se mi udělá na nic, a tak se od něj odtáhnu.

„Prostě… to nejde,“ vymlouvám se. „Vždyť víš, že bych mámě nemohla říct pravdu…“

Dlouze a zklamaně vzdychne a mně se ten výraz v jeho obličeji, to zklamání, hrozně líbí. Už chápu, proč dívky dělají drahoty, právě kvůli tomu roztomilému, zklamanému výrazu. „Nechci, abys jí lhala,“ řekne. „Víš, že lži nesnáším.“

„Zavoláš mi z hotelu?“ zeptám se.

„Určitě,“ ujistí mě. „Mrzí mě, že musím odjet takhle narychlo. Jo, málem jsem zapomněl, za tři týdny, v sobotu večer k nám máte všichni přijít na večeři.“

Narovnám se. Nikdy předtím jsem se s jeho rodiči nesetkala. „Koho myslíš tím všichni?“

„Tebe a rodiče. Přijedete do města, abyste se seznámili s mojí rodinou.“

„Ale… proč všichni?“

Pokrčí rameny. „Naši se s nimi chtějí seznámit. A já chci, aby se oni seznámili s tebou.“

„Ale…“

„Promiň, zlato,“ řekne a zastrčí mi vlasy za uši. „Musím jet. Zavolám ti zítra večer?“

Kývnu. Vyleze do rozpáleného vzduchu a odjede pryč poté, co zamával tátovi, který přichází po prašné cestě.

Zůstanu v cadillaku sama se svými starostmi. Večeře v sídle senátora za náš stát. S matkou, která se bude vyptávat na tisíc věcí. Bude ze mě zoufalá. A nezapomene se zmínit o mém svěřeneckém fondu.

Uplynuly tři nesnesitelně dlouhé, horké noci a Yule May ani žádná jiná hospodyně se mi ještě neozvala. Stuart za mnou přijede přímo z jednání na pobřeží. Už mám dost toho sezení u psacího stroje, na kterém sepisuju jenom věstníky a sloupky slečny Myrny. Seběhnu ze schodů a on mě obejme, jako bychom se neviděli týdny.

Stuart je pod bílou košilí spálený od slunce, zadní část košile má po jízdě autem zmuchlanou a rukávy vyhrnuté. Ve tváři má věčný, téměř ďábelský úsměv. Oba vzpřímeně sedíme na opačných koncích odpočívárny a zíráme jeden na druhého. Čekáme, až matka půjde spát. Táta si šel lehnout hned po západu slunce.

Stuart se mi upřeně dívá do očí, zatímco nám matka vykládá o horku a o tom, jak Carlton konečně potkal tu pravou.

„A moc se těšíme na večeři u vašich rodičů, Stuarte. Prosím, vyřiďte matce, že jsem vám to říkala.“

„Ano, paní Phelanová. Určitě jí to vyřídím.“

Znovu se na mě usměje. Miluju na něm tolik věcí. Když spolu mluvíme, dívá se mi přímo do očí. Dlaně má plné mozolů, ale nehty má čisté a upravené. Moc se mi líbí jeho drsné pohlazení. A také bych lhala, kdybych si nepřiznala, jak je milé mít s kým chodit na svatby a večírky. Nemuset už snášet výraz v očích Raleigha Leefolta, když zjistí, že jdu zase s nimi. Ten nafouklý pohled, kdykoli musí s Elizabethiným kabátem vzít i ten můj a kupovat mi pití.

Navíc Stuart chodí k nám domů. Od chvíle, kdy vejde, jsem chráněná. Matka mě před ním nekritizuje, protože má strach, aby ho tím neupozornila na mé vady. Nesekýruje mě, protože ví, že bych jí odsekla, čímž bych snížila své šance. Pro matku je to všechno jedna velká hra, ukázat mě jen z jedné strany; to pravé já může vyjít najevo teprve tehdy, až bude „moc pozdě“.

Konečně, v půl desáté, si matka uhladí sukni, pomalu a pečlivě složí deku, jako by to byl nějaký vzácný dopis. „Tedy, asi bych už měla jít spát. Nechám tu vás mladé o samotě. Eugenie?“ podívá se na mě. „Nebudete tady moc dlouho, že ne?“

Mile se usměju. Sakra, vždyť je mi třiadvacet. „Jistě že ne, maminko.“

Odejde a my sedíme, díváme se na sebe a usmíváme se.

Čekáme.

Matka obejde kuchyň, zavře okno, napustí si vodu. Uplyne pár vteřin, pak zaslechneme, jak se zavírají dveře její ložnice. Stuart vstane a řekne: „Pojď sem.“ Ale jediným krokem je na mé straně místnosti, moje ruce si tiskne na své boky a líbá mě, jako bych byla nápoj, po němž celý den toužil. Slyšela jsem holky říkat, že přitom měly pocit, jako by tály. Ale mně připadá, že se zvedám, stávám se ještě vyšší a vidím i přes plot, barvy, jaké jsem nikdy předtím nespatřila.

Musím se přinutit, abych se od něj odtáhla. Potřebuju mu toho hodně říct. „Pojď sem. Posaď se.“

Sedíme vedle sebe na pohovce. Pokusí se mě znovu políbit, ale já ucuknu. Snažím se nevnímat, jak neuvěřitelně modře vypadají jeho oči v kontrastu s opálenou pletí. Nebo jak má chloupky na pažích úplně zlatavé.

„Stuarte…“ polknu a připravuju se na otázku, které se už dlouho děsím. „Když jste byli zasnoubení, byli pak vaši zklamaní? Když se s Patricií stalo… to, co se stalo?“

Okamžitě mu ztuhne obličej. „Matka byla zklamaná. Byly si blízké.“

Už lituju, že jsem s tím vůbec začínala, ale musím to vědět. „Jak blízké?“

Rozhlédne se po pokoji. „Máte doma něco tvrdšího? Bourbon?“

Zajdu do kuchyně, naliju mu sklenku z Pascagouliny lahve na vaření a doplním ji spoustou vody. Stuart mi dal jasně najevo, hned když se poprvé objevil na naší verandě, že jeho bývalá snoubenka není vhodné téma. Ale já musím vědět, co se mezi nimi stalo. Nejen proto, že jsem zvědavá. Ještě nikdy jsem neměla vztah. Musím vědět, co způsobí, že se s vámi někdo jednou provždy rozejde. Musím vědět, kolik pravidel můžete porušit, než vás odhodí, a především, jaká jsou ta pravidla.

„Takže byly dobré přítelkyně?“ zeptám se. S jeho matkou se setkám za dva týdny. Moje matka už na zítřek naplánovala nákupní výlet do obchodního domu Kennington.

Pořádně se napije a zamračí se. „Zavíraly se spolu v pokoji a povídaly si o květinových aranžmá a tom, kdo si koho vzal.“ Všechny stopy po jeho škádlivém úsměvu jsou pryč. „Matkou to dost otřáslo. Když se to… rozpadlo.“

„Takže… mě bude srovnávat s Patricií?“

Stuart na mě překvapeně zamrká. „Zřejmě ano.“

„Úžasné. Už se nemůžu dočkat.“

„Matka se mě… jen snaží chránit. Má strach, aby mi někdo znovu neublížil.“ Odvrátí se.

„A kde je teď Patricie? Žije ještě tady, nebo…“

„Ne. Je pryč. Odstěhovala se do Kalifornie. Nemohli bychom mluvit o něčem jiném?“

Vzdychnu a opřu se o pohovku.

„No, a vědí vaši, co přesně se stalo? Tedy, můžu to taky vědět?“ Protože mě trochu zlobí, že mi něco tak důležitého nechce říct.

„Skeeter, už jsem ti přece řekl, že nerad mluvím o…“ Ale pak stiskne zuby a ztlumí hlas. „Táta ví jen něco. Matka ví, jak to bylo doopravdy, stejně tak i Patriciini rodiče. A samozřejmě ona.“ Hodí do sebe zbytek sklenky. „Musí vědět, co udělala, to je zatraceně jisté.“

„Stuarte, potřebuju to vědět, abych náhodou neudělala to samé.“

Podívá se na mě, zkusí se zasmát, ale zní to spíše jako zavrčení. „Ty bys to co ona neudělala ani za milion let.“

„Ale co? Co ti udělala?“

„Skeeter.“ Vzdychne a odloží sklenku. „Jsem unavený. Radši pojedu domů.“

Druhý den ráno pochoduju rozpálenou kuchyní a děsím se dne, který mě čeká. Matka se u sebe v pokoji připravuje na náš nákupní výlet, při němž si máme opatřit oblečení na večeři u Whitworthových. Mám na sobě džíny a blůzu, kterou jsem si do nich nezastrčila.

„Dobré ráno, Pascagoulo.“

„Dobré ráno, paní Skeeter. Dáte si k snídani to, co obyčejně?“

„Ano, prosím,“ potvrdím.

Pascagoula je malá a hbitá. Loni v červnu jsem jí řekla, že mám ráda černou kávu a toast s tenkou vrstvou másla, a ona se mě na to už nikdy znovu nezeptala. Je jako Constantine, nic, co se nás týká, nezapomíná. Napadne mě, kolik snídaní bílých žen si už musela vrýt do paměti. Přemýšlím, jaké to je, celý život si pamatovat představy ostatních o toastu s máslem, dávkování škrobu a výměně ložního prádla.

Postaví přede mě kafe. Nepodá mi ho. Aibileen mi jednou vysvětlila, že se to tak dělá, aby se naše ruce náhodou nedotkly. Už si nevzpomínám, jak to dělala Constantine.

„Mockrát děkuju,“ řeknu.

Překvapeně zamrká a pak se nejistě usměje. „Nemáte… zač.“ Dojde mi, že to bylo poprvé, co jsem jí poděkovala skutečně upřímně. Vypadá rozpačitě.

„Skeeter, jsi připravená?“ zavolá ze zadní části domu matka. Zařvu, že ano. Jím toast a doufám, že ten nákupní výlet budeme mít rychle za sebou. Už deset let jsem ve věku, kdy by mi neměla vybírat oblečení moje matka. Ohlédnu se a všimnu si, že mě Pascagoula sleduje od dřezu. Když se na ni podívám, odvrátí se.

Listuju Jacksonským deníkem ležícím na stole. Další sloupek slečny Myrny vyjde až v pondělí, poodhalí tajemství skvrn od tvrdé vody. V hlavních zprávách najdu článek o nové pilulce zvané „valium“, která pomáhá ženám, aby se „lépe vyrovnaly s každodenními problémy.“ Bože, takových pilulek bych dneska potřebovala deset.

Zvednu hlavu a s překvapením zjistím, že Pascagoula stojí vedle mě.

„Jste… potřebujete něco, Pascagoulo?“ zeptám se.

„Musím vám něco říct, paní Skeeter. Něco o tý…“

„Tyhle montérky si nemůžeš vzít ke Kenningtonovi,“ zavolá na mě matka od dveří. Pascagoula zmizí jako obláček páry. Najednou je zpátky u dřezu a od kohoutku natahuje černou gumovou hadici k myčce na nádobí.

„Dojdi si nahoru obléct něco vhodnějšího.“

„Mami, beru si tohle. Proč bych se měla strojit, když si jedu kupovat nové oblečení?“

„Eugenie, prosím, nedělej mi to ještě těžší.“

Matka odejde zpátky do svého pokoje, ale já vím, že tím to ještě neskončilo. Místnost naplní hučení myčky. Podlaha se mi pod bosýma nohama roztřese a to hučení je uklidňující, navíc dost hlasité na to, aby přehlušilo jakýkoli rozhovor. Podívám se na Pascagoulu u dřezu.

„Chtěla jste mi něco říct, Pascagoulo?“ zeptám se.

Pascagoula pohlédne na dveře. Je tak droboučká, že jsem snad dvakrát tak velká jako ona. Chová se nejistě. Když s ní mluvím, skloním hlavu. Přijde o něco blíž.

„Yule May je moje sestřenice,“ objasní Pascagoula přes vrčení stroje. Šeptá, ale najednou už není vystrašená.

„Já… to jsem nevěděla.“

„Jsme blízký příbuzný a každej druhej víkend se zastaví u mě doma. Vyprávěla mi, co to vlastně děláte.“ Přimhouří oči a mě napadne, že se mi chystá říct, abych její sestřenici nechala na pokoji.

„Já… měníme jména. To vám říkala, že? Nechci, aby kvůli mně měl někdo problémy.“

„V sobotu mi řekla, že vám pomůže. Snažila se dovolat Aibileen, ale nesehnala ji. Řekla bych vám to dřív, ale…“ Znovu se podívá na dveře.

Jsem ohromená. „Opravdu? Ona nám pomůže?“ Vstanu. Navzdory tomu, co mi radí zdravý rozum, se nemůžu ubránit otázce. „Pascagoulo, nechcete… nechcete nám s těmi příběhy také pomoct?“

Upře na mě dlouhý, vážný pohled. „To vám mám jako povídat, jaký to je, dělat pro… vaši mámu?“

Díváme se na sebe a zřejmě obě myslíme na to samé. Jak nepříjemné by pro ni bylo mi o tom vyprávět a jak nepříjemné by pro mě bylo to poslouchat.

„Pro mámu ne,“ řeknu rychle. „Na jiných místech, kde jste pracovala předtím.“

„Tohle je moje první místo u někoho v domácnosti. Předtím jsem dělala v domově pro starý paní, podávala jsem jim tam oběd. Než se přestěhovali do Flowoodu.“

„Copak matce nevadilo, že nemáte praxi?“

Pascagoula se podívá na červené linoleum a už je zase vystrašená. „Nikdo jiný pro ni dělat nechtěl,“ řekne. „Po tom, co se stalo s Constantine.“

Opatrně položím ruku na stůl. „Co jste si o tom… myslela?“

Pascagoula má v obličeji prázdný výraz. Několikrát zamrká a podle všeho na mě vyzrála. „Nic o tom nevím. Jen jsem vám chtěla vyřídit, co mi říkala Yule May.“ Jde k lednici, otevře ji a nakloní se dovnitř.

Já se dlouze a zhluboka nadechnu. Hezky jedno po druhém.

Nakupování s matkou není tak nesnesitelné jako obvykle, zřejmě proto, že mám tak dobrou náladu z toho, co jsem se dozvěděla o Yule May. Matka se posadí na židli v šatně a já si vyberu první kostýmek Lady Day, který si vyzkouším, ze světle modrého popelínu se sakem s kulatým výstřihem. Necháme ho v obchodě, aby sukni prodloužili. Překvapuje mě, že matka si nic nevyzkouší. Už po půlhodině tvrdí, že je unavená, tak nás odvezu zpátky na Longleaf. Matka jde rovnou do svého pokoje, protože si musí zdřímnout.

Jakmile dorazíme domů, s bušícím srdcem zavolám k Elizabeth, telefon však vezme Elizabeth osobně. Neodvažuju se po ní chtít, aby mi předala Aibileen. Po té hrůze s aktovkou jsem si slíbila, že budu opatrnější.

Proto čekám až do večera a doufám, že Aibileen bude doma. Usadím se na plechovku s moukou a prsty si pohrávám s pytlem rýže. Zvedne telefon po prvním zazvonění.

„Pomůže nám, Aibileen. Yule May řekla ano!“

„Co že řekla? Kdy jste se to dozvěděla?“

„Dnes dopoledne. Řekla mi to Pascagoula. Yule May vás nemohla sehnat.“

„Panebože, měla jsem odpojenej telefon kvůli nezaplacenýmu účtu. Mluvila jste s Yule May?“

„Ne, myslela jsem, že nejlepší bude, když ji nejdřív oslovíte vy.“

„Divný ale je, že jsem dneska odpoledne volala k paní Hilly od paní Leefoltový, a ona mi řekla, že Yule May už u ní nepracuje, a okamžitě zavěsila. Vyptávala jsem se, ale nikdo nic neví.“

„Hilly ji vyhodila?“

„Nevím. Dělala jsem si naději, že třeba odešla sama.“

„Zavolám Hilly a všechno zjistím. Bože, doufám, že je v pořádku.“

„A já teď, když už mi zase funguje telefon, budu zkoušet volat Yule May.“

Čtyřikrát volám k Hilly domů, ale pokaždé to jen vyzvání. Nakonec zavolám Elizabeth a od té se dozvím, že Hilly odjela na noc do Port Gibsonu. Že prý je Williamův otec nemocný.

„Nestalo se něco… s její hospodyní?“ zeptám se co možná nedbale.

„Vlastně o Yule May něco říkala, ale pak musela končit, protože už bylo pozdě a potřebovala si zabalit.“

Zbytek noci strávím na zadní verandě, opakuju si otázky a bojím se toho, jaké příběhy mi asi Yule May bude vyprávět o Hilly. Přes naši rozepři Hilly dál řadím mezi své nejbližší přátele. Ale ta kniha, když to s ní teď znovu vypadá nadějně, je pro mě ze všeho nejdůležitější.

O půlnoci ležím na lůžku. Za sítí cvrkají cvrčci. Zabořím tělo do matrace, až ucítím její pera, nohy mi na konci přečuhují a nervózně poskakují, ale poprvé za dlouhé měsíce pociťuju úlevu. Sice ještě nemám tucet hospodyň, ale aspoň přibyla jedna.

Druhý den sedím před televizí a sleduju polední zprávy. Reportér Charles Warring právě oznamuje, že ve Vietnamu bylo zabito šedesát amerických vojáků. Připadá mi to hrozně smutné. Šedesát mužů muselo zemřít na místě tak vzdáleném od všech blízkých. Zřejmě mě to trápí kvůli Stuartovi, jenže Charles Warring je z toho všeho strašidelně vzrušený.

Vezmu si cigaretu a znovu ji odložím. Snažím se přestat kouřit, ale jsem nervózní z dnešního večera. Matka mi kvůli mému kouření pořád dělá kázání a já vím, že bych měla přestat, ale vždyť mě to přece nezabije. Kéž bych se Pascagouly mohla vyptat na to, co přesně Yule May říkala. Pascagoula však ráno volala, že má nějaké problémy a přijde až odpoledne.

Ze zadní verandy zaslechnu matku, jak Jamesovi pomáhá dělat zmrzlinu. Dokonce i v přední části domu slyším drcení ledu a praskání soli. Ten zvuk je tak lákavý, že na ni dostanu hroznou chuť, bude však trvat ještě hodiny, než bude hotová. Nikdo pochopitelně nedělá zmrzlinu v poledním žáru, to je noční práce, ale matka si umanula, že udělá broskvovou zmrzlinu, a horko vem čert.

Jdu se podívat na zadní verandu. Velký stříbrný zmrzlinovač je chladný a orosený. Podlaha verandy se chvěje. Jameso sedí na převráceném kyblíku s koleny po obou stranách stroje a rukama v rukavicích otáčí dřevěnou klikou. Ze zásobníku na suchý led stoupá pára.

„Dorazila už Pascagoula?“ zeptá se matka a přidá do stroje další smetanu.

„Ještě ne,“ odpovím. Matka se potí. Zastrčí si za ucho uvolněný pramen vlasů. „Budu chvilku lít tu smetanu, mami. Vypadá to, že je ti vedro.“

„Neudělala bys to správně, musím to dělat sama,“ odmítne a zažene mě zpátky do domu.

Ve zprávách Roger Sticker hovoří před budovou jacksonské pošty a v obličeji má podobně pitomý úsměv jako ten válečný zpravodaj. „Tenhle moderní systém adres se nazývá pé es čé neboli poštovní směrovací číslo a je to pět čísel, která se napíšou na spodek vaší obálky…“

Drží obálku a ukazuje, kam ta čísla máme psát. Bezzubý muž v montérkách k tomu říká: „Tydle čísla nebude nikdo používat. Vždyť lidi se teprve učej zacházet s telefonem.“

Slyším, jak se zavírají vchodové dveře. Po minutě se v odpočívárně objeví Pascagoula.

„Matka je vzadu na verandě,“ oznámím jí, ale Pascagoula se neusměje, dokonce se na mě ani nepodívá. Jen mi předá malou obálku. „Chtěla to poslat poštou, ale já se nabídla, že vám to předám.“

Na přední straně obálky je moje jméno a adresa, žádná zpáteční adresa tam uvedená není. Rozhodně tam není žádné PSČ. Pascagoula odejde na zadní verandu.

Otevřu dopis. Je psaný černým perem na modrých linkách ze školního sešitu.

Milá paní Skeeter,

jen Vám chci napsat, jak moc je mi líto, že Vám s Vašimi příběhy nebudu schopná pomoci. Nejde to a já chci, abyste se důvod dozvěděla ode mě. Jak jistě víte, pracovala jsem pro Vaši kamarádku. Práce pro ni se mi nelíbila a chtěla jsem už mnohokrát odejít, ale bála jsem se. Bála jsem se, že by se postarala o to, abych už jinou práci nesehnala.

Zřejmě nevíte, že když jsem dokončila střední školu, šla jsem na vysokou. Asi bych i odpromovala, ale rozhodla jsem se, že se vdám. Že jsem nezískala vysokoškolský titul, je jedna z mála věcí, kterých v životě lituji. Zato však mám dva chlapce, dvojčata, kteří mi všechno bohatě vynahrazují. Deset let s manželem šetříme, abychom je mohli poslat na Tougaloo, ale i když jsme oba pilně pracovali, stejně jsme neměli dost peněz pro oba. Moji chlapci jsou oba stejně chytří a dychtiví po vzdělání. Měli jsme však peníze jen pro jednoho, a teď mi povězte, jak mám rozhodnout, které z mých dvojčat půjde na vysokou a které půjde asfaltovat silnice? Jak mám jednomu z nich říct, že je sice mám oba stejně ráda, ale právě on nedostane šanci? To nejde. Musí se vymyslet způsob, jak to vyřešit. A to za každou cenu.

Myslím, že to můžete považovat za písemné přiznání. Já tu ženskou okradla. Vzala jsem jí ošklivý rubínový prsten a doufala, že za něj uhradím zbytek školného. Nikdy ho nenosila a podle mého názoru mi to dlužila za vše, co jsem si při práci pro ni musela vytrpět. Teď samozřejmě na vysokou nepůjde ani jeden z mých hochů. Pokuta od soudu je téměř stejně vysoká jako námi našetřená částka.

S pozdravem,

Yule May Crookleová

Ženský blok 9

Mississippská státní věznice

Věznice. Otřesu se. Ohlédnu se za Pascagoulou, ta však už odešla z místnosti. Chci se jí zeptat, kdy se to stalo, jak se to mohlo seběhnout tak zatraceně rychle? Co pro ni mohu udělat? Ale Pascagoula šla pomoct mé matce. Před ní mluvit nemůžeme. Je mi špatně, zvedá se mi žaludek. Vypnu televizi.

Myslím na Yule May, jak mi ve vězeňské cele píše tenhle dopis. Vsadím se, že dokonce vím, o kterém prstenu Yule May mluví – Hillyina matka jí ho dala k osmnáctým narozeninám. Hilly si ho před několika lety dala ocenit a zjistila, že ani není rubínový, jen granátový, a nemá velkou cenu. Hilly si ho už na sebe nikdy nevzala. Ruce se mi zatínají v pěst.

Vrčení zmrzlinovače mi připomíná zvuk drtících se kostí. Jdu do kuchyně, abych tam počkala na Pascagoulu a dozvěděla se nějaké odpovědi na mé otázky. Povím o tom tátovi. Zeptám se, jestli by s tím nemohl něco udělat. Jestli třeba nezná nějaké právníky, kteří by jí byli ochotní pomoct.

V osm večer jdu po schodech do Aibileenina domu. Měl se tu konat náš první rozhovor s Yule May, a i když už vím, že se neuskuteční, rozhodla jsem se k ní stejně zajít. Prší a fouká vítr, pláštěnku i aktovku si tisknu k tělu. Pořád jsem si říkala, že Aibileen zavolám, abych s ní celou tu situaci probrala, ale nedokázala jsem se k tomu přinutit. Místo toho jsem v podstatě odtáhla Pascagoulu nahoru, aby matka neviděla, jak spolu mluvíme, a na všechno jsem se jí vyptala. „Yule May měla opravdu dobrýho právníka,“ pověděla mi Pascagoula. „Jenže všichni říkali, že soudcova žena je dobrá přítelkyně paní Holbrookový a že za takovou malou krádež by normálně bylo jen půl roku, ale paní Holbrooková trvala na čtyřech letech. Proces byl u konce dřív, než vůbec začal.“

„Mohla bych se zeptat táty. Mohl by jí zkusit najít… bílého právníka.“

Pascagoula zavrtí hlavou a řekne: „Ona měla bílýho právníka.“

Klepu na Aibileeniny dveře a stydím se. Neměla bych myslet na vlastní problémy, když je Yule May ve vězení, ale je mi jasné, co to znamená pro moji knihu. Jestliže se nám hospodyně včera bály pomáhat, dnes už jsou hrůzou bez sebe.

Dveře se otevřou a v nich stojí černoch a dívá se na mě, ve tmě svítí jeho bílý kolárek. Slyším Aibileen, jak říká: „To je v pořádku, reverende.“ Chvíli se rozmýšlí, ale pak mi uhne, abych mohla vejít.

Vkročím dovnitř a zjistím, že v maličkém obýváku a na chodbě se už tlačí přes dvacet lidí. Ani není vidět podlaha. Aibileen přinesla židle z kuchyně, ale většina lidí stojí. Všimnu si v koutě Minny, která má na sobě stále ještě uniformu. Poznávám také hospodyni Lou Anne Templetonové, Louvenii, vedle ní, ale všichni ostatní jsou pro mě neznámí.

„Dobrej, paní Skeeter,“ zašeptá Aibileen. Ještě si nesvlékla bílou uniformu a nezula bílé ortopedické boty.

„Neměla bych…“ ukážu za sebe. „Klidně můžu přijít později,“ zašeptám.

Aibileen zavrtí hlavou. „Yule May se stalo něco hroznýho.“

„Já vím,“ řeknu. Až na pár zakašlání je v místnosti úplné ticho. Zavrže židle. Na malém dřevěném stolku se vrší sloupek knih hymnů.

„Zjistila jsem to až dnes,“ vzdychne Aibileen. „Zatkli ji v pondělí a už v úterý byla ve vězení. Celej ten proces prej trval jen patnáct minut.“

„Poslala mi dopis,“ vysvětlím jí. „Píše v něm o svých synech. Pascagoula mi ho předala.“

„Řekla vám, že jí na to školné chybělo jen pětasedmdesát dolarů? Požádala paní Hilly o půjčku. Že by jí to každej tejden po malejch částkách splácela, ale paní Hilly odmítla. Že prej pravej křesťan nedává milodary někomu, kdo je zdravej a silnej. Prej je lepší, když se naučíme poradit si sami.“

Panebože, dovedu si představit, že Hilly je podobně pitomého projevu skutečně schopná. Nedokážu se Aibileen podívat do tváře.

„Ale naše sbory věřících se spojily. A pošlou oba chlapce na vysokou.“

V místnosti je naprosté ticho, ozývá se jen moje a Aibileenino šeptání. „Myslíte, že můžu něco udělat? Nějak pomoct? Penězi nebo…“

„Ne. Sbor to už zařídil, zaplatí jí právníka. Aby ho měla i v době, kdy bude podmínečně propuštěná.“ Aibileen svěsí hlavu. Jistě to je zármutkem kvůli Yule May, ale mám tušení, že zároveň dobře ví, že naše kniha skončila. „Než ji pustěj z vězení, budou ve čtvrťáku. Soud jí dal čtyři roky a pokutu pět set dolarů.“

„Moc mě to mrzí, Aibileen,“ řeknu. Rozhlédnu se po lidech v místnosti, mají sklopené hlavy, jako by je pohled na mě mohl popálit. Podívám se do země.

„Ta ženská je zlá!“ štěkne Minny na konci pohovky a já sebou trhnu, doufám, že tím nemyslí mě.

„Hilly Holbrookovou sem poslal samotnej ďábel, aby zničila co nejvíc životů!“ Minny si utře nos do rukávu.

„Minny, to bude dobré,“ chlácholí ji reverend. „Přijdeme na něco, co bychom pro ni mohli udělat.“ Dívám se na jejich posmutnělé obličeje a přemýšlím, co by to asi tak mohlo být.

V místnosti se opět rozhostí nesnesitelné ticho. Vzduch je horký a páchne po spálené kávě. Cítím, jak se tu vyjímám, na místě, kde jsem se už téměř začínala cítit jako doma. Cítím vlnu nesympatií a viny.

Plešatý reverend si utře oči do kapesníku. „Děkuji, Aibileen, že jste nás přijala do svého domu k modlitbám.“ Lidé se začnou sbírat k odchodu, přejí si navzájem dobrou noc vážným pokývnutím hlavy. Berou si kabelky a nasazují klobouky. Reverend otevře dveře a vpustí dovnitř vlhký vzduch zvenčí. Těsně za ním jde žena v černém kabátu s kudrnatými šedými vlasy, ale pak se zastaví před místem, kde stojím s aktovkou v ruce.

Plášť do deště se jí trochu rozevře a odhalí bílou uniformu.

„Paní Skeeter,“ osloví mne bez úsměvu. „Já vám s těma příběhama pomůžu.“

Podívám se na Aibileen. Povytáhne obočí a otevře pusu. Obrátím se zpátky k ženě, ale ta už je na cestě ze dveří.

„Pomůžu vám, paní Skeeter.“ Je tu další žena, vysoká a štíhlá, se stejně klidným výrazem, jaký měla ta první.

„Ehm… děkuju,“ říkám.

„Já taky, paní Skeeter. Taky vám pomůžu.“ Žena v červeném plášti kolem mě rychle projde a ani se mi nepodívá do očí.

Po té další je začnu počítat. Pět. Šest. Sedm. Každé přikývnu, ale nedostanu ze sebe nic jiného než děkuju. Děkuju. Ano, děkuju všem. Pociťuju hořkou úlevu, protože k tomuhle došlo jen kvůli zatčení Yule May.

Osm. Devět. Deset. Jedenáct. Ani jedna z nich se neusměje, když říkají, že mi chtějí pomoct. Místnost se vyprázdní, až na Minny. Stojí v koutě a ruce má založené na prsou. Když jsou všichni pryč, zvedne hlavu a na zlomek vteřiny se mi podívá do očí, pak uhne pohledem a upře ho na hnědé závěsy uchycené připínáčky, aby k oknu těsně přiléhaly. Ale mně neuniklo to zacukání úst, náznak něhy pod jejím hněvem. To Minny tohle všechno způsobila.

Protože jsme všechny na cestách, nehrála naše skupinka bridž už celý měsíc. Ve středu se sejdeme v domě Lou Anne Templetonové, srdečně se vítáme a poklepáváme se po pažích.

„Chudinko Lou Anne, v tomhle vedru musíš nosit dlouhé rukávy. Zase tě trápí ten ekzém?“ zeptá se Elizabeth, protože Lou Anne má na sobě uprostřed horkého léta šedé vlněné šaty.

Lou Anne sklopí oči do klína a je na ní vidět, že je v rozpacích. „Ano, zase se to zhoršilo.“

Když se však ke mně natáhne Hilly, nedokážu se jí dotknout. Ucouvnu před jejím objetím a ona dělá, jako by si ničeho nevšimla, ale během hry mě pozoruje přimhouřenýma očima.

„Co budeš dělat?“ zeptá se Elizabeth Hilly. „Samozřejmě k nám děti můžeš kdykoli dát, ale… no…“ Před bridžovým klubem Hilly odložila Heather s Williamem u Elizabeth, aby je během partie hlídala Aibileen. Ale já už chápu, co se skrývá v Elizabethině kyselém úsměvu: sice Hilly přímo zbožňuje, jenže o hospodyni se nehodlá s nikým dělit.

„Já to věděla, hned od začátku mi bylo jasné, že ta ženská je zlodějka.“ Zatímco nám Hilly vypráví o Yule May, udělá prstem obrovský kruh, aby naznačila velikost kamene a nepředstavitelnou cenu „rubínu“.

„Přistihla jsem ji, jak si odnáší prošlé mléko, a takhle to obvykle začíná. Nejdřív je to prášek na praní, pak se zaměří na ručníky a kabáty. A než se nadějete, vyměňují vaše rodinné klenoty za alkohol. Bůhví, co všechno mi ještě sebrala.“

Přemáhám touhu zpřelámat jí prsty, kterými kolem sebe mává, ale držím jazyk za zuby. Ať si myslí, že je všechno v pořádku. Je to tak pro všechny bezpečnější.

Po partii spěchám domů, abych se připravila na večer u Aibileen. S úlevou zjišťuju, že doma není živá duše. Rychle si projdu Pascagouliny vzkazy – volala Patsy, má tenisová partnerka, Celia Footeová, kterou sotva znám. Proč mi proboha volá manželka Johnnyho Footea? Minny mě přinutila přísahat, že jí nikdy nezavolám zpátky, a já nemám čas nad tím přemýšlet. Musím se připravit na rozhovory.

V šest hodin sedím u Aibileenina kuchyňského stolu. Dohodly jsme se, že dokud neskončíme, budu k ní chodit téměř každý večer. Jednou za dva dny na Aibileenin zadní vchod zaklepe nová barevná žena, posadí se ke mně ke stolu a bude mi vyprávět svůj příběh. Jedenáct hospodyň souhlasilo, že s námi budou mluvit, a to nepočítám Aibileen a Minny. Celkem jich je třináct a paní Steinová požadovala dvanáct, takže myslím, že můžeme být spokojené. Aibileen stojí vzadu v kuchyni a poslouchá. První hospodyně se jmenuje Alice. Na jejich příjmení se jich neptám.

Vysvětlím Alici, že náš projekt je sbírkou pravdivých příběhů hospodyň s jejich zážitky z práce pro bílé rodiny. Předám jí obálku se čtyřiceti dolary, které jsem si našetřila z platu za sloupky slečny Myrny, ze své apanáže a z peněz, co mi matka vnutila na návštěvy salonu krásy, kam jsem nikdy nešla.

„Je dost možné, že to nikdy nevydají,“ upozorním každou z nich, „a i kdyby ano, nevynese nám to moc peněz.“ Když to říkám poprvé, sklopím oči, protože se z neznámého důvodu stydím. Jsem bílá, a tak si myslím, že je mou povinností jim pomáhat.

„To mi už vysvětlila Aibileen,“ prohlásí některé. „Proto to nedělám.“

Zopakuju jim, co si mezi sebou samy dohodly. Že svou totožnost musí před každým mimo naši skupinku skrývat. V knize jim změníme jména; taky název města a jména rodin, pro které pracovaly. Nejraději bych k tomu přidala otázku: „A mimochodem, znala jste Constantine Batesovou?“ ale Aibileen by mi určitě řekla, že to není dobrý nápad. Už takhle jsou vyděšené až až.

„Takže, s Eulou to bude jako páčit mrtvou škebli.“ Aibileen mě připravuje na každý rozhovor. Stejně jako já se bojí, abych je nezastrašila ještě před začátkem. „Nebuďte zklamaná, když vám toho moc neřekne.“

Mrtvá škeble Eula začne mluvit dřív, než se posadí, než jí stihnu cokoli vysvětlit, a zastaví se až v deset večer.

„Když jsem požádala o zvýšení platu, zvýšili mi ho. Když jsem potřebovala dům, koupili mi ho. Doktor Tucker osobně přišel k nám domů, aby manželovi z paže vytáhl kulku, protože se bál, že by Henry v nemocnici pro barevný ještě něco chytil. Dělám pro doktora Tuckera a paní Sissy čtyřiačtyřicet let. Chovaj se ke mně moc hezky. Každej pátek jí meju hlavu. Ještě jsem neviděla, že by si ji ta ženská někdy umyla sama.“ Poprvé za ten večer se zarazí a vypadá osaměle a ustaraně. „Jestli umřu dřív než ona, tak netuším, jak si paní Sissy bude mejt vlasy.“

Snažím se neusmívat příliš nadšeně. Nechci vypadat podezřele. Alice, Fanny Amos a Winnie jsou plaché, musím je povzbuzovat a celou dobu mají oči sklopené do klína. Flora Lou a Cleontine rozrazí dveře a slova se z nich jen hrnou. Píšu, jak nejrychleji dokážu, a každých pět minut žadoním, aby aspoň trochu zpomalily. Mnohá z těch vyprávění jsou smutná a trpká. To jsem čekala. Ale je mezi nimi i překvapivé množství kladných příběhů. A všechny vypravěčky se v určitém okamžiku podívají na Aibileen, jako by se jí chtěly zeptat: Jseš si jistá? Opravdu můžu tohle vyprávět bílý ženský?

„Aibileen? Co se stane, když… když to otisknou a lidi zjistěj, kdo jsme?“ zeptá se plachá Winnie. „Co nám podle tebe udělaj?“

Naše oči v kuchyni vytvoří trojúhelník, díváme se jedna na druhou. Zhluboka se nadechnu, abych ji ujistila, že jsme velice opatrné.

„Sestřenice mýho manžela… vyřízli jí jazyk. Už je to nějakej čas. Protože s nějakejma lidma z Washingtonu mluvila o klanu. Myslíte, že nám taky vyříznou jazyk? Že jsme s váma mluvily?“

Nevím, co na to říct. Jazyk… Panebože, to mě tedy nenapadlo. Jen vězení a možná falešné obvinění nebo pokuta. „Já… jsme opravdu velice opatrné,“ řeknu, ale zní to chabě a nepřesvědčivě. Podívám se na Aibileen, ale ta také vypadá ustaraně.

„To zjistíme, až ta chvíle nastane, Winnie,“ řekne tiše Aibileen. „Ale nebude to jako ty věci, co vidíš ve zprávách. Bílý paničky to dělaj jinak než bílý muži.“

Podívám se na Aibileen. Dosud se mnou nikdy nemluvila o tom, co by se mohlo stát. Chci změnit téma. Ani jedné z nás neprospěje, když teď budeme probírat něco takového.

„Jo.“ Winnie zakroutí hlavou. „To asi jo. Bílá panička je totiž daleko horší.“

„Kam to jdeš?“ zavolá na mě matka z odpočívárny. Držím aktovku a klíčky od dodávky. Dál mířím ke dveřím.

„Do kina,“ zakřičím.

„V kině jsi byla včera. Pojď sem, Eugenie.“

Couvnu a postavím se do dveří. Matku zase trápí vředy. K večeři měla jen kuřecí vývar a mně je jí líto. Táta si šel před hodinou lehnout, ale já tu s ní nemůžu zůstat. „Promiň, mami. Mám zpoždění. Chceš něco přinést?“

„Na jaký film a s kým? Tenhle týden jsi pryč skoro každý večer.“

„Jen… s holkama. Vrátím se do deseti. Jsi v pořádku?“

„Je mi dobře,“ vzdychne. „Tak si běž.“

Zamířím k autu, ale trápí mě výčitky svědomí, že tu nechávám matku samotnou, když jí není dobře. Díkybohu, že Stuart je v Texasu, protože jemu bych asi tak snadno lhát nedokázala. Když se tu před třemi dny zastavil, sedli jsme si na houpačku na verandě a poslouchali jsme cvrčky. Večer předtím jsem dlouho pracovala a byla jsem tak unavená, že jsem sotva držela oči otevřené, ale nechtěla jsem, aby odešel. Položila jsem mu hlavu do klína. Natáhla jsem se a pohladila ho po strništi na bradě.

„Kdy mi dáš přečíst něco z toho, co píšeš?“ zeptal se.

„Můžeš si přečíst sloupek slečny Myrny. Minulý týden jsem napsala skvělou radu na plísně.“

Usmál se a zakroutil hlavou. „Ne, myslím tím, že si chci přečíst, o čem přemýšlíš. Jsem si jistý, že o domácnosti to nebude.“

Tehdy mě napadlo, jestli netuší, že před ním něco skrývám. Děsila mě představa, že by se mohl dozvědět o našich příbězích, ale zároveň mě naplňovalo nadšením, že se o ně vůbec zajímá.

„Až budeš připravená. Nechci na tebe tlačit,“ prohlásil.

„Možná ti to jednou ukážu,“ slíbila jsem mu. Cítila jsem, jak se mi zavírají oči.

„Klidně spi, zlato,“ řekl a odhrnul mi vlasy z obličeje. „Jen mě tu nech chvilku s tebou sedět.“

Stuart bude příštích šest dnů mimo město, a tak se můžu soustředit výhradně na rozhovory. Jezdím k Aibileen každý večer, pokaždé jsem stejně nervózní jako poprvé. Ty ženy jsou vysoké, malé, černé jako asfalt nebo hnědé jako karamel. Když prý máte příliš světlou kůži, nikdo vás nezaměstná. Čím černější, tím lépe. Čas od času začnou mluvit o banalitách, stěžují si na nízký plat, dlouhou pracovní dobu, nevycválané děti. Ale jindy zase vyprávějí o bílých dětech, které jim umřely v náručí. O tom něžném, prázdném výrazu v jejich dosud modrých očích.

„Jmenovala se Olivia. Bylo to droboučký miminko, maličkou ručkou se drželo mýho prstu a tak těžce dýchalo,“ vypráví mi Fanny Amos při mém čtvrtém rozhovoru. „Její máma tenkrát ani nebyla doma, šla do obchodu pro sirup na kašel. Byla jsem tam jen já a její tatínek. Nedovolil mi ji položit, prej ji mám držet, dokud nedorazí doktor. To miminko mi chladlo v náručí.“

V těch příbězích je neskrývaná nenávist k bílým paničkám, ale také nevysvětlitelná láska. Faye Belle je částečně ochrnutá, má šedou kůži a nepamatuje si, kolik jí je let. Její vyprávění plyne jako voda v řece. Vzpomíná, jak se skrývala v lodním kufru s bílou holčičkou, když jim dům prohledávali yankeeští vojáci. Před dvaceti lety pak stejnou bílou dívku, z níž tehdy už byla stará žena, držela v náručí, když umírala. Obě tenkrát prohlásily, že jsou nejlepší přítelkyně. Přísahaly si, že ani smrt na tom nemůže nic změnit. Že na barvě nezáleží. Vnuk té bílé ženy stále ještě za Faye Belle platí nájem. A když se Fay Belle cítí dobře, občas k němu zajede a uklidí mu kuchyni.

Páté interview dělám s Louvenií. Je to hospodyně Lou Anne Templetonové a poznávám ji, protože mě obsluhovala při bridžovém klubu. Louvenia mi vypráví, jak jejího vnuka Roberta začátkem tohoto roku oslepil bílý muž, protože šel na záchod pro bílé. Vybavím si, jak jsem o tom četla v novinách. Louvenia přikyvuje a čeká, až si to všechno zapíšu. V jejím hlase není vůbec žádný hněv. Dozvím se, že Lou Anne, která mi vždycky připadala nudná a nevýrazná a které jsem si nikdy moc nevšímala, dala Louvenii dva týdny placeného volna, aby svému vnukovi mohla pomáhat. Během těch týdnů k Louvenii sedmkrát přinesla hrnec jídla. Po tom prvním telefonátu o Robertovi odvezla Louvenii do nemocnice pro barevné a šest hodin tam s ní čekala na skončení operace. Lou Anne se o tom před ani jednou z nás nikdy nezmínila. A já naprosto chápu, proč to neudělala.

Vyslechla jsem rozhořčená vyprávění o bílých mužích, kteří se je pokoušeli osahávat. Winnie líčila, jak byla mnohokrát přinucená k sexu. Cleontine vyprávěla, že se prala tak, až mu z toho krvácel obličej, a od té doby to už na ni nikdy nezkusil. Nejvíc mě však překvapuje ta kombinace lásky a opovržení, které se vyskytují těsně vedle sebe. Většina hospodyň je zvaná na svatbu svých bílých svěřenců, ale musí mít na sobě uniformu. O těchto věcech už sice vím, ale když je teď slyším z barevných úst, připadá mi, jako bych o nich slyšela úplně poprvé.

Po Gretchenině odchodu nejsme několik minut schopné slova.

„Budem prostě pokračovat,“ řekne Aibileen. „Tuhle nemusíme… počítat.“

Gretchen je sestřenice Yule May z prvního kolene. Byla na modlitebním shromáždění za Yule May, které Aibileen pořádala, ale chodí do jiného sboru věřících.

„Nechápu, proč s tím souhlasila, když…“ Nejraději bych jela domů. Šlachy na šíji mám ztuhlé. Třesou se mi prsty ze psaní na stroji i z Gretcheniných slov.

„Mrzí mě to, netušila jsem, že něco takovýho udělá.“

„Není to vaše chyba,“ namítnu. Mám chuť se jí zeptat, kolik z toho, co Gretchen řekla, je pravda. Ale nemůžu. Nedokážu se Aibileen podívat do tváře.

Vysvětlila jsem Gretchen naše „pravidla“, stejně jako ostatním. Gretchen se pohodlně opřela na židli. Myslela jsem, že přemýšlí o tom, jaký příběh mi bude vyprávět. Ale ona řekla: „Jen se na sebe podívejte. Další bílá panička, co se snaží na barevnejch vydělat.“

Ohlédla jsem se po Aibileen, nebyla jsem si jistá, jak mám na něco takového reagovat. Copak jsem jí finanční otázky nevysvětlila dostatečně jasně? Aibileen naklonila hlavu ke straně, jako by si nebyla jistá, jestli dobře slyší.

„Myslíte, že tohle bude někdy někdo číst?“ zasmála se Gretchen. Uniformu měla dokonale upravenou. Měla rtěnku, stejný růžový odstín, jaký používám já a mé kamarádky. Byla mladá. Mluvila klidně a pečlivě, jako bílá. Nevím proč, ale právě kvůli tomu to bylo ještě horší.

„Všechny barevné ženy, se kterými jste dělala rozhovor, byly moc milé, že ano?“

„Ovšem,“ přitakala jsem. „Moc milé.“

Gretchen se mi podívala přímo do očí. „Nenávidí vás. Je vám to jasné, ne? Všechno na vás nenávidí. Ale vy jste tak pitomá, že si myslíte, že jim prokazujete službu.“

„Nemusíte to dělat,“ řekla jsem. „Nabídla jste se dobrovolně…“

„Víte, jakou nejmilejší věc pro mě kdy udělala bílá panička? Dala mi patku ze svého chleba. Ty barevné ženy, co sem chodí, vás vodí za nos. Nikdy by vám neřekly pravdu, madam.“

„Nemáte tušení, co mi vyprávěly ostatní ženy,“ namítla jsem. Překvapilo mě, jak moc se zlobím a jak rychle ve mně hněv vzkypěl.

„Jen to řekněte, madam, to slovo, které vás napadne, jakmile se kterákoli z nás objeví ve dveřích. Negerka!“

Aibileen vstala ze stoličky. „To stačilo, Gretchen. Běž domů.“

„A víš ty co, Aibileen? Ty jsi stejně pitomá jako ona,“ dodala Gretchen.

Ohromeně jsem sledovala, jak Aibileen ukázala na dveře a sykla: „Zmiz z mýho domu.“

Gretchen odešla, ale sítí ve dveřích po mně střelila tak rozzlobeným pohledem, že mi z toho přejel mráz po zádech.

Dva večery nato sedím proti Callii. Má kudrnaté vlasy, převážně šedé. Je jí šedesát sedm let, a přesto má na sobě uniformu. Je těžká a rozložitá, takže její tělo přesahuje přes okraje židle. Stále ještě jsem nervózní z rozhovoru s Gretchen.

Čekám, až si Callie zamíchá čaj. V koutě Aibileeniny kuchyně leží pytel. Je plný oblečení a čouhají z něj bílé kalhoty. V Aibileenině domě je vždy tak uklizeno. Nechápu, proč s tím pytlem už něco neudělala.

Callie začne pomalu mluvit, já to zapisuju a jsem jí za to volné tempo vděčná. Zírá do prázdna, jako by za mnou bylo plátno, na němž se odehrávají její příběhy.

„Pracovala jsem pro paní Margaret osmatřicet let. Její miminko mělo koliku a bříško ho přestalo bolet jenom tehdy, když ho člověk choval. Tak jsem si pořídila šátek. Uvázala jsem si ji kolem pasu a celý rok jsem ji přes den všude nosila. To miminko mi ničilo záda. Každou noc jsem si na ně dávala led a dělám to dodnes. Ale stejně jsem tu holčičku milovala. A milovala jsem paní Margaret.“

Napije se čaje a já zatím dopisuju její slova. Zvednu hlavu a ona pokračuje.

„Paní Margaret mě vždycky nutila dávat si vlasy do šátku, protože si prej barevný vůbec nemyjou hlavu. Vyčistila jsem stříbro a ona si všechny kusy přepočítala. Když paní Margaret před třiceti lety umřela na ženský problémy, šla jsem jí na pohřeb. Její muž mě objal a plakal mi na rameni. Když bylo po všem, dal mi obálku. Uvnitř byl dopis od paní Margaret, která mi psala: ‚Děkuju. Že moji holčičku nebolelo bříško. Nikdy jsem na to nezapomněla.‘“

Callie si sundá brýle s černými obroučkami a utře si oči.

„Jestli si mý vyprávění bude číst nějaká bílá panička, tak právě tohle by měla umět. Říct děkuju, když to tak skutečně myslíte, když vzpomínáte na to, co pro vás někdo udělal.“ Zavrtí hlavou a oči sklopí na poškrábaný stůl. „Tak je to správný.“

Callie se na mě podívá, ale já jí ten pohled nedokážu opětovat.

„Potřebuju ještě minutku,“ řeknu. Přitisknu si ruku na čelo. Nemůžu potlačit vzpomínky na Constantine. Nikdy jsem jí nepoděkovala, ne doopravdy. Nikdy mě nenapadlo, že k tomu už nebudu mít příležitost.

„Je vám dobře, paní Skeeter?“ zeptá se Aibileen.

„To nic… není,“ zalžu. „Můžeme pokračovat.“

Callie přejde k dalšímu příběhu. Na kuchyňském pultu za ní je žlutá krabice od bot doktora Scholla, která je plná obálek. Kromě Gretchen všech deset žen žádá, aby se vydělané peníze použily na vzdělání chlapců Yule May.

KAPITOLA 20

Rodina Phelanových strnule čeká na cihlových schodech u domu senátora Whitworthe. Dům stojí v centru města, na North Street. Je vysoký, s bílými sloupy, náležitě zdobený azalkami. Zlatá destička ho označuje za památkově chráněnou budovu. Navzdory žhavému podvečernímu slunci se v plynových lampách mihotají plamínky.

„Mami,“ zašeptám, protože mám pocit, že to musím ještě několikrát zopakovat. „Moc tě prosím, nezapomeň na to, o čem jsme spolu mluvily.“

„Slíbila jsem, že se o tom nezmíním, drahoušku.“ Dotkne se vlásenek, které jí udržují účes. „Pokud to nebude vhodné.“

Mám na sobě novou světle modrou sukni Lady Day a sladěné sako. Táta si oblékl svůj černý pohřební oblek. Pásek má příliš utažený na to, aby to bylo pohodlné, natož moderní. Matka si vzala jednoduché bílé šaty – připomíná mi venkovskou nevěstu v obnošeném oblečení. Náhle se vyděsím, že jsme se všichni příliš nastrojili. Matka určitě začne s tím svěřeneckým fondem pro ošklivou nevěstu, a navíc vypadáme jako venkované na návštěvě velkoměsta.

„Tati, povol si ten pásek, vytahuje ti kalhoty nahoru.“

Zamračí se na mě a podívá se na kalhoty. Ještě nikdy jsem tátovi neříkala, co má dělat. Dveře se otevřou.

„Dobrý večer,“ kývne nám na pozdrav černá žena v bílé uniformě. „Všechny vás očekávaj.“

Vejdeme do vstupní haly a první věc, které si všimnu, je křišťálový lustr. Pak zdvihnu oči k dutině točitého schodiště a mám dojem, že jsme uvnitř obrovské lastury.

„Dobrý večer.“

Přestanu lelkovat. Do vstupní haly vchází paní Whitworthová, na podpatcích, které klapou, a s rozevřenou náručí. Naštěstí má na sobě podobný kostým jako já, jen v karmínové. Kývne nám na pozdrav, ale její prošedivělé blond vlasy se ani nepohnou.

„Dobrý den, paní Whitworthová. Jsem Charlotte Boudreau Cantrelle Phelanová. Moc vám děkujeme za pozvání.“

„Rádo se stalo,“ řekne a oběma rodičům podá ruku. „Jsem Francine Whitworthová. Vítejte v našem domě.“

Obrátí se na mě. „A vy musíte být Eugenia. Tedy. Jsem moc ráda, že se s vámi konečně setkávám.“ Paní Whitworthová mě vezme za paži a podívá se mi do očí. Ty její jsou modré, krásné, jako chladná voda. Zbytek obličeje má obyčejný. V saténových lodičkách je téměř stejně vysoká jako já.

„Také vás ráda poznávám,“ řeknu. „Stuart mi o vás hodně vyprávěl, i o senátoru Whitworthovi.“

Usměje se a přejede mi rukou po paži. Zalapám po dechu, protože mě poškrábala hrotem prstenu.

„Tady je!“ Za paní Whitworthovou se objeví vysoký muž se statným hrudníkem. Pevně mě obejme a pak mě stejně prudce odmrští. „Už před měsícem jsem Stuimu říkal, ať sem tu svou slečinku přivede. Ale upřímně,“ ztlumí hlas, „po té první je pořád ještě trochu zaražený.“

Překvapeně zamrkám. „Moc ráda vás poznávám, pane.“

Senátor se hlasitě zasměje. „Jen jsem vás škádlil,“ prohlásí, znovu mě málem udusí ve svém objetí a poplácá po zádech. Usmívám se a snažím se popadnout dech. Připomínám si, že nemá žádnou dceru.

Obrátí se na matku, slavnostně se ukloní a podá jí ruku.

„Dobrý den, senátore Whitworthi,“ pozdraví ho matka. „Jsem Charlotte.“

„Moc rád vás poznávám, Charlotte. A říkejte mi Stooley. Dělají to tak všichni mí přátelé.“

„Senátore,“ ozve se táta a mocně mu potřese rukou. „Moc vám děkuju za to, co jste udělal s tím farmářským zákonem. Je to opravdu znát.“

„To tedy jo. Ten Billups se do toho snažil obout a já mu řekl, Chino, když Mississippi nebude mít bavlnu, tak kruci nebude mít vůbec nic.“

Plácne tátu do ramene a já si všimnu, jak můj otec vedle něj vypadá drobně.

„Pojďte všichni dál,“ vyzve nás senátor, „o politice nemůžu mluvit bez sklenky v ruce.“

Senátor hlučně vyrazí vstupní halou. Táta vykročí za ním a já si s úlekem všimnu tenké bahnité linky na zadní straně jeho boty. Stačilo by ji otřít kusem hadru, jenže táta není zvyklý nosit v sobotu sváteční boty.

Matka se také vzdálí a já se naposledy podívám na blyštivý lustr. Když se otočím, přistihnu hospodyni, jak na mě zírá od dveří. Usměju se na ni a ona kývne. Pak kývne ještě jednou a sklopí oči k podlaze.

Ježíši. Moje nervozita se okamžitě ztrojnásobí, protože mi dojde, že ona o tom ví. Ztuhnu hrůzou, když si uvědomím, jaký vedu dvojí život. Klidně by se mohla objevit u Aibileen a začít mi vykládat, jaké to je, pracovat pro senátora a jeho ženu.

„Stuart je ještě na cestě ze Shreveportu,“ zařve senátor. „Prý tam má rozdělaný nějaký velký obchod.“

Pokusím se nemyslet na hospodyni a zhluboka se nadechnu. Usměju se, jako by to bylo skvělé, prostě skvělé. Jako bych se s rodiči svých nápadníků seznamovala každý měsíc.

Přejdeme do parádního pokoje s ozdobnými lištami a zelenými sametovými pohovkami, který je tak zaplněný masivním nábytkem, že téměř není vidět podlaha.

„Co si dáte k pití?“ zeptá se pan Whitworth a zazubí se, jako by nabízel dětem cukrátka. Má mohutné, široké čelo a ramena jako fotbalový obránce na konci kariéry. Jeho obočí je husté a ježaté a při řeči se mu vlní.

Táta požádá o šálek kávy, matka a já o ledový čaj. Senátorův úsměv se vytratí. Ohlédne se po hospodyni, aby se o ty přízemní nápoje postarala. Sobě a své ženě nalije v rohu místnosti něco hnědého. Když se posadí, sametová pohovka zanaříká.

„Váš domov je prostě úžasný. Prý je hlavním bodem prohlídky.“ Tohle matka touží říct od chvíle, kdy se o té večeři dozvěděla. Už dlouhá léta je členem Rady historických domů v Ridgeland County, ale domy v Jacksonu jsou podle ní ve srovnání s těmi jejich „prvotřídní bavlna“. „Pořádáte taky v rámci prohlídek nějaká představení?“

Senátor a paní Whitworthová se na sebe podívají. Pak se paní Whitworthová usměje. „Loni jsme náš dům z prohlídky stáhli. Už toho bylo… moc.“

„Stáhli? Vždyť je to jeden z nejvýznamnějších domů v Jacksonu. Prý i Sherman prohlásil, že ten dům je moc krásný na to, aby ho vypálili.“

Paní Whitworthová jen přikývne a nakrčí nos. Je o deset let mladší než matka, ale vypadá starší, zvláště teď, když prudérně protahuje obličej.

„Přece musíte cítit nějakou odpovědnost, v zájmu historie…“ řekne matka a já jí pohledem naznačím, aby toho nechala.

Chvíli všichni mlčíme a pak se senátor hlasitě rozesměje. „Došlo k nějakým rozepřím,“ zahřímá. „Matka Patricie van Devenderové je předsedkyní rady, proto jsme se po těch… nepříjemnostech s našimi dětmi rozhodli, že dům z prohlídky radši stáhneme.“

Podívám se na dveře a modlím se, aby Stuart co nejdříve dorazil. To už je podruhé, co se o ní zmiňuje. Paní Whitworthová senátora zpraží pohledem.

„No, a co máme jako dělat, Francine? Jednoduše o ní přestat mluvit? Kvůli té svatbě jsme nechali na zahradě postavit ten pitomý altánek.“

Paní Whitworthová se zhluboka nadechne a já si vzpomenu na to, co mi řekl Stuart, že senátor zná jen část pravdy, ale matka ví všechno. A to, co ví, bude určitě daleko horší než jen nějaká „nepříjemnost“.

„Eugenie,“ usměje se paní Whitworthová, „slyšela jsem, že chcete být spisovatelka. O jakých věcech ráda píšete?“

Znovu se přinutím k úsměvu. Z jednoho nepříjemného tématu na druhé. „Píšu sloupek slečny Myrny v Jacksonském deníku. Vychází každé pondělí.“

„Aha, myslím, že Bessie ho čte, nemám pravdu, Stooley? Musím se jí zeptat, až půjdu do kuchyně.“

„A jestliže to nečte, tak teď určitě začne.“ Senátor se zasměje.

„Stuart říkal, že se zajímáte i o závažnější témata. Je to něco konkrétního?“

Všichni se na mě podívají, včetně služebné, která mi podává sklenku s čajem. Je to jiná žena než ta, co nám přišla otevřít. „Pracuju na několika…“

„Eugenia píše o životě Ježíše Krista,“ vloží se do toho matka a mně se vybaví poslední lež, kterou jsem jí napovídala, abych nějak odůvodnila večery strávené venku. Mluvila jsem přitom o „výzkumu“.

„Tedy,“ paní Whitworthová přikývne, protože to na ni podle všeho udělalo dojem, „to je rozhodně úctyhodné téma.“

Pokusím se usmát a z tónu mého vlastního hlasu je mi na nic. „A tak… významné.“ Podívám se na matku. Celá září.

Přední dveře bouchnou, až se všechny skleněné lampy rozechvějí.

„Promiňte mi to zpoždění.“ Dovnitř vchází Stuart, z auta celý zmuchlaný, a upravuje si svůj tmavě modrý sportovní plášť. Všichni se postavíme, jeho matka k němu vztáhne paže, ale on zamíří rovnou za mnou. Položí mi ruce na ramena a políbí mě na tvář. „Promiň,“ zašeptá a já vydechnu, protože se konečně dokážu aspoň trošičku uvolnit. Obrátím se a zjistím, že se jeho matka usmívá, jako bych jí právě ukradla nejlepší ručník pro hosty a utřela si do něj zamazané ruce.

„Vezmi si něco k pití, synu, posaď se,“ vybídne ho senátor. Když má Stuart sklenku v ruce, posadí se vedle mě na pohovku, stiskne mi ruku a už ji nepustí.

Paní Whitworthová přesune pohled na naše spojené ruce a navrhne: „Charlotte, co kdybych vás s Eugenií provedla po domě?“

Příští čtvrt hodinu následuju matku a paní Whitworthovou z jedné honosné místnosti do druhé. Matka se rozplývá nad pravým otvorem po yankeeské kulce v předním salonu, kulka dosud vězí ve dřevě. Na starožitném psacím stole jsou dopisy vojáků Konfederace, strategicky umístěné staré brýle a kapesníky. Dům je svatyní války Severu proti Jihu a mě napadne, jaké to asi pro Stuarta muselo být, vyrůstat v domě, kde se na nic nesmí sahat.

Ve třetím poschodí je matka celá vedle z postele s nebesy, na níž spal sám generál Robert E. Lee. Když se konečně dostaneme na „tajné“ schodiště, zastavím se u rodinných snímků na chodbě. Vidím Stuarta a jeho dva bratry jako miminka, Stuarta s červeným míčem. Stuarta v oblečku na křtiny v náručí černé chůvy v bílé uniformě.

Matka s paní Whitworthovou pokračují chodbou, ale já se dál dívám, protože ve Stuartově chlapeckém obličeji je něco neskutečně milého. Měl buclaté tváře a jeho modré oči po matce zářily stejně jako dnes. Vlasy měl jasně žluté jako pampeliška. V devíti či deseti pózoval s puškou a kachnou. V patnácti u zabitého jelena. Už tehdy byl pohledný. Modlím se k Bohu, aby nikdy neviděl mé fotky z puberty.

Sejdu několik schodů a vidím předávání maturitních vysvědčení, Stuarta hrdě stojícího v uniformě studenta vojenské školy. Uprostřed zdi je prázdné místo bez rámu, obdélník tapety jen o maličko tmavší. Odsud byla nějaká fotografie odstraněna.

„Tati, to už by stačilo o…“ slyším Stuarta říkat přiškrceným hlasem. Ale pak rychle následuje ticho.

„Bude se podávat večeře,“ oznámí hospodyně a já najdu cestu zpátky do obývacího pokoje. Všichni postupně zamíříme do jídelny k dlouhému tmavému stolu. Phelanovi jsou usazeni na jedné straně, Whitworthovi na druhé. Sedím úhlopříčně od Stuarta, dále od něj být nemůžu. Malby na obložení kolem celé místnosti zobrazují idylu z dob před občanskou válkou: šťastné černochy sbírající bavlnu, koně táhnoucí vozy, státníky s bílými bradkami na schodech našeho Kapitolu. Čekáme, protože senátor se zdržel v obývacím pokoji. „Hned jsem u vás, začněte beze mě.“ Dvakrát zaslechnu cinkání ledu, pokládání lahve na stůl, než konečně dorazí a posadí se do čela stolu.

Podává se salát Waldorf. Stuart se na mě každou chvíli podívá a usměje se. Senátor Whitworth se nakloní k tátovi a řekne: „Víte, já pocházím z chudých podmínek. Z Jefferson County v Mississippi. Můj táta sušil buráky za jedenáct centů za libru.“

Táta zakroutí hlavou. „Chudší okresy než Jefferson County snad ani nejsou.“

Dívám se, jak si matka ukrajuje maličký kousek jablka. Chvíli váhá, pak ho dlouze žvýká a při polykání viditelně trpí. Nepřipustila by, abych Stuartovým rodičům řekla o jejích žaludečních problémech. Místo toho paní Whitworthovou zaplavuje kulinářskými poklonami. Matka tuto večeři považuje za důležitou součást hry s názvem: „Dokáže moje dcera uhnat vašeho syna?“

„Mladí si tolik užívají vzájemnou společnost.“ Matka se usměje. „Vždyť Stuart k nám jezdí téměř dvakrát týdně.“

„Opravdu?“ podiví se paní Whitworthová.

„Byli bychom moc rádi, kdybyste se senátorem někdy zajeli na naši plantáž na večeři a prošli se po sadu.“

Podívám se na matku. Plantáž je zastaralý výraz, který ráda používá, aby naši farmu trochu vylepšila, zatímco „sad“ tvoří jediná, neplodná jabloň. A hrušeň trpící červovitostí.

Ale paní Whitworthová ztuhly rysy. „Dvakrát týdně? Stuarte, netušila jsem, že tak často zajíždíš do města.“

Stuartova vidlička se zarazí ve vzduchu. Matce věnuje přihlouplý pohled.

„Jste velice mladí,“ usměje se paní Whitworthová. „Tak si jeden druhého užívejte. Nemusíte to hned brát příliš vážně.“

Senátor si opře lokty o stůl. „A to říká žena, která tu první v podstatě požádala o ruku. Tenkrát byla samý spěch.“

„Tati,“ okřikne ho Stuart skrze zaťaté zuby a vidličkou zazvoní o talíř.

Všichni mlčíme, ozývá se jen matčino důkladné, soustavné žvýkání, jak se snaží přeměnit pevné jídlo na kaši. Dotknu se škrábnutí na mé paži, které je stále ještě růžové.

Hospodyně nám na talíře položí smažené kuře a doplní ho hrudkou majonézového dresinku. Všichni se usmějeme, protože jsme vděční za to rozptýlení. Při jídle táta se senátorem probírají ceny bavlny a květopase bavlníkového. Já dosud vidím v Stuartově obličeji hněv vyvolaný tím, že se jeho otec zmínil o Patricii. Každých pár vteřin se na něj podívám, ale zdá se, že ten hněv nepolevuje. Přemýšlím, jestli se kvůli ní hádali předtím, když jsem byla na chodbě.

Senátor se pohodlně opře na židli. „Viděli jste ten článek z časopisu Life? Ten před Medgarem Eversem o tom, jak se jen jmenoval, Carlu… Robertsovi?“

Zvednu hlavu, protože ke svému překvapení zjistím, že ta otázka je určená mně. Zmateně mrkám a doufám, že je to kvůli mé práci pro noviny. „Byl to… zlynčovali ho. Protože řekl, že guvernér je…“ Zarazím se, ne proto, že bych si ta slova nepamatovala, ale právě naopak.

„Zoufalec,“ řekne senátor a tentokrát se obrátí na mého otce, „s morálkou pouliční holky.“

Vydechnu a uleví se mi, že už nejsem v centru pozornosti. Podívám se na Stuarta, abych zjistila, jak bude reagovat. Nikdy jsem se ho na jeho názor na občanská práva neptala. Ale připadá mi, že ten rozhovor vůbec neposlouchal. Hněv kolem jeho úst se proměnil, je chladný a bezbarvý.

Otec si odkašle. „Budu mluvit upřímně,“ prohlásí pomalu. „Je mi na nic z toho, když slyším o takové brutalitě.“ Táta tiše odloží vidličku. Podívá se senátoru Whitworthovi do očí. „U mě na poli dělá pětadvacet černochů, a kdyby na ně někdo jen vztáhnul ruku, nebo na členy jejich rodin…“ Otcův pohled je přímý. Pak sklopí oči. „Někdy se stydím, senátore. Stydím se za to, co se v Mississippi děje.“

Matka na otce vytřeští oči. Já jsem z jeho názoru v šoku. V ještě větším šoku jsem z toho, že ho vyslovil v domě politika. Doma se noviny pokládají fotografiemi dolů, a když se v televizi začne probírat otázka ras, okamžitě se vypíná. Náhle jsem na tátu hrozně hrdá, z řady důvodů. Přísahala bych, že jsem na okamžik tu hrdost zahlédla i u matky, než ji přehlušily obavy, že mi právě zmařil budoucnost. Podívám se na Stuarta a ten má ustaraný výraz, ale nevím kvůli komu.

Senátor na tátu upře soustředěný pohled přimhouřených očí.

„Něco vám povím, Carltone,“ začne. Zatřese ledem ve své sklence. „Bessie, přineste mi další pití, prosím.“ Podá sklenku hospodyni. Ta se rychle vrátí s plnou.

„Něco takového o našem guvernérovi neměl říkat,“ prohlásí senátor.

„S tím naprosto souhlasím,“ přidá se otec.

„Ale já si poslední dobou kladu otázku, jestli náhodou neměl pravdu.“

„Stooley,“ sykne paní Whitworthová. Pak se však okamžitě usměje a napřímí. „No tak, Stooley,“ napomene ho, jako by mluvila s dítětem, „naši hosté se během večeře nezajímají o politikaření…“

„Francine, nech mě říkat, co si myslím. Když to nemůžu dělat v práci, tak si to snad můžu dovolit doma.“

Paní Whitworthová si zachová úsměv, ale trochu jí zrůžovějí tváře. Zkoumá bílé růže uprostřed stolu. Stuart zírá do svého talíře se stejně chladným hněvem jako předtím. Od chodu s kuřetem se na mě nepodíval. Všichni mlčí a pak někdo změní téma konverzace na počasí.

Když je večeře konečně za námi, jsme vyzváni, abychom se odebrali na zadní verandu na skleničku a kávu. Já zůstanu se Stuartem na chodbě. Dotknu se jeho paže, ale on ucukne.

„Věděl jsem, že se opije a zase s tím začne.“

„Stuarte, to je v pořádku,“ řeknu, protože si myslím, že mluví o politických názorech svého otce. „Všichni se dobře bavíme.“

Jenže Stuart vypadá zpoceně a horečnatě. „To je pořád Patricia tohle a Patricia tamto, celý večer,“ rozčílí se. „Kolikrát o ní ještě bude mluvit?“

„Prostě na to zapomeň, Stuarte. Všechno je v pořádku.“

Pročísne si rukou vlasy a odvrátí oči. Začne mi připadat, že mě vůbec nevnímá. A pak mi dojde to, co jsem celý večer tušila. Dívá se sice na mě, ale myslí na… ni. Je tady všude. V hněvu ve Stuartových očích, na jazyku senátora i paní Whitworthové, na stěně, kde kdysi určitě visela její fotka.

Omluvím se, že musím na toaletu.

Ukáže mi cestu chodbou. „Sejdeme se vzadu,“ řekne, ale neusměje se. V koupelně na sebe zírám do zrcadla a přesvědčuju se, že jde jen o dnešní večer. Až z tohohle domu odejdeme, všechno se zase dá do pořádku.

Cestou z koupelny jdu kolem obývacího pokoje, kde si senátor nalévá další sklenku. Směje se sám pro sebe, utírá si pobryndanou košili a pak se rozhlédne, jestli ho přitom někdo neviděl. Pokusím se zmizet po špičkách dřív, než si mě všimne.

„Tady jsi!“ zařve, když probíhám kolem. Pomalu zacouvám zpátky do dveří a jemu se rozzáří obličej. „Copak? Zabloudila jsi?“ Vyjde na chodbu.

„Ne, pane, jen jsem… za někým šla.“

„Pojď sem, holka.“ Obejme mě a z pachu bourbonu mě rozbolí oči. Všimnu si, že má od něj přední část košile celou nasáklou. „Bavíš se dobře?“

„Jistě, pane. Moc vám děkuju.“

„Víš, neměla by ses nechat Stuartovou mámou zastrašit. Jen ho chce chránit, to je všechno.“

„Vůbec ne, je moc… milá. Všechno je v pořádku.“ Podívám se na druhý konec chodby, odkud zaslechnu jejich hlasy.

Vzdychne a odvrátí pohled. „Tenhle rok jsme kvůli Stuartovi měli opravdu náročný. Asi ti řekl, co se stalo.“

Přikývnu a cítím, jak mi naskakuje husí kůže.

„Bylo to hrozné,“ říká. „Tak hrozné.“ Pak se najednou usměje. „Koukni! Podívej, kdo tě přišel pozdravit.“ Zvedne maličkého bílého pejska a přehodí si ho přes předloktí jako ručník při tenise. „Řekni ahoj, Dixie,“ zazpívá. „Řekni ahoj slečně Eugenii.“ Pes sebou zavrtí, odtáhne hlavu co nejdál od jeho páchnoucí košile.

Senátor se na mě podívá bezbarvým pohledem. Zřejmě zapomněl, co tady dělám.

„Jsem na cestě na zadní verandu,“ vysvětlím mu.

„Pojď, pojď sem.“ Chytí mě za loket a provede mě obloženými dveřmi. Vejdu do malé místnosti s masivním stolem a žlutým světlem slabě osvětlujícím tmavě zelené zdi. Zase za mnou zavře a já okamžitě ucítím změnu vzduchu a nepříjemnou stísněnost.

„Poslyš, všichni říkají, že po pár skleničkách moc mluvím, ale…“ Senátor přimhouří oči, jako bychom byli dva spiklenci. „Chci ti něco říct.“

Pes se přestal bránit, omámený pachem jeho košile. Najednou zoufale potřebuju mluvit se Stuartem, jako bych ho každou vteřinu, kdy s ním nejsem, ztrácela. Ucouvnu.

„Myslím… asi bych měla…“ Sáhnu po klice, jsem si jistá, že je to ode mě hrozně nezdvořilé, ale vzduch v místnosti se nedá vydržet, ten pach alkoholu a doutníků.

Senátor vzdychne, a když sevřu kliku, přikývne. „Aha, takže ty taky, hm.“ Opře se o stůl a zatváří se zklamaně.

Začnu otevírat dveře, ale senátorův obličej má najednou stejný výraz, jaký měl Stuart, když za mnou poprvé přijel k našim domů. Připadá mi, že nemám jinou možnost než se zeptat: „Co já taky, pane?“

Senátor se podívá na obraz paní Whitworthové, velký a chladný, zavěšený na stěně jeho pracovny jako varování. „Prostě to vidím. V tvých očích.“ Hořce se zachechtá. „A já doufal, že ty bys mohla mít starouše aspoň trochu ráda. Tedy, jestli se někdy staneš součástí téhle starobylé rodiny.“

Podívám se na něj a z jeho slov mi naskočí husí kůže… součástí téhle starobylé rodiny.

„Nejste mi… nesympatický, pane,“ řeknu a přešlápnu ve svých rovných botách.

„Nechci tě obtěžovat našimi problémy, Eugenie, ale poslední dobou to bylo dost náročné. Po všem tom zmatku z loňského roku jsme byli bez sebe starostí. Kvůli té první.“ Zakroutí hlavou a sklopí oči ke sklence v ruce. „Stuart prostě odjel ze svého bytu v Jacksonu a všechno si přestěhoval do chaty ve Vicksburgu.“

„Vím, že byl velmi… rozrušený,“ řeknu, i když ve skutečnosti nevím téměř nic.

„Spíš mrtvý. Sakra, já tam za ním jel a on jen tak seděl u okna a louskal pekanové ořechy. Ani je nejedl, jen je loupal a házel do koše. Se mnou ani se svou mámou nemluvil… celé měsíce.“

Ten obrovský, mohutný muž se náhle celý zhroutí a já chci zmizet, ale zároveň ho utěšit, vypadá tak zoufale, pak se však na mě podívá očima podlitýma krví a řekne: „Připadá mi, jako by to nebylo ani deset minut, co jsem ho učil nabít první pušku, zlomit vaz prvnímu holubovi. Ale od té záležitosti s tou holkou je… jiný. Vůbec se mnou nemluví. Jen chci vědět, jestli je můj syn v pořádku.“

„Já… myslím, že ano. Ale upřímně řečeno… to sama nevím.“ Odvrátím se. Začíná mi docházet, že Stuarta vlastně neznám. Jestliže ho to tak zasáhlo a přitom o tom se mnou nedokáže mluvit, tak co pro něj znamenám? Pouhé rozptýlení? Někoho, kdo sedí vedle něj, aby na chvíli odvrátil jeho myšlenky od toho, co ho drásá uvnitř?

Podívám se na senátora a pokusím se přijít na něco uklidňujícího, na něco, co by nejspíš řekla matka. Ale zmůžu se jen na mlčení.

„Francine by chtěla můj skalp, kdyby tušila, že jsem s tebou o tom mluvil.“

„To je v pořádku, pane,“ řeknu. „Mně to nevadí.“

Vypadá, že ho to všechno vyčerpalo, snaží se o úsměv. „Díky, zlato. Teď běž za synem, já se k vám za chvíli připojím.“

Uniknu na zadní verandu a postavím se vedle Stuarta. Oblohu protne blesk, takže na chvíli zahlédneme strašidelně osvícenou zahradu, pak se vše opět zahalí do tmy. Na konci zahradní cestičky se vyjímá altánek připomínající kostru. Ze sklenky sherry, co jsem si dala po večeři, se mi zvedá žaludek.

Senátor vyjde ven a kupodivu vypadá mnohem střízlivěji, má čistou košili, nažehlenou a úplně stejnou jako ta předchozí. Matka s paní Whitworthovou sejdou několik schodů, aby se podívali na nějakou vzácnou růži pnoucí se k terase. Stuart mi dá ruku na rameno. Je na tom o něco lépe, já čím dál hůře.

„Mohli bychom…“ ukážu dovnitř a Stuart se vydá za mnou. Zastavím se na chodbě s tajným schodištěm.

„Moc toho o tobě nevím, Stuarte,“ začnu.

Ukáže na stěnu s obrazy za mnou, včetně onoho prázdného místa. „Tady to všechno máš.“

„Stuarte, tvůj otec mi říkal…“ přemýšlím, jak to vyjádřit.

Přimhouří oči. „Co ti říkal?“

„Jak hrozné to bylo. Jak těžce jsi to nesl,“ říkám. „To s Patricií.“

„Vůbec nic o tom neví. Nemá tušení, o koho ani o co šlo…“

Opře se o zeď, ruce si založí na hrudník a já znovu spatřím ten starý hněv, hluboký a rozpalující. Úplně se jím nechal pohltit.

„Stuarte. Teď mi o tom nemusíš nic říkat. Ale jednou si budeme muset promluvit.“ Překvapí mě, jak sebevědomě mluvím, když ve skutečnosti se tak vůbec necítím.

Podívá se mi do očí a pokrčí rameny. „Vyspala se s jiným. To se stalo.“

„S někým… koho znáš?“

„Nikdo ho neznal. Byl jednou z těch pijavic, co se poflakovaly po škole a naléhaly na učitele, ať něco udělají s integračními zákony. Ona tedy rozhodně něco udělala.“

„Takže to… byl aktivista? Za občanská práva…?“

„Přesně tak. A teď to víš.“

„Byl… barevný?“ Těžce polknu, když pomyslím na následky, protože i mně to připadá strašlivé, přímo katastrofální.

„Ne, nebyl barevný. Byl to flákač. Nějaký Yankee z New Yorku, jako ty, co je vídáš v televizi, s dlouhými vlasy a mírovými symboly.“

V mysli zapátrám po správné otázce, kterou bych mu měla položit, ale žádná mě nenapadá.

„Víš, co je na tom nejšílenější, Skeeter? Překonal bych to. Byl bych schopný jí odpustit. Žádala mě o to, říkala, jak ji to mrzí. Ale já věděl, že kdyby někdy vyšlo najevo, kdo to byl, že se snacha senátora Whitworthe vyspala s yankeeským aktivistou, zničilo by ho to. Měl by po kariéře.“ Luskne prsty.

„Ale tvůj otec, tam u stolu. Říkal, že mu Ross Barnett nepřipadá dobrý.“

„Víš, že takhle to nechodí. Je jedno, co si myslí. Jde o to, co si myslí Mississippi. Na podzim kandiduje do celostátního senátu a já bohužel vím, jak by to dopadlo.“

„Takže ses s ní rozešel kvůli otci?“

„Ne, rozešel jsem se s ní, protože mě podvedla.“ Sklopí oči ke svým rukám a já vidím, jak se užírá hanbou. „Ale neodpustil jsem jí kvůli… otci.“

„Stuarte, jsi do ní pořád ještě… zamilovaný?“ zeptám se a pokusím se o úsměv, jako by o nic, nešlo, jen o otázku, přestože mi všechna krev právě odtekla do nohou. Připadá mi, jako bych po té otázce měla omdlít.

Jeho tělo trochu poklesne na pozadí tapety se zlatým vzorem. Hlas mu zjihne.

„Ty bys tohle nikdy neudělala. Takhle bys nelhala. Ani mně ani nikomu jinému.“

Netuší, kolika lidem momentálně lžu. Ale o to nejde. „Odpověz mi, Stuarte. Miluješ ji?“

Protře si spánky, oči si zakryje rukou. Jsem přesvědčená, že nechce, abych mu do nich viděla.

„Myslím, že bychom si měli dát na chvíli pauzu,“ zašeptá.

Reflexivně se k němu natáhnu, ale on ucukne. „Potřebuju čas, Skeeter. A prostor. Musím pracovat, těžit naftu a… pročistit si hlavu.“

Uvědomím si, že jsem otevřela ústa. Na verandě zaslechnu tiché volání rodičů. Je čas odejít.

Kráčím za Stuartem do přední části domu. Whitworthovi se zastaví ve vstupní hale s točitým schodištěm, my, Phelanovi, vyjdeme ze dveří. V naprosté otupělosti poslouchám, jak všichni prohlašují, že to musí zopakovat, tentokrát u Phelanových. Řeknu jim na shledanou, poděkuju a vlastní hlas mi přitom zní divně. Stuart mi zamává ze schodiště a usměje se, aby rodiče nepoznali, že se něco změnilo.

KAPITOLA 21

Stojíme s matkou a tátou v odpočívárně a zíráme na stříbrnou krabici v okně. Má velikost motoru do dodávky, je plná knoflíků, leskne se chromem a příslibem lepších zítřků. Na ní je napsáno Fedders.

„Kdo vlastně jsou ti Feddersovi?“ zeptá se matka. „Odkud ti lidé pocházejí?“

„No tak, otoč tou klikou, Charlotte.“

„To nejde. Je to tak ošklivé.“

„Ježíši, mami. Doktor Neal říkal, že to potřebuješ. Teď ustup.“ Rodiče na mě upřeně hledí. Netuší, že se se mnou Stuart po večeři u Whitworthových rozešel. Nevědí nic o úlevě, kterou mi, jak doufám, tenhle přístroj přinese. Ani o tom, že je mi neustále takové horko a cítím se tak spálená a zraněná, až se obávám, že bych mohla vzplanout.

Otočím knoflíkem na „1“. Na stropě se ztlumí žárovky lustru. Vrčení pomalu zesiluje, jako by stroj jel do kopce. Dívám se, jak se některé z matčiných vlasů lehce zvedají do vzduchu.

„Panebože,“ uleví si matka a zavře oči. Poslední dobou je unavená a její vředy se pořád zhoršují. Doktor Neal říkal, že když bude v domě chladno, bude jí přece jen o něco příjemněji.

„A to ještě neběží naplno,“ řeknu a otočím knoflíkem na „2“. Vzduch zavane o něco silněji, je chladnější a my se všichni tři usmíváme, zatímco se nám z čel odpařuje pot.

„Kruci, tak to pořádně vyzkoušíme,“ prohlásí otec a nastaví „3“, což je nejvyšší, nejstudenější a nejúžasnější nastavení ze všech. Matka se zachichotá. Stojíme s otevřenými ústy, jako bychom to mohli sníst. Světla se opět rozzáří, hučení zesílí a naše úsměvy jsou čím dál širší, ale pak se vše náhle zastaví. Tma.

„Co… se stalo?“ zeptá se matka.

Táta se podívá na strop. Vyjde na chodbu.

„Ten zatracený krám vyhodil pojistky.“

Matka si ovívá krk kapesníkem. „Pro Boha živého, Carltone, tak jdi a oprav to.“

Hodinu posloucháme, jak táta s Jamesem mačkají spínače a rachtají nářadím, dupání těžkých bot po verandě. Když je to opraveno, vyslechnu si od táty přednášku, že už to nikdy nemám dávat na „3“, jinak dům vyletí do povětří. Pak se s matkou díváme, jak se na oknech dělá studená mlha. Matka dřímá ve svém křesle ve stylu královny Anny se zelenou přikrývkou vytaženou až k bradě. Počkám, až úplně usne, začne tiše chrápat a svraští se jí čelo. Pak po špičkách zhasnu všechny lampy, vypnu televizi a každý elektrický spotřebič v přízemí kromě lednice. Postavím se před okno a rozepnu si blůzu. Opatrně nastavím tlačítko na „3“. Protože toužím po tom nic necítit. Chci uvnitř zmrznout. Chci, aby mi ten ledový chlad vanul přímo na srdce.

Elektřina vypadne asi za tři vteřiny.

Příští dva týdny se plně ponořím do rozhovorů. Psací stroj mám na zadní verandě a pracuju prakticky celé dny a dlouho do noci. Přes sítě proti hmyzu jsou zelená zahrada i pole poněkud rozmazané. Někdy se přistihnu, že zírám na pole, ale přitom jsem někde úplně jinde. Jsem ve starých jacksonských kuchyních s hospodyněmi, rozpálenými a ulepenými v bílých uniformách. Cítím, jak na mě dýchají něžná tělíčka bílých miminek. Cítím to, co cítila Constantine, když mě matka přivezla z porodnice a předala mě jí. Nechávám se jejich barevnými vzpomínkami vytáhnout ze svého mizerného života.

„Skeeter, Stuart se tu už týdny neukázal,“ podiví se po osmé matka. „Nezlobí se na tebe, že ne?“

V tu chvíli pracuju na sloupku slečny Myrny. Kdysi jsem mívala tři měsíce náskok, tentokrát se mi málem podařilo prošvihnout termín. „Všechno je v pořádku, mami. Nemusí přece volat každou minutu, ne?“ Pak mi však zjihne hlas. Každým dnem mi připadá o něco hubenější. Klíční kosti jí vystupují tak výrazně, že tlumí mé podráždění nad její poznámkou. „Je prostě na cestách, mami.“

To ji na chvíli uklidní a stejnou verzi sdělím Elizabeth, Hilly k ní přidám několik podrobností a štípnu se do paže, abych vydržela její strojený úsměv. Jen nevím, co mám namlouvat sama sobě. Stuart potřebuje „prostor“ a „čas“, jako by nešlo o mezilidský vztah, ale o fyziku.

Místo abych se neustále litovala, raději pracuju. Píšu na stroji. Potím se. Kdo mohl tušit, že kvůli zlomenému srdci je člověku takové vedro. Když matka leží v posteli, přitáhnu si židli ke klimatizaci a zírám do ní. V červenci se stává naší stříbrnou svatyní. Přistihnu Pascagoulu, jak jednou rukou předstírá, že utírá prach, a druhou si u té věci přidržuje copy. Klimatizace není žádná novinka, přesto každý obchod ve městě, který si ji opatřil, má nápis na výkladní skříni a informaci v reklamách, protože je to tak důležité. Vyrobím z kartonu ceduli pro dům Phelanových a pověsím ji na kliku vchodových dveří. NOVĚ S KLIMATIZACÍ. Matka se usmívá, i když předstírá, že ji to nepobavilo.

Během jednoho vzácného večera sedím doma s matkou a tátou u jídelního stolu. Matka dloube do večeře. Celé odpoledne se přede mnou snažila zakrýt, že zvracela. Stiskne si prsty kořen nosu, aby trochu zmírnila bolení hlavy, a řekne: „Co třeba pětadvacátého, nebo myslíte, že je to na pozvání příliš brzy?“ A já jí stále ještě nedokážu říct, že jsme se se Stuartem rozešli.

Ale v jejím obličeji vidím, že dnes večer jí je opravdu mizerně. Je bledá a je na ní znát, že se snaží vzpřímeně sedět déle, než snese. Vezmu ji za ruku a řeknu: „Zjistím to, mami. Pětadvacátého to určitě půjde.“

Poprvé za celý den se usměje.

Aibileen se usměje na stoh papírů na svém kuchyňském stole. Je tlustý dva a půl centimetru, s dvojitým řádkováním, a začíná připomínat něco, co si lidé dávají do knihovny. Aibileen je obdobně vyčerpaná jako já, vlastně ještě víc, protože celý den pracuje a pak ještě po večerech pomáhá s rozhovory.

„Jen se podívejte,“ podiví se, „skoro to vypadá jako kniha.“

Přikývnu, snažím se usmívat, ale vím, že ještě máme před sebou spoustu práce. Už bude srpen, a i když to má být hotové až v lednu, stále nám zbývá probrat pět rozhovorů. S Aibileeninou pomocí jsem upravila, zkrátila a uspořádala pět z kapitol, včetně té Minnyiny, ale ještě se musí doladit. Díkybohu, že Aibileenina část je hotová. Má jednadvacet stran, krásně napsaných, prostých.

Máme několik desítek falešných jmen, jak pro bílé, tak pro barevné. Občas je náročné je nepomíchat. Aibileen je celou dobu Sarah Rossová. Minny si z nějakého důvodu vybrala Gertrude Blackovou. Já si zvolila Anonym, ale Elaine Steinová o tom zatím neví. Jméno našeho města jsme změnily na Niceville, Mississippi, protože žádné takové město neexistuje. Rozhodly jsme se však, že použijeme název skutečného státu, který jistě přitáhne pozornost. Vždyť právě v Mississippi je situace nejhorší, tak proč toho nevyužít.

Oknem foukne větřík a horní strany se zatřepotají. Obě je přimáčkneme dlaněmi.

„Myslíte… že to otiskne?“ zeptá se Aibileen. „Až budeme hotové?“

Nutím se do úsměvu, předstírám falešnou sebedůvěru. „Já v to doufám,“ řeknu tak vesele, jak to jen dokážu. „Nápad ji podle všeho zaujal a… no, blíží se ten pochod…“

Uvědomím si, jak se můj hlas postupně vytrácí. Ve skutečnosti nevím, jestli to paní Steinová bude chtít otisknout. Jedno však vím, odpovědnost za celý projekt leží na mých ramenou, v jejich upracovaných vrásčitých obličejích vidím, jak moc všechny hospodyně chtějí, aby kniha skutečně šla do tisku. Jsou vyděšené, každých deset minut se ohlížejí na zadní vchod a bojí se, aby je někdo nepřistihl, že se mnou mluví. Bojí se, že by je zbili jako Louveniina vnuka, nebo dokonce odstřelili na přední zahrádce jako Medgara Everse. Riziko, jaké podstupují, je jasným důkazem toho, že chtějí, aby se kniha otiskla, a chtějí to moc.

Už se necítím chráněná jen proto, že jsem bílá. Když jedu dodávkou k Aibileen, také se často nenápadně ohlížím. Policista, který mě před pár měsíci zastavil, je pro mě varováním: momentálně ohrožuju všechny bílé rodiny ve městě. I když je zde řada kladných příběhů, oslavujících pouta žen s rodinami, největší pozornost bílých přitáhnou právě ty špatné. Z nich se jim bude vařit krev a zatínat pěsti. Musíme to dokonale utajit.

Na pondělní večerní schůzi ligy, první za tento měsíc, schválně dorazím o pět minut později. Hilly byla na pobřeží a my bychom si nikdy nedovolili svolat schůzi, na níž nemůže být osobně přítomná. Je opálená a připravená vést. Kladívko drží jako zbraň. Všude kolem mě sedí ženy, kouří a popel odklepávají do skleněných popelníků na podlaze. Já si koušu nehty, abych si také nezapálila. Už šest dní nekouřím.

Kromě toho, že toužím po cigaretě, se mi točí hlava z obličejů kolem. Snadno v místnosti najdu sedm žen, které buď v příbězích samy vystupují, nebo jsou s jeho postavami nějak příbuzné. Nejradši bych odsud zmizela a znovu se pustila do práce, ale uplynou ještě dvě dlouhé, horké hodiny, než Hilly konečně bouchne kladívkem. Tou dobou je ze svého hlasu unavená snad i ona sama.

Dívky vstanou a protáhnou se. Některé zamíří ven, jako by se nemohly dočkat, až budou pečovat o své manžely. Jiné otálejí, zvláště ty s kuchyní plnou dětí a s hospodyní, které zatím skončila služba. Rychle si posbírám věci, doufám, že nebudu muset s nikým mluvit, zvlášť ne s Hilly.

Ale než stihnu uniknout, všimne si mne Elizabeth a mávne na mě. Už týdny jsem ji neviděla a rozhovoru s ní se nemůžu vyhnout. Vyčítám si, že jsem za ní vůbec nezašla. Opře se o opěradlo židle a vstane. Je v šestém měsíci a z léků na uklidnění se jí zatočí hlava.

„Jak ti je?“ zeptám se. Všechno na jejím těle je stejné jako předtím, až na obrovské, nateklé břicho. „Je to tentokrát lepší?“

„Bože, ne, je to hrůza, a to mi ještě zbývají tři měsíce.“

Obě se odmlčíme. Elizabeth si tiše říhne a podívá se na hodinky. Konečně zvedne svou tašku, připravená odejít, pak mě však popadne za ruku. „Slyšela jsem to,“ zašeptá, „o tobě a Stuartovi. Moc mě to mrzí.“

Sklopím oči. Nepřekvapí mě, že o tom ví, spíš se divím, že tak dlouho trvalo, než si to někdo dal dohromady. Já o tom s nikým nemluvila, ale Stuart zřejmě ano. Zrovna dnes ráno jsem musela lhát matce, že pětadvacátého, na kdy je údajně pozvala na večeři, jsou Whitworthovi mimo město.

„Omlouvám se, že jsem ti o tom neřekla. Ale nerada o tom mluvím,“ přiznám se.

„Já to chápu. Kruci, už musím běžet, Raleigh určitě šílí, že je tam s ní tak dlouho sám.“ Naposledy se podívá na Hilly. Hilly se usměje a kývnutím ji propustí.

Rychle si posbírám poznámky a zamířím ke dveřím. Než k nim dorazím, zaslechnu ji.

„Počkej, prosím, chvilku, Skeeter.“

Vzdychnu, obrátím se čelem k Hilly. Má na sobě tmavě modrý námořnický obleček, jaký by člověk koupil pětileté holčičce. Záhyby kolem boků se rozestupují jako na měchu harmoniky. Kromě nás dvou už je místnost prázdná.

„Mohly bychom probrat tohle, mladá dámo?“ Zvedne poslední věstník a já vím, co přijde.

„Nemůžu. Matka je nemocná…“

„Před pěti měsíci jsem tě požádala, abys otiskla mou iniciativu, a teď uběhl další týden a ty jsi opět neuposlechla můj příkaz.“

Podívám se na ni a z ničeho nic mě popadne vztek. Všechno, co jsem v sobě měsíce držela, se ve mně vzedme a vybuchne v mém hrdle.

„Já tu iniciativu neotisknu.“

Pohlédne na mě a celá ztuhne. „Chci tu iniciativu ve věstníku ještě před volbami,“ prohlásí a ukáže na strop, „jinak to poženu nahoru, slečinko.“

„Jestliže se mě pokusíš vyloučit z ligy, zavolám samotné Genevievě von Hapsburg do New Yorku,“ zasyčím, protože náhodou vím, že Genevieve je Hillyina bohyně. Je nejmladší celostátní prezidentkou ligy v historii, a je to zřejmě jediný člověk, kterého se Hilly bojí. Ale Hilly nehne ani brvou.

„A co jí povíš, Skeeter? Že neděláš svou práci? Že u sebe přechováváš negerské aktivistické materiály?“

Jsem příliš rozzlobená na to, abych se něčím takovým nechala vyvést z míry. „Chci je zpátky, Hilly. Vzala sis je, i když ti nepatří.“

„Jistě že jsem si je vzala. Jak u sebe můžeš nosit něco takového? Co kdyby to někdo viděl?“

„Jakým právem mi budeš říkat, co smím, anebo nesmím nosit u sebe v…“

„Je to má práce, Skeeter! Víš stejně dobře jako já, že lidé si od organizace, jejíž členky jsou zastánkyně integrace ras, nekoupí ani plátek dortu!“

„Hilly,“ prostě to od ní potřebuju slyšet. „Pro koho jsou podle tebe určené ty peníze vydělané prodejem dortů?“

Obrátí oči v sloup. „Pro chudé hladovějící africké děti?“

Chvíli čekám, až jí dojde, jak je to ironické. Chce posílat peníze barevným za oceánem, ale těm na druhé straně města by je nikdy nedala. Pak však dostanu lepší nápad. „Zavolám Genevieve hned. Vysvětlím jí, jaký jsi pokrytec.“

Hilly se napřímí a mně na okamžik připadá, že jsem snad prolomila ten její krunýř. Pak si však olízne rty a zhluboka, hlasitě si odfrkne.

„Víš, není divu, že tě Stuart Whitworth nechal.“

Stisknu zuby, aby nepoznala, jak na mě její slova účinkují. Ale uvnitř se hroutím jako domeček z karet. Cítím, jak se celý vnitřek mého těla sesouvá na podlahu. „Chci ty zákony zpět,“ prohlásím roztřeseným hlasem.

„Tak otiskni tu iniciativu.“

Obrátím se a vyjdu ze dveří. Odnesu si aktovku do cadillaku a zapálím si cigaretu.

Když dorazím domů, u matky se nesvítí a já jsem za to vděčná. Projdu po špičkách chodbou na zadní verandu a zavřu za sebou vrzající síť proti hmyzu. Posadím se ke stroji.

Ale nedokážu psát. Pozoruju maličké šedé čtverečky sítě. Zírám na ně tak upřeně, až jimi proklouznu. V té chvíli cítím, jak něco uvnitř mě prasklo. Rozpouštím se. Přicházím o rozum. Neslyším ten pitomý tichý telefon. Neslyším matčino dávení. Její hlas pronikající oknem: „Nic mi není, Carltone, už to přešlo.“ Všechno to sice slyším, ale přitom neslyším nic. Jako by mi jen pískalo v uších.

Sáhnu do aktovky a vytáhnu stránku s Hillyinou koupelnovou iniciativou. Papír je zkroucený a zavlhlý. V rohu přistane můra, ale pak zase rychle odletí, na papíře zanechá jen stopu hnědého poprašku ze svých křídel.

Pomalými, pečlivými úhozy začnu psát věstník: Sarah Shelbyová si bude brát Roberta Pryora; prosím, navštivte předváděcí akci dětského oblečení u Mary Katherine Simpsonové; čaj na počest našich věrných podporovatelů. Pak přepíšu Hillyinu iniciativu. Umístím ji na druhou stranu, hned vedle strany s fotografiemi. Takhle si jí určitě každý všimne, jakmile si prohlédne svou fotku z Letního zábavního tábora. Zatímco ji přepisuju, hlavou se mi honí jediná otázka: Co by si o mně pomyslela Constantine?

AIBILEEN

KAPITOLA 22

„Kolik ti je dneska, slečno?“

Mae Mobley ještě leží v posteli. Ukáže dva ospalý prstíky a řekne: „Mae Mobley dva.“

„Ne, ne, dneska jsou ti tři!“ Přidám jí ještě jeden prst a zazpívám, co mi k narozeninám kdysi říkal můj táta. „Tři malí vojáčci utíkali pryč, dva říkali zastavme a třetí si vzal bič.“

Je ve velký posteli, postýlka už je v pokojíčku, kterej připravujou pro miminko. „Příští rok to budou čtyři vojáci a budou hledat něco k jídlu.“

Nakrčí nos, protože si teď má najednou pamatovat, aby říkala, že Mae Mobley jsou tři, přestože celej život, co si pamatuje, každýmu povídala, že Mae Mobley jsou dva. Když jste malej, ptaj se vás jen na dvě věci, jak se jmenujete a kolik vám je, a tak se vyplatí dobře se je naučit.

„Mae Mobley je tři,“ řekne. Vyleze z postele, hlavu má jako vrabčí hnízdo. Ta pleška, kterou měla jako miminko, se vrací. Obvykle se mi podaří sčesat přes ni vlasy, ale nikdy to dlouho nevydrží. Vlásky má řídký a začínaj se jí rovnat. K večeru už je mívá jako provázky. Mně nevadí, že není roztomilá, ale snažím se, aby vypadala co nejlíp, kvůli její mámě. „Pojďme do kuchyně,“ řeknu. „Uděláme ti narozeninovou snídani.“

Paní Leefoltová odjela ke kadeřníkovi. Je jí jedno, že nebude u svýho jedinýho dítěte, až se vzbudí na první narozeniny, který si bude pamatovat. Ale aspoň jí paní Leefoltová koupila to, co chtěla. Odvedla mě do svýho pokoje a ukázala na velkou krabici na podlaze.

„Určitě se jí to bude líbit,“ řekla paní Leefoltová. „Chodí, mluví, a dokonce i brečí.“

Vevnitř nejspíš bude krabice s růžovejma puntíkama. Přes přední část bude celofán a uvnitř je panenka velká jako Mae Mobley. Jmenuje se Allison. Má blonďatý kudrnatý vlásky a modrý oči. Růžový šaty samej volánek. Pokaždý když na ni dávaj reklamu v telce, Mae Mobley přiběhne k obrazovce, opře se o ni oběma rukama, obličej dá až úplně k televizi a hrozně upřeně ji sleduje. Paní Leefoltová se na krabici podívala a vypadalo to, že se rozbrečí. Vsadím se, že jí její lakomá matka nikdy nekoupila to, co chtěla.

V kuchyni udělám ovesnou kaši bez příchuti a dám do ní pár marshmallow. Všechno opeču, aby to bylo křupavější. Pak to ozdobím nakrájenýma jahodama. Protože ovesná kaše je jenom podklad. Pro cokoliv, na co máte chuť.

V kabelce mám tři růžový svíčky, co jsem přinesla z domova. Vytáhnu je, sundám z nich kuchyňskej papír, do kterýho jsem je zabalila, aby se mi nezlomily. Když je zapálím, přinesu kaši k její vysoký židličce u bílýho stolu uprostřed místnosti pokrytýho linoleem.

Řeknu: „Všechno nejlepší k narozeninám, Mae Mobley dva!“

Zasměje se a řekne: „Mae Mobley je tři!“

„To teda je! Teď si sfoukni svíčky, holčičko. Než se ti dostanou ke kaši.“

Dívá se na plamínky a směje se.

„Tak foukej, velká holko!“

Sfoukne je všechny najednou. Olízne kaši ze svíček a dá se do jídla. Po chvíli se na mě usměje a řekne: „Kolik je ti?“

„Aibileen je padesát tři.“

Vykulí oči. Pro ni to je, jako by mi bylo tisíc.

„Máš… narozeniny?“

„Jasně.“ Zasměju se. „Moje narozeniny budou příští tejden.“ Nemůžu uvěřit tomu, že mi bude čtyřiapadesát. Kam všechny ty roky zmizely?

„Máš děti?“ zeptá se.

Rozesměju se. „Mám jich sedmnáct.“

Do sedmnácti ještě počítat neumí, ale ví, že je to velký číslo.

„Byla by jich plná kuchyně,“ řeknu.

Vykulí svý hnědý oči. „Kde jsou ta miminka?“

„Po celým městě. Jsou to všechno miminka, o který jsem se starala.“

„Proč si ke mně nechodí hrát?“

„Protože většina z nich je dospělejch. Spousta z nich už má vlastní miminka.“

Jejda, ta vypadá zmateně. Přemejšlí a snaží se nějak si to všechno spočítat. Nakonec řeknu: „Ty jsi taky jedna z nich. Všechny miminka, o který pečuju, se počítaj za vlastní.“

Kývne a založí si ruce na prsou.

Začnu mejt nádobí. Na večerní oslavě bude jenom rodina a já musím stihnout udělat dorty. Nejdřív udělám jahodovej s jahodovou polevou. Kdyby to bylo na Mae Mobley, byly by jahody v každým jídle. Pak udělám ten druhej.

„Uděláme čokoládový dort,“ nařídila mi včera paní Leefoltová. Je v sedmým měsíci a moc ráda jí čokoládu.

Naplánovala jsem to minulej tejden. Všechno jsem si připravila dopředu. Tohle je moc důležitý na to, aby mi to jen tak oznámila den předem. „Hm… hm. A co takhle jahodovej? Mae Mobley ho má nejradši.“

„Ale ne, má ráda čokoládu. Zajedu do obchodu a přivezu všechno, co potřebujete.“

To určitě, čokoládu. Tak jsem se rozhodla, že udělám oba dorty. Aspoň bude moct sfouknout dvoje svíčky.

Umyju talíře od kaše. Dám jí trochu hroznový šťávy. V kuchyni má svou starou panenku, říká jí Claudia, která má namalovaný vlasy a zavírací oči. Když ji upustíte na podlahu, zakňourá.

„Tady máš miminko,“ řeknu jí a ona ho poplácá po zádíčkách, jako kdyby ho nechávala odříhnout.

Pak řekne: „Aibileen, ty jsi moje pravá máma.“ Ani se přitom na mě nepodívá, říká to, jako by mluvila o počasí.

Kleknu si na podlahu, kde si hraje: „Maminka je u kadeřníka. Holčičko, vždyť dobře víš, kdo je tvoje maminka.“

Ona však zavrtí hlavou a přitulí se k panence. „Jsem tvoje miminko,“ řekne.

„Mae Mobley, já jsem si dělala legraci, že všech těch sedmnáct dětí je mejch. Ve skutečnosti nejsou moje. Měla jsem jen jedno dítě.“

„Já vím,“ řekne. „To já jsem tvoje pravé miminko. Ty ostatní jsou jenom jako.“

Už se mi stalo, že byly děti takhle popletený. První slova, který vyšly z pusy Johnu Greenovi Dudleymu, byly máma a díval se přitom přímo na mě. Ale brzo říkal máma úplně všem, včetně sebe, a říkal tak i tátovi. A trvalo to dlouho. A nikdo si z toho nic nedělal. Ale když se pak začal převlíkat do sukýnek svý sestřičky Jewel Taylor a stříkat na sebe Chanel číslo 5, trochu nás to vyděsilo.

Starala jsem se o děti v rodině Dudleyových dlouho, přes šest let. Táta ho bral do garáže a třískal gumovou hadicí, aby z něj tu holku vymlátil, až už jsem to nemohla vydržet. Treelore se tenkrát málem udusil, protože jakmile jsem přišla domů, vždycky jsem ho hrozně pevně objala. Když jsme začaly pracovat na našich příbězích, zeptala se mě paní Skeeter, jakej den byl pro mě jako hospodyni nejhorší. Řekla jsem jí, že to bylo, když se to dítě narodilo mrtvý. Ale tak to nebylo. Byl to každej den od roku 1941 do roku 1947, kdy jsem za dveřma čekala, až bude po výprasku. Modlím se k Bohu a lituju, že jsem tenkrát Johnu Greenu Dudleymu neřekla, že nepůjde do pekla. Že není žádnej úchyl proto, že se mu líběj kluci. Modlím se k Bohu a lituju, že jsem do něj tenkrát nehustila dobrý věci, jako to teď dělám s Mae Mobley. Místo toho jsem jenom seděla v kuchyni a čekala, až mu budu moct modřiny od hadice natřít hojivou mastí.

A přesně v tu chvíli zaslechneme, jak paní Leefoltová přijíždí na parkoviště. Dostanu trochu strach, co by asi paní Leefoltová udělala, kdyby uslyšela takový řeči. Znervózní i Mae Mobley. Začne kolem sebe mávat jako kuře. „Pšt! Nic neříkej!“ prosí mě. „Naplácá mi.“

Takže s paní Leefoltovou už o tomhle mluvila. A tý se to ani trochu nelíbilo.

Když přijde paní Leefoltová s novým účesem, Mae Mobley ji ani nepozdraví a zmizí u sebe v pokoji. Jako by měla strach, že máma nějak vytuší, co se jí odehrává v hlavě.

Oslava narozenin Mae Mobley proběhla hladce, aspoň podle toho, co mi paní Leefoltová druhej den vyprávěla. Když přijdu v pátek ráno do práce, zjistím, že na lince jsou tři čtvrtiny čokoládovýho dortu. Jahodovej je celej pryč. Odpoledne se u nás zastaví paní Skeeter s nějakejma papírama pro paní Leefoltovou. Jakmile paní Leefoltová zmizí na záchodě, vklouzne paní Skeeter do kuchyně.

„Platí to dneska?“ zeptám se.

„Jasně. Budu tam.“ Od tý doby, co nechodí s panem Stuartem, se paní Skeeter skoro neusmívá. Slyšela jsem paní Hilly s paní Leefoltovou, jak to pořád probíraj.

Paní Skeeter si z lednice vezme kokakolu a zašeptá: „Dneska dokončíme rozhovor s Winnií a o víkendu to začneme dávat dohromady. Ale pak se k vám dostanu až příští čtvrtek. Slíbila jsem mámě, že ji v pondělí odvezu do Natchezu na nějakou akci Dcer americké revoluce.“ Paní Skeeter trochu přimhouří oči, což dělává, když myslí na něco moc důležitýho. „Budu tři dny pryč, ano?“

„Dobře,“ řeknu. „Potřebujete přestávku.“

Zamíří do jídelny, ale ohlídne se a ještě jednou řekne: „Nezapomeňte, že v pondělí ráno odjedu a budu tři dny pryč, ano?“

„Ano, paní,“ řeknu a přemejšlím, proč mi to musela zopakovat.

V pondělí ráno ještě není ani půl devátý a telefon paní Leefoltový zvoní jako o závod.

„Rezidence paní Leef…“

„Dej mi k telefonu Elizabeth!“

Jdu pro paní Leefoltovou. Vstane, došourá se do kuchyně v natáčkách a noční košili a vezme si sluchátko. Vypadá to, že paní Hilly nemluví do telefonu, ale do megafonu. Slyším každý slovo.

„Byla jsi u mého domu?“

„Cože? O čem to mluv…?“

„Dala do věstníku ty záchody. Jasně jsem jí řekla, že se ke mně domů mají nosit staré kabáty, ne…“

„Dojdu si pro… poštu, nevím, o čem to…“

„Až ji najdu, vlastnoručně ji zabiju.“

Pak to v telefonu hlasitě práskne. Paní Leefoltová tam chvilku stojí a zírá na sluchátko, potom si přes košili natáhne kabát. „Musím pryč,“ prohlásí a hledá klíčky od auta. „Hned jsem zpátky.“

S tím obrovským břichem se vyřítí ze dveří, nasouká se do auta a odjede pryč. Podívám se na Mae Mobley a ona zas na mě.

„Neptej se mě, holčičko. Já tomu taky nerozumím.“

Vím jen to, že Hilly s rodinou dnes ráno přijela z víkendu stráveného v Memphisu. Kdykoliv je paní Hilly někde pryč, paní Leefoltová pořád mluví o tom, kde je a kdy se má vrátit.

„Pojď, holčičko,“ řeknu po chvilce. „Půjdeme se projít a zjistíme, co se to děje.“

Vydáme se po Devine, pak odbočíme vlevo a ještě jednou vlevo a jsme v ulici paní Hilly, která se jmenuje Myrtle. I když je srpen, je to příjemná procházka, protože ještě není vedro. Kolem nás poletujou a zpívaj ptáci. Mae Mobley se mě drží, houpeme spojenýma rukama a hezky si to užíváme. Dneska kolem nás projíždí spousta aut, což je divný, protože Myrtle je slepá ulice.

Zabočíme k velkýmu bílýmu domu paní Hilly. A tam jsou.

Mae Mobley ukáže a zasměje se. „Koukej, koukej, Aibí!“

Ještě nikdy v životě jsem nic podobnýho neviděla. Je jich tam tři tucty. Záchodů. Přímo na trávníku paní Hilly. Maj různý tvary, barvy i velikosti. Některý jsou modrý, jiný růžový, některý bílý. Některým chybí prkýnko, jiným nádržka. Jsou tam starý, nový, s řetízkem i s klikou. Trochu připomínaj dav lidí tím, že maj zvednutý prkýnka, jako kdyby mluvily, nebo je maj sklopený, jako kdyby poslouchaly.

Sejdeme do příkopu, protože doprava v úzký uličce začíná houstnout. Lidi tudy projížděj, se staženým okýnkem kroužej kolem travnatýho ostrůvku na konci ulice. Smějou se nahlas a říkaj: „Koukněte se na Hillyin dům.“

„Podívejte se na ty záchody.“ Všichni zíraj, jako by v životě nebyli na záchodě.

„Jedna, dva, tři,“ Mae Mobley je začne počítat. Už jich napočítala dvanáct a pak to musím převzít já. „Dvacet devět, třicet, třicet jedna. Třicet dva záchodů, holčičko.“

Přijdeme o něco blíž a já si všimnu, že nejsou jen na trávníku. Další dva stojej na příjezdový cestě, jako manželskej pár. A jeden je na schodech, jako kdyby čekal, až mu paní Hilly přijde otevřít.

„Tamhleten je ale zvláštní, ten s tím…“

Jenže holčička se mi vytrhne. Rozběhne se na zahradu, zastaví se u růžovýho záchodu a zvedne prkýnko. Než se stihnu vzpamatovat, stáhne si kalhoty a načůrá do něj. Já se ženu za ní, šest aut na nás troubí a muž v klobouku si všechno fotografuje.

Auto paní Leefoltový je na příjezdový cestě, hned za autem paní Hilly, ale ani jedna z nich není nikde v dohledu. Zřejmě jsou uvnitř a ječí na sebe, co si s tímhle počnou. Závěsy jsou zatažený a není vidět, že by se uvnitř něco hýbalo. Držím nám palce, aby nezjistily, že tu holčička trůnila na záchodě před půlkou Jacksonu. Nejvyšší čas vrátit se domů.

Celou cestu domů se mě holčička na ty záchody vyptává. Proč tam jsou? Kde se tam vzaly? Mohla by si s Heather na těch záchodech chvíli hrát?

Když dorazíme zpátky k paní Leefoltový, celý dopoledne zvoní telefon jako zběsilej. Nezvednu ho. Čekám, až přestane, dost dlouho na to, abych mohla zavolat Minny. Ale jakmile paní Leefoltová vrazí do kuchyně, začne vykládat do telefonu rychlostí milion slov za minutu. Jak ji tak poslouchám, netrvá dlouho a celej příběh si dám dohromady.

Paní Skeeter tu záchodovou iniciativu paní Hilly do věstníku přepsala správně. Uvedla všechny důvody, proč bílý a barevný nesměj sedět na stejným prkýnku. A pod tím pokračovala s výzvou o starejch kabátech, přesně, jak měla. Jenom místo kabátu napsala něco jako: „Odložte své staré záchody na Myrtle Street 228. Budemé mimo město, tak nám je nechte před domem.“ Spletla si jediný slovo, to je všechno. Tak to podle mýho bude vysvětlovat.

Pro paní Hilly bylo špatný, že se tou dobou zrovna nedělo nic zajímavýho. Nestalo se nic ve Vietnamu ani při odvodech. O výbuchu kostela v Alabamě a zabití těch nešťastnejch barevnejch holek už napsali, co se dalo. Druhej den byl dům paní Hilly se všema těma záchodama na titulní straně Jacksonskýho deníku. Musím uznat, že to byl zábavnej pohled. Jen mě mrzí, že ta fotka nebyla barevná a člověk si nemohl vychutnat všechny ty odstíny růžový, modrý a bílý. Měli to nazvat „Konec segregace záchodových mís“.

V titulku se psalo: POJĎTE SE POSADIT! Nebyl u toho žádnej článek. Jen snímek a malej popisek: „Na dům Hilly a Williama Holbrookových byl dnes ráno zajímavý pohled.“

A nic se nedělo nejen v Jacksonu, ale v celejch Spojenejch státech americkejch. Lottie Freemanová, co dělá v sídle guvernéra, kam choděj všechny známý noviny, mi řekla, že to viděla v sekci o bydlení deníku New York Times. A všude se psalo: „Domov Hilly a Williama Holbrookových, Jackson, Mississippi.“

U paní Leefoltový se tenhle tejden hodně telefonuje, taky se hodně kejvá, to když paní Leefoltová ochotně poslouchá paní Hilly. Nejradši bych se těm záchodům smála, kdyby mi současně nebylo do breku. Od paní Skeeter to bylo hrozně velký riziko, že si proti sobě poštvala paní Hilly. Dneska se má vrátit z Natchezu a já doufám, že se ozve. Už asi chápu, proč tam jela.

Je čtvrtek ráno a paní Skeeter se mi pořád ještě neozvala. Připravím si v obejváku žehlení. Paní Leefoltová dorazí domů s paní Hilly a usaděj se ke stolu v jídelně. Od tý aféry se záchodama jsem u nás paní Hilly neviděla. Zřejmě z domu moc nevychází. Ztlumím telku a uši mám na stopkách.

„Tady to je. Tady je to, o čem jsem ti říkala.“ Paní Hilly otevře malou knížečku. Prstem přejede po řádcích. Paní Leefoltová zavrtí hlavou.

„Víš, co to znamená, že ano? Chce ty zákony změnit. Proč by je jinak s sebou nosila?“

„Nemůžu tomu uvěřit,“ řekne paní Leefoltová.

„Nemůžu dokázat, že mi ty záchody do zahrady dala ona. Ale tohle,“ zvedne knížku a poklepe na ni, „tohle je důkaz, že něco chystá. A mám v úmyslu o tom říct i Stuartu Whitworthovi.“

„Vždyť už spolu nechodí.“

„Ale stejně by to měl vědět. Co kdyby se k ní náhodou chtěl vrátit? Kvůli kariéře senátora Whitworthe.“

„Ale možná to v tom věstníku byl jen omyl. Možná…“

„Elizabeth.“ Hilly si založí ruce na prsou. „Teď nemluvím o záchodech. Mluvím o zákonech našeho skvělého státu. Jen se zkus zeptat sama sebe: chceš, aby Mae Mobley při hodině angličtiny seděla vedle barevného kluka?“ Paní Hilly se ohlédne do pokoje, kde žehlím. Ztiší hlas, jenže paní Hilly šeptání nikdy moc nešlo. „Chceš, aby negři bydleli v týhle čtvrti? Plácali tě po zadku, když půjdeš po ulici?“

Zvednu hlavu a vidím, že paní Leefoltový to začíná docházet. Upjatě se napřímí.

„Když William zjistil, co nám provedla, dostal záchvat. Nemůžu dál špinit své jméno tím, že bych se s ní stýkala, když se teď blíží volby. Už jsem pozvala Jeanii Caldwellovou, aby zaujala její místo v bridžovém klubu.“

„Vyhodila jsi ji z bridžového klubu?“

„Ano. A nejradši bych ji vyhodila i z ligy.“

„A můžeš to vůbec udělat?“

„Jasně že ano. Ale rozhodla jsem se, že ji nechám sedět v sále, aby viděla, jak naprosto se zesměšnila.“ Paní Hilly přikyvuje. „Musí přijít na to, že takhle se chovat nemůže. Chci tím říct, že mezi námi je to něco jiného, ale s některými lidmi by se mohla dostat do velkých potíží.“

„To je pravda. V tomhle městě se najde pár rasistů,“ poznamená paní Leefoltová.

Paní Hilly kývne. „To tedy ano.“

Za nějakou dobu vstanou a společně odjedou. Jsem ráda, že se chvíli nemusím koukat na jejich obličeje.

V poledne přijde na oběd pan Leefolt, což je dost neobvyklý. Usadí se u stolku, kde se snídá. „Aibileen, udělejte mi něco k obědu, prosím.“ Vezme si noviny a přejede prsty po hřbetu, aby je vyrovnal. „Dám si rostbíf.“

„Ano, pane.“ Položím před něj prostírání, ubrousek a příbor. Je vysokej a štíhlej. Brzo bude úplně plešatej. Kolem obličeje má černej kruh, ale nahoře na hlavě vůbec nic.

„Zůstanete u nás, abyste Elizabeth pomohla i s novým miminkem?“ zeptá se, zatímco si čte noviny. Obvykle si mě vůbec nevšímá.

„Ano, pane,“ odpovím.

„Protože vy prý nikde dlouho nevydržíte.“

„Ano, pane,“ potvrdím, protože to je pravda. Většina hospodyň zůstává v rodině celej život, ale já ne. Mám vlastní důvody, proč odcházím, když jim je tak osm devět. Zjistila jsem to po několika dětech. „Nejlíp se hodím k malejm dětem.“

„Takže se ani tak nepovažujete za hospodyni, jste vlastně spíš chůva.“ Odloží noviny a podívá se na mě. „Jste specialistka, jako já.“

Nic neříkám, akorát trochu přikyvuju.

„Víte, já dělám daně jenom firmám, ne obyčejným lidem, co podávají daňový přiznání.“

Jsem čím dál nervóznější. Takhle dlouho se mnou ještě nikdy nemluvil, a to už u nich dělám tři roky.

„Musí být těžké najít si nové místo, když váš svěřenec začne chodit do školy.“

„Vždycky se něco naskytne.“

Na to nic neodpovídá, proto jdu vytáhnout pečeni.

„Určitě potřebujete dobré reference, když odcházíte do nové rodiny.“

„Ano, pane.“

„Prý se znáte se Skeeter Phelanovou. Elizabethinou kamarádkou.“

Držím hlavu sklopenou. Pomaličku krájím maso na tenký plátky. Srdce mi buší trojnásobnou rychlostí.

„Občas mě požádá o radu ohledně domácnosti. Kvůli těm článkům.“

„Jenom to?“

„Ano, pane. Jenom potřebuje poradit.“

„Nechci, abyste se s tou ženou bavila, dávala jí nějaké rady, nebo ji třeba jen zdravila, jasné?“

„Ano, pane.“

„Jestli se dozvím se, že jste spolu mluvily, budete ve velkém průšvihu. Rozumíte mi?“

„Ano, pane,“ zašeptám a přemýšlím, co asi tak ví.

Pan Leefolt si znovu vezme noviny. „Dám si to maso v sendviči. S trochu majonézy, ale moc ten chléb neopékejte. Nechci to mít suché.“

Večer s Minny sedíme u mýho kuchyňskýho stolu. Odpoledne se mi začaly třást ruce a ještě nepřestaly.

„To je ale odpornej bílej šmejd,“ uleví si Minny.

„Zajímalo by mě, co si asi myslí.“

Ozve se zaklepání na zadní dveře a my se s Minny na sebe podíváme. Na moje dveře takhle klepe jenom jediná osoba, všichni ostatní hned vejdou dál. Otevřu a venku stojí paní Skeeter. „Je tu Minny,“ zašeptám, protože je vždycky lepší vědět dopředu, že vcházíte do místnosti, kde je Minny.

Jsem ráda, že přišla. Musím jí toho tolik říct, že vůbec nevím, kde začít. Ale překvapí mě, že se paní Skeeter skoro usmívá. Zřejmě ještě nemluvila s paní Hilly.

„Ahoj, Minny,“ pozdraví, když vejde dovnitř.

Minny se podívá z okna. „Dobrej, paní Skeeter.“

Než se zmůžu na slovo, paní Skeeter se posadí a spustí.

„Když jsem byla pryč, pár věcí mě napadlo. Aibileen, myslím, že bychom měly začít s tvým příběhem.“ Vytáhne papíry z tý starý červený aktovky. „Pak bude Louvenia, potom příběh Faye Bellové, nechci, aby šly tři dramatické příběhy po sobě. Prostředek ještě nějak vyřešíme, ale Minny, váš příběh určitě musí přijít jako poslední.“

„Paní Skeeter… musím vám něco říct,“ začnu.

Podíváme se s Minny jedna na druhou. „Já půjdu,“ oznámí Minny a zamračí se, jako by její židle najednou tak ztvrdla, že se na ní nedá sedět. Zamíří ke dveřím, ale než k nim dojde, dotkne se ramene paní Skeeter, jen tak letmo, a dívá se přitom před sebe, jako by se nic nestalo. A je pryč.

„Byla jste chvíli mimo město, paní Skeeter.“ Promnu si zadní část krku.

Pak jí povím, jak paní Hilly vytáhla tu knížečku a ukázala ji paní Leefoltový. A vykládala o tom bůhvíkomu ve městě.

Paní Skeeter přikývne a řekne: „Hilly zvládnu. To se netýká ani tebe, ani ostatních hospodyň, a už vůbec ne naší knížky.“

A potom jí povím o tom, co mi nařídil pan Leefolt. Jak mi jednoznačně zakázal radit jí s těma článkama o úklidu. Nerada jí takový věci říkám, ale stejně se je dozví a já chci, aby se je jako první dozvěděla ode mě.

Pozorně mě vyslechne, na pár věcí se zeptá. Když skončí, prohlásí: „Raleigh je hodně horkokrevný. Ale až příště zajdu k Elizabeth, dám si velký pozor a do kuchyně už za vámi chodit nebudu.“ A já vidím, že jí vůbec nedochází, co se tady děje. Jak velký potíže má se svýma přátelema. Jak moc bysme se měly bát. Povím jí o tom, jak Hilly říkala, že ji nechá trpět v lize. Řeknu jí, že ji vykopli z bridžovýho klubu. Že se paní Hilly o tom všem chystá povědět i panu Stuartovi, to kdyby se k ní náhodou chtěl vrátit.

Skeeter se ode mě odvrátí a pokusí se o úsměv. „Stejně už mě tyhle staré záležitosti nezajímají.“ Tak trochu se zasměje a mě z toho zabolí srdce. Protože tohle zajímá každýho. Černý, bílý, hluboko uvnitř nás to bolí všechny.

„Jen… chtěla jsem, abyste se to dozvěděla ode mě, a ne někde ve městě,“ dodám. „Abyste byla připravená na to, co bude následovat. Abyste mohla být opatrná.“

Kousne se do rtu a přikývne. „Díky, Aibileen.“

KAPITOLA 23

Léto se vleče jako asfaltovací vůz. Všichni barevný v Jacksonu seděj před jakoukoliv telkou, která je po ruce, a dívaj se, jak Martin Luther King stojí v našem hlavním městě a mluví o tom, že měl sen. Já se na to dívám v suterénu kostela. Na ten pochod jel i náš reverend Johnson a já ho teď hledám v davu. Nemůžu uvěřit tomu, kolik je tam lidí – dvě stě padesát tisíc. A prej je z nich šedesát tisíc bílejch.

„Mississippi a zbytek světa jsou dvě úplně odlišný místa,“ říká kazatel a my ostatní přikyvujeme, protože má pravdu.

Uplyne srpen a září a pokaždý, když se sejdu s paní Skeeter, vypadá hubenější a má trochu vyplašenější oči. Snaží se usmívat, jako by pro ni vůbec nebylo těžký, že už jí nezbyly žádný kamarádi.

V říjnu sedí u jídelního stolu paní Leefoltový paní Hilly. Paní Leefoltová je tak těhotná, že sotva udrží otevřený oči. Paní Hilly má kolem krku kožešinovou štolu, i když je venku vedro. Vytáhne malíček ze sklenky na čaj a řekne. „Skeeter si myslela, jak mě naštve, když mi na zahradu navozí všechny ty záchody. Ale ony se nám náramně hodí. Už jsme tři z nich zabudovali lidem do garáží a kůlen. Dokonce i William říká, že je to vlastně požehnání.“

Tohle paní Skeeter říkat nebudu. Že nakonec podporuje věc, proti který tak bojovala. Pak však zjistím, že je to jedno, protože paní Hilly prohlásí: „Včera večer jsem se rozhodla, že Skeeter napíšu poděkování. Že díky ní se ten projekt vlastně urychlil.“

Protože má paní Leefoltová spoustu práce s šitím oblečků pro nový miminko, trávíme s Mae Mobley všechen čas spolu. Začíná bejt moc velká na to, abych ji celej den nosila, nebo jsem možná moc tlustá já. Tak ji místo toho často a pevně objímám.

„Pojď mi vyprávět můj tajnej příběh,“ šeptá a směje se přitom od ucha k uchu. Jakmile se objevím, hned chce slyšet nějakej tajnej příběh. Tajný příběhy jsou ty, který pro ni poslední dobou vymejšlím.

Pak ale vejde paní Leefoltová s kabelkou v ruce, nachystaná k odchodu. „Mae Mobley, půjdu ven. Pojď maminku obejmout.“

Ale Mae Mobley se ani nepohne.

Paní Leefoltová si strčí ruku v bok a čeká, až dostane cukrátko. „Jen běž, Mae Mobley,“ zašeptám. Postrčím ji a ona matku obejme hodně pevně a tak nějak zoufale, ale paní Leefoltová už hledá v kabelce klíčky od auta a vykroutí se jí. Mae Mobley to ale podle všeho netrápí tolik jako kdysi, a právě proto se na to nemůžu dívat.

„Tak pojď, Aibí,“ řekne mi Mae Mobley, když je máma pryč. „Čas na můj tajný příběh.“

Zajdeme do jejího pokoje, kde rády sedíme. Já se usadím do velkýho křesla, ona na mě, zasměje se a trochu nadskočí. „Povídej, vyprávěj mi o tom hnědým obalu. A o dárečku.“ Tak se těší, až sebou vrtí. Musí mi seskočit z klína a trochu se vyskákat, aby se uklidnila, pak se zase vyšplhá zpátky.

Je to její nejoblíbenější příběh, protože když jí ho vyprávím, dostane dva dárečky. Vzala jsem si hnědej papír z tašky z našeho krámu a dovnitř jsem zabalila něco malýho, třeba kousek bonbonu. Pak jsem vzala bílej papír z tašky z drogerie a zabalila do něj něco podobnýho. Celý to rozbalování bere hrozně vážně a nechává si přitom vyprávět, že nezáleží na barvě obalu, ale na tom, co je uvnitř.

„Dneska si budeme vyprávět něco jinýho,“ řeknu, ale nejdřív se odmlčím a poslouchám, jestli se paní Leefoltová náhodou nevrací pro něco, co tady zapomněla. Vzduch je čistej.

„Dneska ti budu vyprávět o muži z vesmíru.“ Moc ráda poslouchá o lidech z vesmíru. V telce má nejradši pořad Můj oblíbený Marťan. Vytáhnu čepice s anténkama, který jsem udělala včera večer, a dám nám je na hlavu. Jedna je pro ni a jedna pro mě. Vypadáme v nich jako dva blázni.

„Jednou na Zemi přiletěl moudrej Marťan, aby lidi naučil pár věcí,“ začnu.

„Marťan? Jak velký?“

„Tak metr pětaosmdesát.“

„Jak se jmenuje?“

„Marťan Luther King.“

Zhluboka se nadechne a opře mi hlavičku o rameno. Cejtím, jak jí rychle bije její tříletý srdíčko, naráží mi do bílý uniformy jako motýlí křídla.

„Pan King byl moc hodnej Marťan. Vypadal jako my, měl nos, vlasy, ale některý lidi na něj divně koukali a některý byli přímo zlí.“

Vyprávěním podobnejch příběhů bych se mohla dostat do velkejch potíží, zvlášť u pana Leefolta. Ale Mae Mobley ví, že jsou to naše „tajný příběhy“.

„Proč Aibí? Proč na něj byli tak zlí?“ zeptá se.

„Protože byl zelenej.“

Dneska dopoledne dvakrát zvonil telefon paní Leefoltový a já ho dvakrát nestihla zvednout. Jednou, protože jsem holčičku honila nahatou po zahradě, a podruhý, protože jsem byla na záchodě v garáži. A jelikož paní Leefoltová tři, na mou duši tři tejdny přenáší to druhý miminko, nečekám od ní, že by k němu doběhla. Ale zrovna tak nečekám, že mi bude nadávat, protože já jsem k němu taky nemohla. Bože, mělo mi to bejt jasný hned, jak jsem ráno vstala.

Včera večer jsme s paní Skeeter na našich příbězích dělaly až do třičtvrtě na dvanáct. Jsem hrozně unavená, ale dodělaly jsme číslo osm, což znamená, že už nám zbejvaj jen čtyři. Termín je desátýho ledna a já nevím, jestli to vůbec stihneme.

Vždyť už je třetí středa v říjnu, takže je řada na paní Leefoltový s pořádáním bridžovýho klubu. Teď, když vyhodily paní Skeeter, je to úplně jiný. Chodí sem paní Jeanie Caldwellová, co všem říká drahoušku, a paní Lou Anne, co nahradila paní Waltersovou, všechny jsou moc zdvořilý a upjatý a dvě hodiny jedna druhý přitakávaj. Už mě ani nebaví je poslouchat.

Nalívám poslední ledovej čaj a vtom se najednou ozve zvonek. Rychle vyrazím ke dveřím, abych paní Leefoltový ukázala, že nejsem tak pomalá, jak mi vyčetla.

Když otevřu, první slova, který mě napadnou, jsou růžová. Nikdy jsem ji neviděla na vlastní oči, ale Minny mi toho o ní napovídala dost na to, abych ji poznala. Protože kdo jinej by si tady nacpal extra velký prsa do extra těsnýho svetříku?

„Dobrý den,“ pozdraví a olízne si nalíčený rty. Zvedne ke mně ruku. Myslím si, že mi chce něco podat, natáhnu ruku a ona mi s ní tak legračně potřese.

„Jmenuju se Celia Footeová a přišla jsem za paní Elizabeth Leefoltovou.“

Jsem tak omámená vší tou růžovou, že mi chvíli trvá, než mi dojde, jak špatně tahle situace pro mě může dopadnout. I pro Minny. Je to sice dávno, ale ta lež se zatím neprovalila.

„Já… ona…“ namluvila bych jí, že nikdo není doma, ale bridžovej stůl je jen kousek za mnou. Ohlídnu se a vidím, že všechny dámy zíraj ke dveřím s otevřenou pusou, jako by do ní chytaly mouchy. Paní Caldwellová něco zašeptá paní Hilly. Paní Leefoltová se ztěžka zvedne a nasadí falešnej úsměv.

„Dobrý den, Celie,“ pozdraví paní Leefoltová. „Dlouho jsme se neviděly.“

Paní Celia si odkašle a trochu moc nahlas řekne: „Dobrý den, Elizabeth, stavila jsem se dnes u vás…“ Očima přejede ke stolu, kde sedí ostatní dámy.

„Ale ne, já vás při něčem ruším. Já jen… přijedu někdy jindy.“

„Ne, ne, co pro vás mohu udělat?“ zeptá se paní Leefoltová.

Paní Celia se zhluboka nadechne v tý těsný růžový sukýnce a nám všem na okamžik připadá, že jí musí prasknout.

„Přišla jsem vám nabídnout pomoc s tou Dětskou beneficí.“

Paní Leefoltová se usměje a řekne. „No, víte, já…“

„Mám talent na aranžování květin, tedy, říkali to všichni doma v Sugar Ditch, a říká to i moje hospodyně, kromě toho, že jsem podle ní ta nejhorší kuchařka, jakou kdy viděla.“ Chvilku se tomu hihňá a já po slově hospodyně zatajím dech. Pak znova začne mluvit vážně: „Ale mohla bych i nadepisovat obálky, olizovat známky a tak…“

Paní Hilly vstane od stolu. Nakloní se k nám a prohlásí: „Vlastně už pomoc nepotřebujeme, ale byly bychom moc rády, kdybyste s Johnnym na ten večírek přišli, Celie.“

Paní Celia se usměje a vypadá tak vděčně, že by to člověku zlomilo srdce. Kdyby nějaký měl.

„Děkuju vám,“ vyhrkne. „To bych moc ráda.“

„Je v pátek večer, patnáctého listopadu v…“

„Hotelu Roberta E. Leeho,“ dokončí to za ni paní Celia. „Vím o tom všechno.“

„Moc rády vám prodáme nějaké vstupenky. Johnny přijde s vámi, že? Přines nějaké lístky, Elizabeth.“

„A kdybych mohla nějak pomoct…“

„Ne, ne,“ usměje se Hilly. „O všechno už je postaráno.“

Paní Leefoltová se vrátí s obálkou. Vyloví z ní několik lístků, ale pak jí paní Hilly obálku vezme z ruky.

„Když už jste tady, Celie, nechcete koupit lístky i pro známé?“

Paní Celia na okamžik ztuhne. „Tak dobrá.“

„Co takhle deset? Pro vás, Johnnyho a osm přátel? Pak byste měli celý stůl.“

Paní Celia se zasměje tak nuceně, až se jí roztřesou ústa. „Myslím, že nám budou stačit dva.“

Paní Hilly vytáhne dva lístky a obálku podá zpátky paní Leefoltový, která ji jde uklidit dovnitř.

„Vypíšu vám šek. Ještě štěstí, že jsem si s sebou vzala šekovou knížku. Slíbila jsem své hospodyni Minny, že jí ve městě koupím šunku.“

Paní Celia s námahou vypisuje šek na koleni. Stojím naprosto bez hnutí a modlím se k Bohu, aby paní Hilly neslyšela, co právě řekla. Podává jí šek, ale paní Hilly má obličej celej nakrabacenej, jak přemejšlí.

„Cože? Kdo jste to říkala, že u vás dělá hospodyni?“

„Minny Jacksonová. A zatraceně!“ Paní Celia se plácne rukou přes pusu. „Elizabeth mě prosila, abych nikomu neprozradila, že mi ji doporučila, a já tady o tom vykládám.“

„Elizabeth… vám doporučila Minny Jacksonovou?“

Paní Leefoltová se vrátí z ložnice. „Aibileen, je vzhůru. Okamžitě tam jděte, mě tak bolí záda, že nezvednu ani pilník na nehty.“

Rychle utíkám za Mae Mobley, ale než k ní dorazím, znovu usne. Pospíchám zpátky do jídelny. Paní Hilly zrovna zavírá hlavní dveře.

Paní Hilly se posadí a vypadá, jako by právě spolkla tu kočku, co snědla kanárka.

„Aibileen,“ nařídí mi paní Leefoltová, „okamžitě přineste ten salát, všechny na něj čekáme.“

Jdu do kuchyně. Když se vracím, salátové talířky mi na podnose drkotají jako zuby.

„… máš na mysli tu, co ukradla stříbro tvé matky a…“

„… myslela jsem, že všichni ve městě vědí, že ta negerka je zlodějka…“

„… ani za milion let bych ji nedoporučila…“

„… a vidělas, co měla na sobě? Co si myslí…“

„Přijdu na to, i kdyby mě to mělo stát život,“ prohlásí paní Hilly.

MINNY

KAPITOLA 24

Jsem v kuchyni u dřezu a čekám, až se vrátí paní Celia. Hadr, kterým škubu, je docela na cucky. Ta šílená ženská se dneska ráno vzbudila, nacpala se do toho nejtěsnějšího růžovýho svetru, co má, a to už něco znamená, a prohlásila: „Jedu k Elizabeth Leefoltové. Teď hned, dokud mám odvahu, Minny.“ Pak odfrčela tím svým sportovním vozem, se sukní skřípnutou do dveří.

Byla jsem jako na jehlách, dokud nezazvonil ten telefon. Aibileen byla tak rozrušená, že škytala. Nejenže paní Celia dámám oznámila, že u ní pracuje Minny Jacksonová, ale navíc jim také sdělila, že mě „doporučila“ paní Leefoltová. Víc toho Aibileen neslyšela. Těm slepicím bude trvat tak pět minut, než si daj dvě a dvě dohromady.

Takže teď musím čekat. Čekat, abych zjistila zaprvý, jestli moji nejlepší kamarádku na celým světě vyhoděj za to, že mi sehnala práci. A zadruhý, jestli paní Hilly paní Celii navyprávěla všechny ty lži o tom, že jsem zlodějka. A za druhý a půltý, jestli jí taky řekla, jak jsem se paní Hilly za všechny ty lži o tom, že jsem zlodějka, pomstila. Vůbec mě nemrzí ta příšerně strašná věc, co jsem jí provedla. Ale teď, když paní Hilly svoji vlastní hospodyni poslala hnít do vězení, přemejšlím, co asi provede mně.

Auta paní Celie se dočkám až deset minut po čtvrtý, tedy hodinu po tom, co normálně odcházím. Celá se natřásá, jako by měla nějakou důležitou novinku. Povytáhnu si punčochy.

„Minny, je hrozně pozdě!“ křikne na mě.

„Jak to dopadlo s paní Leefoltovou?“ Jdu rovnou k věci. Potřebuju to vědět.

„Běžte, prosím! Johnny každou chvilku dorazí domů.“ Strká mě do prádelny, kde si nechávám věci.

„Probereme to zítra,“ odbude mě, ale já projednou nechci jet domů. Chci slyšet, co jí o mně pověděla paní Hilly. Dozvědět se, že vaše hospodyně je zlodějka, je stejný jako zjistit, že učitel vašeho děcka je úchyl. Člověk o ničem nepochybuje a hodně rychle se jich zbaví.

Ale paní Celia mi nechce nic říct. Vyhání mě, aby mohla pokračovat v tý šarádě, která je zamotaná jako klubko nití. Pan Johnny o mně ví. Paní Celia ví o tom, že o mně pan Johnny ví. Ale pan Johnny neví, že paní Celia ví o tom, že on o mně ví. A kvůli týhle bláznivosti musím ve čtyři deset zmizet a celou noc se trápit kvůli paní Hilly.

Druhej den ráno mi ještě před prací zavolá domů Aibileen.

„Brzo ráno jsem volala chudince Fanny, protože mi bylo jasný, že ses tím celou noc trápila.“ Chudinka Fanny je nová hospodyně paní Hilly. Spíš bysme jí měly říkat bláznivá Fanny, když u ní může dělat. „Prej se paní Leefoltová s paní Hilly shodly na tom, že sis to doporučení vymyslela, aby ti paní Celia dala práci.“

Uff. Pořádně si vydechnu. „Jsem ráda, že z toho nemáš potíže,“ řeknu. Ale teď o mně paní Hilly tvrdí, že jsem zlodějka a k tomu lhářka.

„Se mnou si nedělej starosti,“ uklidní mě Aibileen. „Jen se postarej o to, aby paní Hilly nemohla mluvit s ženou tvýho šéfa.“

Když dorazím do práce, paní Celia pospíchá do města koupit si šaty na tu benefici příští měsíc. Tvrdí, že v tom obchodě chce bejt první. Už to vůbec není takový, jako když bejvala těhotná. Teď se nemůže dočkat, až odsud zmizí.

Vyrazím do zadní zahrady otřít zahradní nábytek. Ptáci začnou sborem cvrlikat, když mě viděj přicházet, až se pod nima roztřese kamélie. Loni na jaře po mně paní Celia pořád chtěla, abych ty kytky nosila dovnitř. Jenže já kamélie znám. Přinesete si domů kytici, říkáte si, jak je čerstvá, že se málem hýbe, ale jakmile si k ní zkusíte přičichnout, zjistíte, že jste si domů přitáhli hejno svilušek.

Zaslechnu, jak se za keři zlomí větev, pak druhá. Ztuhnu a naskočí mi husí kůže. Jsme tu v divočině, a kdybysme volaly o pomoc, nikdo nás neuslyší. Poslouchám, ale nic dalšího neslyším. Tak si řeknu, že je to ten starej strach z pana Johnnyho. Nebo jsem možná tak vyděšená, protože jsem včera večer dělala s paní Skeeter na tý knížce. Pokaždý když s ní mluvím, jsem pak jako na trní.

Pustím se do židlí u bazénu, pak sesbírám filmový časopisy paní Celie a kapesníčky, co tu ta šmudla pořád nechává. Uvnitř zazvoní telefon. Nemám telefon zvedat, protože paní Celia se dál pokouší lhát panu Johnnymu. Ale teď tu není a může volat Aibileen s dalšíma novinkama. Tak jdu dovnitř a zamknu za sebou.

„Rezidence paní Celie.“ Bože, doufám, že nevolá paní Celia.

„U telefonu Hilly Holbrooková. Kdo je to?“

Všechna krev mi odteče do nohou. Pět vteřin je ze mě prázdná, bezkrevná nádoba.

Začnu mluvit hlubokým, cizím hlasem, aby mě nepoznala. „Tady je Doreena. Hospodyně paní Celie.“ Doreena? Proč jsem musela použít zrovna jméno svý sestry?

„Doreena. Myslela jsem, že u paní Celie dělá hospodyni Minny Jacksonová.“

„Ona… odešla.“

„Opravdu? Mohla bych mluvit s paní Footeovou?“

„Je… ve městě. Na pobřeží. Na…“ Mozek mi jede na vysoký obrátky, jak se snažím vymyslet nějaký podrobnosti.

„A kdy se tedy vrátí?“

„Za dlooouho.“

„Až se vrátí, řekla byste jí, že jsem volala? Hilly Holbrooková, Emerson tři šedesát osm čtyřicet?“

„Ano, paní. Vyřídím jí to.“ Až naprší a uschne.

Opřu se o okraj linky a čekám, až mi přestane bušit srdce. Paní Hilly mě může snadno najít. Stačí si v seznamu vyhledat Minny Jacksonovou na Tick Road a má mou adresu. A já bych přece mohla paní Celii říct, co se stalo, vysvětlit jí, že nejsem žádná zlodějka. Možná by mi uvěřila. Ale všechno kazí ta příšerně strašná věc.

O čtyři hodiny později se vrátí paní Celia s pěti velkejma krabicema narovnanýma na sobě. Pomůžu jí s nima do pokoje a pak tiše stojím před dveřma a čekám, jestli bude volat dámám z města tak jako každej den. A taky že uslyším, jak zvedne telefon, ale pak ho zase hned zavěsí. Ta bláznivá ženská zase kontroluje oznamovací tón, pro případ, že by sem někdo volal.

I když je třetí tejden v říjnu, léto nás ubíjí jako sušička na prádlo. Trávník na zahradě paní Celie je pořád ještě zelenej. Oranžový jiřiny se dál opile usmívaj do slunce. Každej večer se na krvežíznivej hon vydávaj komáři. Moje potítka zdražily na tři centy za krabici a můj vějíř leží rozbitej na podlaze v kuchyni.

Tohle říjnový ráno, tři dny po telefonátu od paní Hilly, přijdu do práce o půl hodiny dřív. Děti za mě do školy vypravila Sugar. V luxusním kávovaru se mele kafe a do konvice stejká voda. Opřu si zadek o linku. Ticho. Přesně na tohle jsem celou noc čekala.

Lednice začne znova bzučet. Položím na ni ruku, abych cítila její vibrace.

„Jste tu hrozně brzy, Minny.“

Otevřu lednici a strčím dovnitř hlavu. „Brýtro,“ řeknu z ledničky. Myslím přitom na jedinou věc: Ještě ne.

Hraju si s artyčokama, jejich studený špičky mě píchaj do ruky. Když jsem takhle skloněná, hlava mě ještě víc bolí. „Udělám vám a panu Johnnymu pečeni a taky… udělám…“ A pak mi nějak přeskočí hlas.

„Minny, co se stalo?“ Paní Celia obešla dveře lednice a já si toho vůbec nevšimla. Zvednu hlavu. Rána na obočí se znovu otevře a horká krev mě pálí jako žiletka. Obvykle na mě modřiny nejsou vidět.

„Zlato, posaďte se. Uklouzla jste?“ Dá si ruku na bok svý růžový noční košile. „Nebo jste zase zakopla o šňůru od větráku?“

„Jsem v pořádku,“ řeknu a pokusím se odvrátit, aby mě neviděla. Jenže paní Celia se otočí se mnou a oči vytřeští na tu ránu, jako by nic tak hroznýho v životě neviděla. Jedna bílá panička mi kdysi řekla, že na barevnejch vypadá krev červenější. Vytáhnu si z kapsy bavlněnej tampon a přidržím si ho u obličeje.

„Nic to není,“ říkám. „Bouchla jsem se o vanu.“

„Minny, krvácí vám to. Myslím, že by to chtělo sešít. Zavolám sem doktora Neala.“ Sundá ze zdi telefon, pak ho zase zavěsí. „Ne, ten je s Johnnym v loveckém táboře. Tak zavolám doktora Steela.“

„Paní Celie, nepotřebuju doktora.“

„Potřebujete ošetřit, Minny,“ prohlásí a znova zvedne sluchátko.

Opravdu jí to musím říkat? Stisknu zuby, abych to ze sebe dostala: „Tihle doktoři nebudou ošetřovat barevný, paní Celie.“

Podruhý zavěsí.

Obrátím se obličejem ke dřezu. Pořád si říkám: Nikomu do toho nic není, prostě dělej svou práci, ale v noci jsem oka nezamhouřila. Leroy na mě celou noc řval, hodil mi na hlavu misku s cukrem, vyházel mi oblečení na verandu. Totiž, když chlastá Thunderbird, je to něco jinýho, jenže… Ta hanba mě tak tíží, že mě úplně podráží nohy. Tentokrát Leroy Thunderbird nechlastal. Tentokrát mě zmlátil úplně střízlivej.

„Běžte odsud, paní Celie, ať to tu stihnu udělat,“ řeknu, protože potřebuju bejt chvilku o samotě. Nejdřív jsem si myslela, že Leroy nějak zjistil, co dělám s paní Skeeter. To byl jedinej důvod, na kterej jsem dokázala přijít, když do mě bušil. Ale on o tom neřekl ani slovo. Mlátil mě jenom tak pro potěšení.

„Minny?“ ozve se paní Celia a znovu se koukne na tu ránu. „Opravdu jste si to udělala ve vaně?“

Pustím vodu, aby byl v místnosti nějakej hluk. „Už jsem vám řekla, že jo, a tak to taky bylo. Jasný?“

Podezřívavě se na mě podívá a pak na mě ukáže prstem. „Dobrá, ale udělám vám hrnek kafe a chci, abyste si dneska vzala volno, ano?“ Paní Celia odejde ke kávovaru, nalije dva hrnky a pak se zarazí. Tak nějak překvapeně se na mě podívá.

„Nevím, jaké pijete kafe, Minny.“

Obrátím oči v sloup. „Stejný jako vy.“

Hodí do každýho hrnku dva cukry. Podá mi jedno kafe a zůstane stát, zírá oknem do zahrady se zaťatou čelistí. Začnu umývat nádobí ze včerejšího večera a přeju si, aby mě prostě nechala na pokoji.

„Víte,“ začne tiše. „Se mnou můžete mluvit o čemkoli, Minny.“

Dál myju to nádobí a cejtím, jak se mi roztahujou nozdry.

„Když jsem ještě žila v Sugar Ditch, viděla jsem věci. Vlastně…“

Zvednu hlavu a chystám se do ní pustit, že se mi plete do života, ale paní Celia najednou divným hlasem řekne: „Musíme zavolat policii, Minny.“

Odložím hrnek tak prudce, že z něj vystříkne kafe. „Tak pozor, nechci, aby se do toho pletla policie…“

Ukáže na okno. „Tamhle je chlap, Minny! Tamhle!“

Podívám se, kam ukazuje. U azalek je chlap – nahej chlap! Zamrkám, jestli se mi to nezdá. Je vysokej, obtloustlej a bílej. Stojí k nám zády, tak pět metrů od nás. Podle hnědejch zacuchanejch vlasů usoudím, že to bude nějakej vagabund. I zezadu je vidět, že si ho honí.

„Kdo je to?“ zašeptá paní Celia. „Co tam dělá?“

Muž se k nám obrátí čelem, skoro jako kdyby nás slyšel. Oběma nám klesne čelist. Drží se za pinďoura, jako kdyby nám nabízel párek v rohlíku.

„Panebože,“ vyhrkne paní Celia.

Chvíli si prohlíží okno. Pak se mi podívá přes celej trávník přímo do očí. Otřesu se. Jako kdyby Minny Jacksonovou znal. Zírá na mě s ohrnutým rtem, jako kdybych si zasloužila každej hroznej den, co jsem prožila, každou noc, kdy jsem oka nezamhouřila, každou Leroyovu ránu. Zasloužila si tohle všechno a ještě mnohem horší věci.

A pak se začne pěstí bouchat do dlaně v pomalým rytmu. Buch. Buch. Buch. Jako když přesně ví, co se mnou udělá. Cejtím, jak se mi znovu rozbušila krev v ráně.

„Musíme zavolat policii!“ zašeptá paní Celia. Vykulenýma očima se koukne na telefon na druhý straně kuchyně, ale nepohne se ani o píď.

„Potrvá jim tři čtvrtě hodiny, než sem dorazí,“ namítnu. „Do tý doby nám klidně rozmlátí dveře!“

Běžím k zadnímu vchodu a zamknu. Běžím k předním dveřím a taky je zamknu, cestou kolem okna na zahradu se přikrčím. Pak si stoupnu na špičky a dívám se malým čtvercovým okýnkem v zadním vchodu. Paní Celia nakukuje ze strany u velkýho okna.

Nahej chlap hrozně pomalu kráčí k domu. Vychází do schodů. Zkouší kliku, vidím, jak se hejbá, a cítím, jak mi srdce naráží do žeber. Slyším paní Celii, jak do telefonu říká: „Policie? Je tady vetřelec! Nějaký muž. Nahý muž se pokouší dostat do…“

Uskočím od okýnka právě včas, abych uhnula před letícím kamenem. Cejtím, že mi na obličej dopadly kousky skla. Velkým oknem vidím, jak muž couvá a přemejšlí, co rozbije teď. Panebože, modlím se, nechci to udělat, nenuť mě to udělat…

Zase se na nás dívá oknem. A já vím, že tam nemůžem jenom tak sedět jako kořist a čekat, až se dostane dovnitř. Stačí mu rozbít jedno francouzský okno a je v domě.

Bože, vím, co musím udělat. Musím jít ven. Musím na něj zaútočit jako první.

„Držte se zpátky, paní Celie,“ řeknu roztřeseným hlasem. Jdu si pro loveckej nůž pana Johnnyho, kterej je ještě v pochvě u medvěda. Ale čepel je tak krátká, že bych musela bejt těsně u něj, abych ho mohla bodnout, tak si radši vezmu i koště. Podívám se ven, stojí uprostřed zahrady a prohlíží si dům. Zřejmě si všechno promejšlí.

Otevřu zadní vchod a vyjdu ven. Muž se na mě přes zahradu usměje, ukáže pusu, v který má sotva dva zuby. Přestane se mlátit do dlaně a znova se hladí, tentokrát v pěkně pravidelným rytmu.

„Zamkněte,“ syknu za sebe. „A neodemykejte.“ Slyším cvaknutí.

Zastrčím si nůž za pás uniformy a ujistím se, že tam dobře drží. A pak oběma rukama sevřu koště.

„Zmiz odsud, ty cvoku!“ zařvu na něj. Ale on se ani nehne. Udělám pár kroků směrem k němu. A on zase ke mně a já se nahlas začnu modlit: Bože, ochraňuj mě před tím nahatým bílým chlapem…

„Mám nůž!“ zaječím. Ještě se o pár kroků se přiblížím a on taky. Už jsem od něj tak dva metry a nemůžu popadnout dech. Oba na sebe zíráme.

„Ty seš ale tlustá negerka,“ zavolá podivně vysokým hlasem a pohyb jeho ruky se prodlouží.

Zhluboka se nadechnu. A pak se vrhnu vpřed a máchnu koštětem. Šup! O kousek ho minu a on uskočí. Znova zaútočím a ten chlap se rozběhne k domu. Míří přímo k zadnímu vchodu, kde je v okně vidět obličej paní Celie.

„Negerka mě nemůže chytit! Negerka je moc tlustá na to, aby běhala!“

Dostane se až ke schodům a mě přepadne děs, že zkusí vyrazit dveře, ale pak se najednou otočí a utíká kolem zahrady s tím obrovským pinďourem v ruce.

„Zmiz odsud!“ hulákám za ním, cítím ostrou bolest a vím, že se mi znova otevřela ta rána.

Ženu ho z keřů k bazénu, lapám po dechu. Na okraji bazénu zpomalí, já se k němu přiblížím a pořádně ho praštím přes zadek. Prásk! Násada se rozlomí, konec s koštětem odletí.

„Nebolelo!“ Pohupuje rukou mezi nohama a narovnává se v kolenou. „Chceš pořádnýho ptáka, negerko? Pojď si pro pořádnýho ptáka!“

Proběhnu kolem něj zpátky doprostřed zahrady, ale ten chlap je moc vysokej a rychlej a já ztrácím sílu. Jsem čím dál pomalejší a brzo sotva klušu. Zastavím se, předkloním a prudce oddychuju. V ruce držím zlomenej kus násady. Podívám se dolů a nůž je pryč.

Jakmile se otočím, prásk, zapotácím se. Začne mi zvonit v uších až z toho vrávorám. Zakryju si ucho, ale to zvonění je čím dál hlasitější. Bouchnul mě na stejnou stranu, kde už mám tu ránu na obočí.

Přiblíží se, já zavřu oči a vím, co se se mnou stane, vím, že musím utýct, ale nemůžu. Kde je ten nůž? Má ho on? To zvonění je jako noční můra.

„Zmiz odsud, nebo tě zabiju,“ ozve se jako z nějaký plechovky. Slyším jen na jedno ucho, tak otevřu oči. Stojí tam paní Celia v růžový saténový noční košilce. V ruce má pohrabáč, těžkej a ostrej.

„Panička chce taky ochutnat mýho ptáka?“ Namíří na ni svůj penis a ona se k němu přiblíží, pomalu, jako kočka. Zhluboka se nadechnu, zatímco ten chlap uskočí vlevo, pak vpravo, chechtá se a žvejká bezzubejma dásněma. Ale paní Celia se ani nepohne.

Po chvíli se chlap zamračí, podle všeho je zklamanej, že paní Celia nic nedělá. Nemáchá pohrabáčem, nemračí se, nehuláká. Podívá se pro změnu na mě. „A co ty? Negerka je moc unavená, aby…“

Křach!

Mužova čelist odskočí stranou a z pusy mu vytryskne krev. Zakymácí se, obrátí a paní Celia ho práskne do druhé strany obličeje. Jako by chtěla, aby vypadal pravidelně.

Muž klopýtá dopředu a dívá se někam do prázdna. Pak padne tváří k zemi.

„Bože, vy… jste ho dostala…“ řeknu, ale vzadu v hlavě se ozve tichoučkej hlásek, kterej se mě klidným tónem, jako bysme si spolu dávali čaj, zeptá: Na mou duši se tohle stalo? Opravdu tu právě bílá ženská zmlátila bílýho chlapa, aby mě zachránila? Nebo mi přestal fungovat mozek a ležím mrtvá na zemi…

Snažím se zaostřit oči. Paní Celia má ve tváři zlověstnej úšklebek. Zvedne pohrabáč a prásk! Přetáhne ho přes zadní stranu kolen.

Tohle nemůže bejt pravda, usoudím. Na to je to zatraceně moc divný.

Prásk, prásk! Tříská ho přes ramena a pokaždý přitom hekne.

„Já… myslím, že už jste ho dostala, paní Celie,“ řeknu. Ale paní Celia si to podle všeho nemyslí. I když mi zvoní v uších, slyším, jako by praskaly kuřecí kosti. Postavím se rovnějc a snažím se oči zaostřit dřív, než tady dojde k zabití. „Je na zemi, na zemi, paní Celie,“ vypravím ze sebe. „Možná…,“ pokusím se jí vyškubnout ten pohrabáč, „možná je mrtvej.“

Konečně ho chytím, ona ho pustí a pohrabáč letí do zahrady. Paní Celia od muže ustoupí a odplivne si do trávy. Růžovou saténovou noční košili má postříkanou od krve. Látka se jí lepí k nohám.

„Není mrtvý,“ prohlásí paní Celia.

„Ale moc nechybělo,“ řeknu.

„Neublížil vám, Minny?“ zeptá se s pohledem upřeným na něj. „Nejste nějak vážně zraněná?“

Cítím, jak mi po spánku stejká krev, ale vím, že je to z tý rány od cukřenky, co se mi znovu otevřela. „On je na tom hůř,“ řeknu.

Muž zasténá a obě nadskočíme. Seberu z trávy pohrabáč a násadu. Jí nedám ani jedno.

Chlap se převalí na bok. Čelist má vykloubenou, oči tak oteklý, že je nemůže otevřít, ale stejně se nějak postaví na nohy. A pak se pomalu klátí pryč, vypadá k politování. Ani se za námi neohlídne. My tam jen stojíme a díváme se, jak kulhá pichlavým křovím a mizí mezi stromama.

„Daleko se nedostane,“ řeknu s rukou na pohrabáči. „Pěkně jste ho zřídila.“

„Myslíte?“ zeptá se.

Podívám se na ni. „Jste jak Joe Louis se železnou tyčí.“

Odhrne si blond vlasy z obličeje a koukne se na mě, jako by jí bylo hrozně líto, že mě trefil. Najednou mi dojde, že bych jí měla poděkovat, ale po pravdě řečeno nevím, jak začít. Něco takovýho je pro mě úplná novinka.

Zmůžu se jenom na: „Vypadalo to, že jste si sebou dost… jistá.“

„Kdysi jsem se uměla rvát.“ Podívá se na zimostráz a otře si pot z dlaní. „Kdybyste mě znala před deseti lety…“

Nemá na obličeji žádný šminky, nestihla si nalakovat vlasy, její noční košile připomíná indiánský šaty. Zhluboka se nadechne nosem a já to najednou vidím. Vidím holku z bílý chudiny, kterou byla před deseti lety. Která byla silná. Nenechala si od nikoho nic líbit.

Paní Celia se otočí a já se vydám za ní zpátky do domu. Všimnu si nože v růžovým keři a zvednu ho. Bože, kdyby se ten chlápek dostal k tomuhle, bylo by po nás. V koupelně pro hosty si tu ránu vyčistím a zakreju bílým obvazem. Hrozně mě bolí hlava. Když vyjdu ven, paní Celia telefonuje s policií z Madison County.

Meju si ruce a myslím na to, jak se příšernej den může zvrátit k horšímu. Podle všeho od jistýho bodu slovo příšernej není dost výstižný. Snažím se znova soustředit na obyčejnej život. Možná dneska přespím u svý sestry Octavie, abych Leroyovi ukázala, že to nehodlám dál snášet. Jdu do kuchyně a dám dusit fazole. Koho se to snažím obelhat? Vždyť je mi jasný, že stejně pojedu domů.

Slyším, že paní Celia už zavěsila. A pak jako obvykle kontroluje, jestli je linka volná.

To odpoledne udělám něco hroznýho. Projedu kolem Aibileen, která jde pěšky z autobusový zastávky domů. Aibileen na mě zamává, ale já předstírám, že svou nejlepší kamarádku v jasně bílý uniformě na kraji silnice nevidím.

Když se dostanu domů, udělám si na oko ledovej obklad. Děti ještě nejsou doma a Leroy vzadu spí. Nevím, co si mám se vším počít, s Leroyem, s paní Hilly. Je mi jedno, že mě dneska ráno praštil do ucha nahej bílej chlap. Jen tam sedím a zírám na mastný žlutý stěny. Proč ty zdi nedokážu udržet čistý?

„Minny Jacksonová. Jsi snad moc nóbl na to, abys Aibileen svezla?“

Vzdychnu a natočím k ní svou bolavou hlavu, aby to viděla na vlastní oči.

„Ach ne,“ vzdychne.

Zase se odvrátím ke zdi.

„Aibileen,“ řeknu a slyším, jak přitom vzdychám. „Nebudeš věřit tomu, jakej jsem dneska měla den.“

„Pojď ke mně, udělám ti kafe.“

Než vyjdu ven, strhnu si obvaz a strčím si ho do kapsy k ledovýmu obkladu. Některejm zdejším lidem by roztržený obočí vůbec nepřišlo divný. Ale já mám hodný děti, auto s pneumatikama a lednici s mrazákem. Jsem na svou rodinu hrdá a hanba, kterou kvůli tomu oku cítím, je mnohem horší než bolest.

Kráčím za Aibileen přes zadní zahrádky, abysme se vyhnuly rušný ulici a pohledům sousedů. Jsem ráda, že mě tak dobře zná.

Ve svý malý kuchyni mi uvaří kafe a sobě čaj.

„Tak co s tím budeš dělat?“ zeptá se Aibileen a já vím, že myslí to oko. Nemluvíme o tom, že bych mohla opustit Leroye. Spousta černejch chlapů klidně odhodí svou rodinu jako hromadu odpadků, ale černoška by něco takovýho nikdy neudělala. Musíme přece myslet na děti.

„Přemejšlela jsem o tom, že bych jela k sestře. Ale děti s sebou vzít nemůžu, musej do školy.“

„Vždyť by nevadilo, kdyby ve škole pár dní chyběly. Když se tím vlastně chráníš.“

Dám si obvaz zpátky na obočí a přiložím na něj obklad, aby trochu splasklo, než ho děti večer uviděj.

„Řekla jsi paní Celii, že jsi zase uklouzla ve vaně?“

„Jo, ale ona ví, jak to je.“

„Proč, co říkala?“ zeptá se Aibileen.

„Spíš co udělala.“ A vypovím Aibileen všechno o tom, jak paní Celia ráno zmlátila toho nahýho chlapa pohrabáčem. Připadá mi, že se to stalo před deseti rokama.

„Kdyby ten chlap byl černej, už by byl mrtvej. Policie by ho nechala hledat ve všech třiapadesáti státech,“ prohlásí Aibileen.

„Taková slečinka, samý vysoký podpatky, a pak ho málem zabije,“ řeknu.

Aibileen se zasměje. „Co že vám to říkal?“

„Jestli chcem pořádnýho ptáka. Whitfieldskej blázen.“ Já se smát nemůžu, protože jinak by se mi ta rána určitě zase otevřela.

„Panebože, Minny, tobě se teda dějou věci.“

„Jak to, že se před takovýmhle bláznem dokáže hravě ubránit? Ale za paní Hilly se honí, jako kdyby toužila po tom, aby ji někdo zneužíval?“ Řeknu to, přestože zraněný city paní Celie jsou asi to poslední, kvůli čemu si teď dělám starosti. Prostě mi dělá dobře mluvit pro změnu o zkaženým životě někoho jinýho.

„Skoro to vypadá, že ti na ní záleží,“ usměje se Aibileen.

„Prostě je nevidí. Ty hranice. Ani mezi mnou a jí ani mezi jí a Hilly.“

Aibileen se pořádně napije čaje. Pak se na ni konečně podívám. „Proč najednou tak mlčíš? Vím, že na tohle všechno určitě máš nějakej názor.“

„Zase mi budeš vyčítat, že filozofuju.“

„Do toho,“ pobídnu ji. „Já se filozofie nebojím.“

„To není pravda.“

„Jako co?“

„Mluvíš tu o něčem, co neexistuje.“

Zavrtím hlavou. „Hranice existujou a ty stejně dobře jako já víš, kde jsou namalovaný.“

Aibileen zakroutí hlavou. „Dřív jsem tomu taky věřila. Ale už ne. Jsou jen v našich hlavách. Lidi jako paní Hilly se nás pořád snaží přesvědčovat, že jsou i ve skutečnosti, ale není to pravda.“

„Vím, že tam jsou, protože když je překročíš, potrestaj tě,“ namítnu. „Mě teda rozhodně.“

„Spousta lidí si myslí, že když odmlouváš manželovi, překročila jsi hranici. A že si zasloužíš trest. Ty tomuhle věříš?“

Zamračím se na stůl. „Víš, že o těchhle hranicích se bavit nechci.“

„Protože žádná taková hranice není. Jenom v Leroyově hlavě. A nejsou ani žádný hranice mezi bílejma a černejma. To si je jenom nějaký lidi před dlouhou dobou vymysleli. A to samý platí i o hranici mezi bílou chátrou a bohatejma paničkama.“

Když pomyslím na to, jak paní Celia vyrazila ven s tím pohrabáčem, zatímco mohla klidně zůstat schovaná za dveřma, znejistím. Zabolí mě to. Chci, aby pochopila, jak se to má s paní Hilly. Ale jak to mám takový náně vysvětlit?

„Takže ty tvrdíš, že ani není žádná hranice mezi paní domácí a hospodyní?“

Aibileen zavrtí hlavou. „Jsou to jenom pozice, jako na šachovnici. Není důležitý, kdo pro koho pracuje.“

„Takže když paní Celii řeknu pravdu, že pro paní Hilly není dost dobrá, žádnou hranici tím nepřekročím?“ Zvednu hrnek. Snažím se to pochopit, ale v ráně mi cuká a bolest mi vystřeluje až do mozku. „Tak počkat, když jí řeknu, že paní Hilly je mimo její ligu… tak jí přece říkám, že jsou hranice.“

Aibileen se zasměje. Poklepe mi na ruku. „Já jen tvrdím, že laskavost nemá žádný hranice.“

„Hmm,“ znovu si dám na hlavu led. „Možná se jí to pokusím říct takhle. Než vyrazí na tu benefici a udělá tam ze sebe velký růžový neštěstí.“

„Půjdeš letos?“ zeptá se Aibileen.

„Jestli bude paní Hilly ve stejný místnosti jako paní Celia a bude jí o mně vykládat všechny ty lži, musím bejt u toho. Navíc si Sugar chce něco přivydělat na Vánoce. Neuškodí jí, když se naučí obsluhovat na večírcích.“

„Taky tam budu,“ řekne Aibileen. „Paní Leefoltová mě už před třema měsícema poprosila, abych do tomboly upekla ten dort z cukrářskejch piškotů.“

„Vždyť ten je úplně bez chuti. Co maj tyhle bílý na cukrářskejch piškotech? Zvládla bych udělat tucet lepších dortů.“

„Připadá jim to evropský.“ Aibileen zavrtí hlavou. „Je mi líto paní Skeeter. Vím, že tam nechce jít, ale paní Hilly jí řekla, že když nedorazí, přijde o místo.“

Dopíjím zbytek Aibileenina dobrýho kafe a dívám se, jak zapadá slunce. Oknem začíná proudit studenější vzduch.

„Už asi budu muset jít,“ řeknu, i když bych v Aibileenině útulný kuchyni nejradši strávila zbytek života a nechala si od ní vysvětlovat, jak to na světě chodí. Tohle mám na Aibileen hodně ráda: i z těch nejsložitějších věcí v životě umí udělat něco tak malýho a jednoduchýho, že se vám to klidně vejde do kapsy.

„Nechceš s dětma přespat u mě?“

„Ne.“ Sundám si obvaz a dám si ho zpátky do kapsy. „Chci, aby mě viděl,“ říkám a zírám do prázdnýho hrnku od kafe. „Aby viděl, co udělal svý ženě.“

„Kdyby zase začal, zavolej mi. Slyšíš?“

„Nepotřebuju telefon. Až sem bys slyšela, jak by prosil o slitování.“

Teploměr v kuchyni paní Celie klesne ani ne za hodinu z šestadvaceti stupňů na dvanáct. Konečně přichází studená fronta a nese nám studenej vzduch z Kanady, Chicaga nebo odněkud jinud. Přebírám fazole a přemejšlím o tom, jak dejcháme stejnej vzduch, kterej před dvěma dny dejchali ty lidi v Chicagu. Přemejšlím o tom, jestli když bez důvodu začnu myslet na zásilkovej obchod Sears a Roebuck nebo Shake ’n Bake, stane se to proto, že na ně před dvěma dny myslel někdo z Illinois. Aspoň na pět vteřin se tak odpoutám od problémů.

Sice mně to pár dnů trvalo, ale nakonec jsem něco vymyslela. Není to sice dobrej plán, ale aspoň něco. Vím, že každou minutu, kterou otálím, může paní Celia klidně zavolat paní Hilly. Když budu čekat moc dlouho, uvidí ji příští tejden na tý benefici. Je mi na nic z představy, jak paní Celia přiběhne k těm děvčatům, jako by byly její nejlepší kamarádky, a jakej výraz bude mít ve svým nalíčeným obličeji, až se to o mně dozví. Ráno jsem viděla seznam, kterej měla paní Celia u postele. Věcí, co ještě musí stihnout před beneficí: nechat si udělat nehty. Koupit si punčochy. Dát vyčistit a vyžehlit smoking. Zavolat paní Hilly.

„Minny, vypadá tahle nová barva na vlasy lacině?“

Jen se na ni dívám.

„Zítra vyrazím do salonu a nechám si ji přebarvit.“ Sedí u kuchyňskýho stolu, v ruce má různý vzorky barev a drží je jako vějíř karet. „Tak co myslíš? Karamel, nebo Marylin Monroe?“

„Proč se vám nelíbí vaše přirozená barva?“ Ne že bych měla tušení, jaká vlastně je. Ale určitě to není ta mosazná ani nechutně bílá, co má na těch vzorcích.

„Myslím, že ta karamelová je slavnostnější, na sváteční příležitosti a tak. Co vy na to?“

„Když chcete vypadat jako pečenej krocan.“

Paní Celia se zahihňá. Myslí si, že si dělám srandu. „Taky vám musím ukázat nový lak na nehty.“ Přehrabuje se v kabelce a najde lahvičku něčeho tak růžovýho, že to snad musí bejt jedlý. Otevře ji a začne si s tím natírat nehty.

„Prosím, paní Celie, nedělejte to u stolu, tahle spoušť pak nepustí…“

„Koukněte, není to perfektní? A našla jsem dvoje šaty, které se k tomu dokonale hodí.“

Odběhne a přinese dvoje divoce růžový šaty, ze kterejch je celá vedle. Jsou dlouhý až na zem a plný blejskavejch flitrů, maj obrovský rozparky a oboje maj tenoulinký ramínka. Na tom večírku ji roztrhaj na kusy.

„Které se vám víc líbí?“ zeptá se paní Celia.

Ukážu na ty, co nemaj tak velkej výstřih.

„Hm, já bych vybrala ty druhý. Poslouchejte, jak cinkají, když jdu.“ Máchne šatama ze strany na stranu.

Myslím na to, jak v těch šatech bude zvonit na večírku. Nevím, jak bílý říkaj lacinejm kurvičkám, ale přesně to o ní budou říkat. A ona nebude mít tušení, co se děje. Uslyší jen jejich syčení.

„Víte, paní Celie.“ Schválně mluvím pomalu, aby to vypadalo, že mě to zrovna napadlo. „Co kdybyste zkusila místo volání těmhle paničkám zavolat paní Skeeter Phelanový? Prej je moc milá.“

Před pár dny jsem paní Skeeter požádala, aby na paní Celii zkusila bejt hodná a nějak ji před těma ženskejma zachránila. Předtím jsem paní Skeeter prosila, aby paní Celii za žádnou cenu nevolala zpátky. Ale teď nemám jinou možnost.

„Myslím, že byste si se Skeeter výborně rozuměly,“ řeknu a nasadím širokej úsměv.

„To ne.“ Paní Celia na mě vykulí oči a zvedne ty šaty, co vypadaj jako ze saloonu. „Vy to nevíte? Členky ligy Skeeter Phelanovou nemůžou vystát.“

Ruce se mi zatnou v pěst. „Viděla jste ji někdy?“

„Ne, slyšela jsem o tom v salonu krásy, když jsem seděla pod sušákem. Říkaly, že je největší hanbou tohohle města. To ona prý navozila všechny ty záchody na zahradu Hilly Holbrookové. Vzpomínáte na tu fotku, co se před pár měsíci objevila v novinách?“

Zatnu zuby, abych jí na to něco neřekla. „Ptala jsem se, jestli jste ji někdy viděla.“

„Vlastně ne. Ale když ji všechny ostatní dívky nemají rády, tak musí být… no…“ Umlkne, jako by jí postupně docházelo, co vlastně říká.

Jsem plná nechuti, opovržení a nevěřícnosti, je to ve mně zabalený jako šunková rolka. Obrátím se ke dřezu, abych za ni tu větu nedokončila. Tak usilovně si suším ruce, že to bolí. Tušila jsem, že je pitomá, ale nikdy jsem si nemyslela, že je pokrytec.

„Minny?“ ozve se za mnou paní Celia.

„Ano, paní?“

Mluví potichu, ale v jejím hlase zní ponížení. „Ani mě nepozvaly domů. Nechaly mě stát na schodech, jako bych prodávala vysavače.“

Obrátím se, oči má sklopené k podlaze.

„Proč, Minny?“ zašeptá.

Co na to mám říct? Kvůli vašim šatům, vlasům, velkejm prsům v těsnejch svetrech. Připomenu si, co říkala Aibileen o hranicích a laskavosti. Vzpomenu si na to, co Aibileen zaslechla u paní Leefoltový, o tom, proč ji děvčata z ligy nemaj rády. Připadá mi to jako ten nejlaskavější důvod, na kterej jsem přišla.

„Protože věděj o tom, jak jste poprvý přišla do jinýho stavu. A zloběj se na vás, že jste se nechala zbouchnout, abyste si vzala jednoho z jejich chlapců.“

„Ony o tom vědí?“

„A zvlášť kvůli tomu, že spolu paní Hilly a pan Johnny tak dlouho měli známost.“

Chvilku se na mě mračí. „Johnny říkal, že s ní chodil, ale… opravdu to bylo tak vážné?“

Pokrčím rameny, jako že nevím, ale vím to. Když jsem před osmi rokama začala dělat u paní Waltersový, paní Hilly mluvila jenom o tom, že se s Johnnym jednou vezmou.

Řeknu: „Myslím, že se rozešli ve stejný době, kdy se potkal s váma.“

Čekám, až jí to dojde. Že její společenskej život je odsouzenej ke zkáze. Že už nemá smysl těm paničkám volat. Ale paní Celia krabatí čelo, jako kdyby počítala nějakou složitou matematiku. Pak se jí tvář z ničeho nic rozjasní, jako by jí něco došlo.

„Takže Hilly… si asi myslí, že jsem si s Johnnym začala, když ještě byli spolu.“

„Možná. A podle toho, co jsem slyšela, paní Hilly pro něj má pořád slabost. Nikdy na něj nezapomněla.“ Říkám si, že každá normální ženská by se okamžitě začala vyhejbat ženě, co má slabost pro jejího manžela. Ale zapomněla jsem, že paní Celia není normální ženská.

„No, není divu, že mě nemůže vystát!“ prohlásí štěstím bez sebe. „Nevadím jim já, ale to, co jsem podle nich udělala.“

„Cože? Nemaj vás rády, protože si o vás myslej, že jste bílá chátra!“

„Takže to Hilly budu muset vysvětlit. Aby věděla, že já nikomu kluky nekradu. Vlastně to Hilly řeknu hned v pátek večer, až se s ní uvidím na tom večírku.“

Usmívá se, jako by právě objevila lék na obrnu, ten plán, jak si získat Hilly, jí připadá naprosto geniální.

Najednou jsem moc unavená na to, abych se s ní dál hádala.

V pátek, kdy se má konat večírek, uklidím dům od střechy po sklep. Pak usmažím talíř vepřovejch kotlet. Podle mýho, čím víc se bude dům blejskat, čím čistší budou okna, tím větší budu mít šanci, že v pondělí budu ještě mít práci. A jestli do toho bude moct mluvit pan Johnny, tak nejchytřejší ode mě bude získat si ho těma kotletama.

Měl by se domů vrátit až v šest, tak v půl pátý naposled utřu linku a pak zamířím dozadu, kde se paní Celia už čtyři hodiny připravuje. Jejich postel a koupelnu si nechávám na konec, aby pan Johnny přišel hezky do čistýho.

„Paní Celie, co se to tady děje?“ Vždyť ze židlí visí punčochy, kabelky jsou na podlaze, je tu dost bižuterie pro rodinu šlapek, pětačtyřicet párů bot na vysokým podpatku, spodní prádlo, kabáty, podprsenky a na prádelníku stojí poloprázdná láhev bílýho vína bez podložky.

Začnu všechny ty hedvábný věcičky zvedat a dávat je na židli. Nejradši bych zapnula vysavač.

„Kolik je hodin?“ zeptá se paní Celia z koupelny. „Víte přece, že Johnny se vrací v šest.“

„Ještě není ani pět,“ říkám, „a brzo budu muset jet.“ Musím vyzvednout Sugar a být na večírku do půl sedmý, abych mohla obsluhovat.

„Minny, já se tak těším.“ Slyším za sebou šustit šaty paní Celie. „Tak co myslíte?“

Obrátím se. „Panebože.“ Připadám si jako malej Stevie Wonder, protože mě ty šaty úplně oslepily. Jsou jasně růžový a od obrovskejch prsou až po růžový nehty na nohou se jí blejskaj stříbrný flitry.

„Paní Celie,“ šeptnu. „Oblečte se pořádně nebo vám něco vyklouzne.“

Paní Celia si šaty povytáhne jako já punčochy. „Nejsou nádherné? Není to ta nejúžasnější věc, jakou jste kdy viděla? Připadám si jako filmová hvězda z Hollywoodu.“

Třepetá umělejma řasama. Je namalovaná a obličej jí pokrejvá tlustá vrstva mejkapu. Karamelový vlasy má kolem hlavy načesaný jako starodávnej čepec. Z rozparku jí vykukuje noha až po stehno. Odvrátím se, protože se na ni stydím koukat. Všechno z ní vyzařuje sex, další sex a ještě víc sexu.

„Kde jste sehnala ty nehty?“

„Dneska ráno v drogerii. Minny, já jsem tak nervózní, že se mi svírá žaludek.“

Řádně se napije ze sklenky a pak se na vysokejch podpatcích trochu zapotácí.

„Co jste dneska jedla?“

„Nic. Jsem tak nervózní, že do sebe nic nedostanu. Co ty náušnice? Jsou dost nápadné?“

„Svlečte si ty šaty, udělám vám aspoň toast.“

„Ne, bylo by mi vidět břicho. Nesmím jíst vůbec nic.“

Jdu pro láhev postavenou na tom příšerně drahým prádelníku, ale paní Celia mě předběhne, dolije si zbytek do sklenky, prázdnou láhev mi podá a usměje se. Zvednu kožich, co odhodila na podlahu. Hodně rychle si zvykla, že má hospodyni.

Už když jsem ty šaty před čtyřma dnama viděla, bylo mi jasný, že jsou laciný – samozřejmě si musela vybrat ty s výstřihem –, ale neměla jsem tušení, co se stane, když se do nich nacpe. Všude z nich přetejká. Už jsem byla na dvanácti beneficích, ale viděla jsem tam sotva tak odhalenej loket, natož pak prsa a ramena.

Jde do koupelny a na výrazný tváře si naplácá ještě víc tvářenky. „Paní Celie,“ začnu, zavřu oči a modlím se k Bohu, aby mi napověděl ty správný slova. „Dneska večer, až se uvidíte s paní Hilly…“

Usměje se do zrcadla. „Mám to promyšlené. Až Johnny půjde na záchod, všechno jí to řeknu. Že když jsme se s Johnnym začali scházet, už spolu dávno nic neměli.“

Vzdychnu. „To jsem vám nechtěla říct. Jde o to… možná vám něco řekne… o mně.“

„Mám Hilly vyřídit, že ji pozdravujete?“ zeptá se, když vyjde z koupelny. „Vždyť jste tak dlouho dělala pro její mámu.“

Zírám na tu její růžovoučkou výzbroj. Vypila tolik vína, že skoro šilhá. Pak si říhne. V tomhle stavu jí nemá cenu něco vysvětlovat.

„Ne, paní. Nic jí neříkejte.“ Vzdychnu.

Obejme mě. „Uvidíme se večer. Jsem tak ráda, že tam budete a že budu mít s kým mluvit.“

„Budu v kuchyni, paní Celie.“

„Ještě musím najít takový ten špendlík…“ Doklopýtá k prádelníku a vyhází z něj všechny ty věci, co jsem právě uklidila.

Zůstaň doma, ty huso, chtěla bych jí říct, ale nejde to. Už je moc pozdě. Když je u kormidla paní Hilly, je moc pozdě pro paní Celii, a bůhví, možná je už moc pozdě i pro mě.

BENEFICE

KAPITOLA 25

Výroční ples s beneficí jacksonské Mladé ligy je každému, kdo žije do patnácti kilometrů od Jacksonu známý zkráceně jako „benefice“. Za chladného listopadového večera se začnou kolem sedmé hodiny sjíždět hosté na koktejl na uvítanou v baru hotelu Roberta E. Leeho. V osm hodin se otevřou dveře do tanečního sálu. Okna jsou ozdobena girlandami ze zeleného sametu a větvičkami cesmíny s červenými bobulkami.

Podél oken stojí stoly se seznamy předmětů v dražbě a jejich cenami. Tyto předměty darovaly členky ligy a místní obchody, dražba by letos měla vynést přes šest tisíc dolarů, tedy o pět set dolarů více než loni. Výtěžek je určen pro Chudé hladovějící africké děti.

Uprostřed místnosti je pod obrovitánským lustrem prostřeno osmadvacet stolů, u nichž se bude v devět podávat večeře. Taneční parket a místo pro kapelu jsou stranou, proti pódiu, kde pronese svůj projev Hilly Holbrooková.

Po večeři bude následovat tanec. Někteří manželé se opijí, ale členky ligy nikdy. Každá z členek se považuje za hostitelku a často se jedna druhé budou ptát: „Je všechno v pořádku? Říkala Hilly něco?“ Všichni totiž vědí, že je to Hillyin večer.

Přesně v sedm začnou dveřmi proudit dvojice hostů a barevným mužům v šedých fracích předávají kožichy a kabáty. Hilly, která je na místě už od šesti, má na sobě dlouhé taftové šaty tizianové barvy. U krku má volánky, zbytek těla jí zakrývají další vrstvy látky. Těsné rukávy jí končí až u zápěstí. Jediné odhalené části Hillyina těla jsou prsty a obličej.

Některé z žen mají poněkud odvážnější róby, někdy mají i nahá ramena, ale dlouhé rukavice z kozí kůže zajišťují, že jim kouká jen několik centimetrů pokožky. Každý rok se pochopitelně objeví i nějaká žena s náznakem rozparku nebo výstřihu. Nikdo to nekomentuje. Tyhle ženy nikdy nebývají členkami ligy.

Celia Footeová s Johnnym dorazí později, než plánovali, v sedm dvacet pět. Když se Johnny vrátil z práce, zastavil se ve dveřích do ložnice a s kufříkem stále ještě v ruce vrhl kradmý pohled na svou ženu. „Celie, nemyslíš, že jsou ty šaty nahoře trochu moc… ehm… otevřené?“

Celia ho dotlačila do koupelny. „Ach Johnny, vy muži se v módě ale vůbec nevyznáte. Teď si pospěš, ať se stihneš připravit.“

Johnny okamžitě vzdal jakoukoli snahu Celii přemlouvat. Už takhle měli zpoždění.

Dovnitř vchází za doktorem Ballem a jeho ženou. Ballovi ustoupí doleva, Johnny vpravo, proto tam chvíli Celia zůstane samotná ve své blýskavé jasně růžové róbě.

Vzduch v hale jako by náhle ztuhl. Muži pijící svou whisky se zarazí uprostřed doušku, protože si všimli onoho růžového stvoření u dveří. Chvilku trvá, než se ten obraz zaostří. Zírají, ale nevidí, ještě ne. Ale jak se ten obraz stává skutečným – skutečná kůže, skutečný výstřih, a možná ne tak skutečné karamelové vlasy –, jejich obličeje se pomalu rozjasňují. Všichni jako by si mysleli to samé – Konečně… Pak však ucítí, jak se jim zarývají do paží nehty jejich manželek, které také zírají, a nakrabatí se jim čela. Jejich oči naznačují výčitky, protože cítí zklamání z manželství (nikdy mi nedovolí dělat nic zábavného), vzpomínají na mládí (proč jsem jen tenkrát v létě nejel do Kalifornie?) a vybavují si první lásky (Roxanne…). To vše se odehraje během necelých pěti vteřin, pak je po všem a už jenom civí.

William Holbrook převrhne polovinu svého martini s ginem na lakovky. Ty boty patří největšímu sponzorovi jeho kampaně.

„Clairborne, omluvte mého neohrabaného manžela,“ vyhrkne Hilly. „Williame, sežeň mu kapesník!“ Ale ani jeden z mužů se nepohne. A ani jeden nechce dělat nic jiného než zírat.

Hillyiny oči sledují směr jejich pohledu a nakonec padnou na Celii. Kousíček kůže, který je vidět na Hillyině krku, se celý napne.

„Podívej, jaký má tamta hrudník,“ vyhrkne jeden dědula. „Když se na něco takového dívám, vůbec mi nepřipadá, že je mi šestasedmdesát.“

Dědulova manželka Eleanor Causwellová, původní zakladatelka ligy, se zamračí. „Ňadra,“ oznámí a položí si ruku na ta svoje, „jsou určena jen pro ložnici a kojení. Rozhodně ne pro důstojné události.“

„A co podle tebe má dělat, Eleanor? Nechat je doma?“

„Podle mě si je má zakrýt. Úplně.“

Když vstupují do sálu, Celia se chytí Johnnyho paže. Při chůzi se trochu kymácí, není jisté, jestli je to kvůli alkoholu, nebo vysokým podpatkům. Procházejí mezi hosty a s některými z nich si povídají. Tedy vlastně Johnny si povídá; Celia se jen usmívá. Několikrát zčervená a podívá se na sebe. „Johnny, nemyslíš, že jsem to s tím oblečením trochu přehnala? Na pozvánce se psalo slavnostní oblečení, ale všechny ženy vypadají, jako by se chystaly do kostela.“

Johnny se na ni soucitně usměje. Nikdy by jí neřekl: „Já ti to říkal,“ místo toho jí pošeptá: „Vypadáš úžasně. Ale kdyby ti náhodou byla zima, půjčím ti sako.“

„Nemůžu si přece na plesovou róbu vzít pánské sako.“ Obrátí oči v sloup a vzdychne. „Ale mockrát děkuju, miláčku.“

Johnny jí stiskne ruku, přinese jí z baru další skleničku, už pátou, ale o tom on nemůže vědět. „Zkus si tu najít nějaké přítelkyně, hned jsem zpátky.“ Zamíří na záchod.

Celia zůstane sama. Trochu si popotáhne šaty a zavrtí se v pase.

„… vědro má ve dně díru, milá Lízo, milá Lízo…“ Celia si tiše sama pro sebe zpívá lidovou písničku, podupává nohou a rozhlíží se v místnosti po někom známém. Postaví se na špičky a zamává přes dav lidí: „Ahoj, Hilly, haló!“

Hilly, která několik párů odsud s někým konverzuje, zvedne hlavu. Usměje se, zamává, ale když k ní Celia zamíří, rychle se ztratí v davu.

Celia zůstane stát, znovu se napije. Všude kolem ní se utvořily uzavřené hloučky, kde se spolu všichni baví a smějí se a řeší všechny ty věci, které se probírají na večírcích.

„Tady jsi, Julie,“ zavolá Celia. Setkaly se na jednom z mála večírků, kde s Johnnym byli krátce po svatbě.

Julia Fenwayová se usměje a rozhlédne se kolem.

„Já jsem Celia. Celia Footeová. Jak se máš? Moc se mi líbí tvoje šaty. Kde jsi je sehnala? V obchodě Jewel Taylor?“

„Ne, byli jsme s Warrenem před pár měsíci v New Orleans…“ Julia se dívá okolo, ale nevidí nikoho, kdo by ji mohl zachránit. „A ty dnes vypadáš opravdu… slavnostně.“

Celia se k ní nakloní. „Ptala jsem se Johnnyho, ale víš, jak je to s muži. Nemyslíš, že jsem to trochu přehnala?“

Julia se rozesměje, ale ani jednou se Celii nepodívá do očí. „Vůbec ne. Jsi prostě dokonalá.“

Jiná členka ligy vezme Julii za předloktí. „Julie, na chvilku tě potřebujeme, omluvte nás.“ Odejdou s hlavami u sebe a Celia opět zůstane sama.

O pět minut později se otevřou dveře do jídelny. Dav se pohne kupředu. Hosté hledají svá místa podle kartičky v ruce a od stolů s předměty na dražbu se ozývá nadšené vzdychání. Vrší se na nich stříbrné předměty, ručně šité oblečky pro miminka, bavlněné kapesníky, ručníky na ruce s monogramem, a jedna dětská čajová souprava dovezená z Německa.

Minny je u stolu vzadu a leští sklenky. „Aibileen,“ šeptne. „Tamhle je.“

Aibileen zvedne hlavu a spatří ženu, která před měsícem klepala na dveře paní Leefoltové. „Dámy by dnes večer radši neměly svý mužský pouštět z dohledu,“ poznamená.

Minny prudce přejede látkou po okraji sklenky. „Dej mi vědět, kdybys ji viděla mluvit s paní Hilly.“

„Neboj. Celej den jsem se za tebe modlila hrozně účinnou modlitbu.“

„Koukni, tamhle je paní Waltersová. Ta stará čarodějnice. A tamhle je paní Skeeter.“

Skeeter má na sobě černé sametové šaty s dlouhým rukávem nabírané u krku, které hezky zvýrazňují její světlé vlasy a červenou rtěnku. Přišla sama a všichni si od ní udržují odstup. Znuděně se rozhlíží po místnosti. Pak si všimne Aibileen a Minny. Všechny se okamžitě odvrátí.

Clara, další z černých pomocnic, přijde k jejich stolu a zvedne jednu sklenku. „Aibileen,“ zašeptá, ale soustředí se na leštění. „To je ona?“

„Jaká ona?“

„Ta, co si zapisuje ty příběhy černejch hospodyň. Proč to dělá? Proč ji to zajímá? Prej chodí každej tejden k tobě domů.“

Aibileen sklopí hlavu. „Koukni, nesmíme ji prozradit.“

Minny se odvrátí. Nikdo mimo jejich skupinku netuší, že s tím také pomáhá. Všichni vědí jen o Aibileen.

Clara přikývne. „Neměj strach, nikomu nic neřeknu.“

Skeeter si něco poznamenává do zápisníku, aby o benefici mohla napsat do věstníku. Rozhlíží se po místnosti, všímá si zelených girland, cesmíny, rudých růží a sušených magnoliových květů zdobících středy stolů. Pak její pohled upoutá Elizabeth, která se kousek od ní přehrabuje v kabelce. Vypadá vyčerpaně. Vždyť sotva před měsícem porodila. Skeeter se dívá, jak se k Elizabeth blíží Celia Footeová. Když Elizabeth zvedne hlavu a zjistí, kdo k ní přistoupil, zakašle a chytí se za krk, jako by se bránila před nějakým útokem.

„Nevíš, kam se otočit, Elizabeth?“ zeptá se Skeeter.

„Cože? Jé, Skeeter, jak se máš?“ Elizabeth se na ni krátce, ale zeširoka usměje. „Je tu… takové vedro. Asi musím na vzduch.“

Skeeter sleduje, jak Elizabeth spěchá pryč a Celia Footeová ji pronásleduje v těch příšerných šatech. Tohle je skutečný příběh, pomyslí si Skeeter. Nikoho nezajímají květinová aranžmá ani počet záhybů na pozadí Hillyiných šatů. Tenhle rok je hlavní událostí módní katastrofa Celie Footeové.

O chvíli později se oznámí podávání večeře a všichni se usadí na přidělená místa. Celia s Johnnym sedí u stolu s několika páry žijícími mimo město, přáteli přátel, kteří se vlastně s nikým v sále nepřátelí. Skeeter sedí s několika místními dvojicemi. Tento rok ovšem ne s prezidentkou Hilly ani s tajemnicí Elizabeth. Místnost naplní hovor, vychvaluje se večírek a Chateaubriand. Po hlavním chodu se Hilly postaví na pódium. Následuje mohutný potlesk a ona se na hosty usměje.

„Dobrý večer. Moc vám všem děkuji, že jste dnes dorazili. Chutnala vám večeře?“

Všichni přikyvují a souhlasně pobrukují.

„Než začneme, velice ráda bych poděkovala všem, díky nimž je dnešní večer tak povedený.“ Aniž by se Hilly pohledem odvrátila od publika, ukáže vlevo, kde stojí dva tucty barevných žen v bílých uniformách. Za nimi je tucet barevných mužů v šedých smokinzích.

„Teď všichni zatleskáme úžasnému personálu, za všechna ta báječná jídla, která uvařili a podávali, a za všechny ty dezerty, které upekli na naši dražbu.“ Pak Hilly zvedne kartičku a přečte z ní: „Svým vlastním způsobem tak pomáhají lize dosáhnout jejího cíle a nakrmit Chudé hladovějící africké děti. Protože na tomto úkolu jim jistě také záleží.“

Bílí lidé sedící u stolů tleskají hospodyním a číšníkům. Někteří z číšníků se usmívají. Ale většina zírá do prázdna těsně nad hlavami stolovníků.

„Dále bych ráda poděkovala těm, které sice nejsou členkami ligy, ale přesto nám věnovaly svůj čas i pomoc a moc nám usnadnily naši práci.“

Následuje mírný potlesk a několik chladných úsměvů mezi členkami a nečlenkami. To je ale škoda, říkají si členky. To je taková škoda, že nejste dost vznešené na to, abyste mohly vstoupit do našeho klubu. Hilly pokračuje a děkuje a vyslovuje uznání svým melodickým, vlasteneckým hlasem. Podává se káva, manželé ji popíjejí, ale většina manželek upřeně naslouchá Hilly. „… děkujeme Booneovu železářství… nesmíme zapomenout na Domácí potřeby Bena Franklina…“ Seznam ukončí slovy: „A pochopitelně také děkujeme anonymnímu dodavateli, ehm, potřeb pro naši Iniciativu pro hygienu domácího personálu.“

Několik lidí se nejistě zasměje, ale většina se otočí, aby se podívali, jestli se Skeeter odvážila dorazit.

„Já bych si přála, abyste se přestali skrývat, odhalili svou totožnost, a my vám tak mohli vyjádřit naši vděčnost. Bez vaší pomoci bychom nemohli vybudovat tolik zařízení.“

Skeeter má oči upřené na pódium a v obličeji klidný, neproniknutelný výraz. Hilly se zářivě usměje. „A na závěr bych chtěla vyjádřit velké díky svému muži, Williamu Holbrookovi, že do dražby věnoval víkend ve svém loveckém táboře.“ Usměje se na manžela a tišším hlasem dodá: „A voliči, nezapomeňte, Holbrook do státního senátu.“

Hosté se Hillyině kampani přátelsky zasmějí.

„Copak, Virginie?“ Hilly si přiloží dlaň k uchu. „Ne, nekandiduju s ním. Ale když už tu mezi sebou máme kongresmany, pánové, jestli nedáte do pořádku tu aféru s oddělenými školami, tak tam vyrazím a osobně to vyřeším.“

Poté následuje další smích. Senátor Whitworth s manželkou, usazeni u předního stolu, se usmívají a přikyvují. Skeeter u svého stolu vzadu klopí oči do klína. Mluvili spolu na začátku večera u koktejlů na přivítanou. Paní Whitworthová senátora odtáhla dřív, než ji stihl podruhé obejmout. Stuart nedorazil.

Po skončení večeře a proslovu se začne tančit. Manželé zamíří k baru. A u stolů, kde se koná dražba, se přijímají poslední nabídky. Dvě babičky se přetahují o starožitnou dětskou čajovou soupravu. Někdo rozšířil zvěst, že patřila komusi z královské rodiny, že se pašovala přes celé Německo v povozu taženém oslem, až nakonec skončila ve starožitnictví Magnolia na Fairview Street. Cena okamžitě vyskočila z patnácti dolarů na pětaosmdesát.

U baru v rohu zívá Johnny. Celia se mračí. „Nemůžu uvěřit tomu, jak říkala, že pomáhaly ženy, které nejsou členkami ligy. Vždyť mně přece tvrdila, že letos žádnou pomoc nepotřebují.“

„Tak jim pomůžeš příští rok,“ chlácholí ji Johnny.

Celia spatří Hilly. Houf kolem ní na okamžik prořídne.

„Johnny, hned jsem zpátky,“ oznámí mu Celia.

„A pak odsud zmizíme. Už mám toho příšernýho obleku plné zuby.“

Richard Cross, který jezdí do stejného loveckého tábora, poplácá Johnnyho po zádech. Něco si řeknou, pak se zasmějí. Přejedou pohledem po davu.

Celia tentokrát Hilly málem dostihne, ale ta před ní unikne za řečnický pultík. Celia se stáhne, jako by se bála Hilly oslovit na místě, kde před chvílí působila tak mocně.

Jakmile Celia zmizí na toaletě, Hilly zamíří do rohu místnosti.

„No ne, Johnny Foote,“ osloví ho Hilly, „překvapuje mě, že tě tady vidím. Všichni přece vědí, že podobné akce nesnášíš.“ Stiskne mu paži.

Johnny vzdychne. „Víš o tom, že zítra začíná lovecká sezóna laní?“

Hilly ho obdaří úsměvem svých úst natřených tizianovou rtěnkou. Odstín tak dokonale odpovídá barvě jejích šatů, že ho musela shánět celé měsíce.

„Už mám dost toho, jak o tom všichni vykládáte. Copak si nemůžeš nechat ujít jeden den lovecké sezóny, Johnny Foote? Pro mě jsi to dělával.“

Johnny obrátí oči v sloup. „Celia by si tenhle ples za žádnou cenu nenechala ujít.“

„Kde máš vlastně tu svou ženušku?“ zeptá se Hilly. Pořád ještě drží Johnnyho za paži a znovu ji stiskne. „Doufám, že neprodává párky v rohlíku na fotbalovém zápase.“

Johnny se na ni zamračí, i když se přesně takhle se s Celií seznámil.

„Vždyť víš, že tě jenom škádlím. Chodili jsme spolu tak dlouho, že si to můžu dovolit.“

Než jí na to Johnny může něco odpovědět, Hilly někdo poklepe na rameno a ona se smíchem přejde k dalším hostům. Když Johnny spatří, jak k nim míří Celia, vzdychne. „Výborně,“ řekne Richardovi, „můžeme jet domů. Vstávám za,“ podívá se na hodinky, „pět hodin.“

Richard nespouští oči z Celie, kráčející k nim. Zastaví se a předkloní, aby sebrala kapesníček, čímž mu nabídne pohled do výstřihu. „Přejít od Hilly k Celii musela být pořádná změna, Johnny.“

Johnny potřese hlavou. „Jako strávit celý život v Antarktidě a pak se najednou přestěhovat na Havaj.“

Richard se zasměje. „Jako usnout v semináři a pak se najednou probudit na univerzitě,“ přidá se a oba se rozesmějí.

Pak Richard tišším hlasem dodá: „Jako když dítě poprvé ochutná zmrzlinu.“

Johnny ho zpraží pohledem. „Teď tu mluvíš o mojí ženě.“

„Promiň, Johnny,“ omluví se Richard a sklopí zrak. „Nechtěl jsem tě urazit.“

Celia se k nim připojí a se zklamaným úsměvem vzdychne.

„Ahoj, Celie, jak se máš?“ zeptá se Richard. „Dneska ti to moc sluší.“

„Díky, Richarde.“ Celia hlasitě škytne, zamračí se a zakryje si ústa kapesníkem.

„Nejsi opilá?“ zeptá se Johnny.

„Jen se dobře baví, viď, Celie?“ řekne Richard. „A teď ti přinesu koktejl, který ti určitě bude moc chutnat. Jmenuje se Alabama Slammer.“

Johnny obrátí oči v sloup. „Ale pak mizíme domů.“

O tři koktejly později jsou vyhlašováni vítězové tiché dražby. Susie Pernellová oznamuje jména výherců, zatímco hosté popíjejí, kouří nebo tančí na písně Glenna Millera a Frankieho Valliho. Po přečtení jmen si vítězové přicházejí pro své ceny a radují se, jako by vyhráli skutečnou soutěž, jako by odměny byly zdarma a nemuseli za ně zaplatit troj-, čtyř-i pětinásobek běžné ceny. Hodně peněz vynesou ubrusy a noční košile zdobené ručně dělanou krajkou. Oblíbené jsou i zvláštní servírovací pomůcky ze stříbra: na podávání plněných vajec, na odstraňování papriček z oliv, na naklepávání křepelčích vajec. Také je zde spousta dezertů: dorty, pralinky, karamel. A pochopitelně i Minnyin koláč.

„… a proslavený čokoládovo-tvarohový koláč Minny Jacksonové získává… Hilly Holbrooková!“

Poté následuje výraznější potlesk, a to nejen proto, že Minnyiny zákusky jsou skutečné pověstné, ale hlavně proto, že Hillyino jméno si potlesk vyslouží při každé příležitosti.

Hilly přeruší rozhovor. „Cože? Teď zaznělo mé jméno? Já jsem na nic nepřihazovala.“

Tak tomu věřím, pomyslí si Skeeter sedící o samotě o stůl vedle.

„Hilly, právě jsi vyhrála koláč od Minny Jacksonové! Blahopřeju,“ řekne žena po její levici.

Hilly přimhouřenýma očima přejíždí po sále.

Minny, která zaslechla, že se její jméno vyskytlo ve stejné větě jako to Hillyino, náhle zpozorní. V jedné ruce drží hrnek špinavý od kávy a ve druhé těžký stříbrný podnos. Ale stojí bez hnutí.

Hilly si jí všimne, ale také se ani nehne, jen se mírně usměje. „Tedy, není to milé? Někdo mi ten koláč musel koupit.“

Nespouští z Minny oči a Minny to cítí. Narovná na podnos zbytek šálků a co nejrychleji zmizí v kuchyni.

„Blahopřeju, Hilly. Netušila jsem, že si tak potrpíš na Minnyiny koláče!“ Celiin hlas je velmi pronikavý. Přichází zezadu, takže si jí Hilly hned nevšimne. Jak kráčí směrem k Hilly, klopýtne o nohu židle. Ozve se potlačované chichotání.

Hilly stojí bez hnutí a sleduje, jak se Celia blíží. „To má být nějaký vtip?“

Přiblíží se i Skeeter. Celý ten předvídatelný večer ji k smrti nudí. Je unavená z rozpačitých tváří svých bývalých kamarádek, které se ji teď obávají oslovit. Celia je jediná zajímavá věc, co se za ten večer udála.

„Hilly,“ začne Celia a chytí Hilly za paži, „celý večer si s tebou chci promluvit. Myslím, že mezi námi došlo k jakémusi nedorozumění, a kdybych ti to vysvětlila…“

„Co jsi to udělala? Pusť mě…“ procedí Hilly skrz stisknuté zuby. Kroutí hlavou a snaží se odejít.

Ale Celia popadne Hillyin dlouhý rukáv. „Ne, počkej! Počkej, musíš mě vyslechnout…“

Hilly se odtahuje, ale Celia ji odmítá pustit. Následuje okamžik kdo s koho – Hilly se snaží uniknout, ale Celia ji nepřestává držet, až vzduch prořízne zvuk trhání látky.

Celia zírá na rudý materiál, který jí zůstal v ruce. Utrhla Hilly z šatů manžetu.

Hilly se podívá dolů a pohladí si odhalené zápěstí. „Co se mi to snažíš udělat?“ zavrčí. „K tomu tě navedla ta negerská hospodyně? Protože ať už ti řekla cokoli, ať už jsi komukoli vyslepičila cokoli…“

Kolem se shromáždilo několik lidí, poslouchají a s ustaraným výrazem se dívají na Hilly.

„Vyslepičila? Nevím, o čem to…“

Hilly Celii chytí za paži. „Komu jsi to řekla?“ oboří se na ni.

„Minny mi všechno pověděla. Vím, proč se se mnou nechceš přátelit.“ Hlas Susie Pernellové oznamující vítěze zesílí, proto je i Celia nucena mluvit hlasitěji. „Vím, že si myslíš, že jsme si s Johnnym začali tobě za zády,“ ječí, z přední části místnosti se ozývá smích vyvolaný nějakým vtipem. Přesně ve chvíli, kdy se Susie Pernellová u mikrofonu odmlčí, aby se podívala do poznámek, Celia zakřičí: „… ale já otěhotněla, teprve když jste se rozešli.“ Její slova se rozléhají po celém sále. Všichni na několik dlouhých vteřin mlčí.

Ženy kolem nakrčí nosy a rozesmějí se. „Johnnyho manželka je opilá,“ řekne někdo.

Celia se rozhlédne. Otře si pot, který jí vyrazil na napudrovaném čele. „Nedivím se, že mě nemáš ráda. Když sis myslela, že tě Johnny se mnou podváděl.“

„Johnny by mě nikdy…“

„… a promiň, že jsem něco takového říkala, myslela jsem, že budeš mít velkou radost z toho koláče.“

Hilly se předkloní a sebere si z podlahy perlový knoflíček. Přiblíží se k Celii, aby je nikdo jiný neslyšel. „Vyřiď té své negerské hospodyni, že pokud o tom koláči někomu cekne, bude trpět. Myslíš si, jak je to od tebe milé, že jsi mi ten koláč vyhrála? Ty si snad myslíš, že si členství v lize můžeš získat vydíráním?“

„Cože?“

„Hned teď mi povíš, komu ještě jsi to řekla, nebo…“

„O tom koláči jsem nikomu nic neříkala, já…“

„Lhářko,“ oboří se na ni Hilly, ale pak se rychle narovná a usměje se. „Tamhle je Johnny. Johnny, tvá žena podle mě potřebuje, aby ses jí věnoval.“ Hilly se významně rozhlédne po ostatních dívkách, jako by to byl nějaký společný vtip.

„Celie, copak se děje?“ zeptá se Johnny.

Celia se na něj zamračí, pak se zamračí na Hilly. „Nedává to smysl, říkala, že jsem… lhářka, obviňuje mě, že jsem jí vyhrála ten koláč a…“ Celia se zarazí, rozhlédne se, jako by nikoho kolem nepoznávala. Oči má plné slz. Pak zasténá a škubne s sebou. Na koberec se rozstříknou zvratky.

„Sakra!“ vyhrkne Johnny a přitáhne ji k sobě.

Celia od sebe odstrčí Johnnyho paže. Rozběhne se na toaletu a on utíká za ní.

Hilly má ruce zaťaté v pěst. Obličej jí zfialověl tak, že téměř odpovídá barvě šatů. Přejde k číšníkovi a chytí ho za paži. „Ukliďte to, než to tu začne páchnout.“

A pak je Hilly náhle obklopená ženami, které k ní vzhlížejí, kladou jí spoustu otázek a napřahují ruce, jako by ji chtěly ochránit.

„Že má Celia problémy s pitím jsem věděla, ale tohle lhaní,“ říká Hilly jedné z několika Susie. Rozhodla se šířit pomluvu o Minny, pro případ, že by někdy praskla ta aféra s koláčem. „Jak se tomu jen říká?“

„Kompulzivní lhářka?“

„To je ono, kompulzivní lhářka.“ Hilly odchází s ostatními ženami. „Celia ho k tomu manželství přinutila, protože mu namluvila, že je těhotná. Zřejmě byla kompulzivní lhářka už tenkrát.“

Po odchodu Celie a Johnnyho večírek postupně končí. Členky ligy vypadají vyčerpaně a unaveně ze všeho toho usmívání. Mluví se o dražbě, o chůvách, které musí jet domů vystřídat, ale hlavně o Celii Footeové, jak se pozvracela uprostřed sálu.

Když je sál kolem půlnoci téměř prázdný, Hilly stojí na pódiu. Prochází si listy s příhozy do dražby. Pohybují se jí rty, protože v duchu počítá. Ale pořád odvrací oči a kroutí hlavou. Pak se znovu podívá na listy a zakleje, protože musí začít znovu.

„Hilly, jedu zpátky k tobě domů.“

Hilly zvedne hlavu od sčítání. To promluvila její matka, paní Waltersová, která v slavnostním oblečení vypadá ještě křehčí než obvykle. Na sobě má nebesky modrou róbu z roku 1943, pošitou korálky a sahající až na zem. U klíčních kostí jí vadne bílá orchidej. Vedle ní stojí barevná žena v bílé uniformě.

„Mami, a ne abys mi zase vyjedla lednici. Nechci být s tebou celou noc vzhůru, až tě bude bolet břicho. Půjdeš hned do postele, jasné?“

„A nemůžu si dát ani kousek Minnyina koláče?“

Hilly přimhouří oči. „Ten koláč je už v odpadkovém koši.“

„Ale proč jsi ho vyhodila? Vyhrála jsem ho pro tebe.“

Hilly se chvíli nehýbe, pomalu jí všechno dochází.

„To ty? Ty jsi mi koupila ten koláč?“

„Sice si už nepamatuju, jak se jmenuju, ani ve které zemi vlastně žiju, ale tebe a ten koláč nezapomenu, dokud budu živa.“

„Ty… ty stará, zbytečná…“ Hilly odhodí papíry, které držela v ruce, až se rozletí po okolí.

Paní Waltersová se obrátí a kulhá ke dveřím, černá ošetřovatelka jde těsně za ní. „Volej do novin, Bessie,“ říká. „Má dcera je na mě zase naštvaná.“

MINNY

KAPITOLA 26

V sobotu ráno vstanu unavená a celá rozbolavělá. Jdu do kuchyně, kde si Sugar počítá svých pětadvacet dolarů, co si včera večer vydělala na benefici. Zazvoní telefon a Sugar je u něj jako blesk. Sugar má totiž kluka a nechce, aby o tom matka věděla.

„Ano, pane,“ šeptne Sugar a podá mi telefon.

„Haló?“ řeknu.

„Tady je Johnny Foote,“ ozve se ve sluchátku. „Jsem v loveckém táboře, ale chtěl jsem vám říct, že Celia je hrozně rozrušená. Včera večer to pro ni na tom večírku bylo hrozné.“

„Ano, pane, já vím.“

„Takže jste o tom slyšela?“ vzdychne. „Dávejte na ni příští týden pozor, ano, Minny? Budu pryč a… já nevím. Zavolejte mi, kdyby se nemohla vzpamatovat. Když bude třeba, klidně přijedu dřív.“

„Postarám se o ni. Dá se dohromady.“

Co se na tom večírku stalo, jsem neviděla na vlastní oči, protože jsem v kuchyni myla nádobí, ale slyšela jsem o tom. Mluvil o tom všechen personál.

„Viděla jsi to?“ zeptala se mě Farina. „Ta růžová paní, co pro ni děláš, je ožralá jak indián o vejplatě.“

Zvedla jsem oči od dřezu a viděla, jak ke mně s rukou v bok míří Sugar. „Jo, mami, poblila se na podlahu a úplně všichni to viděli!“ Pak se Sugar obrátila a smála se s ostatníma. Neviděla ten pohlavek, co jí dopadl na hlavu. Vzduchem se rozletěly mýdlový bubliny.

„Sklapni, Sugar.“ Zatáhla jsem ji do rohu. „Takhle už nesmíš nikdy mluvit o paní, co tě živí a šatí! Slyšela jsi mě?“

Sugar přikývla a já se vrátila zpátky k dřezu, ale slyšela jsem ji mumlat: „Vždyť to taky děláš, celou dobu.“

Prudce jsem se otočila a zapíchla jí prst do obličeje. „Já na to ale mám právo. Vysloužila jsem si ho každej den, co pro tu nánu dělám.“

Když v pondělí dorazím do práce, paní Celia je pořád ještě v posteli a obličej má schovanej pod peřinou.

„Brýtro, paní Celie.“

Ona se však akorát obrátí na bok a ani se na mě nepodívá.

V poledne jí do postele přinesu podnos se šunkovejma sendvičema.

„Nemám hlad,“ odmítne a dá si polštář přes hlavu.

Stojím tam a dívám se na ni, jak je zabalená do peřin jako mumie.

„Co budete dělat, jenom tu celej den ležet?“ zeptám se, i když už to takhle dělala mockrát. Ale tentokrát je to jiný. Na obličeji nemá žádný šminky a neusmívá se.

„Prosím, nechte mě na pokoji.“

Nejradši bych jí řekla, ať kouká vstát, vzít si na sebe to svý nevkusný oblečení a zapomenout na to, co se stalo. Vypadá ale tak nešťastně, že radši mlčím. Nejsem žádnej psychiatr a ona mi neplatí za to, abych jí radila.

V úterý ráno je paní Celia ještě v posteli. Včerejší oběd leží na podlaze a je vidět, že se ho ani nedotkla. Pořád má na sobě tu otrhanou modrou noční košili, co si zřejmě koupila ještě za svobodna. Bavlněnej volánek u krku je natrženej. Vepředu má skvrny, který vypadaj, jako kdyby byly od uhlí.

„Pojďte, ať vám můžu převlíct povlečení. Začne ten seriál, paní Julia bude mít velký problémy. Tomu nebudete věřit, co ta hlupačka včera provedla s doktorem Bigmouthem.“

Ale ona tam dál leží.

Pozdějc jí přinesu slanej koláč s kuřecím masem. Ale nejradši bych paní Celii řekla, aby se vzpamatovala a začala normálně jíst v kuchyni.

„Teda, paní Celie, vím, že to, co se vám stalo na tý benefici, je hrozný. Ale nemůžete tu přece věčně ležet a litovat se.“

Paní Celia vstane a jde do koupelny.

Začnu svlíkat ložní prádlo. Když jsem hotová, seberu všechny mokrý kapesníčky a skleničky z nočního stolku. Vidím tam hromádku dopisů. Takže ta ženská si aspoň došla pro poštu do schránky. Zvednu je, abych mohla utřít stolek, ale pak na jedné z obálek vidím iniciály HWH. Než se naděju, dopis si přečtu:

Milá Celie!

Místo abys mi zaplatila šaty, které jsi mi roztrhla, by liga uvítala příspěvek ve výši nejméně dvou set dolarů. Dále bych Tě chtěla požádat, abys nám jednou provždy přestala nabízet pomoc při organizaci našich akcí, protože jsme Tvé jméno daly na černou listinu. Oceníme, když to pochopíš.

Šek, prosím, vystav na jacksonskou Mladou ligu.

Se srdečným pozdravem,

Hilly Holbrooková

Prezidentka a předsedkyně etického výboru

Ve středu ráno paní Celia pořád leží v posteli. Dělám si v kuchyni svou práci a mělo by mě těšit, že se mi tam neplete. Ale netěší mě to, protože celý dopoledne zvoní telefon a poprvý za tu dobu, co u ní dělám, ho paní Celia nezvedá. Když už zvoní snad podesátý, nevydržím to, konečně ho popadnu a představím se.

Jdu do ložnice a řeknu jí: „Volá vám pan Johnny.“

„Cože? Vždyť přece nemá vědět, že vím o tom, že o vás ví.“

Hlasitě vzdychnu, abych jí dokázala, že je mi ta lež ukradená.

„Volal mi ke mně domů. Ten humbuk už prasknul, paní Celie.“

Paní Celia zavře oči. „Tak mu řekněte, že spím.“

Zvednu telefon v ložnici, přísně se paní Celii podívám do očí a řeknu mu, že je ve sprše.

„Ano, pane, vede se jí dobře,“ říkám a mračím se na ni.

Zavěsím a zpražím paní Celii pohledem.

„Chce vědět, jak jste na tom.“

„Já to slyšela.“

„Kvůli vám jsem lhala.“

Znova si dá polštář na hlavu.

Druhej den odpoledne to už prostě nevydržím. Paní Celia je dál na stejným místě jako celej tejden. Má pohublej obličej a její karamelový vlasy jsou celý umaštěný. I v pokoji to začíná páchnout, jako u lidí, co se moc nemyjou. Vsadím se, že se od pátku nekoupala.

„Paní Celie,“ začnu.

Paní Celia se na mě podívá, ale neusmívá se a nemluví.

„Pan Johnny se dneska večer vrátí a já mu slíbila, že se o vás postarám. Co si asi tak pomyslí, když vás tu najde ve stejný ošklivý noční košili, co jste měla, když odjížděl?“

Slyším, jak paní Celia popotáhne, pak škytne a nakonec se rozpláče. „Nic z toho by se nestalo, kdybych zůstala tam, kam patřím. Měl si vzít někoho sobě rovného. Měl si vzít… Hilly.“

„No tak, paní Celie. To není…“

„Jak se na mě Hilly dívala… jako bych nebyla nic. Jako bych byla odpad na kraji cesty.“

„Ale paní Hilly se nepočítá. Nemůžete se soudit podle toho, jak se na vás dívá zrovna tahle ženská.“

„Já se pro tenhle život nehodím. Nepotřebuju jídelní stůl pro dvanáct lidí. Dvanáct lidí bych sem nedostala, ani kdybych je prosila.“

Kroutím hlavou. Už zase si stěžuje, že toho moc má.

„Proč mě tak nenávidí? Vždyť mě vůbec nezná,“ paní Celia pláče. „A není to jen kvůli Johnnymu. Tvrdila o mně, že jsem lhářka, obvinila mě, že jsem jí koupila ten… koláč.“ Bouchne se pěstmi do kolen. „Kdyby se to nestalo, nikdy bych se nepozvracela.“

„Jakej koláč?“

„H… h… hilly vyhrála ten váš koláč. A obvinila mě, že jsem jí ho koupila já. Že to byl… nějaký trik.“ Naříká a vzlyká. „Proč bych něco takového dělala? Proč bych na ten seznam psala její jméno?“

Začíná mi docházet, co se tady děje. Nevím, kdo Hilly ten koláč koupil, ale je mi jasný, že domnělýho viníka by byla schopná sežrat zaživa.

Podívám se na dveře. Hlas v hlavě mi říká: Jdi pryč, Minny. Prostě odsud zmiz. Ale já se dívám, jak paní Celia bulí do starý noční košile a zaplaví mě hrozný výčitky svědomí.

„Tohle už Johnnymu nikdy nemůžu udělat. Rozhodla jsem se, Minny. Vrátím se,“ vzlykne. „Zpátky do Sugar Ditch.“

„Vy opustíte manžela jen proto, že jste zvracela na nějakým večírku?“ Tak počkat, říkám si a oči mi lezou z důlků. Paní Celia nemůže opustit pana Johnnyho… co by pak bylo se mnou?

Paní Celia se při tý vzpomínce ještě usedavějc rozpláče. Vzdychám, dívám se na ni a přemejšlím, co mám dělat.

Bože, zřejmě nastala ta chvíle. Nastala chvíle, kdy jí budu muset říct jedinou věc na světě, kterou bych v životě nikomu neřekla. Ať tak, nebo tak, o práci stejně přijdu, takže to klidně můžu risknout.

„Paní Celie…“ začnu a posadím se do žlutýho křesla v rohu. V tomhle domě jsem zatím neseděla nikde jinde než v kuchyni a v koupelně na podlaze, ale dneska jsou potřeba mimořádný činy.

„Vím, proč se paní Hilly tak rozzuřila,“ řeknu. „Jako kvůli tomu koláči.“

Paní Celia se hlasitě vysmrká do papírovýho kapesníku. Podívá se na mě.

„Něco jsem jí udělala. Bylo to příšerný. Strašný.“ Jenom když na to pomyslím, tak se mi rozbuší srdce. Uvědomím si, že nedokážu sedět a zároveň jí to vyprávět. Proto vstanu a přejdu ke konci postele.

„Cože?“ popotáhne. „Co se stalo, Minny?“

„Paní Hilly mě loni zavolala k sobě domů, když jsem ještě dělala pro paní Waltersovou. Aby mi oznámila, že paní Waltersovou posílá do domova pro starý lidi. Vyděsilo mě to, musím živit pět dětí. Leroy už takhle dělá dvě směny za den.“

Cejtím, jak ve mně začíná stoupat žluč. „Vím, že to, co jsem udělala, je nekřesťanský. Ale jakej člověk by vlastní mámu poslal pryč, aby se o ni starali cizí lidi? Nepřipadá mi to zas až takovej hřích, když jsem to provedla zrovna týhle ženský.“

Paní Celia se posadí a utře si nos. Vypadá to, že mě pozorně poslouchá.

„Tři tejdny jsem sháněla novou práci. Každej den, když jsem skončila u paní Waltersový, jsem se chodila ptát. Byla jsem u paní Childový. Odmítla mě. Pak jsem byla u Rawleyových, taky mě nechtěli. Nechtěli mě Richeovi, Patrickovi Smithovi, Walkersovi, a dokonce ani ty katolíci Thibodeauxovi, co maj sedm dětí. Nikdo mě nechtěl.“

„Ach, Minny…“ vyhrkne paní Celia. „To je hrůza.“

Zatnu čelist. „Už jako malý holčičce mi máma pořád říkala, že nesmím bejt hubatá. Ale já ji neposlechla a tou hubatostí jsem byla proslulá po celým městě. Říkala jsem si, že právě kvůli tomu mě nikdo nechce zaměstnat.“

„Když jsem u paní Waltersový měla dělat jenom dva dny a pořád jsem neměla nový místo, dostala jsem velkej strach. Benny má astma, Sugar je ještě na škole a Kindra a… už takhle jsem měla málo peněz. A tenkrát paní Hilly přišla k paní Waltersový, aby si se mnou promluvila.“

„Řekla mi: ‚Pojď pracovat pro mě, Minny. Zaplatím ti o pětadvacet centů na den víc než máma.‘ Říkala tomu mrkvička, jako bych byla nějaká tažná mula.“ Cejtím, jak zatínám ruce v pěst. „Jako bych někdy přemejšlela o tom, že svou kamarádku Yule May Crookleovou připravím o práci. Paní Hilly si myslí, že jsou všichni stejně licoměrný jako ona.“

Otřu si rukou obličej. Potím se. Paní Celia mě poslouchá s otevřenou pusou a vypadá ohromeně.

„Tak jsem jí řekla: ‚Děkuju, ale nechci, paní Hilly.‘ A ona na to, že mi přidá ještě padesát centů a já zase: ‚Ne, paní. Děkuju, ale nechci.‘ A pak mě dostala, paní Celie. Řekla mi, že ví o tom, že mě Childovi a Rawleyovi a všichni ostatní odmítli. Prej to udělali proto, že všem prozradila, že jsem zlodějka. V životě jsem nic neukradla, ale ona všem napovídala, že ano, a nikdo ve městě si za hospodyni nevezme hubatou negerskou zlodějku, takže u ní klidně můžu dělat zadarmo.“

„A tak jsem to udělala.“

Paní Celia na mě vykulí oči. „Co, Minny?“

„Řekla jsem jí, ať sežere moje hovno.“

Paní Celia tam sedí, pořád vypadá nechápavě.

„Pak jsem jela domů a začala píct ten čokoládovo-tvarohovej koláč. Dala jsem do něj cukr a Bakerovu čokoládu a pravou vanilku, co mi sestřenice přivezla z Mexika.“

„Přinesla jsem ho k paní Waltersový, protože jsem věděla, že tam paní Hilly určitě bude vysedávat a čekat, až si z domova přijedou pro její mámu, aby ten dům mohla prodat. Posbírat všechno stříbro. Odnést si kořist.“

Jakmile jsem ten koláč položila na linku, paní Hilly se usmála, protože si myslela, že to je nabídka míru, že jí tak ukazuju, jak moc mě mrzí, co jsem řekla. A pak jsem se na ni dívala. Sledovala jsem, jak se tím cpe. Snědla dva velký kusy. Cpala si je do pusy, jako by v životě nic lepšího nejedla. Potom mi řekla: ‚Věděla jsem, že si to rozmyslíš, Minny. Věděla jsem, že si nakonec prosadím svou.‘ A pak se rozesmála, tak nějak nafoukaně, jako by jí to celý připadalo hrozně zábavný.

A potom se ozvala paní Waltersová, že taky dostala hlad a že by si taky kousek dala. A já jí řekla: ‚Ne, paní. Tenhle koláč je určenej jenom pro paní Hilly.‘

A paní Hilly řekla: ‚Když má máma chuť, klidně si může dát. Ale jenom trošku. Co jsi tam dala, Minny, že je to tak dobré?‘

„Tak jsem jí řekla: ‚Tu dobrou vanilku z Mexika,‘ a pak jsem pokračovala. Vyjmenovala jsem všechno, co jsem do toho koláče dala.“

Paní Celia je potichu jako myška a zírá na mě, ale já se na ni nedokážu podívat.

„Paní Waltersová otevřela pusu dokořán. Nikdo v tý kuchyni neřekl ani slovo tak dlouho, že jsem klidně mohla vyjít ze dveří, a než by se nadály, byla bych pryč. Pak se najednou paní Waltersová rozesmála. Málem smíchy spadla ze židle. Povídala: ‚Tedy, Hilly, ta ti to nandala. A nikomu bych o tom na tvém místě neříkala, jinak budeš po celém městě známá jako ta dáma, co snědla dva kousky Minnyina hovna.‘“

Nenápadně se podívám na paní Celii. Má vykulený oči a tváří se znechuceně. Sevře mě hrůza z toho, že jsem jí o tom vyprávěla. Už mi nikdy nebude důvěřovat. Jdu ke žlutýmu křeslu a posadím se do něj.

„Paní Hilly si myslela, že o tom víte. Že si z ní utahujete. Kdybych neudělala, co jsem udělala, nikdy by se do vás takhle nepustila.“

Paní Celia pořád jenom zírá.

„Ale chci, abyste věděla, že když opustíte pana Johnnyho, necháte paní Hilly vyhrát. Pak porazí mě a porazí i vás…“ Kroutím hlavou a myslím na Yule May ve vězení a paní Skeeter bez přátel. „V tomhle městě je jenom málo lidí, nad kterejma ještě nevyhrála.“

Paní Celia chvíli mlčí. Pak se na mě podívá a vypadá, že chce něco říct, ale odmlčí se.

Nakonec řekne akorát: „Díky. Že… jste mi o tom pověděla.“

Zase si lehne. Ale než za sebou zavřu dveře, vidím, že oči má dokořán.

Druhej den ráno zjistím, že paní Celia konečně vstala z postele, umyla si hlavu a nalíčila se. Venku je chladno, takže má na sobě jeden z těch svejch těsnejch svetříků.

„Jste ráda, že máte pana Johnnyho zpátky doma?“ zeptám se. Ne že by mě to nějak zajímalo, jenom potřebuju zjistit, jestli pořád ještě přemejšlí o odchodu.

Ale paní Celia moc nemluví. Má unavený oči. Už se nesměje každý maličkosti. Ukáže prstem z kuchyňskýho okna. „Myslím, že tamhle vysadím řadu růžovejch keřů. Pěkně u hranice pozemku.“

„Kdy pokvetou?“

„Mohly by začít už příští jaro.“

Beru to jako dobrý znamení, že má plány do budoucna. Kdyby chtěla utýct, určitě by nesázela kytky, co pokvetou až příští rok.

Zbytek dne paní Celia pracuje v květinový zahradě a stará se o chryzantémy. Další den ráno přijdu a najdu paní Celii u kuchyňskýho stolu. Před sebou má noviny, ale dívá se na tu mimózu. Venku je deštivo a chladno.

„Brýtro, paní Celie.“

„Dobré ráno, Minny.“ Paní Celia tam jen tak sedí, dívá se na ten strom a hraje si s tužkou v ruce. Rozprší se.

„Co si dneska dáte k obědu? Máme tu rostbíf nebo zbytky toho slanýho kuřecího koláče…“ Podívám se do lednice. Musím to nějak vyřešit s Leroyem, vysvětlit mu, jak se věci maj. Buď mě přestaneš mlátit, nebo odejdu. A děti si nevezmu. To sice není pravda, to o těch dětech, ale mohlo by ho to pořádně vyděsit.

„Nic si nedám.“ Paní Celia se postaví, zuje si jednu červenou botu na podpatku, pak druhou. Protahuje se a pořád zírá z okna na ten strom. Zapraská klouby na rukou. A potom vyjde zadním vchodem ven.

Vidím ji přes okno a pak spatřím tu sekyru. Trochu mě to vyděsí, protože nikdo se rád nekouká na bláznivou paničku se sekyrou v ruce. Mává s ní vzduchem jako s baseballovou pálkou. To byl zkušební úder.

„Madam, tentokrát už jste fakt přišla o rozum.“ Paní Celia je celá promáčená od deště, ale je jí to jedno. Začne do toho stromu sekat. Padaj na ni listy a lepěj se jí do vlasů.

Položím talíř s rostbífem na kuchyňskej stůl, dívám se na ni a doufám, že se nestane něco horšího. Sevře rty, otře si dešťový kapky z očí. Místo aby se unavila, je každej její úder o něco silnější.

„Paní Celie, pojďte z toho deště,“ zařvu na ni. „Ať to udělá pan Johnny, až se vrátí domů.“

Ona však nepřestává. Už je v půlce kmene a strom se začíná trochu kymácet, jako můj opilej táta. Nakonec se usadím do židle, kde si předtím četla paní Celia, a čekám, až bude hotová. Kroutím hlavou a dívám se do novin. Pak si všimnu, že pod nimi je vzkaz od Hilly a vedle něj šek paní Celie na dvě stě dolarů. Podívám se zblízka. Na spodní straně šeku, kde je místo na poznámky, je úhledným rukopisem paní Celie napsáno: Pro dvoukouskovou Hilly.

Pak slyším zasténání a vidím, jak ten strom padá k zemi. Vzduchem létaj listy a lepěj se jí do obarvených vlasů.

PANÍ SKEETER

KAPITOLA 27

Zírám na telefon v kuchyni. Nikdo sem už nevolal tak dlouho, že vypadá úplně mrtvě. Všude panuje zlověstný klid – v knihovně, v lékárně, kde matce vyzvedávám léky, na hlavní ulici, kde si kupuju pásky do stroje, i v našem vlastním domě. Vražda prezidenta Kennedyho, ke které odošlo ani ne před dvěma týdny, celý svět připravila o řeč. Jako by nikdo nechtěl promluvit jako první. Nic už nevypadá dost důležitě.

Když telefon výjimečně zazvoní, většinou to je doktor Neal s dalšími špatnými výsledky matčiných testů nebo nějaký příbuzný, který chce vědět, jak na tom matka je. A přesto občas doufám, že to bude Stuart, i když k nám naposledy volal před pěti měsíci. I když jsem to nakonec nevydržela a prozradila matce, že jsme se rozešli. Matka vypadala ohromeně, přesně jak jsem čekala, ale naštěstí jen vzdychla.

Zhluboka se nadechnu, vytočím nulu a zavřu se ve spíži. Oznámím místní spojovatelce číslo dálkového hovoru a čekám.

„Nakladatelství Harper a Row, s kým vás mám spojit?“

„S kanceláří Elaine Steinové, prosím.“

Čekám, až se ozve její sekretářka, a vyčítám si, že jsem měla zavolat dřív. Ale nepřipadalo mi vhodné volat v týden Kennedyho smrti a ve zprávách říkali, že jsou stejně téměř všechny firmy zavřené. Pak byl týden před Díkůvzdáním a spojovatelka mi oznámila, že to u nich v kanceláři vůbec nikdo nezvedá, takže nakonec volám více než o týden později, než jsem původně plánovala.

„Elaine Steinová.“

Zamrkám, protože jsem překvapená, že se neozvala její sekretářka. „Paní Steinová, omlouvám se, tady je… Eugenia Phelanová. Z Jacksonu v Mississippi.“

„Ano… Eugenia.“ Vzdychne, evidentně podrážděná, že zvedla svůj vlastní telefon.

„Jen volám, abych vám dala vědět, že ten rukopis bude připravený hned po Novém roce. Pošlu vám ho druhý týden v lednu.“ Usmívám se, protože jsem svůj předem připravený projev řekla přesně tak, jak jsem chtěla.

Následuje ticho, ozývá se jen vyfukování dýmu z cigarety. Zavrtím se na plechovce s moukou. „Já… píšu o barevných ženách. V Mississippi.“

„Ano, já si vás pamatuju,“ ujistí mě, ale nedokážu poznat, jestli tomu tak doopravdy je. Pak však dodá: „Vy jste ta, co se ucházela o místo redaktorky. Tak jak pokračujete?“

„Už jsme téměř u konce. Zbývá nám jen dokončit poslední dva rozhovory, tak jsem si říkala, jestli to mám poslat přímo vám, nebo vaší sekretářce.“

„Tak to ne, leden nepřichází v úvahu.“

„Eugenie? Ty jsi doma?“ volá matka.

Zakryju telefon. „Vydrž chvilku, mami,“ křiknu na ni, protože je mi jasné, že kdybych to neudělala, vpadne dovnitř.

„Poslední redakční rada v roce je jednadvacátého prosince,“ pokračuje paní Steinová. „Jestli chcete, abych si to přečetla, musí se to ke mně dostat ještě před ní. Jinak to půjde na hromadu. Vy přece nechcete skončit na hromadě, slečno Phelanová.“

„Ale… říkala jste v lednu…“ Dnes je prvního prosince. Takže na dokončení celé knihy mám devatenáct dnů.

„Dvacátého prvního prosince všichni odjíždějí na svátky, v novém roce jsme zaplavení projekty našich kmenových autorů a žurnalistů. Když jste nikdo, tak jako vy, slečno Phelanová, máte nejvhodnější příležitost před jednadvacátým prosincem. Vlastně jedinou příležitost.“

Polknu. „Nevím, jestli…“

„Mimochodem, to jste právě mluvila s matkou? Vy stále ještě žijete u rodičů?“

Snažím se vymyslet nějakou lež – je tu jen na návštěvě, je nemocná, jen tudy projíždí, protože nechci, aby paní Steinová věděla, jak málo jsem toho v životě zatím dokázala. Pak ale vzdychnu. „Ano, pořád ještě žiju u rodičů.“

„A ta černoška, co vás vychovala, ta tam taky ještě je?“

„Ne, je pryč.“

„Hmm, to je škoda. Víte, co se s ní stalo? Zrovna mě totiž napadlo, že by se tam měla přidat kapitola o vaší vlastní hospodyni.“

Zavřu oči a snažím se potlačit pocit marnosti. „Já… nevím, tedy.“

„No, tak to zjistěte a rozhodně to tam doplňte. Přidáte tím knize osobní rozměr.“

„Ano, paní,“ říkám, i když nemám ani tušení, jak dokončím vyprávění dvou hospodyň a ještě napíšu o Constantine. Jen při myšlence na to, že o ní budu psát, silně zatoužím, aby tu teď byla se mnou.

„Na shledanou, slečno Phelanová. Doufám, že ten termín zvládnete,“ řekne, ale než zavěsí, poznamená: „A proboha živého, jste čtyřiadvacetiletá vzdělaná žena. Sežeňte si vlastní byt.“

Zavěsím, omráčená z novinky o termínu a z naléhání paní Steinové, abych do příběhu doplnila Constantine. Je mi jasné, že bych se měla okamžitě pustit do práce, ale nejdříve se jdu podívat za matkou do pokoje. V posledních třech měsících se jí vředy hrozně zhoršily. Ještě více zhubla a zvrací každé dva dny. Dokonce i doktor Neal vypadal překvapeně, když jsem ji minulý týden přivezla na kontrolu.

Matka si mě z postele prohlédne od hlavy k patě. „Ty dneska nemáš bridžový klub?“

„Zrušili jsme ho. Elizabethino dítě má příšernou koliku,“ zalžu. Už tu bylo vysloveno tolik lží, že vzduch v téhle místnosti je jich úplně plný. „Jak ti je?“ zeptám se. Na lůžku má položené bílé smaltované umyvadlo. „Zvracela jsi?“

„Nic mi není. Nekrabať takhle čelo, Eugenie. Neprospívá to tvé pleti.“

Matka ještě netuší, že mě vyhodily z bridžového klubu a že si Patsy Joinerová našla novou tenisovou partnerku. Už mě nezvou na koktejlové večírky ani oslavy narození miminka, vlastně na žádné akce, kde má být přítomná Hilly. Až na ligu. Na schůzích se mnou děvčata projednávají věstník – stručně a k věci. Snažím se sama sebe přesvědčit, že je mi to jedno. Stejně většinu času sedím u stroje a nevycházím ven. Říkám si, že takhle to dopadá, když člověk dá jednatřicet záchodů na zahrádku nejoblíbenější dívky. Lidé se k vám najednou chovají jinak než předtím.

Už je to téměř čtyři měsíce, kdy se dveře mezi mnou a Hilly uzavřely. Jsou to dveře z tak silného ledu, že by ho nerozpustila ani stovka horkých mississippských lét. Očekávala jsem, že to bude mít následky. Jen jsem si nemyslela, že budou trvat tak dlouho.

Hillyin hlas v telefonu byl ochraptělý, tichý, jako by celé dopoledne ječela. „Jsi zvrácená,“ syčela. „Nemluv se mnou, nedívej se na mě. Nezdrav moje děti.“

„Technicky vzato to byl překlep, Hilly,“ na nic jiného jsem se nezmohla.

„Půjdu k senátorovi Whitworthovi a osobně mu sdělím, že ty, Skeeter Phelanová, bys poškodila jeho úsilí dostat se do Washingtonu. Byla bys bradavice na jeho pověsti, kdyby se s tebou Stuart ještě někdy dal dohromady.“

Při vyslovení jeho jména jsem sebou škubla, i když už tehdy od našeho rozchodu uplynulo několik týdnů. Dokázala jsem si představit, jak se odvrací a už vůbec ho nezajímá, co dělám.

„Udělala jsi z mé zahrady nechutnou atrakci,“ vyhrkla Hilly. „Jak dlouho jsi plánovala, že mou rodinu takhle pokoříš?“

Hilly nechápala, že nic takového jsem vůbec neplánovala. Když jsem do věstníku začala přepisovat tu její koupelnovou iniciativu, psala slova jako nemoc, chraňte se a jsme tu pro Vás, připadalo mi, že něco v mém nitru prasklo, a trochu se to podobalo melounu – bylo to chladivé, uklidňující a sladké. Vždycky jsem si myslela, že šílenství musí být temný, hořký pocit, ale když se do něj člověk ponoří, je omamné a báječné. Každému z Pascagouliných bratrů jsem dala čtyřicet dolarů, aby ty záchody ze smetiště odvezli na Hillyin trávník. Měli sice strach, ale rozhodli se, že do toho půjdou. Vzpomínám si, jak tmavá byla tehdy noc. Vybavuju si, jaké jsme měli štěstí, že zrovna vyklízeli nějakou starou budovu, takže jsme na smetišti našli tolik záchodů. Dvakrát se mi zdálo, že jsem zase u Hilly a svůj čin znovu opakuju. Sice toho nelituju, ale ten pocit štěstí je už dávno pryč.

„A to si říkáš křesťanka?“ byla Hillyina poslední slova. A já si tenkrát pomyslela: Panebože, kdy jsem říkala něco takového?

Letos v listopadu se Stooley Whitworth dostal do senátu ve Washingtonu. William Holbrook však místní volby prohrál a nestal se mississippským senátorem. Jsem si poměrně jistá, že Hilly mi za vinu dává i tohle. A to se ani nezmiňuju o tom, že všechna ta práce, kterou si dala s tím, aby mě seznámila se Stuartem, přišla úplně nazmar.

Několik hodin po telefonátu s paní Steinovou jdu po špičkách naposledy zkontrolovat matku. Táta už vedle ní spí. Matka má na nočním stolku sklenku mléka. Opírá se o polštáře, ale oči má zavřené. Když nakouknu dovnitř, otevře je.

„Chceš něco přinést, mami?“

„Jen odpočívám, protože mi to nařídil doktor Neal. Kam jdeš, Eugenie? Vždyť už je skoro sedm.“

„Za chvilku se vrátím. Chci se trochu projet.“ Políbím ji a doufám, že se mě na nic jiného ptát nebude. Když zavírám dveře, usíná.

Rychle projíždím městem, děsím se toho, až Aibileen řeknu o novém termínu. Stará dodávka nadskakuje na výmolech, po další náročné bavlníkové sezóně se její stav výrazně zhoršil. Někdo příliš těsně utáhl pružiny v sedadle, takže se doslova bouchám hlavou o strop. Musím jet s otevřeným okýnkem a rukou vystrčenou ven, aby nechrastily dveře. Na předním skle je nová prasklina ve tvaru zapadajícího slunce.

Zastavím na červenou na State Street kousek od papírny. Když se ohlédnu, spatřím Elizabeth, Mae Mobley a Raleigha, jak se všichni tlačí na předním sedadle jejich bílého corvairu, zřejmě jedou domů z nějaké večeře. Ztuhnu, protože se neodvažuju znovu ohlédnout a bojím se, že mě uvidí a zeptají se, co dělám v dodávce. Nechám je předjet, dívám se na jejich zadní světla a bojuju s horkostí, která mi stoupá hrdlem. Už je to dávno, co jsem s Elizabeth naposledy mluvila.

Po té záchodové aféře jsme se s Elizabeth snažily zůstat přítelkyněmi. Čas od času jsme si zavolaly. Na schůzích ligy mi však pokaždé řekla jen ahoj a pár prázdných vět, protože by ji mohla vidět Hilly. U Elizabeth doma jsem se naposledy objevila před měsícem.

„Nemůžu uvěřit tomu, jak Mae Mobley vyrostla,“ podivila jsem se. Mae Mobley se plaše usmála a schovala se mámě za nohu. Byla vyšší, ale dosud samý miminkovský faldík.

„Roste jako plevel,“ poznamenala Elizabeth a dívala se přitom z okna. Napadlo mě, jak je divné přirovnávat dítě zrovna k plevelu.

Elizabeth byla ještě v županu a natáčkách, po porodu už zase štíhlá. Měla nervózní úsměv. Pořád se dívala na hodinky a každou chvíli si sahala na natáčky. Stály jsme v kuchyni.

„Nechceš jít do klubu na oběd?“ zeptala jsem se. V tu chvíli se dveřmi do kuchyně protáhla Aibileen. V jídelně jsem zahlédla stříbro a battenburskou krajku.

„Nemůžu, nechci tě nějak vyhánět, ale… mám sraz s matkou v obchodě Jewel Taylor.“ Znovu se podívala oknem na ulici. „Dobře víš, jak matka nesnáší čekání.“ Její úsměv byl stále širší.

„Jé, promiň, nenech se zdržovat.“ Poklepala jsem jí na rameno a zamířila ke dveřím. A pak mi to došlo. Jak jsem mohla být tak natvrdlá? Je přece středa, poledne, kdy se koná bridžový klub.

Couvala jsem cadillakem po její příjezdové cestě a mrzelo mě, že jsem ji přivedla do takových rozpaků. Když jsem se obrátila, spatřila jsem její obličej přitisknutý ke sklu sledovala, jak odjíždím. A tehdy mi to došlo: nebyla v rozpacích z toho, že jsem se cítila špatně. Elizabeth Leefoltová byla v rozpacích z toho, že by ji někdo mohl se mnou vidět.

Zaparkuju v Aibileenině ulici několik domů od toho jejího, je mi jasné, že musíme být opatrnější než kdykoli předtím. I když by Hilly nikdy do této části města nepáchla, je pro nás všechny hrozbou a já mám pocit, že má oči všude. Vím, jakou škodolibou radost by jí způsobilo, kdyby mě při tomhle přistihla. Je mi jasné, že je schopná zajít daleko, aby si byla jistá, že budu trpět do konce života.

Je svěží prosincová noc a začíná mrholit. Se sklopenou hlavou se ženu ulicí. V hlavě si přehrávám odpolední rozhovor s paní Steinovou. Snažím se dát si nějak dohromady, co nám ještě zbývá udělat. Nejtěžší z toho všeho je, že musím znovu poprosit Aibileen, aby mi řekla, co se stalo s Constantine. Nemůžu příběh o Constantine napsat objektivně, když nevím, co se jí stalo. Kdybych do knihy dala jen část příběhu, úplně bych tím popřela její smysl. Neříkala bych pravdu.

Spěchám do Aibileeniny kuchyně. Podle výrazu v mém obličeji pozná, že něco není v pořádku.

„Co se děje? Někdo vás viděl?“

„Ne,“ řeknu a vytáhnu z aktovky papíry. „Dopoledne jsem mluvila s paní Steinovou.“ Vylíčím jí všechno, co jsem se dozvěděla, o termínu, o „hromadě“.

„Dobrá, takže…“ Aibileen si v hlavě počítá dny tak, jak jsem to já dělala celé odpoledne. „Takže místo šesti tejdnů máme jen dva a půl. Bože, to je hrozně málo. Ještě musíme dopsat tu část o Louvenii a upravit vyprávění Faye Belle – ani Minnyina část není úplně hotová… paní Skeeter, vždyť ještě nemáme ani název.“

Dám si hlavu do dlaní. Připadá mi, že sklouzávám pod hladinu. „A to ještě není všechno,“ říkám. „Chce… abych napsala o Constantine. Chce vědět… co se s ní stalo.“

Aibileen odloží hrnek s čajem.

„Nemůžu o tom psát, když nevím, co se stalo, Aibileen. A jestliže mi to nemůžete říct vy… tak přemýšlím, kdo by mohl.“

Aibileen zakroutí hlavou. „Asi byste někoho našla,“ připustí. „Ale já nechci, aby vám to říkal někdo cizej.“

„Takže… mi to povíte?“

Aibileen si sundá černé brýle a promne si oči. Pak si je znovu nasadí a já očekávám, že spatřím unavený obličej. Celý den pracovala a teď bude muset pracovat ještě víc, abychom vše stihly do termínu. Zavrtím se na židli a čekám na její odpověď.

Ona však vůbec nevypadá unaveně. Sedí hezky zpříma a vzpurně kýve hlavou. „Já vám to napíšu. Dejte mi pár dnů. Napíšu vám, co přesně se stalo s Constantine.“

Na rozhovoru s Louvenií pracuju patnáct hodin v kuse. Ve čtvrtek večer jdu na schůzi ligy, zoufale toužím vypadnout z domu, nervy mám napjaté, jsem celá roztřesená kvůli tomu posunutému termínu. Vánoční stromek nám v domě začíná vonět příliš výrazně, pomeranče zdobené kořením jsou nechutně pronikavé. Matce je pořád zima a já se v domě rodičů cítím jako v kádi s horkým máslem.

Na schodech do sídla ligy se na chvilku zastavím a vdechuju svěží zimní vzduch. Je to sice k politování, ale jsem ráda, že pořád ještě mám na starosti věstník. Jednou týdně si skutečně připadám, že někam patřím. A kdo ví, možná se to teď změní, když se blíží svátky a vůbec.

Ale jakmile vejdu dovnitř, všichni se otáčejí zády. Jejich odmítnutí je tak hmatatelné, jako bych kolem sebe měla betonové zdi. Hilly se na mě výsměšně ušklíbne a prudce se otočí, aby si promluvila s někým jiným. Ztratím se v davu a spatřím Elizabeth. Usměje se na mě a já jí zamávám. Chci si s ní promluvit o matce, říct, jí, že si kvůli ní začínám dělat starosti, ale než se k ní dostanu, Elizabeth sklopí hlavu, otočí se a odejde. Jdu se posadit. Takhle se tady ke mně ještě nechovala.

Místo na obvyklou židli vepředu vklouznu do zadní řady, rozzlobená, že mě Elizabeth ani nepozdravila. Vedle mě sedí Rachel Cole Brantová. Rachel na schůze chodí jen výjimečně, má tři děti a dodělává si magisterský titul z angličtiny na Milsaps College. Moc ráda bych se s ní více spřátelila, ale vím, že nemá čas. Po druhém boku mám příšernou Leslii Fullerbeanovou v oblaku laku na vlasy. Pokaždé když si zapaluje cigaretu, je v ohrožení života. Napadne mě, jestli by jí vystříkl všechen ten sprej ústy, kdybych jí zatlačila na vršek hlavy.

Téměř všechny dívky v sále mají nohu přes nohu a v ruce zapálenou cigaretu. Kouř stoupá ke stropu, kde pomalu krouží. Už dva měsíce nekouřím a z toho pachu je mi na nic. Hilly vystoupí na pódium a oznámí blížící se sbírky (sbírku kabátů, sbírku konzerv, sbírku knih a prachobyčejnou peněžní sbírku), pak přijde Hillyina nejoblíbenější část programu: černá listina. Tehdy má totiž příležitost veřejně jmenovat každého, kdo nezaplatil příspěvky, chodí pozdě na schůzi nebo neplní své charitativní povinnosti. Poslední dobou jsem na černé listině téměř pořád.

Hilly má na sobě červené vlněné šaty áčkového střihu a přes ně pláštěnku ve stylu Sherlocka Holmese, i když je v místnosti příšerné vedro. Každou chvíli si odhrne přední klopy, jako by jí nějak překážely, ale podle všeho si to gesto natolik užívá, že ji to ve skutečnosti vůbec neobtěžuje. Její pomocnice Mary Nellová stojí vedle ní a podává jí poznámky. Mary Nellová vypadá jako světlý polštářový psík, nějaký pekinéz, s těma jejíma maličkýma nohama a nosem, který míří nahoru.

„Teď budeme probírat něco moc zajímavého.“ Hilly si od psíka vezme poznámky a prohlédne si je.

„Výbor se rozhodl, že náš věstník by se měl trochu zmodernizovat.“

Napřímím se. Neměla bych o změnách věstníku rozhodovat já?

„Zaprvé, věstník už nebude vycházet jednou za týden, ale jednou za měsíc. Když teď známky zdražily na šest centů, bylo by to zbytečně drahé a vůbec. A přidáváme sloupek o módě, kde budeme upozorňovat na povedené modely našich členek, a sloupek o líčení s posledními trendy. A pak samozřejmě ještě černou listinu. Tu také přidáme.“ Kývne hlavou a několika členkám se podívá do očí.

„A nakonec ta nejzajímavější změna: rozhodly jsme se nový časopis pojmenovat The Tattler. Po tom slavném evropském časopise, který čte tolik žen.“

„Není to báječné jméno?“ vyhrkne Mary Lou Whiteová a Hilly je na sebe tak pyšná, že ani neklepne kladívkem, aby ji napomenula, že mluví, aniž by měla slovo.

„Tak dobrá. Teď je na čase vybrat pro tento nový moderní měsíčník redaktorku. Máte nějaké nominace?“

Zvedne se několik rukou. Já sedím bez hnutí.

„Jeanie Priceová, koho navrhuješ?“

„Já říkám Hilly. Navrhuju Hilly Holbrookovou.“

„Ty jsi ale drahoušek. Dobrá, má někdo jiné nominace?“

Rachel Cole Brantová se na mě otočí a výraz v jejím obličej říká: Rozumíš tomu? Podle všeho je jediná ve městě, kdo neví o tom, co se stalo mezi mnou a Hilly.

„Kdo hlasuje pro…“ Hilly se podívá z pódia, jako by si nepamatovala, kdo byl vlastně nominovaný. „Pro Hilly Holbrookovou na funkci redaktorky?“

„Já jsem pro.“

„Já taky.“

Buch… buch ozve se kladívko a já přišla o místo redaktorky.

Leslie Fullerbeanová na mě zírá tak vykulenýma očima, až krásně vidím, že za nimi, tam kde by měla mít mozek, nemá vůbec nic.

„Skeeter, to je přece tvoje práce,“ poznamená Rachel.

„Byla to moje práce,“ procedím skrz zuby a po skončení schůze zamířím přímo k východu. Nikdo se mnou nemluví, nikdo se mi nedívá do očí. Mám vztyčenou hlavu.

V předsálí se Hilly baví s Elizabeth. Hilly si zastrčí tmavé vlasy za uši a diplomaticky se na mě usměje. Odkráčí bavit se s někým jiným, ale Elizabeth zůstáne stát na místě. Když vycházím ven, dotkne se mé paže.

„Ahoj, Elizabeth,“ hlesnu.

„Mrzí mě to, Skeeter,“ zašeptá a naše oči se setkají. Pak se však odvrátí. Já sejdu po schodech dolů na tmavé parkoviště. Myslela jsem, že mi k tomu chce říct víc, ale asi jsem se spletla.

Po schůzi ligy nejedu rovnou domů. Stáhnu si okénka cadillaku a nechám si do obličeje proudit noční vzduch. Je teplo a zároveň chladno. Vím, že bych měla jet domů a pracovat na rozhovorech, ale zabočím na širokou State Street a jen tak se projíždím. Ještě v životě jsem si nepřipadala takhle prázdná. Nemůžu si pomoct a musím myslet na vše, co se na mě vrší: Ten termín nikdy nemůžu stihnout, všechny kamarádky mnou opovrhují, Stuart je pryč, matka je…

Nevím, co přesně matce je, ale všichni víme, že to nemůžou být jenom žaludeční vředy.

Bar Slunce a písek je zavřený, já pomalu projíždím kolem a dívám se, jak mrtvě vypadá neonový nápis, když je zhasnutý. Jedu kolem vysoké budovy Lamar Life, pod žlutě blikajícími pouličními lampami. Je teprve osm večer, ale všichni si už šli lehnout. V tomhle městě každý spí, a to ve všech směrech.

„Kdybych tak mohla odjet,“ říkám si a můj hlas zní strašidelně, když tu není nikdo, kdo by ho poslouchal. Ve tmě se zahlédnu shora, jako bych byla v nějakém filmu. Stala jsem se jedním z těch lidí, co se v noci projíždějí v autě. Bože, jsem místní Boo Radley z Jako zabít ptáčka.

Zapnu rádio, protože zoufale potřebuju nějaký zvuk, který by mi zaplnil uši. Hrají písničku „It’s My Party“, a tak přeladím na jinou stanici. Začínám nesnášet ukňourané puberťácké písničky o lásce. Protože mám dobrý příjem, podaří se mi naladit stanici Memphis WKPO a ozve se mužský hlas, zní opile a zpívá rychle, ale smutně. Ve slepé ulici zastavím na parkovišti u obchodního domu a poslouchám tu písničku. Nic tak dobrého jsem ještě neslyšela.

…musíš plavat, nebo skončíš jak těžký kamení,

každý ví, časy se mění.

Moderátor oznámí, že ten zpěvák se jmenuje Bob Dylan, ale když začne další písnička, signál zmizí. Pohodlně se opřu a zírám na tmavé výkladní skříně obchodního domu. Zaplaví mě nevysvětlitelná úleva. Připadá mi, že jsem právě zaslechla zprávu z budoucnosti.

V telefonní budce před obchodním domem hodím do automatu desetník, abych zavolala matce. Vím, že bude vzhůru, dokud nedorazím domů.

„Haló?“ ozve se táta ve čtvrt na devět večer.

„Tati… proč jsi vzhůru? Co se děje?“

„Musíš se hned vrátit domů, zlatíčko.“

Pouliční světla mě náhle oslepují a noc je velmi chladná. „Jde o mámu? Je jí zle?“

„Stuart tu už skoro dvě hodiny sedí na verandě. Čeká na tebe.“

Stuart? To nedává smysl. „Ale máma… ona…“

„Máma je v pořádku. Vlastně trochu ožila. Přijeď domů, Skeeter, a promluv si se Stuartem, hned.“

Cesta domů mi ještě nikdy nepřipadala takhle dlouhá. O deset minut později zaparkuju před domem a vidím, že Stuart sedí na posledním schodu na verandu. Táta je v houpacím křesle. Když vypnu motor, oba vstanou.

„Ahoj, tati,“ pozdravím. Na Stuarta se ani nepodívám. „Kde je máma?“

„Spí. Právě jsem ji kontroloval.“ Táta zívne. Po sedmé hodině nebyl vzhůru už deset let, od roku, kdy nám zmrzla jarní bavlna.

„Dobrou, vy dva. Až skončíte, zhasněte.“ Táta zajde do domu a my se Stuartem zůstaneme sami. Noc je velice černá, tichá, nevidím hvězdy ani měsíc, dokonce ani psa v zahradě.

„Co tady děláš?“ zeptám se podivně stísněným hlasem.

„Přijel jsem si s tebou promluvit.“

Posadím se na první schod a dám si hlavu do dlaní. „Tak to řekni rychle a pak zmiz. Už jsem na tom začínala být lépe. Před deseti minutami jsem slyšela jednu písničku a bylo mi skoro dobře.“

Přisune se ke mně, ale ne tak blízko, abychom se dotýkali. Já bych chtěla, abychom se dotýkali.

„Přijel jsem ti něco říct. Přijel jsem ti říct, že jsem ji viděl.“

Zvednu hlavu. První slova, která mě napadnou, jsou sobče. Ty sobeckej hajzle, ty sis sem přijel promluvit o Patricii.

„Jel jsem za ní, do San Franciska. Před dvěma týdny. Nasedl jsem do auta, jel jsem čtyři dny a pak jsem zaklepal na dveře činžovního domu, jehož adresu mi dala její matka.“

Zakryju si obličej. Vidím jediné, Stuarta, jak jí dává vlasy z obličeje, jako to kdysi dělával mně. „Nechci to poslouchat.“

„Řekl jsem jí, že podle mě ta nejhnusnější věc, co můžeš někomu udělat, je takhle lhát. Vypadala úplně jinak. Měla takové ty indiánské šaty s mírovým symbolem, dlouhé vlasy a vůbec nebyla nalíčená. A když mě uviděla, smála se. Pak mi řekla, že jsem děvka.“ Klouby rukou si promne oči. „Ona, která se svlékla před tím chlápkem – tvrdila, že jsem děvka svého otce, děvka Mississippi.“

„Proč mi to říkáš?“ Zatínám ruce v pěst. V puse cítím kovovou chuť. Kousla jsem se do jazyka.

„Jel jsem tam kvůli tobě. Když jsme se rozešli, věděl jsem, že ji musím dostat z hlavy. A dokázal jsem to, Skeeter. Jel jsem tři tisíce kilometrů tam a zpátky a teď jsem ti to přišel říct. Je to za mnou. Je to pryč.“

„No, to je dobře, Stuarte,“ říkám. „Dobře pro tebe.“

Přiblíží se ještě víc a skloní se, abych na něj viděla. A mně se udělá špatně, doslova se mi zvedne žaludek z bourbonu, který cítím v jeho dechu. A přesto bych se mu nejraději celá schoulila v náručí. Miluju ho a zároveň nenávidím.

„Jeď domů,“ říkám a nevěřím vlastním uším. „Už pro tebe nemám v srdci místo.“

„Tomu nevěřím.“

„Přijel jsi příliš pozdě, Stuarte.“

„Nemohl bych přijet v sobotu? Abychom si ještě promluvili?“

Pokrčím rameny a oči mám přitom plné slz. Nenechám se od něj znovu odstrčit. Už jsem si tím musela projít tolikrát, s ním, s mými kamarádkami. Byla bych hloupá, kdybych to znovu připustila.

„Vlastně je mi jedno, co uděláš.“

Vzbudím se v pět ráno a začnu pracovat na rozhovorech. Do termínu už zbývá jen sedmnáct dnů, proto pracuju ve dne v noci a jsem tak rychlá a výkonná, že mě to samotnou překvapuje. Louveniino vyprávění dokončím za polovinu času, jaký mi zabraly předchozí rozhovory. Když s palčivou bolestí hlavy zhasínám, oknem mi do pokoje pronikají první sluneční paprsky. Jestliže mi Aibileen dodá vyprávění o Constantine začátkem příštího týdne, možná to stihnu.

A pak mi dojde, že mi nezbývá sedmnáct dní. Jsem já to ale hloupá. Mám jen deset dnů, protože jsem nepočítala čas, který zabere odeslání do New Yorku.

Kdybych na to měla čas, rozplakala bych se.

O několik hodin později vstanu a pustím se znovu do práce. V pět odpoledne slyším zastavovat auto a vidím, jak Stuart vystupuje ze své dodávky. Odtrhnu se od psacího stroje a vyjdu na přední verandu.

„Ahoj,“ pozdravím ho mezi dveřmi.

„Ahoj, Skeeter.“ Kývne, ve srovnání s chováním před dvěma dny je o dost plašší. „Dobré odpoledne, pane Phelane.“

„Nazdar, synku.“ Táta vstane z houpacího křesla. „Nechám vás tu, děti, o samotě.“

„Nemusíš vstávat, tati. Omlouvám se, Stuarte, ale dneska mám moc práce. Klidně si tu s tátou můžeš posedět, jak dlouho budeš chtít.“

Vrátím se do domu a projdu kolem matky, která u kuchyňského stolu pije teplé mléko.

„Není tam venku Stuart?“

Zajdu do jídelny, stoupnu si daleko od oken, aby mě Stuart neviděl. Sleduju ho, dokud neodjede. A pak se za ním dál dívám.

Ten večer jdu jako obvykle k Aibileen. Oznámím jí, že nám zbývá jen deset dní a ona vypadá, jako by jí bylo do pláče. Pak jí podám kapitolu o Louvenii, kterou jsem napsala bleskovou rychlostí, aby si ji přečetla. Minny s námi sedí u kuchyňského stolu, pije kokakolu a dívá se z okna. Netušila jsem, že tu dneska také bude, a byla bych raději, kdyby nás nechala pracovat.

Aibileen odloží papíry a přikývne: „Myslím, že tahle kapitola je moc dobrá. Čte se stejně dobře jako ty, co jste psala pomalu.“

Vzdychnu, pohodlně se usadím a přemýšlím, co všechno je ještě třeba udělat. „Musíme vybrat nějaký název,“ říkám a třu si spánky. „Mám pár návrhů. Podle mě bychom to měli nazvat: Černé služebné a jižanské rodiny, pro které pracují.“

„Co to jako má být?“ utrhne se na mě Minny a poprvé se na mě podívá.

„Tak to nejlépe popíšeme, nemyslíte?“ namítnu.

„Je to děsně kožený.“

„Ale tohle není fikce, Minny. Je to sociologická knížka, tak musí znít přesně.“

„To ale ještě neznamená, že to musí bejt nudný,“ řekne Minny.

„Aibileen,“ vzdychnu, protože jsem doufala, že se dohodneme ještě dnes večer. „Co myslíte?“

Aibileen pokrčí rameny a já vidím, že na rtech už má ten svůj usmiřovací úsměv. Když jsme s Minny ve stejné místnosti, musí nejspíš neustále uklidňovat situaci. „To je dobrej název. Ale bude dost únavný psát ho na každou stránku,“ prohlásí. Vysvětlovala jsem jí, že takhle se to dělá.

„No, tak ho trošku zkrátíme…“ řeknu a vytáhnu tužku.

Aibileen se podrbe na nose a navrhne: „Co byste řekla tomu, kdybysme to jednoduše nazvali… Hospodyně?“

„Hospodyně,“ zopakuje Minny, jako by to slovo v životě neslyšela.

„Hospodyně,“ řeknu po ní.

Aibileen krčí rameny a plaše klopí oči, jako by jí bylo trochu trapně. „Nechci ten váš nápad úplně odmítat, já jenom prostě… mám ráda jednoduchý věci, víte?“

„Podle mýho je Hospodyně dobrej název,“ řekne Minny a založí si ruce na prsou.

„Mně se Hospodyně… líbí,“ říkám, protože to tak doopravdy je. Pak dodám: „Ten popis dáme do podtitulu, aby bylo jasné, do jaké kniha patří kategorie, ale podle mě je to dobrý název.“

„Pak je taky správnej,“ říká Minny. „Protože jestli se tahle věc někdy otiskne, Bůh ví, že budeme potřebovat spoustu dobra.“

V neděli odpoledne do termínu zbývá osm dní. Jdu dolů, točí se mi hlava a mžourám, protože jsem celý den zírala do psacího stroje. Když slyším přijíždět Stuartovo auto, mám skoro radost. Promnu si oči. Možná si s ním chvilku sednu, pročistím si hlavu, pak se vrátím domů a budu pracovat celou noc.

Stuart vystoupí ze zabahněněho auta. Pořád ještě má na sobě nedělní oblek a já se snažím nevnímat, jak mu to sluší. Protáhnu se. Je překvapivě teplo, když si člověk uvědomí, že do Vánoc zbývá jen dva a půl týdne. Matka sedí na verandě v houpacím křesle zabalená do přikrývek.

„Dobrý den, paní Phelanová. Jak se dnes cítíte?“ zeptá se Stuart.

Matka mu vznešeně pokyne hlavou. „Dobře, díky za optání.“ Překvapuje mě chlad v jejím hlase. Znovu se začte do zpravodaje a já se neubráním úsměvu. Matka ví, že tady byl, ale ještě se o tom přede mnou ani jednou nezmínila. Přemýšlím, kdy to asi přijde.

„Ahoj,“ pozdraví mě tiše a pak se posadíme na spodní schod verandy. Tiše sledujeme, jak se náš starý kocour, Sherman, plíží kolem stromu a kýve přitom ocasem ze strany na stranu. Zřejmě pronásleduje nějakého tvora, kterého my nevidíme.

Stuart mi položí ruku na rameno. „Dneska se tu nemůžu zdržet. Jedu do Dallasu na olejářskou schůzi, budu pryč tři dny,“ oznámí. „Jen jsem ti to přijel říct.“

„Dobrá.“ Pokrčím rameny, jako by mě to nezajímalo.

„Tak jo,“ řekne a vrátí se do auta.

Když odjede, matka si odkašle. Neobrátím se na ni. Nechci, aby viděla, jak jsem zklamaná z toho, že Stuart je pryč.

„Tak do toho, mami,“ prohlásím nakonec. „Řekni mi, co máš na srdci.“

„Nenech se od něj ponižovat.“

Obrátím se na ni a podezřívavě se na ni podívám, i když je pod tou vlněnou přikrývkou tak křehká. Jen hlupák by podceňoval mou matku.

„Jestliže Stuart neví, jak chytrou a laskavou dívku jsem z tebe vychovala, může se klidně vrátit na State Street.“ Přimhouří oči a zadívá se do zimní krajiny. „Upřímně řečeno se mi Stuart moc nelíbí. Neuvědomuje si, jaké má štěstí, že potkal právě tebe.“

Nechám si matčina slova rozpouštět na jazyku jako sladké cukroví. Přinutím se vstát a zamířím k vchodovým dveřím. Ještě mi zbývá tolik práce a mám tak málo času.

„Děkuju, mami.“ Něžně ji políbím na tvář a vejdu dovnitř.

Jsem vyčerpaná a podrážděná. Už osmačtyřicet hodin nedělám nic jiného, než že píšu na stroji. Hlavu mám přecpanou informacemi o cizích životech. Z pachu pásky do stroje mě pálí oči. Prsty mám pořezané od papíru. Kdo by řekl, že papír a inkoust mohou být tak zákeřné.

Když zbývá pouhých šest dnů, zajedu k Aibileen. Přes Elizabethin nesouhlas si vzala den volna. Poznám, že ví, o čem si musíme promluvit, ještě než ji stačím oslovit. Nechá mě v kuchyni a pak se vrátí s dopisem v ruce.

„Než vám to dám… asi bych vám měla říct pár věcí. Abyste to skutečně pochopila.“

Přikývnu. Sedím na židli a jsem plná napětí. Nejradši bych tu obálku roztrhla, ať už to mám za sebou.

Aibileen si urovná zápisník, který má položený na kuchyňském stole. Dívám se, jak k němu přikládá dvě žluté tužky. „Pamatujete, jak jsem vám povídala, že Constantine měla dceru? No, jmenovala se Lulabelle. A Bože, narodila se bílá jako sníh. Vlasy měla barvy slámy. A nebyly kudrnatý jako ty vaše. Byly rovný.“

„To byla až takhle bílá?“ podivím se. Přemýšlím o tom od té doby, co mi Aibileen ještě v Elizabethině kuchyni prozradila, že Constantine měla dítě. Myslím na to, jak překvapená asi Constantine musela být, když držela v náručí bílé miminko a věděla, že je její.

Přikývne. „Když byly Lulabelle čtyři roky, Constantine…“ Aibileen se zavrtí. „Odvezla ji do… sirotčince. V Chicagu.“

„Do sirotčince? Jako… ona se toho dítěte vzdala?“ Když měla Constantine tolik ráda mě, jen těžko si dokážu představit, jak moc asi musela milovat svoje vlastní dítě.

Aibileen se mi podívá přímo do očí. Vidím něco, co u ní pozoruju jen zřídka – pocit marnosti, hněv. „Spousta barevnejch se musí vzdát svejch dětí, paní Skeeter. Svý vlastní děti posílaj pryč, protože se musej starat o bílou rodinu.“

Sklopím oči a přemýšlím, jestli se Constantine nemohla starat o vlastní dítě proto, že se musela starat o nás.

„Ale většina je posílá k příbuznejm. Sirotčinec… je něco úplně jinýho.“

„Proč to dítě neposlala k sestře? Nebo jinému příbuznému?“

„Její sestra… by to prostě nezvládla. Když jste v Mississippi černoch s bílou kůží, vlastně nikam nepatříte. Ale nebylo to těžký jen pro to děvče. Bylo to těžký i pro Constantine. Ona… lidi na ni koukali skrz prsty. Bílý lidi ji zastavovali a podezřívavě se jí vyptávali, proč se tu promenáduje s bílým dítětem. Policajti ji zastavovali na State Street, že v práci musí nosit uniformu. I barevný… se k ní chovali jinak, nevěřili jí, jako kdyby udělala něco špatnýho. Nemohla najít nikoho, kdo by se jí o Lulabelle postaral, když byla v práci. Constantine na tom nakonec byla tak, že Lulu ani… nechtěla brát ven.“

„Tenkrát už dělala pro moji mámu?“

„Tenkrát už u vás pár let dělala. Tak se taky seznámila s otcem toho dítěte, Connorem. Dělal u vás na farmě a bydlel v Hotstacku.“ Aibileen zakroutí hlavou. „Všechny nás překvapilo, že Constantine touží po rodině. Některý lidi z kostela na ni nebyli moc hodný, zvlášť po tom, co se to dítě narodilo bílý. Přestože byl jeho otec černej jako já.“

„Matka také určitě neměla velkou radost.“ Matka o tom jistě věděla úplně všechno. Vždycky se zajímala o stav barevného personálu – kde žijí, jestli jsou ženy vdané a muži ženatí, kolik mají dětí. Vlastně se o ně ani tak nezajímala, spíše měla ráda věci pod kontrolou. Chtěla vědět, kdo se pohybuje po jejím majetku.

„Byl to sirotčinec pro bílé, nebo pro barevné?“ Protože si říkám, protože doufám, že Constantine třeba pro své dítě jen chtěla lepší život. Možná si myslela, že když ji adoptuje bílá rodina, nebude si připadat tak jiná.

„Pro barevný. V tom pro bílý ji prej nechtěli. Nejspíš věděli… asi se s něčím takovým nesetkali poprvý.“

„Když šla Constantine s Lulabelle na vlakový nádraží, aby ji tam odvezla, bílý lidi prej na ně na nástupišti zírali a chtěli vědět, proč malá bílá holčička jede ve vagonu pro barevný. A když ji Constantine nechávala v tom sirotčinci v Chicagu… čtyři roky… to je už docela pozdě, na to, aby se dítě dalo jen tak opustit. Lulabelle ječela. Tak to aspoň Constantine vyprávěla někomu od nás ze sboru věřících. Lula prej ječela a řádila, aby se pro ni maminka vrátila. Ale Constantine, ji tam, přesto, co slyšela… nechala.“

Jak ji poslouchám, začíná mi docházet, co mi tu Aibileen vypráví. Kdybych neměla takovou matku, jakou mám, možná by mně to nedošlo nikdy. „Vzdala se jí, protože se… styděla? Protože její dcera byla bílá?“

Aibileen otevře pusu, jako by nesouhlasila, ale pak ji zase zavře a sklopí oči. „Za několik let Constantine do toho sirotčince napsala, že se spletla a že tu holčičku chce zpátky. Ale Lulu zatím někdo adoptoval. Byla pryč. Constantine vždycky říkala, že vzdát se svýho dítěte byla ta největší chyba, kterou v životě udělala.“ Aibileen se pohodlně opře. „A říkala, že kdyby se jí Lulabelle někdy vrátila, už by ji nikdy neopustila.“

Tiše sedím, kvůli Constantine mě bolí srdce. Začínám se děsit toho, jak to souvisí s mou matkou.

„Asi tak před dvěma rokama dostala Constantine od Lulabelle dopis. Muselo jí tenkrát bejt tak pětadvacet, v dopise stálo, že adresu dostala od adoptivních rodičů. Začaly si dopisovat a Lulabelle napsala, že by sem chtěla zajet a chvilku u ní pobejt. Constantine z toho byla tak nervózní, že se motala. Nemohla jíst ani pít. Všechno vyzvracela. Tenkrát jsem ji měla na svým modlitebním seznamu.“

Před dvěma roky. To jsem byla na škole. Proč mi Constantine nenapsala, co se děje?

„Vybrala všechny úspory a koupila Lulabelle nový oblečení, ozdoby do vlasů, nechala si od ženskejch z kostela ušít novej přehoz na postel, kde měla Lula spát. Na modlitebních setkáních nám říkala: Co když mě bude nenávidět? Zeptá se mě, proč jsem ji dala do sirotčince, a když jí řeknu pravdu… bude mě nenávidět za to, co jsem jí udělala.“

Aibileen zvedne oči od šálku s čajem a trošku se usměje. „Povídala, jak se nemůže dočkat, až se s ní seznámí Skeeter, jakmile se vrátí ze školy. Úplně jsem na to zapomněla. Tehdy jsem nevěděla, kdo Skeeter je.“

Vybavuju si poslední dopis od Constantine o tom, že pro mě má překvapení. Teď mi dochází, že mi chtěla představit svou dceru. Spolknu slzy, které mi stoupají hrdlem. „Co se stalo, když za ní přijela Lulabelle?“

Aibileen mi přes stůl podá obálku. „Tuhle část byste si podle mýho měla přečíst až doma.“

Jakmile jsem doma, jdu nahoru. Ještě za chůze otevřu Aibileenin dopis. Je na listu ze sešitu, zepředu i zezadu popsaném tužkou.

Pak zírám na těch osm stránek, které jsem předtím sepsala o tom, jak jsem s Constantine chodila do Hotstacku, o puzzle, které jsme spolu skládaly, o tom, jak mi tiskla palec do dlaně. Zhluboka se nadechnu a prsty položím na klávesy psacího stroje. Nesmím ztrácet čas. Musím její příběh dokončit.

Píšu o tom, co mi vyprávěla Aibileen. Že měla Constantine dceru, ale musela se jí vzdát, aby mohla pracovat pro naši rodinu – pro Millerovy, pojmenovala jsem nás po Henrym, mém oblíbeném zakázaném autorovi. Nepíšu o tom, že Constantinina dcera byla bílá; chci jen ukázat, jak Constantinina láska ke mně začala tím, že se jí stýskalo po vlastním dítěti. Možná právě díky tomu byla tak hluboká, tak jedinečná. Vůbec nezáleželo na tom, že jsem byla bílá. Zatímco ona toužila dostat zpátky své dítě, já zase po tom, aby mnou matka nebyla tak zklamaná.

Dva dny líčím své dětství, svá studia, kdy jsme si každý týden psaly. Pak se najednou zarazím, protože slyším matčino dávení. Tátovy kroky, jak k ní běží. Zapálím si cigaretu, ale zase ji uhasím a napomenu se: Nezačínej znovu. Domem se rozléhá splachování záchodu, který obsahoval další část matčina těla. Zapálím si novou cigaretu a vykouřím ji úplně celou. Nedokážu psát o tom, co je v Aibileenině dopise.

Odpoledne zavolám Aibileen domů. „Nemůžu to dát do knihy,“ říkám. „To o matce a Constantine. Ukončím to mým odjezdem na vysokou. Prostě…“

„Paní Skeeter…“

„Vím, že bych to tam měla dát. Vím, že bych toho měla obětovat tolik jako vy, Minny a jako všechny ostatní. Ale nemůžu to své matce udělat.“

„To po vás nikdo nechce, paní Skeeter. Po pravdě řečeno bych si o vás nemyslela nic hezkýho, kdybyste to opravdu udělala.“

Druhý den večer si jdu do kuchyně udělat čaj.

„Eugenie? Ty jsi dole?“

Zajdu do matčina pokoje. Táta ještě není v posteli. Z odpočívárny slyším televizi. „Tady jsem, mami.“

V šest večer je už v posteli, vedle sebe má bílou mísu. „Ty jsi plakala? Drahoušku, víš přece, že tím stárne pleť.“

Posadím se do ratanového křesla u matčiny postele. Přemýšlím o tom, jak začít. Zčásti chápu, proč matka udělala to, co udělala, protože Lulabellino chování by asi rozzlobilo každého. Ale musím slyšet matčinu verzi toho příběhu. Je-li nějaká omluva pro matčino chování, kterou Aibileen ve svém dopise neuvedla, potřebuju ji znát.

„Chci si promluvit o Constantine,“ začnu.

„Ale Eugenie,“ odbyde mě matka a poplácá mě po ruce. „Vždyť se to stalo už před dvěma lety.“

„Mami,“ řeknu a přinutím se jí podívat do očí. I když je hrozně vyhublá a pod kůží jí vystupují klíční kosti, oči má stejně pronikavé jako vždycky. „Co se stalo? Co se stalo s její dcerou?“

Matka zatne čelist a já vidím, jak je překvapená, že o ní vím. Čekám, že o tom odmítne mluvit, jako předtím. Ona se však zhluboka nadechne, bílou mísu si přisune o něco blíže a řekne: „Constantine ji poslala do Chicaga. Nemohla se o ni starat.“

Přikývnu a čekám.

„V tomhle jsou jiní, vždyť víš. Ti lidé mají děti a vůbec přitom nemyslí na následky, dokud není pozdě.“

Ti lidé. Připomíná mi Hilly. Matka mi to vyčte z obličeje.

„Tak počkat, ke Constantine jsem se chovala dobře. Mockrát mi odmlouvala a já to všechno trpělivě snášela. Ale Skeeter, tehdy mi prostě nedala jinou možnost.“

„Já to vím, mami. Vím, co se stalo.“

„Kdo ti to řekl? Kdo ještě o tom ví?“ Vidím paniku v jejích očích. Vyplnila se jedna z jejích největších obav a mně je jí líto.

„Neprozradím ti, kdo mi to řekl. Můžu ti říct jediné, nebyl to nikdo, kdo by pro tebe byl důležitý,“ prohlásím. „Nemůžu uvěřit tomu, že bys něčeho takového byla schopna, matko.“

„Jak mě můžeš soudit po tom, co udělala. Víš, co přesně se stalo? Byla jsi tam?“ Vidím ten starý hněv, tu umíněnou ženu, co přežila roky s krvácejícími vředy.

„Ta holka…“ Roztřeseně na mě namíří hubenými prsty. „Přišla si sem. Měla jsem doma všechny z Dcer americké revoluce. Ty jsi byla ve škole, u dveří pořád někdo zvonil a Constantine byla v kuchyni a vařila kávu, protože ten starý kávovar první dvě konvice úplně spálil.“ Matka se začne ovívat, jakmile si vybaví pach spálené kávy. „Všichni byli v obývacím pokoji, dávali si zákusky, bylo tu pětadevadesát lidí, a ona si tu popíjela kávu. Mluvila se Sarah von Sisternovou, chodila si po domě jako host, cpala se dortem a pak vyplnila tu přihlášku.“ Znovu přikývnu. Všechny tyhle podrobnosti sice neznám, ale nemění nic na tom, co se stalo.

Vypadala stejně bílá jako všichni ostatní a moc dobře o tom věděla. Věděla přesně, co dělá. Zeptala jsem se jí: Jak se máte? a ona se zasmála a řekla: Dobře. Tak jsem se zeptala: A jak se jmenujete? A ona na to: Copak to nevíte? Jsem Lulabelle Batesová. Už jsem dospělá a přistěhovala jsem se zpátky k mámě. Dorazila jsem včera ráno. A pak si chtěla vzít další kousek dortu.

„Batesová,“ zopakuju, protože to je další podrobnost, o níž jsem nevěděla, i když nemá velký význam. „Změnila si příjmení zpátky na to Constantinino.“

„Díkybohu ji nikdo neslyšel. Pak se ale začala bavit s Phoebe Millerovou, prezidentkou jižanské sekce Dcer americké revoluce a já ji odtáhla do kuchyně a řekla jí: Lulabelle, tady nemůžete zůstat. Musíte odejít. A ona se na mě podívala spatra a řekla: Cože? Vy si negry do obýváku pouštíte, jenom aby vám tu uklízeli? Pak se v kuchyni objevila Constantine a vypadala stejně ohromeně jako já. Řekla jsem: Lulabelle, zmizte z tohohle domu dřív, než zavolám pana Phelana, ona se však ani nehla. Povídala, že dokud jsem si o ní myslela, že je bílá, chovala jsem se k ní hezky s úctou. Tvrdila mi, že je v Chicagu členkou nějaké černošské skupiny, tak jsem Constantine nařídila: Okamžitě svou dceru dostaňte z mého domu.“

Matčiny oči jsou ještě zapadlejší než obvykle. Rozšiřují se jí nozdry.

„Tak Constantine Lulabelle požádala, aby se vrátila k nim domů a Lulabelle na to řekla: Jasně, stejně jsem na odchodu, a zamířila do jídelny. Já jsem ji pochopitelně zastavila. To ne, musíte jít zadním vchodem, ne předním, když je tu tolik bílých hostů. Nechtěla jsem, aby se o tom dozvěděla některá členka naší organizace. A pak jsem té drzé holce, jejíž matce jsme každé Vánoce dávali deset dolarů na přilepšenou, řekla, že na naši farmu už nesmí nikdy vkročit. A víš, co udělala?“

Ano, říkám si v duchu, ale nedávám na sobě nic znát. Pořád ještě čekám na nějaké ospravedlnění.

„Plivla. Mně do tváře. Negerka v mém domě. Co se ze sebe snažila dělat bílou.“

Otřesu se. Kdo by se kdy odvážil plivnout na mou matku?

„Tak jsem Constantine řekla, aby se tady ta holka už nikdy neukazovala. Ani v Hotstacku, ani ve státě Mississippi. Navíc jsem jí zakázala být s Lulabelle v kontaktu, dokud tvůj otec platí nájem za její dům.“

„Ale tak se přece chovala Lulabelle. Ne Constantine.“

„A co kdyby tady zůstala? Nemohla jsem připustit, aby ta holka chodila po Jacksonu a chovala se jako bílá, když je barevná, a každému vykládala, že byla na večírku Dcer americké revoluce na Longleaf. Děkuju Bohu, že na to nikdo nepřišel. Snažila se mě zahanbit v mém vlastním domě, Eugenie. Pět minut předtím si od Phoebe Millerové nechala vyplnit přihlášku.“

„Neviděla svou dceru dvacet let. Nemůžeš… někomu zakazovat vidět se svým dítětem.“

Ale matka je zabraná do vyprávění. „A Constantine si myslela, že mi to snad rozmluví. Paní Phelanová, prosím, dovolte jí bydlet u mě doma, tady se už nikdy neobjeví, vždyť já ji tak dlouho neviděla.

„A ta Lulabelle se tam postavila, dala si ruku v bok, a povídala: ‚Jo, táta umřel a máma byla moc nemocná na to, aby se o mě mohla starat, když jsem byla malá. Tak mě musela dát pryč. Nemůžete nás držet od sebe.‘“

Matka se ztiší. Mluví teď naprosto vyrovnaným hlasem. „Dívala jsem se na Constantine a tolik jsem se za ni styděla. Nejdřív si otěhotní a pak takhle lže…“

Je mi horko a zvedá se mi žaludek. Už to chci mít z krku.

Matka přimhouří oči. „Je na čase, abys zjistila, jak se věci doopravdy mají, Eugenie. Příliš si Constantine idealizuješ. Tak to bylo vždycky.“ Ukáže na mě prstem. „Nejsou jako normální lidé.“

Nemůžu se na ni ani podívat. Zavřu oči. „A pak se stalo, co, matko?“

„Zeptala jsem se Constantine naprosto klidným hlasem: ‚Tohle jste jí řekla? Takhle zakrýváte své chyby?‘“

Právě o téhle části jsem doufala, že není pravda. Že se v ní Aibileen spletla.

„Prozradila jsem Lulabelle pravdu. Řekla jsem jí: ‚Tvůj táta neumřel. Utekl den po tvém narození. A tvoje máma jediný den v životě nebyla nemocná. Vzdala se tě, protože nejsi černá. Nestála o tebe.‘“

„Proč jsi ji nemohla nechat věřit tomu, co jí řekla Constantine? Constantine se hrozně bála, že ji nebude mít ráda, jen proto jí lhala.“

„Protože Lulabelle potřebovala znát pravdu. Potřebovala se vrátit do Chicaga, kam patřila.“

Zabořím hlavu do dlaní. V tom příběhu není žádné vykoupení. Už vím, proč mi to Aibileen nechtěla říct. Dítě by se o své vlastní matce něco takového nemělo nikdy dozvědět.

„Ani ve snu by mě nenapadlo, že Constantine do Illinois odjede s ní, Eugenie. Opravdu, moc mě… mrzelo, že odjíždí.“

„Nemrzelo,“ obořím se na ni. Myslím na Constantine, jak po padesáti letech života na venkově sedí v malinkém bytě v Chicagu. Jak asi musela být osamělá. Jak moc jí v té zimě musela bolet kolena.

„Ale mrzelo. A přestože jsem jí nařídila, aby ti nepsala, zřejmě by to udělala, kdyby měla víc času.“

„Víc času?“

„Constantine zemřela, Skeeter. Poslala jsem jí šek, k narozeninám. Na adresu její dcery, kterou jsem si vyhledala, ale Lulabelle… mi ten šek poslala zpátky. Společně s parte.“

„Constantine…“ Rozpláču se. Kéž bych to věděla. „Proč jsi mi to neřekla, mami?“

Matka popotáhne a zadívá se přímo před sebe. Rychle si otře oči. „Protože mi bylo jasné, že z toho budeš vinit mě, i když to… nebyla moje chyba.“

„Kdy zemřela? Jak dlouho žila v Chicagu?“ zeptám se.

Matka si k sobě přitáhne mísu a pevně ji sevře. „Tři týdny.“

Aibileen otevře zadní vchod a vpustí mě dovnitř. Minny sedí u stolu a míchá si kávu. Když mě spatří, stáhne si dolů rukáv šatů, ale já si všimnu okraje bílého obvazu. Zavrčí na pozdrav a pak se dál věnuje svému hrnku.

S hlasitým žuchnutím položím rukopis na stůl.

„Když to ráno odnesu na poštu, máme ještě šest dnů. Možná to stihneme.“ I přes velké vyčerpání se musím usmát.

„Bože, to je něco. Koukněte, kolik je to stránek.“ Aibileen se usadí na stoličku a zeširoka se usměje. „Je jich dvě stě šedesát šest.“

„Teď nám nezbývá než čekat,“ říkám a všechny zíráme na ten štos.

„Konečně,“ procedí Minny skrz zuby a já na ní zahlédnu náznak čehosi, co není tak úplně úsměv, spíš spokojenost.

V místnosti nastane ticho. Za oknem je tma. Na poště je už zavřeno, tak jsem to naposledy přinesla ukázat Aibileen a Minny, než to zítra odešlu. Obvykle s sebou nosím jen jednotlivé kapitoly.

„Co když nás odhalí?“ zeptá se tiše Aibileen.

Minny zvedne hlavu od kávy.

„Co když si lidi daj dohromady, že Niceville je Jackson, a poznaj, kdo je kdo?“

„Nikdo to nepozná,“ namítne Minny. „Jackson není nijak výjimečnej. Podobnejch měst jsou tisíce.“

Nějakou dobu jsme o tom nemluvily a kromě Winniiny poznámky o jazycích jsme nikdy doopravdy neprobíraly možné následky kromě toho, že by hospodyně mohly přijít o práci. Uplynulých osm měsíců jsme myslely jen na to, abychom to dokončily.

„Minny, ty musíš myslet na děti,“ začne zase Aibileen. „A Leroy… kdyby na to přišel…“

Jistotu v Minnyiných očích na okamžik vystřídá záblesk strachu. „Leroy by byl vzteky bez sebe, to je jistý.“ Znovu si zatahá za rukáv. „Nejdřív vzteklej a pak smutnej, až bych se dostala do spárů bělochům.“

„Myslíš, že bysme si měly najít místo, kam se schováme… kdyby to bylo opravdu vážný?“ zaptá se Aibileen.

Obě nad tím přemýšlejí, ale pak zakroutí hlavami. „Netuším, kam bysme šly,“ prohlásí Minny.

„Vy byste se nad tím taky měla zamyslet, paní Skeeter. Najít si pro sebe nějaký místo,“ obrátí se na mě Aibileen.

„Nemůžu opustit matku,“ řeknu. Předtím jsem stála a teď se sesunu na židli. „Aibileen, opravdu si myslíte, že by… nám ublížili? Myslím tak, jak se o tom píše v novinách?“

Aibileen zmateně nakloní hlavu na stranu a podívá se na mě. Nakrabatí čelo, jako by mezi námi došlo k nějakému nedorozumění. „Zmlátili by nás. Dorazili by sem s baseballovejma pálkama. Možná by nás nezabili, ale…“

„Jenže… kdo přesně by to dělal? Ty bílé paničky, o kterých jsme psaly… nám přece neublíží. Nebo ano?“ zeptám se.

„Copak nevíte, že bílý mužský moc rádi ‚chráněj‘ bílý paničky ze svýho města?“

Naskočí mi husí kůže. O sebe se nebojím, ale bojím se toho, co jsem provedla Aibileen, Minny, Louvenii, Faye Belle a osmi dalším ženám. Kniha leží na stole přede mnou. Nejradši bych ji nacpala zpátky do aktovky a schovala.

Místo toho se podívám na Minny, protože si z nějakého důvodu myslím, že jako jediná dokonale chápe, co by se nám mohlo stát. Ona však můj pohled neopětuje. Je zamyšlená. Nehtem palce si přejíždí přes rty tam a zase zpátky.

„Minny? Na co myslíte?“ zeptám se.

Minny se dál dívá z okna a přikyvuje vlastním myšlenkám. „Podle mýho potřebujeme nějakou pojistku.“

„Nic takovýho není,“ namítne Aibileen. „Ne pro nás.“

„Co kdybysme do knížky daly tu příšerně strašnou věc,“ zeptá se Minny.

„To nejde, Minny,“ prohlásí Aibileen. „Tím bychom se prozradily.“

„Ale když to tam dáme, tak paní Hilly nedovolí, aby někdo zjistil, že ta knížka je o Jacksonu. Nebude chtít, aby se lidi dověděli, že tenhle příběh je o ní. A jakmile začnou tušit pravdu, svede je na falešnou stopu.“

„Proboha, Minny, to je moc nebezpečný. Nikdo nemůže předvídat, co ta ženská provede.“

„Tenhle příběh zná jenom paní Hilly a její máma,“ pokračuje Minny. „A pak taky paní Celia, ale ta nemá žádný kamarádky, kterejm by ho mohla vykládat.“

„Co se stalo?“ zeptám se. „Je to opravdu tak strašné?“

Aibileen se na mě podívá a já povytáhnu obočí.

„Komu by se svěřila s něčím takovým?“ zeptá se Minny Aibileen. „Dá si záležet i na tom, aby nikdo nepoznal tebe a paní Leefoltovou, Aibileen, protože to by pak lidi přivedlo k ní. Já ti povídám, že paní Hilly je nejlepší ochrana, jakou můžem mít.“

Aibileen chvíli kroutí hlavou, ale potom přikývne. Pak znovu zakroutí hlavou. Díváme se na ni a čekáme.

„Když do knížky dáme tu příšerně strašnou věc a lidi opravdu zjistěj, že šlo o tebe a paní Hilly, jsi v tak děsivým průšvihu,“ Aibileen se otřese, „že snad ani nejde pojmenovat.“

„Tohle riziko budu muset podstoupit. Už jsem se rozhodla. Buď to tam dáte, nebo vyndáte celej můj příběh.“

Aibileen s Minny si dlouho hledí do očí. Minnyinu část vypustit nemůžeme; je to poslední kapitola knihy. Je o tom, jaké to je, když vás v jednom malém městě osmnáctkrát propustí. Jaké to je, snažit se svůj hněv udržet v sobě, ale marně. Začíná pravidly její matky pro práci u bílé paničky a končí odchodem od paní Waltersové. Chtěla bych něco říct, ale radši mlčím.

Nakonec Aibileen vzdychne.

„Tak dobrá,“ prohlásí Aibileen, i když přitom kroutí hlavou. „Pak bys jí to ale měla povědět.“

Minny se na mě zamračí. Já si vytáhnu tužku a zápisník.

„Říkám vám to jen do tý knihy, jasný? Nesvěřuju vám tady žádný svoje tajemství.“

„Udělám ještě kafe,“ nabídne se Aibileen.

Cestou zpátky na Longleaf mi přejede mráz po zádech, kdykoli si vzpomenu na Minnyinu historku o koláči. Netuším, jestli bude bezpečnější ji vynechat, nebo připojit. A to ani nemluvím o tom, jestli se mi podaří dokončit ji včas, abychom knihu mohly zítra odeslat. Jinak ztratíme další den a snížíme tím pravděpodobnost, že se nám podaří dodržet termín. Dokážu si představit strašlivý hněv na Hillyině tváři, jakou nenávist stále ještě cítí k Minny. Znám svou dávnou kamarádku moc dobře. Jestliže budeme odhaleny, stane se z Hilly naše nejzavilejší nepřítelkyně. A i kdybychom odhaleny nebyly, otištění historky s koláčem Hilly způsobí takový záchvat vzteku, jaký jsme u ní ještě nezažily. Ale Minny má pravdu – je to naše nejlepší pojistka.

Každých pět set metrů se ohlédnu. Přesně dodržuju rychlost a raději se držím na vedlejších cestách. Zmlátí nás, ozývá se mi v uších.

Píšu celou noc, šklebím se nad podrobnostmi Minnyiny historky, a pak píšu celý příští den. Ve čtyři odpoledne rukopis nacpu do kartonové krabice. Rychle ji zabalím do hnědého balicího papíru. Pošta do New Yorku jde obvykle sedm až osm dní, ale teď se tam bude muset dostat za šest, jinak termín nestihneme.

Přes strach z policie rychle ujíždím na poštu, protože vím, že zavírá v půl páté. Pak vběhnu dovnitř k okénku. Už dvě noci jsem nespala. Vlasy mi doslova trčí do všech stran. Pošťák vykulí oči.

„Copak venku fouká vítr?“

„Můžete to prosím odeslat ještě dnes? Je to do New Yorku.“

Podívá se na adresu. „Dodávka s meziměstskou poštou už odjela, paní. Bude to tu muset počkat do rána.“

Krabici orazítkuje a já zamířím zpátky domů.

Jakmile dorazím, zavřu se do spíže a zavolám do kanceláře Elaine Steinové. Její sekretářka mě přepojí a já jí ochraptělým, unaveným hlasem oznamuju, že jsem dnes odeslala rukopis.

„Poslední redakční rada je za šest dní, Eugenie. Nejenže to sem bude muset dorazit včas, ale navíc musím najít dost času na to, abych si to pročetla. Řekla bych, že to je vysoce nepravděpodobné.“

Nemám, co bych na to řekla, proto jen zašeptám: „Já vím. Díky za šanci, kterou jste nám dala.“ A pak dodám. „Veselé Vánoce, paní Steinová.“

„My tomu říkáme chanuka, ale stejně vám děkuju, slečno Phelanová.“

KAPITOLA 28

Když zavěsím, postavím se na verandu a zírám do okolí. Jsem tak hrozně unavená, že jsem si ani nevšimla auta doktora Neala. Zřejmě dorazil, když jsem byla na poště. Opírám se o zábradlí a čekám, až vyjde z matčina pokoje. Otevřenými vchodovými dveřmi vidím na chodbu, takže vím, že dveře jejího pokoje jsou zavřené.

O malou chvíli později za sebou doktor Neal potichu zavře a vyjde na verandu. Postaví se vedle mě.

„Dal jsem jí něco na zmírnění bolesti,“ vysvětlí mi.

„Bolesti? Máma ráno zvracela?“

Starý doktor Neal se na mě podívá zastřenýma modrýma očima. Dívá se na mě dlouho a pronikavě, jako by se o něčem rozhodoval. „Vaše matka má rakovinu, Eugenie. Rakovinu žaludeční sliznice.“

Chytím se stěny domu. Jsem ohromená, ale musela jsem to přece čekat.

„Nechtěla vám to prozradit.“ Zakroutí hlavou. „Ale když odmítá být v nemocnici, měla byste o tom vědět. Příštích pár měsíců bude… poměrně náročných.“ Pozvedne obočí. „Pro ni i pro vás.“

„Pár měsíců? To je… všechno?“ Zakryju si ústa rukou a zasténám.

„Možná dříve, možná později, drahoušku.“ Znovu zavrtí hlavou. „Jak ale znám vaši matku,“ pohlédne k domu, „bude se bít jako ďábel.“

Stojím tam jako v mlze, neschopná slova.

„Můžete mi kdykoli zavolat, Eugenie. Do ordinace i domů.“

Jdu zpátky do domu, do matčina pokoje. Táta sedí na pohovce u postele a zírá do prázdna. Matka vzpřímeně sedí. Když mě uvidí, obrátí oči v sloup.

„Takže ti to řekl,“ vyhrkne.

Slzy mi stékají na bradu. Vezmu ji za ruce.

„Jak dlouho už to víš?“

„Tak dva měsíce.“

„Ach, mami.“

„Přestaň s tím, Eugenie. Nejde s tím nic dělat.“

„Ale co můžu… nemůžu tu jen tak sedět a dívat se na tebe, jak…“ Ani to slovo nedokážu vyslovit nahlas. Všechna slova jsou tak hrozná.

„Ty tu také rozhodně nebudeš jen tak sedět. Z Carltona bude právník a ty…“ Pohrozí mi prstem. „Nemysli si, že až tady nebudu, můžeš se začít zanedbávat. Jakmile budu schopná sejít do kuchyně, zavolám do salonu a objednám tě ke kadeřníkovi až do roku 1975.“

Sesunu se na pohovku a táta mi dá ruku kolem ramen. Opřu se o něj a pláču.

Vánoční stromek, který Jameso před týdnem přinesl, usychá a pokaždé, když někdo přijde do odpočívárny, padají z něj jehličky. Do Vánoc zbývá ještě šest dní, ale nikoho nenapadlo ho zalévat. Pod stromkem je několik dárků, které matka koupila a zabalila už v červenci, jeden pro tátu, to určitě bude kravata do kostela, něco malého a hranatého pro Carltona a těžká krabice pro mě. Tuším, že by to mohla být nová Bible. Teď když všichni vědí o matčině rakovině, jako by matka odstřihla poslední vlákna, která ji udržovala ve vzpřímené poloze. Loutka přišla o provázky a i její hlava působí ochable. Zvládne pouze vstát a dojít si na záchod nebo pár minut posedět na verandě.

Odpoledne matce přinesu poštu. Časopis Dobrá hospodyně, zpravodaj z kostela a věstník Dcer americké revoluce.

„Jak je ti?“ Trochu jí nadzvednu vlasy a ona zavře oči, jako by si ten pocit užívala. Teď je dítětem ona a já zase matkou.

„Jsem v pořádku.“

Dovnitř vejde Pascagoula. Na stolek položí misku vývaru. Když odejde, matka slabě zakroutí hlavou a upře pohled na prázdné dveře.

„Ach ne,“ vypraví ze sebe s námahou. „Nemůžu jíst.“

„Nemusíš jíst, mami. Přineseme ti ho později.“

„Když je tu Pascagoula, je to úplně jiné, viď?“ začne matka.

„Ano,“ souhlasím. „Je.“ Poprvé od toho strašlivého rozhovoru se zmínila o Constantine.

„Říká se, že s dobrou hospodyní je to jako s pravou láskou. Člověk má jen jednu za život.“

Přikývnu a říkám si, že bych si to měla zapsat a přidat to do knihy. Ale samozřejmě už je moc pozdě, kniha je v poště. Teď nemůžu dělat vůbec nic, teď žádná z nás nemůže nic dělat, jen čekat, co přijde.

Štědrý den je smutný, deštivý a teplý. Táta každou půlhodinu vyjde z matčina pokoje, podívá se z okna na přední straně a zeptá se: „Už dorazil?“ i když ho nikdo neposlouchá. Můj bratr Carlton se dneska vrací z právnické fakulty LSU a nám se oběma uleví, až ho spatříme. Matka celý den zvrací nebo se jí naprázdno zvedá žaludek. Sotva udrží oči otevřené, ale nemůže usnout.

„Charlotte, měla byste být v nemocnici,“ napomínal ji odpoledne doktor Neal. Nedokážu spočítat, kolikrát za poslední týden jí tohle řekl. „Aspoň mi dovolte, ať vám tu nechám sestru.“

„Charlesi Neale,“ obořila se na něj matka, ale nedokázala ani zvednout hlavu z matrace. „Já nehodlám strávit své poslední dny v nemocnici a také v ni nehodlám proměnit svůj vlastní dům.“

Doktor Neal jen vzdychl, dal tátovi další léky, nový druh, a vysvětlil mu, jak je má podávat.

„Ale pomůžou jí?“ zašeptal táta na chodbě. „Může se díky nim uzdravit?“

Doktor Neal položil tátovi ruku na rameno. „Ne, Carltone.“

V šest večer Carlton konečně dorazí a vejde do domu.

„Ahoj, Skeeter.“ Přitiskne mě k sobě. Z auta je celý zmačkaný, ale v univerzitním svetru mu to sluší. Voní čerstvým vzduchem. Je příjemné mít v domě novou tvář. „Ježíš, proč je tu tak šílené vedro?“

„Pořád jí je zima,“ vysvětlím mu tiše.

Jdu s ním dozadu. Když ho matka spatří, posadí se a napřáhne k němu své vyhublé paže. „Carltone, konečně jsi doma,“ přivítá ho.

Carlton se zarazí. Pak se skloní a obejme ji, velmi něžně. Podívá se na mě a já vidím tu hrůzu zračící se mu v obličeji. Odvrátím se. Zakryju si ústa, abych se nerozplakala, protože pak bych nemohla přestat. Carltonův výraz mi prozrazuje víc, než chci vědět.

Když se u nás na první svátek vánoční zastaví Stuart, nechám se od něj políbit. Ale řeknu mu: „Dovoluju ti to jenom proto, že mi umírá matka.“

„Eugenie,“ slyším volat matku. Je Silvestr a já jsem v kuchyni a vařím čaj. Už je po Vánocích a Jameso dnes ráno odnesl stromek. Dům je stále ještě plný jehličí, ale už jsem stihla sklidit ozdoby a schovat je do skříně. Bylo to únavné a frustrující, snažit se každou ozdobu zabalit tak, jak to chce matka, aby byly připravené na příští rok. Zakážu si pochybnosti o tom, jestli to vůbec má nějaký smysl.

Steinová se mi neozvala, takže ani netuším, jestli balíček dorazil včas. Včera večer jsem to nevydržela a zavolala Aibileen, že ještě nic nevím, jen pro tu úlevu, že si o tom s někým můžu popovídat. „Pořád mě napadá, co by se tam dalo přidat,“ řekne Aibileen. „A musím si připomínat, že jsme tu knížku už poslaly.“

„Mě taky,“ odpovím. „Zavolám, jakmile se něco dozvím.“

Vrátím se dozadu. Matka se opírá o polštáře. Zjistili jsme totiž, že když je vzpřímená, gravitace trochu zabraňuje tomu věčnému zvracení. Bílé smaltované umyvadlo má po ruce.

„Ahoj, mami,“ říkám. „Co potřebuješ?“

„Eugenie, tyhle kalhoty si nemůžeš vzít na silvestrovský večírek k Holbrookovým.“ Když matka mrká, oči nechává zavřené o vteřinku déle. Je vyčerpaná, je z ní kostra v bílém županu se směšně elegantními stužkami a škrobenou krajkou. V širokém výstřihu vypadá její krk tak tenký, že trochu připomíná labuť. Jíst může jenom slámkou. Naprosto přišla o čich. Přesto ze svého pokoje vycítí, že jsem nevhodně oblečená.

„Ten večírek zrušili, mami.“ Možná vzpomíná na Hillyin loňský večírek. Stuart tvrdil, že kvůli prezidentově smrti se letos žádné silvestrovské oslavy nekonají. A mě by na ně stejně nikdo nepozval. Dneska k nám Stuart přijede a budeme se spolu dívat na televizi.

Matka položí svou útlou kostnatou ruku na moji, je tak vyhublá, že jsou jí vidět všechny klouby. Matčinu velikost šatů jsem měla v jedenácti.

Klidně mě pozoruje. „Myslím, že bys ty kalhoty měla přidat na seznam, hned.“

„Ale jsou pohodlné a teplé a…“

Zavrtí hlavou a zavře oči. „Promiň, Skeeter.“

Už se nehádáme. „Dobrá,“ vzdychnu.

Matka si zpod peřiny vytáhne bloček, ukrytý v neviditelné kapsičce, jaké si všila do každého kousku oblečení a do kterých si dává léky proti zvracení, papírové kapesníky. Stručné diktátorské seznamy. Přestože je tak slabá, má neuvěřitelně pravidelný rukopis, když k seznamu oblečení, co nemám nikdy nosit, přidává: „Šedé beztvaré kalhoty mužského střihu.“ Spokojeně se usměje.

Zní to zvráceně, ale když matce došlo, že po smrti mi už nebude moct nařizovat, co mám nosit, vymyslela tenhle geniální posmrtný systém. Předpokládá, že si nikdy nevyrazím sama nakoupit nové nevyhovující oblečení. Zřejmě má pravdu.

„Ještě jsi nezvracela?“ zeptám se, protože jsou čtyři hodiny, matka si dnes dala dvě misky vývaru a zatím ani jednou nezvracela. Touhle dobou obvykle zvrací nejméně potřetí.

„Ani jednou,“ řekne, ale pak zavře oči a během několika vteřin usne.

Na Nový rok sejdu dolů, abych se pustila do vaření čočky pro štěstí. Pascagoula ji včera večer namočila, vysvětlila mi, jak ji dám do hrnce, zapnu sporák a přidám k ní uzené koleno. Je to poměrně jednoduché, ale všichni jsou nějak nervózní z toho, že jsem u sporáku. Vzpomínám si, že Constantine nám prvního ledna vždycky přišla čočku pro štěstí uvařit, i když ten den měla volno. Udělala jí celý hrnec, ale každému z nás dala na talíř jediné zrnko a dívala se na nás, aby si byla jistá, že jsme ho snědli. Bývala až takhle pověrčivá. Pak umyla nádobí a vrátila se zpátky domů. Ale Pascagoula nám nenabídla, že by sem chodila i v době svého volna, a já to po ní ani nechci, protože je teď nejspíš se svou rodinou.

Všichni jsme smutní z toho, že Carlton musel ráno odjet. Bylo příjemné mít tu bratra, se kterým jsem si mohla promluvit. Jeho poslední slova předtím, než mě objal a vrátil se zpátky na univerzitu, byla: „A nepodpal nám dům.“ Pak dodal: „Zítra zavolám, jak je na tom.“

Když vypnu sporák, vyjdu na verandu. Táta se opírá o zábradlí a hraje si se semeny bavlníku. Zírá na prázdná pole, která bude osévat až tak za měsíc.

„Tati, půjdeš dovnitř na oběd?“ zeptám se. „Čočka je uvařená.“

Obrátí se a chabě se usměje, jako by hladověla jeho duše.

„Ty nové léky, které jí předepsali…“ Pohled má upřený na semínka. „Zřejmě zabírají. Pořád říká, že se cítí lépe.“

Nevěřícně kroutím hlavou. Přece tomu nemůže věřit.

„Za poslední dva dny zvracela jenom jednou…“

„Tati. Ne… to je jenom… tati, pořád to v sobě má.“

V tátových očích je však prázdný výraz a já přemýšlím, jestli mě vůbec slyšel.

„Vím, že bys mohla být na mnohem příjemnějších místech, Skeeter.“ V očích má slzy. „Ale já každý den děkuju Bohu, že jsi tady s ní.“

Přikývnu a přepadnou mě výčitky, protože si myslí, že to bylo moje dobrovolně rozhodnutí. Obejmu ho a řeknu mu: „Já jsem taky ráda, že tu jsem, tati.“

Když se první týden v lednu znovu otevře klub, obléknu si sukénku a popadnu raketu. Procházím barem a ignoruju svou bývalou spoluhráčku Patsy Joinerovou, která mě opustila, i tři další dívky, co společně kouří u černých železných stolů. Když je míjím, nakloní se k sobě a něco si pošeptají. Dnešní schůzi ligy vynechám, vlastně s ligou skončím jednou provždy. Vzdala jsem to a před třemi dny jsem jim poslala svou rezignaci.

Buším tenisovým míčkem do zdi a ze všech sil se snažím vůbec na nic nemyslet. Poslední dobou se modlím, i když jsem nikdy nebyla příliš nábožensky založený člověk. Zjišťuju, že Bohu šeptám dlouhé nekonečné věty, prosím za matku, aby se jí aspoň trochu ulevilo, prosím o dobré zprávy o knize a někdy dokonce žádám o radu, jak mám brát vztah se Stuartem. Často se přistihnu, že se modlím, aniž bych si to uvědomovala.

Když se vrátím z klubu, zastaví za mnou auto doktora Neala. Odvedu ho do matčina pokoje, kde čeká táta. Zavřou za sebou dveře. Stojím na chodbě a ošívám se tam jako malá holka. Chápu, proč se táta drží poslední naděje. Matka už čtyři dny nezvracela zelenou žluč. Každý den jí ovesnou kaši, dokonce si občas přidá.

Když doktor Neal vyjde ven, táta zůstane na židli u matčina lůžka a já doktora následuju na verandu.

„Řekla vám to?“ zeptám se. „Že se teď cítí lépe?“

Přikývne, ale pak zakroutí hlavou. „Nemá cenu vozit ji na rentgen. Bylo by to pro ni moc náročné.“

„Ale… ona? Mohla by se opravdu uzdravovat?“

„Už jsem to zažil, Eugenie. Někdy lidé dostanou novou energii. Myslím, že je to dar od Boha. Aby si tu ještě stihli všechno vyřídit. Ale nic víc v tom nehledejte, drahoušku. Nic si od toho neslibujte.“

„Ale viděl jste, jakou má barvu? Vypadá mnohem lépe, udrží v sobě jídlo…“

Znovu zavrtí hlavou. „Zkrátka se snažte, aby měla co největší pohodlí.“

První pátek roku 1964 už to nevydržím. Natáhnu si telefon do spíže. Matka spí poté, co snědla druhou misku ovesné kaše. Má otevřené dveře, takže bych ji slyšela, kdyby náhodou volala.

„Kancelář Elaine Steinové.“

„Dobrý den, tady je Eugenia Phelanová, volám meziměstsky. Mohla bych s ní mluvit?“

„Omlouvám se, slečno Phelanová, ale paní Steinová nepřijímá hovory týkající se jejího rozhodnutí o výběru rukopisů.“

„Aha. Ale… mohla byste mi aspoň říct, jestli ho vůbec dostala? Posílala jsem ho těsně před termínem a…“

„Vydržte chvilku.“

Telefon se na chvilku odmlčí a asi tak o minutu později se opět ozve.

„Mohu vám potvrdit, že jsme váš rukopis obdrželi během svátků. Až se paní Steinová rozhodne, někdo z naší kanceláře se s vámi jistě spojí. Děkujeme, že jste zavolala.“

Pak uslyším na druhém konci linky cvaknutí.

O několik večerů později, po vzrušujícím odpoledni stráveném odpovídáním na dopisy pro slečnu Myrnu, sedíme se Stuartem v odpočívárně. Ráda ho vidím, protože se tím na chvíli naruší to smrtelné ticho panující u nás v domě. Tiše sedíme a díváme se na televizi. Dávají reklamu na cigarety Tareyton, v níž má dívka kouřící cigaretu monokl – slogan zní: My, co kouříme tareytonky, se radši popereme, než abychom změnili značku!

Se Stuartem se teď vídáme jednou týdně. Po Vánocích jsme zašli do kina, jednou jsme byli na večeři ve městě, ale většinou jezdí k nám domů, protože nechci opouštět matku. Chová se ke mně váhavě a s jakousi uctivou plachostí. Trpělivost v jeho očích mě zbavuje paniky, kterou jsem dříve cítila v jeho společnosti. Nemluvíme o ničem vážném. Jednou mi vyprávěl zážitky z léta, kdy při studiích pracoval na ropných plošinách v Mexickém zálivu. Ve sprchách tam tekla slaná voda. Oceán byl křišťálově průzračný až ke dnu. Ostatní muži tu neuvěřitelně těžkou práci dělali, aby uživili své rodiny, zatímco Stuart, bohatý syn bohatých rodičů, se pak zase vracel na univerzitu. Bylo to poprvé, kdy musel opravdu tvrdě pracovat.

„Jsem rád, že jsem tehdy na té plošině pracoval. Teď už bych se k tomu nedostal,“ řekl, jako by to bylo velice dávno, a ne před pěti lety. Najednou vypadal starší, než jak jsem si ho vybavovala.

„Proč by ses k tomu nedostal?“ zeptala jsem se, protože si hledám svou vlastní budoucnost, a tak ráda poslouchám o tom, jaké možnosti mají ostatní.

Nakrabatil čelo. „Protože bych tě nemohl opustit.“

Nevěnovala jsem tomu pozornost, protože jsem si nechtěla přiznat, jak příjemné je něco takového poslouchat.

Reklama skončí a my sledujeme zprávy. Ve Vietnamu došlo k jakési přestřelce. Podle reportéra se zřejmě všechno hladce vyřeší.

„Poslyš,“ začne Stuart po chvíli oboustranného mlčení. „Nechtěl jsem s tím začínat, ale… vím o tom, co lidé ve městě povídají. O tobě. A je mi to jedno. Jen chci, abys to věděla.“

Moje první myšlenka se týká knihy. Něco o ní slyšel. Celá se napnu. „Co jsi slyšel?“

„Vždyť víš. O tom, co jsi provedla Hilly.“

Trochu se uvolním, ale ne úplně. S nikým jsem o tom nemluvila, jen s Hilly. Přemýšlím, jestli mu Hilly volala, jak mi vyhrožovala.

„A dovedu si představit, jak to lidé berou, myslí si, že jsi nějaká bláznivá liberálka, co je zapletená do všech těch zmatků.“

Prohlížím si ruce, protože mám pořád ještě strach, co všechno slyšel, ale zároveň jsem trochu podrážděná. „Jak víš,“ zeptám se, „do čeho jsem zapletená?“

„Protože tě znám, Skeeter,“ řekne tiše. „Jsi moc chytrá na to, aby ses do něčeho takového pletla. A také jsem jim to řekl.“

Přikývnu a pokusím se o úsměv. Sice mě nezná tak dobře, jak si myslí, ale vážím si toho, že někomu na mě tolik záleží, aby se za mě postavil.

„Už o tom nikdy nemusíme mluvit,“ prohlásí. „Jen jsem chtěl, abys o tom věděla. To je všechno.“

V sobotu večer popřeju matce dobrou noc. Na sobě mám dlouhý kabát, aby neviděla, co jsem si oblékla. Nechám zhasnuto, aby si nevšimla mého účesu. Na jejím zdraví se toho moc nezměnilo. Zatím se podle všeho nezhoršuje, zvracení nadále polevilo, ale kůži má bledou až našedlou. Začínají jí vypadávat vlasy. Vezmu ji za ruce, pak ji pohladím po tváři.

„Tati, zavoláš mi do restaurace, kdybyste mě potřebovali?“

„Jasně, Skeeter. Jen se běž pobavit.“

Nasednu ke Stuartovi do auta a on mě odveze na večeři do hotelu Roberta E. Leeho. Místnost je kýčovitě plná večerních rób, rudých růží, cinkání stříbrných příborů. Ve vzduchu je cítit vzrušení, vypadá to, jako by se věci po smrti prezidenta Kennedyho pomalu vracely k normálu; rok 1964 je nový a svěží. Mnoho lidí se dívá naším směrem.

„Vypadáš… jinak,“ poznamená Stuart. Vidím na něm, že tu poznámku v sobě držel celý večer, a připadá mi spíše zmatený než ohromený. „Ty šaty jsou hodně… krátké.“

Kývnu a odhrnu si vlasy z obličeje. Jak mi to vždycky dělal on.

Ráno jsem matce oznámila, že jedu nakupovat. Vypadala však tak unaveně, že jsem se rychle rozmyslela. „Možná bych radši měla zůstat.“

Ale protože jsem to už vyslovila nahlas, matka mi nařídila, ať přinesu velkou šekovou knížku. Když jsem se vrátila, vytrhla jeden prázdný šek a ještě mi podala stodolarovku, kterou měla založenou v peněžence. Jen samotné slovo nákupy jí zřejmě prospělo.

„Nemusíš šetřit. A žádné kalhoty. Nech si poradit od slečny LaVoleové.“ Znovu si opřela hlavu o polštář. „Ta ví, jak by se měla oblékat mladá dáma.“

Já jsem však nesnesla představu, že se mě dotýkají vrásčité ruce slečny LaVoleové páchnoucí kávou a naftalínem. Projela jsem centrem města až na dálnici 51 a zamířila do New Orleans. Jela jsem dál, i když jsem si vyčítala, že matku na tak dlouho opouštím. Věděla jsem však, že se odpoledne u ní staví doktor Neal a táta u ní bude celý den.

O tři hodiny později jsem vešla do obchodního domu Maison Blanche na Canal Street. Byla jsem tu mnohokrát předtím s matkou a dvakrát s Elizabeth a Hilly, ale stejně mi znovu učarovaly rozlehlé mramorové podlahy, kilometry klobouků a rukavic a napudrované dámy vypadající tak šťastně a zdravě. Než jsem stihla požádat o pomoc, oslovil mě štíhlý muž: „Pojďte se mnou, všechno mám nahoře,“ a odvezl mě výtahem do třetího patra, do místnosti nazvané moderní dámské oblečení.

„Co to má znamenat?“ zeptala jsem se ho. Byly tam desítky žen, vyhrával rokenrol, podávalo se šampaňské a zářila jasná světla.

„To je Emilio Pucci, drahoušku. Konečně!“ Ustoupil stranou a řekl: „Jste tu přece na tu přehlídku, ne? Pozvánku jistě máte.“

„Ehm, někde ano,“ zalhala jsem, ale když jsem předstírala hledání v kabelce, ztratil zájem.

Všude kolem viselo oblečení, které vypadalo, jako by na ramínkách vyrašilo a rozkvetlo. Vzpomněla jsem si na slečnu LaVoleovou a musela jsem se smát. Tady žádné pastelové kostýmky neměli. Květiny! Velké jasné pruhy! A sukně odhalující několik centimetrů stehna. Bylo to elektrizující, nádherné, omamné. Tenhle Emilio Pucci musí každé ráno strkat prsty do zásuvky.

Za ten šek jsem si koupila tolik oblečení, že vyplnilo celé zadní sedadlo cadillaku. Pak jsem si na Magazine Street za pětačtyřicet dolarů nechala zesvětlit, přistřihnout a vyžehlit vlasy. Přes zimu mi narostly a měly barvu jako splašky. Ve čtyři hodiny jsem se vracela přes most přes Lake Pontchartrain, v rádiu hráli kapelu jménem Rolling Stones a mé hedvábné rovné vlasy vlály ve větru. Říkala jsem si: Dneska se zbavím všech zábran a budu se ke Stuartovi chovat jako předtím.

Dáváme si se Stuartem Chateaubriand, usmíváme se a bavíme se. Dívá se po ostatních stolech a říká mi, které z těch lidí zná. Ale nikdo nevstane, aby nás pozdravil.

„Tak na nové začátky,“ prohlásí Stuart a zvedne svůj bourbon.

Přikývnu a nejradši bych mu řekla, že všechny začátky jsou nové. Místo toho se usměju a připiju mu druhou sklenkou vína. Až do dneška jsem si na alkohol nepotrpěla.

Po večeři vejdeme do předsálí a uvidíme tam senátora Whitwortha s manželkou, kteří si sem zašli na skleničku. Kolem nich je spousta lidí, popíjejí a baví se s nimi. Stuart mi už předtím oznámil, že přijeli domů na víkend, poprvé od přestěhování do Washingtonu.

„Stuarte, tamhle jsou vaši. Nepůjdeme je pozdravit?“

Ale Stuart mě odvede ke dveřím a v podstatě mě vystrčí ven.

„Nechci, aby tě matka viděla v takhle krátkých šatech,“ prohlásí. „Tedy, opravdu ti moc sluší, ale…“ Podívá se na okraj sukně. „Možná to pro dnešní večer nebyla ta nejlepší volba.“ Cestou domů vzpomínám na Elizabeth, jak se v natáčkách bála, že mě spatří někdo z bridžového klubu. Proč se za mě pořád někdo stydí?

Když dorazíme zpátky na Longleaf, je už jedenáct. Uhladím si šaty a usoudím, že Stuart má pravdu. Jsou moc krátké. U rodičů v ložnici se nesvítí, tak se posadíme na pohovku.

Promnu si oči a zívnu. Když je znovu otevřu, drží v ruce prsten.

„Ach… ježíšikriste.“

„Chtěl jsem to udělat už v restauraci, ale…“ Zazubí se. „Tady je to lepší.“

Dotknu se prstenu. Je chladný a nádherný. Po obou stranách diamantu jsou tři rubíny. Podívám se mu do tváře a najednou je mi hrozné horko. Stáhnu si svetr z ramen. Usmívám se a zároveň je mi do pláče.

„Musím ti něco říct, Stuarte,“ vyhrknu. „Ale slib mi, že to nikomu neprozradíš.“

Vytřeští na mě oči a pak se rozesměje. „Počkej, to bylo ano?“

„Ano, ale…“ Nejdřív musím něco zjistit. „Dáš mi na to své slovo?“

Vzdychne, vypadá zklamaně, že kazím jeho velkou chvíli. „Jistě, dávám ti své slovo.“

Jsem sice v šoku z té žádosti o ruku, ale snažím se mu všechno vysvětlit, jak nejlépe dovedu. Dívám se mu do očí a sděluju mu fakta a podrobnosti o naší knize a tom, co jsem dělala celý uplynulý rok. Vynechávám všechna jména a nemluvím ani o následcích, protože je mi jasné, že nebudou dobré. I když se chce stát mým manželem, neznám ho dost dobře na to, abych mu plně důvěřovala.

„Takže o tomhle jsi minulý rok psala? Ne… o Ježíši Kristu?“

„Ne, Stuarte. O Ježíši… to nebylo.“

Když mu líčím, jak mi Hilly našla v aktovce zákony Jima Crowa, poklesne mu brada a já vidím, že jsem právě potvrdila něco, co už mu o mně vykládala Hilly – něco, čemu ve své naivní důvěře nevěřil.

„Ty řeči… po městě. Já jim tvrdil, že se šeredně pletou. Ale oni měli… pravdu.“

Když se mu svěřuju, jak za mnou přišly všechny ty hospodyně po modlitebním setkání, cítím hrdost na to, co jsme dokázaly. On se dívá do prázdné sklenky od bourbonu.

Pak mu oznámím, že jsme už rukopis odeslaly do New Yorku. Že kdyby se rozhodli ho vydat, vyjde přibližně za osm měsíců, možná dříve. Tedy přibližně v době, říkám si sama pro sebe, kdy se z našeho zasnoubení stane svatba.

„Kniha je napsaná anonymně,“ řeknu, „ale s Hilly v zádech je poměrně pravděpodobné, že se lidé dozvědí, kdo v tom má prsty.“

On však nepřikyvuje, nedává mi vlasy za uši a zásnubní prsten jeho babičky leží na matčině sametové pohovce jako absurdní metafora. Oba mlčíme. Ani se mi nepodívá do očí. Jeho pohled zůstává tak pět centimetrů napravo od mého obličeje.

Po minutě prohlásí: „Já prostě… já nechápu, proč bys něco takového dělala. Proč ti na tom vůbec… záleží, Skeeter?“

Naskočí mi husí kůže, podívám se na prsten, tak čistý a lesklý.

„Takhle… takhle jsem to nemyslel,“ začne znovu. „Myslím tím, že tady je přece všechno v pořádku. Proč bys tu měla vyvolávat problémy?“

V jeho hlase poznám, že ode mě chce slyšet pravdivou odpověď. Ale jak mu to mám vysvětlit? Stuart je slušný. I když moc dobře vím, že to, co jsem udělala, je správné, dokážu pochopit jeho zmatek a pochyby.

„Ale já žádné problémy nevyvolávám, Stuarte. Ty problémy tu už byly.“

To však zjevně není odpověď, jakou chtěl slyšet. „Vůbec tě neznám.“

Sklopím oči a uvědomím si, že já jsem si ještě před nedávnem o sobě myslela to samé. „No, myslím, že máme zbytek života na to, abychom to napravili,“ řeknu a pokusím se o úsměv.

„Asi… si nemůžu vzít někoho, koho neznám.“

Zatají se mi dech. Otevřu ústa, ale chvilku ze sebe nedostanu ani slovo.

„Potřebovala jsem ti to říct,“ řeknu, spíše sama pro sebe než pro něj. „Musel ses o tom dozvědět.“

Dlouho si mě prohlíží. „Máš mé slovo. Nikomu o tom nepovím,“ prohlásí a já mu to věřím. Může mít řadu špatných vlastností, ale rozhodně není lhář.

Vstane. Obdaří mě posledním nechápavým pohledem. Pak si vezme prsten a odejde.

Noc po Stuartově odchodu chodím z pokoje do pokoje, v ústech mám sucho a je mi zima. Když mě Stuart opustil poprvé, modlila jsem se za zimu. A teď ji mám.

O půlnoci slyším matku volat z pokoje.

„Eugenie? To jsi ty?“

Projdu chodbou. Dveře jsou pootevřené. Matka sedí v naškrobené bílé noční košili. Vlasy má na ramenou rozpuštěné. Ohromí mě, jak úžasně vypadá. Na zadní verandě je rozsvíceno a to světlo jí kolem těla vytváří bílou svatozář. Usměje se, v ústech má novou protézu, kterou jí nechal vyrobit doktor Simon, když jí žaludeční kyseliny zničily její vlastní zuby. Má bělejší úsměv než na snímcích z mládí.

„Mami, co ti mám přinést? Je ti zle?“

„Pojď sem, Eugenie. Chci ti něco říct.“

Tiše k ní přistoupím. Táta leží zády k ní a tvrdě spí. A já si říkám, že bych jí mohla povědět tu lepší verzi dnešního večera. Všichni víme, jak málo času jí zbývá. Aspoň bych ji v posledních měsících mohla udělat šťastnou, předstírat, že k té svatbě dojde.

„Také ti chci něco říct,“ opáčím.

„Ano? Tak začni.“

„Stuart mě požádal o ruku,“ oznámím jí s falešným úsměvem. Pak zpanikařím, protože mě určitě požádá, abych jí ukázala prsten.

„Já vím,“ řekne.

„Ano?“

Přikývne. „Ovšem. Před dvěma týdny se tu stavil a požádal mě a Carltona o tvou ruku.“

Před dvěma týdny? Nejradši bych se rozesmála. Něco tak důležitého se matka samozřejmě musí dozvědět jako první. Jsem ráda, že si tu zprávu mohla takhle dlouho užívat.

„A teď jsem na řadě já,“ začne. Záře kolem matky je nadpozemská, fosforeskující. Pochází sice od lampy na verandě, ale já stejně přemýšlím, jak to, že jsem ji ještě nikdy neviděla. Svírá mi ruku silným stiskem jako správná matka čerstvě zasnoubené dcery. Táta se zavrtí, pak se honem posadí.

„Co je?“ vyhrkne. „Je ti zle?“

„Ne, Carltone. Nic mi není. Už jsem ti to přece říkala.“

Otupěle přikývne, zavře oči a usne dřív, než si znovu lehne.

„Tak co máš za novinky, mami?“

„Dlouho jsem hovořila s tvým otcem a k něčemu jsem se rozhodla.“

„Bože,“ vzdychnu. Dokážu si představit, jak to vysvětlovala Stuartovi během jeho žádosti o mou ruku. „Jde o ten svěřenecký fond?“

„Ne, o ten nejde,“ řekne a já si pomyslím: Tak to musí být něco kvůli svatbě. Najednou mi je hrozně smutno z toho, že mi matka nebude plánovat svatbu, nejen proto, že bude mrtvá, ale také proto, že žádná svatba nebude. A zároveň se mi, i když si to příšerně vyčítám, uleví, že tím s ní nebudu muset procházet.

„Vím, že sis všimla, jak se můj stav poslední dobou zlepšil,“ začne. „A dobře vím, co říkal doktor Neal o tom, že je to jen nějaká poslední síla, nějaké nesmysly o…“ Zakašle a její vyhublé tělo se celé prohne. Podám jí kapesník a ona se zamračí a otře si s ním ústa.

„Ale jak jsem řekla, já jsem se rozhodla.“

Přikyvuju, poslouchám stejně otupělá jako před chvílí otec.

„Rozhodla jsem se, že nezemřu.“

„Ale… mami. Proboha tě prosím…“

„Na to je už moc pozdě,“ řekne a odstrčí mou ruku. „Rozhodla jsem se, a tím to pro mě končí.“

Přejede dlaněmi o sebe, jako by tak od sebe odhazovala rakovinu. Sedí v noční košili, čistá a vzpřímená, kolem hlavy jí svítí svatozář. Musím obrátit oči v sloup. Jsem já to ale hloupá. Mělo mi být jasné, že se matka bude stavět ke smrti se stejnou umíněností, jako ke každému detailu svého života.

Je pátek osmnáctého ledna 1964. Na sobě mám černé šaty áčkového střihu. Okousala jsem si všechny nehty. Z toho dne si budu pamatovat každičkou drobnost. Tak jako lidé, co tvrdí, že nikdy nezapomenou, jaký sendvič jedli nebo jakou písničku zrovna hráli v rádiu, když se dozvěděli o atentátu na Kennedyho.

Vstoupím na místo, které je pro mě už tak dobře známé, doprostřed Aibileeniny kuchyně. Venku je už tma a žlutá žárovka mi najednou připadá velice jasná. Podívám se na Minny, ona se podívá na mě. Aibileen se vklíní mezi nás, jako by chtěla něčemu zabránit.

„Harper a Row,“ řeknu, „to chtějí vydat.“

Všechny zmlkneme. Dokonce i mouchy přestanou bzučet.

„Děláte si srandu,“ vyhrkne Minny.

„Mluvila jsem s ní dneska odpoledne.“

Aibileen zavýskne tak, jak jsem ji ještě neslyšela. „Bože můj, nemůžu tomu uvěřit!“ huláká a pak se všechny objímáme, Aibileen a já, pak Minny a Aibileen. Nakonec se Minny podívá směrem, kde stojím.

„Všechny se posaďte,“ vyzve nás Aibileen. „Povězte mi, co říkala? Co teď budeme dělat? Bože, já ani neuvařila kafe.“

Sedíme, obě na mě zírají a naklánějí se dopředu. Aibileen má vykulené oči. Čekala jsem s tou zprávou doma čtyři hodiny. Paní Steinová mi jasně vysvětlila, že to bude jen velmi malý náklad. Abychom si od toho raději nic neslibovaly. Připadá mi, že to tak musím říct i Aibileen, aby pak nebyla zklamaná. Já vlastně sama nevím, jaký z toho mám mít pocit.

„Poslyšte, říkala, ať si od toho moc neslibujeme. Prý vydají jen velice málo knih.“

Čekám, že se Aibileen zamračí, ale ona se hihňá. Snaží se to zakrýt rukou.

„Možná jen pár tisíc výtisků.“

Aibileen si pevněji přitiskne ruku na rty.

„Prý to bude ubohé… takhle to říkala paní Steinová.“

Aibileen ztmavne obličej. Znovu se zachichotá do dlaně. Podle všeho jí to nedochází.

„A říkala, že menší zálohu snad ještě nevyplatila…“ Snažím se mluvit vážně, ale nedaří se mi to, protože Aibileen podle všeho brzy vybuchne smíchy. Oči má plné slz.

„Jak… malé?“ zeptá se s ústy zakrytými rukou.

„Osm set dolarů,“ řeknu. „Děleno třinácti.“

Aibileen vyprskne smíchy. Já si nemůžu pomoct a směju se s ní. I když to nedává smysl. Pár tisíc výtisků a šedesát jedna dolarů padesát centů na osobu?

Aibileen tečou po tvářích slzy a nakonec si prostě položí hlavu na stůl. „Nevím, proč se tak směju. Najednou mi to všechno přišlo hrozně legrační.“

Minny obrátí oči v sloup. „Já tušila, že jste bláznivý. Obě dvě.“

Snažím se jim vylíčit všechny podrobnosti. Ale během telefonátu s paní Steinovou jsem se nechovala o moc líp. Zněla tak obyčejně, téměř znuděně. A co jsem udělala já? Dál jsem mluvila seriózně a kladla jí věcné dotazy? Poděkovala jsem jí, že si vybrala tak odvážné téma? Ne, sice jsem se nesmála, ale začala jsem do telefonu blekotat a nakonec jsem se rozbrečela jako dítě, co má dostat injekci proti obrně.

„Uklidněte se, slečno Phelanová,“ okřikla mě, „tohle sotva bude nějaký bestseller,“ ale já jsem dál plakala, zatímco mi sdělovala další podrobnosti. „Jako zálohu vám můžeme nabídnout jen čtyři sta dolarů, dalších čtyři sta dolarů dostanete po dokončení… posloucháte mě?“

„A… ano, paní.“

„A rozhodně budou třeba další korektury. Nejlepší je asi část od Sarah,“ řekla mi a já to teď vyprávím Aibileen mezi jejími záchvaty a chrochtáním.

Aibileen popotáhne, otře si oči a usměje se. Konečně se zklidníme a dáme si kávu, kterou nám musela uvařit Minny.

„Moc se jí líbilo i Gertrudino vyprávění,“ dodám. Zvednu papír a přečtu Minny citát, který jsem si zapsala, abych nic nevynechala. „‚Getrude je noční můrou každé jižanské ženy. Zbožňuju ji.‘“

Minny se mi na chvilku opravdu podívá do očí. Obličej jí zněžní v dětinském úsměvu. „To že říkala? O mně?“

Aibileen se rozesměje. „Je osm set kilometrů od nás, ale stejně tě prokoukla.“

„Říkala, že bude trvat minimálně půl roku, než kniha vyjde. Někdy v srpnu.“

Aibileen se dál usmívá, nenechá si zkazit náladu ničím z toho, co jsem jí řekla. A já jsem jí za to, upřímně řečeno, vděčná. Věděla jsem, že bude mít radost, ale bála jsem se, že bude i trochu zklamaná. Když ji teď vidím, uvědomím si, že ani já nejsem zklamaná. Jsem jednoduše šťastná.

Sedíme a ještě se chvíli bavíme, pijeme kávu a čaj, pak se však podívám na hodinky. „Slíbila jsem tátovi, že se za hodinku vrátím.“ Táta je doma s matkou. Riskla jsem to a nechala jsem mu Aibileenino číslo, řekla jsem, že jdu na návštěvu ke kamarádce jménem Sarah.

Obě mě doprovodí ke dveřím, což je u Minny novinka. Slíbím Aibileen, že se jí ozvu, jakmile mi od Steinové přijdou připomínky.

„Takže za půl roku budeme vědět, co z toho bude,“ prohlásí Minny, „jestli to bude dobrý, špatný, nebo nijaký.“

„Možná z toho nic nebude,“ říkám a přemýšlím, jestli si tu knížku vůbec někdo koupí.

„No, já myslím, že to dopadne dobře,“ doufá Aibileen.

Minny si založí ruce na prsou. „V tom případě radši počítám s tím špatným. Někdo totiž musí.“

Minny vůbec netrápí, jak se kniha bude prodávat. Spíš ji trápí, co se stane, až si jacksonské paničky přečtou, co jsme o nich napsaly.

AIBILEEN

KAPITOLA 29

Horko prosáklo úplně do všeho. Už tejden je sedmatřicet stupňů a devětadevadesátiprocentní vlhkost. Jestli bude ještě vlhčejc, budem plavat. Prádlo mi na šňůře vůbec neschne, nejdou mi zavírat dveře, protože se tím vlhkem zkroutily. Samozřejmě mi nejde vyšlehat sníh. A dokonce i paruka do kostela začíná krepatět.

Ráno se ani nemůžu dostat do punčoch. Mám moc oteklý nohy. Tak si říkám, že to zkusím u paní Leefoltový, jelikož maj klimatizaci. Ty teploty musej bejt rekordní, protože já už u bílejch sloužím jednačtyřicet let a poprvý jdu do práce bez punčoch.

Ale u paní Leefoltový doma je ještě větší vedro než u mě. „Aibileen, uvařte čaj a… salátové talířky… okamžitě utřete…“ Dneska ani nepřišla do kuchyně. Je v obejváku a křeslo si přitáhla k ventilaci ve zdi, aby jí na kombiné foukal poslední závan klimatizace. Víc na sobě nemá. Jenom kombiné a náušnice. Už jsem obsluhovala bílý paničky, který z ložnice chodily, jak je pánbůh stvořil, jenže paní Leefoltová si na něco takovýho nepotrpí.

Motor klimatizace každou chvíli zaúpí. Jako by to prostě vzdával. Paní Leefoltová už dvakrát volala opraváře, slíbil, že dorazí, ale já mu to nevěřím. Je moc vedro.

„A nezapomeňte… to stříbrný tentononc… misku na okurky. Je v…“

Ale vzdá to, než větu dokončí, jako by bylo moc vedro i na to, aby mi říkala, co mám dělat. A to teda musí bejt vedro. Všem ve městě zřejmě z toho vedra přeskakuje. Jdete po ulici a cejtíte, že je úplně děsivě tichá, jako by za chvilku mělo zasáhnout tornádo. Nebo to možná cejtím jenom já, protože jsem celá nervózní z tý knížky. Měla by vyjít v pátek.

„Myslíte, že bysme měly zrušit ten bridžovej klub?“ zeptám se z kuchyně. Bridžovej klub se teď pořádá v pondělí. Paničky by měly dorazit za dvacet minut.

„Ne. Všechno… je připravené,“ říká, ale já moc dobře poznám, že se vůbec nesoustředí.

„Ještě jednou zkusím udělat tu šlehačku. A pak půjdu do garáže. Oblíknu si ty punčochy.“

„S tím se netrapte, Aibileen. Na punčocháče je moc velké vedro.“ Paní Leefoltová konečně vstala od větráku, dovlekla se do kuchyně a ovívá se vějířem z čínský restaurace. „Bože, v té kuchyni je tak o deset stupňů tepleji než v jídelně!“

„Za minutku vypnu troubu! Děti si hrajou vzadu.“

Paní Leefoltová se podívá z okna na děti, který si hrajou u rozprašovače. Mae Mobley má jenom kalhotky, Ross (já mu říkám mladej pán) jenom plenku. Ještě mu není ani rok a už si vykračuje jako velkej kluk. Vlastně nikdy nelezl.

„Nechápu, jak to tam můžou vydržet,“ prohlásí paní Leefoltová.

Mae Mobley si s bráškou moc ráda hraje, pečuje o něj jako maminka. Ale Mae Mobley už s náma doma nebejvá celej den. Moje holčička každý ráno chodí do Broadmoorský baptistický školky. Jenže dneska je Svátek práce, takže má celej svět prázdniny. Jsem ráda. Nevím, kolik dní s ní mi ještě zbejvá.

„Podívejte na ně,“ řekne paní Leefoltová a já přistoupím k oknu, u kterýho stojí. Rozprašovač stříká do stromů a kolem se dělá duha. Mae Mobley drží mladýho pána za ruce a stojej spolu pod proudem vody se zavřenýma očima, jako u křtu.

„To jsou ale zlatíčka,“ vzdychne, jako kdyby si to uvědomila až dneska.

„To teda jsou,“ souhlasím si a říkám si, že jsme právě s paní Leefoltovou zažily společnej okamžik, když jsme se oknem dívaly na děti, který obě milujeme. Napadne mě, jestli se věci přece jenom trochu nepohnuly. Konec konců je rok 1964. V centru města nechávaj černochy sedět v jídelně ve Woolworthu.

Sevře se mi srdce a přemejšlím, jestli jsem nezašla moc daleko. Protože až ta kniha vyjde a lidi si daj dohromady, že jsme ji napsaly my, zřejmě už ty děcka nikdy neuvidím. Co když se s Mae Mobley nestihnu ani rozloučit a naposledy jí říct, že je hodná holčička? A co mladej pán? Kdo mu bude vyprávět o zeleným Marťanovi Lutherovi Kingovi?

Už jsem o tom přemejšlela snad dvacetkrát. Ale dneska mi to začíná připadat tak skutečný. Dotknu se okenní tabulky, jako bych se dotýkala jich. Jestli na to přijde… Bože, po těch dětech se mi bude tak stejskat.

Ohlídnu se a vidím, že paní Leefoltová má oči upřený na moje holý nohy. Zřejmě je zvědavá, protože podle mýho takhle zblízka nahý černý nohy ještě neviděla. Ale pak si všimnu, že se mračí. Podívá se na Mae Mobley a zpraží ji stejně nenávistným pohledem. Holčička si totiž na hrudník napadala bláto a trávu. Teď podobně zdobí i brášku, jako by byl prase v chlívku, a já vidím tu starou nechuť, kterou paní Leefoltová cejtí k vlastní dceři. K mladýmu pánovi ne, jenom k Mae Mobley. Je určená výhradně pro ni.

„Ničí zahradu!“ vyhrkne paní Leefoltová.

„Jdu pro ně. Postarám se, aby…“

„A vy nás nemůžete obsluhovat takhle, když jsou vám vidět… nohy!“

„Já vám přeci říkala…“

„Hilly dorazí za pět minut a ona všechno zničila!“ ječí. Mae Mobley ji zřejmě slyšela přes sklo, protože se na nás podívá a ztuhne. Její úsměv se vytratí. Po chvilce si pomalinku začne otírat bláto z obličeje.

Nasadím si zástěru, protože děti budu muset umejt hadicí. Pak půjdu do garáže a navlíknu si punčochy. Knížka vyjde za čtyři dny. A už bylo na čase.

Žijeme v očekávání. Já, Minny, paní Skeeter a všechny ostatní hospodyně, co se jejich příběhy objevily v knize. Připadá mi, že už sedm měsíců čekáme, až se začne vařit voda v nějakým neviditelným hrnci. Asi tak po třech měsících čekání jsme o tom přestaly mluvit. Moc nás to rozrušovalo.

Jenže v uplynulejch dvou týdnech mě přepadala taková tajná radost a zároveň tajná hrůza, že mi voskování podlah šlo ještě pomalejc a praní spodního prádla bylo jako závod do vrchu. Žehlení záhybů trvá celou věčnost, ale co člověk může dělat. Jsme si dost jistý, že na začátku se o tý knize mluvit nebude. Jak říkala paní Steinová paní Skeeter, nebude to žádnej bestseller, takže si od toho nemáme moc slibovat. Paní Skeeter si myslí, že možná nemáme čekat vůbec nic, že většina Jižanů je „uzavřenejch“. Třeba když něco cejtěj, neřeknou o tom ani slovo. Prostě zatajej dech a počkaj, až to přejde, jako větry.

Minny říká: „Doufám, že zatají dech a pak vybuchne po celým Hinds County.“ Tím má na mysli paní Hilly. Přála bych si, aby se Minny rozhodla bejt trochu laskavější, ale Minny je zkrátka Minny.

„Chceš svačinku, holčičko?“ zeptám se, když se ve čtvrtek vrátí ze školky. Už je tak velká! Jsou jí čtyři. Na svůj věk je vysoká – většina lidí si myslí, že je jí pět nebo šest. Její maminka je hubená, ale Mae Mobley je ještě baculka. A nemá moc hezký vlasy. Rozhodla se, že se ostříhá nůžkama na papír, takže si dokážete představit, jak to dopadlo. Paní Leefoltová ji odvezla k dámskýmu kadeřníkovi, ale nedalo se s tím moc dělat. Pořád ještě to je na jedný straně moc krátký a vepředu nemá skoro nic.

Připravím jí něco nízkokalorickýho, protože nic jinýho mi paní Leefoltová nedovolí. Suchary s tuňákem nebo želé bez šlehačky.

„Co jste se dneska učili?“ zeptám se, i když ještě nechodí do opravdový školy. Když jsem se jí jednou ptala, řekla mi: „O poutnících. Jak sem přijeli, nic tu nerostlo, tak jedli indiány.“

Já věděla, že poutníci žádný indiány nejedli. Ale o to nejde. Jde o to, že musíme dávat pozor, co se těm děckám dostane do hlavy. Každej tejden dostává od Aibileen další lekci, její tajnej příběh. Až bude mladej pán dost velkej na to, aby vydržel poslouchat, taky mu je budu vyprávět. Teda jestli tu ještě budu dělat. Ale s mladým pánem to bude jiný. Miluje mě, jenže je divokej, jako zvířátko. Přiběhne, pevně mi obejme kolena a hned zase běží někam jinam. Ale i když mu je nebudu vyprávět já, nebojím se. Vím totiž, že jsem s tím začala a že ten chlapeček, i když neřekne ani slovo, poslouchá všechno, co mu povídá Mae Mobley.

Když jsem se jí dneska ptala, co se naučila, Mae Mobley vyhrkla: „Nic,“ a vystrčila spodní ret.

„Jak se ti líbí paní učitelka?“ zeptám se.

„Je moc hezká,“ řekne.

„To je dobře,“ já na to. „Ty jsi taky hezká.“

„Jak to, že jsi černá, Aibileen?“

Tuhle otázku jsem už od svejch svěřenců párkrát dostala. Dřív jsem se tomu jenom smála, ale jí to chci vysvětlit. „Protože mě takovou udělal Bůh,“ řeknu. „A jinej důvod pro to není.“

„Paní učitelka Taylorová tvrdí, že do naší školy nemůžou chodit barevné děti, protože nejsou dost chytré.“

Obejdu linku. Zvednu jí bradičku a uhladím ty legrační vlásky. „Připadám ti hloupá?“

„Ne,“ šeptne a je vidět, že to myslí upřímně. Podle všeho ji mrzí, že to vůbec říkala.

„A co ti to říká o paní učitelce Taylorový?“

Přivře oči, jako že poslouchá.

„Říká ti to, že paní učitelka Taylorová nemusí mít vždycky pravdu,“ vysvětlím jí.

Obejme mě kolem krku a prohlásí: „Jsi správnější než paní učitelka Taylorová.“ A mně vyhrknou slzy do očí. Přestanu se ovládat. Tohle jsou pro mě úplně nový slova.

To odpoledne ve čtyři hodiny jdu co nejrychlejc z autobusový zastávky ke kostelu. Čekám uvnitř a dívám se z okna. Po deseti minutách, kdy tajím dech a prsty mi bubnujou do parapetu, spatřím zastavovat auto. Vystoupí bílá žena a já přimhouřím oči. Ta žena vypadá jako jedna z těch hippies, co jsem viděla v telce paní Leefoltový. Na sobě má krátký bílý šaty a sandály. Vlasy má dlouhý, nenalakovaný. Jsou teď tak těžký, že se přestaly kudrnatět a krepatět. Směju se do dlaně a mrzí mě, že k ní nemůžu vyběhnout a obejmout ji. Neviděly jsme se s paní Skeeter půl roku, od tý doby, co jsme dokončily korektury a odeslaly konečnou verzi.

Paní Skeeter ze zadního sedadla vytáhne velkou hnědou krabici a pak ji odnese ke dveřím kostela, jako by tu nechávala nějaký vyřazený oblečení. Chvilku se zarazí, dívá se na dveře, pak ale nastoupí do auta a odjede pryč. Je mi líto, že to musela udělat takhle, ale nechcem, aby všechno prasklo, než to vůbec začne.

Jakmile je pryč, vyjdu ven, odtáhnu krabici dovnitř, vytáhnu jeden výtisk a jen na něj zírám. Ani se nesnažím potlačovat pláč. Je to ta nejkrásnější knížka, jakou jsem kdy viděla. Obálka je světle modrá, jako barva oblohy. A na ní je velkej bílej pták – holubice míru – a má křídla roztažený z jedný strany na druhou. Na přední straně je černým vystouplým písmem titul Hospodyně. Trápí mě jenom jméno autora. Je tam napsáno od neznámého autora. Přála bych si, aby tam mohlo bejt jméno paní Skeeter, ale to by bylo moc nebezpečný.

Zítra vezmu první výtisky všem ženám, kterejch vyprávění jsme použily. Paní Skeeter odnese výtisk do státní věznice Yule May. Právě ona je totiž svým způsobem důvod, proč ostatní hospodyně souhlasily, že nám pomůžou. Ale Yule May ten balíček možná nedostane. Vězni tam prej dostávaj tak jednu z deseti věcí, co se jim pošlou, protože si je rozkradou bachařky. Paní Skeeter slíbila, že jí ho pošle desetkrát, aby ho určitě dostala.

Odnesu tu velkou krabici domů, jednu knížku vyndám a krabici strčím pod postel. Pak běžím k Minny domů. Minny je v šestým měsíci, ale vůbec to na ní není vidět. Když k ní dorazím, sedí u stolu a pije sklenici mlíka. Leroy spí vzadu a Benny, Sugar a Kindra na dvoře louskaj buráky. V kuchyni je klid. Usměju se a podám Minny její výtisk.

Podívá se na to. „Ta holubice podle mýho vypadá dobře.“

„Paní Skeeter tvrdí, že mírová holubice je znamení, že nastávaj lepší časy. V Kalifornii si ji prej lidi dávaj na oblečení.“

„Lidi v Kalifornii mě nezajímaj,“ odbyde mě Minny a zírá na obálku. „Zajímá mě jenom to, co na to řeknou lidi v Jacksonu v Mississippi.“

„Zejtra dovezou knihy do obchodů a knihoven. V Mississippi se jich bude prodávat dva a půl tisíce, druhá půlka půjde do zbytku Spojenejch států.“ To je mnohem víc, než nám předtím říkala paní Steinová, ale když teď začaly ty jízdy svobody a tady v Mississippi se ztratili v tom autě zastánci občanskejch práv, lidi podle ní našemu státu věnujou pořád víc pozornosti.

„Kolik výtisků bude v jacksonský knihovně?“ zeptá se Minny. „Nula?“

S úsměvem zakroutím hlavou. „Tři. Paní Skeeter mi to dneska ráno říkala do telefonu.“

Dokonce i Minny vypadá ohromeně. Teprve před dvěma měsícema začali do knihovny pouštět barevný. Už jsem tam byla dvakrát.

Minny otevře knížku a hned si ji začne číst. Děti přijdou dovnitř a ona jim říká, co maj dělat a jak to maj dělat, ani přitom nezvedne hlavu. Nemůže oči odtrhnout od stránek. Já už to tak dělala mockrát, protože jsem na tom pracovala celej minulej rok. Ale Minny vždycky tvrdila, že si to chce přečíst, teprve až to bude svázaný. Prej si to nechce zkazit.

Chvilku tam s Minny sedím. Čas od času se zazubí. Párkrát se zasměje. A několikrát zavrčí. Neptám se kvůli čemu. Nechám ji číst a jdu domů. Když si zapíšu svý modlitby, jdu si lehnout a tu knížku si položím vedle sebe na polštář.

Druhej den ráno v práci myslím jen na to, jak v obchodech dávaj mou knížku do regálů. Vytírám, žehlím, přebaluju, ale v domě paní Leefoltový o tom neslyším ani slovo. Jako bych žádnou knížku nikdy nenapsala. Nevím, co jsem čekala – asi nějakej rozruch –, ale je jenom obyčejnej horkej pátek, za okenní sítí bzučej mouchy.

Večer šest hospodyň z knihy volá ke mně domů a ptaj se, jestli někdo něco říkal. Dlouho spolu mluvíme, jako bysme tu odpověď mohly nějak změnit, když budeme hodně dejchat do sluchátka.

Nakonec zavolá i paní Skeeter. „Odpoledne jsem byla v Knihomolovi. Chvilku jsem tam postávala, ale nikdo si tu knížku ani neprohlédl.“

„Eula říkala, že šla kolem knihkupectví pro barevný. A tam to bylo to samý.“

„No dobrá,“ vzdychne.

Ale celej víkend i začátek dalšího tejdne taky nic. Na nočním stolku paní Leefoltový jsou pořád stejný knihy: Etiketa od Frances Betonový, Peytonův hrádek a stará zaprášená Bible, kterou tam má, jen aby se neřeklo. Bože, já ty knížky snad ošoupám pohledem.

Ve středu pořád ještě není na hladině ani vlnka. V knihkupectví pro bílý si nikdo nekoupil jedinou knížku. V krámě na Farish Street už jich prej prodali tak deset, což je dobrý. Ale možná to byly ty další hospodyně a kupovaly si je pro známý.

Ve čtvrtek, teda sedmej den, mi ještě před odchodem do práce zazvoní telefon.

„Mám novinku,“ šeptá paní Skeeter. Určitě je už zase zavřená u nich ve špajzu.

„Co se stalo?“

„Volala paní Steinová a prý budeme v pořadu Denise Jamese.“

„V televizním pořadu?“

„Budou tam hodnotit naši knížku. Vysílají to na třetím programu, příští čtvrtek v jednu hodinu.“

„Bože, my budeme v televizi WLBT-TV! Je to místní jacksonskej pořad, vysílaj ho barevně, hned po poledních zprávách.“

„Myslíte, že to hodnocení bude dobrý, nebo špatný?“

„Nemám tušení. Vlastně ani nevím, jestli Dennis ty knížky sám čte, nebo jen říká, co mu nařídí.“

Jsem nadšená a zároveň vyděšená. Po tomhle se už přece musí něco stát.

„Paní Steinová si myslí, že se nad námi slitoval někdo z reklamního oddělení nakladatelství a zavolal pár lidem. Prý jsme první knížka z těch, co má na starost, s nulovým rozpočtem na reklamu.“

Obě se smějeme a obě nervózně blekotáme.

„Doufám, že se na to u Elizabeth budete moct podívat. Kdyby ne, zavolám vám a všechno vám vylíčím.“

V pátek večer, tejden po vydání knihy, se připravuju na návštěvu kostela. Ráno mi zavolal kazatel Thomas a požádal mě, abych přišla na mimořádný setkání, který pořádaj; když jsem se ale ptala kvůli čemu, najednou byl celej uspěchanej, a že prej už musí jít. Minny mi řekla, že jí taky volal. Tak si vyžehlím pěkný lněný šaty od paní Greenleeový a jdu k Minny domů. Půjdem tam totiž společně.

U Minny to jako obyčejně vypadá jak v kurníku, když v něm zrovna hoří. Minny huláká, věci lítaj vzduchem, všechny děti pištěj. Vidím, že se jí pod šatama začíná rýsovat bříško, a mám z toho radost. Leroy totiž Minny nemlátí, když je těhotná. A Minny to ví, takže po tomhle dítěti bude určitě následovat spousta dalších.

„Kindro! Zvedni ten zadek ze země!“ zařve Minny. „A ať jsou ty fazole teplý, až se táta vzbudí!“

Kindra, který je už sedm, kráčí ke sporáku s vystrčenou zadnicí a zvednutým nosem. Začne mlátit pánvema. „Proč musím večeři vařit já? Vždyť je na řadě Sugar!“

„Protože Sugar je u paní Celie a ty se chceš dožít třetí třídy.“

Do kuchyně přijde Benny a obejme mě. Zazubí se, ukáže mi vypadlej zub, pak uteče.

„Kindro, ztlum ten sporák, nebo nám to tady podpálíš!“

„Měly bysme jít, Minny,“ řeknu, protože jinak jim to klidně vydrží celou noc. „Přijdem pozdě.“

Minny se podívá na hodinky. Zakroutí hlavou. „Jak to, že Sugar ještě není doma? Paní Celia mě tam takhle dlouho nikdy nezdržovala.“

Minulej tejden začala Minny brát Sugar s sebou do práce. Zaučuje ji, aby za ni mohla zaskakovat, až Minny bude mít miminko. Dneska paní Celia Sugar požádala, jestli by u ní nemohla zůstat dýl, prej ji pak odveze domů.

„Kindro, a až se vrátím, ať v tom dřezu není ani fazolka. Všechno hezky umej.“ Minny ji obejme. „Benny, běž říct tátovi, ať se laskavě zvedne z postele.“

„Ale mamííí, proč já…“

„No tak, buď statečnej. Jenom se od něj drž dál, dokud se neprobere.“

Jsme už venku ze dveří a jdeme ulicí, když slyšíme Leroye, jak na Bennyho huláká, že ho vzbudil. Zrychlím, aby se náhodou nechtěla vrátit domů a dát Leroyovi co proto.

„Jsem ráda, že dneska jdeme do kostela,“ vzdychne Minny. Odbočily jsme z Farish Street a stoupáme do schodů. „Aspoň hodinku na to nebudu myslet.“

Jakmile vejdeme do kostela, jeden z bratrů Brownovejch vklouzne za nás a zamkne. Chci se ho zeptat proč, a kdybych měla čas, dostala bych strach, ale pak se všech třicet lidí v místnosti roztleská. Začneme s Minny tleskat s nima, protože si myslíme, že se asi někdo dostal na vysokou nebo tak.

„Komu tleskáme?“ zeptám se Rachel Johnsonový. To je reverendova žena.

Rozesměje se a všichni ztichnou. Rachel se ke mně nakloní.

„Zlato, tleskáme tobě.“ Pak si sáhne do kabelky a vyndá z ní naši knížku. Rozhlídnu se a každý má v ruce jeden výtisk. Jsou tu všichni důležitý hodnostáři a kazatelé.

Pak ke mně přijde reverend Johnson. „Aibileen, tohle je pro vás i pro náš sbor opravdu důležitý okamžik.“

„Museli jste vykoupit celý knihkupectví,“ řeknu a dav se zdvořile zasměje.

„Chtěli bychom vám říct, že kvůli vaší bezpečnosti je tohle jediná chvíle, kdy naše církev ocení váš čin. Vím, že s tou knihou pomáhala spousta lidí, ale doslechl jsem se, že bez vás by nikdy nevznikla.“

Ohlídnu se a Minny se usmívá, určitě v tom má taky prsty.

„Po celé kongregaci i tady po okolí jsme rozhlásili, že pokud někdo ví, kdo v knize vystupuje nebo kdo ji napsal, musí o tom pomlčet. Tedy s výjimkou dnešního večera. Promiňte,“ usměje se a zakroutí hlavou, „ale tohle prostě nemohlo proběhnout bez oslavy.“

Podá mi knihu. „Víme, že jste do ní nemohla napsat své jméno, tak jsme vám do ní všichni napsali to svoje.“ Otevřu přední obálku a není tam třicet nebo čtyřicet jmen, ale stovky, možná tak pět set; jsou na předních stranách, vzadu, i po okrajích normálních stránek. Jsou tu všichni lidi z mýho sboru i z jinejch sborů. A v tu chvíli se prostě sesypu. Jako když najednou skončí dva roky práce, marnejch pokusů a doufání. Pak se všichni postaví do řady a chodí za mnou, aby mě obejmuli. Říkaj mi, že jsem statečná. Já zase říkám, že i jiný lidi byli statečný. Vadí mi, že si všechnu pozornost beru pro sebe, ale jsem vděčná, že se nezmiňujou o žádnejch dalších jménech. Nechci, aby ostatní měli problémy. Podle mýho ani nevěděj, že je v tý knížce i Minny.

„Možná vás čekají zlé časy,“ upozorní mě reverend Johnson. „Kdyby k tomu náhodou došlo, naše církev vám bude ve všech směrech nápomocná.“

A já se rozbrečím a pláču tam přímo před všema těma lidma. Ohlídnu se na Minny a ta se směje. Je zvláštní, že lidi svý city dávaj najevo úplně jinejma způsobama. Přemejšlím, co by asi dělala paní Skeeter, kdyby tady byla, a je mi z toho trochu smutno. Pro ni totiž nikdo ve městě knížku nepodepíše a neřekne jí, jak je statečná. Nikdo jí neslíbí, že se o ni postará.

Pak mi reverend podá krabičku, zabalenou do bílýho papíru a svázanou modrou stužkou, teda stejnejma barvama, jaký má knížka. Položí na ni ruce, aby ji požehnal. „Tahle je pro tu bílou paničku. Vyřiďte jí, že ji všichni moc milujeme, jako by byla z naší rodiny.“

Ve čtvrtek se vzbudím se sluncem a do práce přijdu brzy. Dneska je velkej den. Rychle udělám všechny práce v kuchyni. Pak udeří jedna a já si připravím žehlení před telkou paní Leefoltový, přepnutou na třetí program. Mladej pán spinká a Mae Mobley je ve školce.

Pokouším se žehlit sámečky, ale třesou se mi ruce tak, že mi to nejde. Navlhčím je a zkouším to znova, mračím se a dávám si záležet. Konečně začíná program.

Objeví se Dennis James. Začne nám vykládat, o čem dneska bude mluvit. Černý vlasy má tak nalakovaný, že se ani nehnou. Je to asi nejrychlejc mluvící Jižan, jakýho znám. Kvůli tomu, jak mění hlas, si připadám jako na horský dráze. Jsem tak nervózní, že málem pozvracím sváteční oblek pana Raleigha.

„… a pořad zakončíme hodnocením knih.“ Po reklamě mluví o pokoji ve stylu džungle v domě Elvise Presleyho. Pak pustí reportáž o stavbě mezistátní dálnice 55, která povede Jacksonem až do New Orleans. Nakonec se k němu v jednu hodinu a dvaadvacet minut posadí žena jménem Joline Frenchová. Prej je to místní literární kritička.

Právě v tu chvíli přijde domů paní Leefoltová. Na sobě má kostýmek, ve kterým chodí na schůze ligy, a klapavý vysoký podpatky, a míří rovnou do obejváku.

„Jsem tak ráda, že ta vedra konečně přešla, nejradši bych skákala radostí,“ řekne.

Pan Dennis zrovna vykládá o nějaký knížce jménem Malý velký muž. Snažím se jí přitakávat, ale najednou mi úplně ztuhne obličej. „Já… já to hned vypnu.“

„Ne, nechte to!“ namítne paní Leefoltová. „V televizi je Joline Frenchová! To musím okamžitě zavolat Hilly.“

Odběhne do kuchyně a volá k třetí hospodyni, která tenhle měsíc dělá u paní Hilly. Ernestine má jenom jednu ruku. Paní Hilly si už nemá z čeho vybírat.

„Ernestine, tady je paní Elizabeth… Není doma? Aha, tak jí řekněte, hned jak se vrátí, že v televizi je jedna dívka z našeho studentského klubu… Přesně tak, děkuju vám.“

Paní Leefoltová spěchá zpátky do obejváku a usadí se na pohovku, ale zrovna dávaj reklamy. Lapám po dechu. Co to dělá? Ještě nikdy jsme se spolu nedívaly na telku. A zrovna dneska se před ní musí usadit, jako kdyby tam viděla sama sebe!

Reklama na prášek na praní najednou skončí. A sedí tam pan Dennis s mojí knížkou v ruce! Bílá holubice vypadá přímo obrovská. Drží knížku a ukazuje na slova Od neznámého autora. Na dvě vteřiny nad strachem zvítězí hrdost. Nejradši bych ječela – To je moje knížka! Moje knížka je v telce! Ale musím mlčet, jako kdybych se dívala na nějaký nesmysly. Nemůžu popadnout dech!

„… jmenuje se Hospodyně a je v ní vyprávění mississippských hospodyní…“

„Kéž by Hilly byla doma! Komu mám zavolat? Koukejte, jak pěkný má boty. Určitě si je koupila v Papagallo Shoppe.“

Sklapněte, prosím! Skloním se a trochu zesílím zvuk, ale pak toho lituju. Co když budou mluvit o ní? Pozná vůbec paní Leefoltová svůj vlastní život?

„… přečetl jsem si to včera večer a teď to čte moje žena…“ Pan Dennis mluví jako licitátor na dražbě, směje se, obočí mu lítá nahoru a dolů, ukazuje na naši knížku. „… a je to opravdu působivé. Poučné. Použili vymyšlené město Niceville v Mississippi, ale kdo ví?“ Částečně si zakryje ústa a hlasitě zašeptá: „Klidně to může být Jackson!“

Cože?

„Tím nechci tvrdit, že to tak je, může se to odehrávat kdekoli, ale pro jistotu si tu knížku kupte, abyste zjistili, jestli v ní náhodou nejste! Ha, ha, ha, ha…“

Ztuhnu a přejede mi mráz po zádech. Nic v tý knížce nenaznačuje, že se jedná o Jackson. Ještě jednou zopakujte, že to může být kdekoli, pane Dennisi!

Vidím, že paní Leefoltová se usmívá na tu svou kamarádku v telce, jako kdyby ji ona mohla vidět. Pan Dennis pořád povídá a směje se, ale ta jejich kamarádka, paní Joline, je v obličeji rudá jako krocan.

„… je to zneuctění Jihu! Zneuctění všech slušných Jižanek, které se celý život staraly o své hospodyně. Vždyť já svou hospodyni považuji za člena rodiny a to samé platí pro všechny mé přítelkyně…“

„Jak se v televizi může takhle mračit?“ naříká u telky paní Leefoltová. „Joline!“ Nakloní se dopředu a zaťuká paní Joline prstem na čelo. „Nemrač se! Takhle ti to nesluší!“

„Joline, četla jste konec? O tom koláči? Jestli nás teď poslouchá moje hospodyně, Bessie Mae, tak, Bessie Mae, mám k vaší každodenní práci velkou úctu. A odedneška si už nikdy nedám čokoládový koláč! Ha… ha… ha.“

Ale paní Joline knihu drží, jako by ji chtěla zapálit. „Tuhle knihu si nekupujte! Jacksonské dámy, nepodporujte tyto pomluvy těžce vydělanými penězi svých manželů…“

„Cože?“ osloví paní Leefoltová pana Dennise. A pak cvak, začnou dávat reklamy na prací prášky.

„O čem to mluvili?“ zeptá se paní Leefoltová.

Nic na to neříkám. Buší mi srdce.

„Má přítelkyně Joline měla v ruce nějakou knížku.“

„Ano, paní.“

„Jak se to jmenovalo? Hospodyně nebo tak nějak?“

Přitisknu špičku žehličky na límeček košile pana Raleigha. Musím zavolat Minny a paní Skeeter a zjistit, jestli to viděly. Ale paní Leefoltová tam stojí a čeká, až jí odpovím, a já vím, že to nevzdá. Nikdy to nevzdává.

„Slyšela jsem dobře, že to má být o Jacksonu?“ zeptá se.

Dál zírám na žehlení.

„Myslím, že říkali Jackson. Ale proč nechtějí, abychom si to kupovali?“

Třesou se mi ruce. Jak se něco takovýho vůbec může dít? Pořád žehlím a snažím se vyhladit všechno zmačkaný.

O chvíli pozdějc je po reklamě a Dennis James zase drží tu knížku a paní Joline je dál celá rudá. „To je pro dnešek všechno,“ řekne on, „ale určitě si kupte knihy Malý velký muž i Hospodyně od našeho sponzora, knihkupectví na State Street. Přesvědčte se sami, jestli to je, nebo není o Jacksonu.“ Pak začne hrát hudba a on zahuláká: „Hezký den, Mississippi!“

Paní Leefoltová se na mě podívá a prohlásí: „Vidíte, já jsem vám říkala, že to je podle nich o Jacksonu!“ A pět minut nato běží do knihkupectví, aby si koupila knížku, ve který jsem psala o ní.

MINNY

KAPITOLA 30

Po tom televizním pořadu vezmu dálkový ovládání a telku vypnu. Maj sice začít dávat můj seriál, ale mně je to jedno. Doktor Strong a slečna Julia se dneska prostě budou muset obejít beze mě.

Nejradši bych tomuhle Dennisovi Jamesovi zavolala a řekla mu: Co si o sobě myslíte, že šíříte takovýhle lži? Nemůžete celýmu kraji vykládat, že ta knížka je o Jacksonu! Vždyť vůbec nevíte, o kterým městě jsme ji psaly!

Já vám povím, proč to ten hlupák dělá. Přeje si, aby to byl Jackson. Přeje si, aby Jackson v Mississippi byl dost zajímavej na to, že se o něm napíše celá kniha, a i když to opravdu je Jackson, on to přece nemůže vědět.

Běžím do kuchyně a volám Aibileen, ale když je i na druhej pokus obsazeno, zavěsím. V obejváku zapnu žehličku a z koše vytáhnu bílou košili pana Johnnyho. Už asi pomiliontý přemejšlím o tom, co se stane, až si paní Hilly přečte poslední kapitolu. Radši by se brzo měla pustit do díla a začít vykládat všem lidem, že to není o našem městě. A paní Celii může klidně celý odpoledne hučet do hlavy, aby mě vyhodila, ale ona to stejně neudělá. Protože nenávist k paní Hilly je jediná věc, kterou s tou bláznivou ženskou máme společnou. Ale co paní Hilly udělá, až to pomine, nemám tušení. Bude to naše vlastní válka, mezi mnou a paní Hilly. Nikoho dalšího nezasáhne.

A teď mám na mou duši špatnou náladu. Z místa, kde žehlím, vidím paní Celii, jak vzadu v růžovejch saténovejch kalhotách a černejch gumovejch rukavicích ryje v hlíně. Kolena má celý špinavý. Už asi stokrát jsem po ní chtěla, aby přestala rejt v tom svátečním oblečení. Ale ta ženská nikdy neposlechne.

Tráva před bazénem je plná hrábí a ručních nástrojů. Paní Celia teď pořád kope v zahradě a sází další pěkný kytky. Je jí jedno, že pan Johnny před pár měsícema zaměstnal zahradníka na plnej úvazek. Jmenuje se John Willis. Doufal, že nás takhle ochrání po tom, co na nás zaútočil ten nahej chlap. Ale John Willis je křivej jako paragraf. A taky vyhublej. Občas mám pocit, že musím jít zkontrolovat, jestli ho v keřích neklepla pepka. Pan Johnny asi neměl to srdce vyměnit ho za někoho mladšího.

Nastříkám panu Johnnymu na límeček ještě trochu škrobu. Slyším paní Celii křičet povely, jak se má sázet keř. „K těm hortenziím musíte do hlíny přidat ještě trochu železa. Ano, Johne Willisi?“

„Ano, paní,“ zavolá na ni John Willis.

„Sklapněte, madam,“ zabručím. Řve na něj hrozně hlasitě, takže mu určitě připadá, že to ona je hluchá.

Zazvoní telefon a já se k němu rozběhnu.

„Ach, Minny,“ naříká Aibileen do telefonu. „Město už poznali a za chvilku určitě poznaj všechny lidi.“

„Je to pěknej trouba.“

„Jak zjistíme, jestli to paní Hilly vůbec četla?“ zajíkne se Aibileen. Doufám, že ji neslyší paní Leefoltová. „Bože, měly jsme to líp promyslet, Minny.“

Ještě nikdy jsem Aibileen neslyšela takhle mluvit. Připadá mi, že ona je teď já a já zase ona. „Koukni,“ řeknu, protože mi něco začíná dávat smysl. „Když tomu pan James udělal takovou reklamu, určitě si to přečte. Vždyť to bude číst celý naše město.“ A zatímco to říkám, začíná mi docházet, že mám pravdu. „Ještě nebreč, protože možná se všechno děje přesně tak, jak má.“

Pět minut po tom, co zavěsím, telefon paní Celie zvoní znova. „Rezidence paní Ce…“

„Zrovna jsem mluvila s Louvenií,“ zašeptá Aibileen. „Prej se paní Lou Anne právě vrátila domů s jedním výtiskem pro sebe a jedním pro svou nejlepší kamarádku Hilly Holbrookovou.“

A je to tady.

Celou noc, přísahám, cejtím, jak paní Hilly čte naši knížku. Slyším ta slova, co čte, ve svý hlavě, tím svým chladným bílým hlasem. Vstanu z postele, otevřu si knížku a snažím se odhadnout, ve který je kapitole. Je to kapitola jedna, dva, nebo deset? Nakonec jenom zírám na tu modrou obálku. Ještě jsem neviděla takhle hezky barevnou knížku. Utřu šmouhu na titulní straně.

Pak ji schovám zpátky do kapsy zimníku, kterej nenosím. Od svatby s Leroyem jsem si totiž žádnou knížku nekoupila, tak u něj nechci touhle vzbudit nějaký podezření. Nakonec si jdu lehnout a říkám si, že ani náhodou nemůžu odhadnout, ve který části zrovna je paní Hilly. Jedno ale vím, ještě se nedostala k tý kapitole o sobě na konci knížky. Vím to proto, že jsem ve svý hlavě ještě neslyšela žádnej jekot.

Ráno jsem ráda, že jdu do práce, přísahám. Dneska budu drhnout podlahy a nechci vůbec na nic myslet. Nacpu se za volant a jedu do Madison County. Paní Celia byla včera odpoledne u dalšího doktora, aby zjistila, jestli může mít děti. A já jí málem řekla, můžete si vzít to moje, paní. Dneska mi to určitě všechno vylíčí do nejmenších podrobností. Aspoň ta hlupačka dostala rozum a odešla od toho hroznýho doktora Tatea.

Zastavím u domu. Můžu teď parkovat vepředu, protože paní Celia konečně skončila s tou šarádou a řekla panu Johnnymu to, co už dávno věděl. První, co vidím, je dodávka pana Johnnyho, která ještě pořád stojí před domem. Chvíli čekám v autě. Ani jednou tu při mým příjezdu nebyl.

Vejdu do kuchyně. Postavím se doprostřed a dívám se kolem. Někdo už uvařil kafe. V jídelně slyším mužskej hlas. Něco se tu děje.

Nakloním se ke dveřím a slyším pana Johnnyho, je doma ve všední den v půl devátý ráno. Hlas v hlavě mi radí, abych utíkala ven. Určitě mu volala paní Hilly a řekla mu, že jsem zlodějka. Dozvěděl se o tom koláči. Ví o knížce. „Minny?“ zavolá na mě paní Celia.

Opatrně odstrčím lítačky a nevykouknu dovnitř. Paní Celia sedí v čele stolu, pan Johnny je usazenej vedle ní. Oba se na mě podívaj.

Pan Johnny je ještě bledší než ten albín, co bydlí za paní Waltersovou.

„Minny, přinesla byste mi sklenici vody, prosím?“ požádá a mě přepadne hrozný tušení.

Donesu mu vodu. Když skleničku postavím na ubrus, pan Johnny vstane. Dlouze a vážně se na mě podívá. Bože, už je to tady.

„Řekla jsem mu o tom miminku,“ zašeptá paní Celia. „O všech těch miminkách.“

„Minny, kdyby nebylo vás, přišel bych o ni,“ prohlásí a vezme mě za ruce. „Díkybohu že jste tu byla.“

Podívám se na paní Celii a její oči jsou mrtvý. Už vím, co jí řekl ten doktor. Vidím na ní, že se jí žádný dítě nenarodí živý. Pan Johnny mi stiskne ruce a pak se vrátí k ní. Klekne si a položí jí hlavu do klína. Ona ho pohladí po vlasech.

„Neopouštěj mě. Nikdy mě neopouštěj, Celie,“ vzlykne.

„Pověz jí to, Johnny. Pověz Minny, co jsi mi říkal.“

Pan Johnny zvedne hlavu. Vlasy má pocuchaný a dívá se přímo na mě. „Vždycky u nás budete mít práci, Minny. Jestli chcete, tak po zbytek vašeho života.“

„Díky, pane,“ odpovím a myslím to upřímně. Tohle jsou ty nejlepší slova, jaký jsem dneska mohla slyšet.

Natáhnu se ke klice, ale paní Celia mi tichounce řekne: „Zůstala byste tu chvilku. Prosím, Minny?“

Tak se opřu o příborník, protože to miminko začíná bejt těžký. A přemejšlím, proč já mám tolik dětí, když ona nemá žádný. On brečí. Ona brečí. Stojíme v tý jídelně jako tři hlupáci a všichni brečíme.

„Říkám ti,“ povídám Leroyovi o dva dny pozdějc v kuchyni. „Zmáčkneš čudlík a přepne se program, a ty nemusíš vstávat ze židle.“

Leroy nezvedne oči od novin. „To nedává smysl, Minny.“

„Paní Celia to má, říká se tomu dálkový ovládání. Je to krabička velká asi jako půl bochníku chleba.“

Leroy zakroutí hlavou. „Ty líný běloši. Nevstanou, ani aby zmáčkli čudlík.“

„Lidi prej brzo doletěj na Měsíc,“ řeknu. Vlastně ani nevnímám, co mi to vychází z pusy. Zase poslouchám, jestli uslyším ten jekot. Kdy to ta ženská hodlá dočíst?

„Co je k večeři?“ zeptá se Leroy.

„Jo, mami, kdy budeme jíst?“ přidá se Kindra.

Slyším na příjezdový cestě zastavovat auto. Poslouchám a lžíce mi spadne do hrnce fazolí. „Lupínky se smetanou.“

„Já k večeři žádný lupínky se smetanou žrát nebudu!“ zařve Leroy.

„To jsem měla k snídani!“ řekne Kindra.

„Teda… šunku. A fazole.“ Zabouchnu zadní vchod a zavřu petlici. Ještě jednou se podívám z okna. Auto couvá pryč, jenom se tu otáčelo.

Leroy vstane a znova zadní vchod otevře. „Je tu vedro jak v pekle!“ Jde ke sporáku, kde stojím. „Co se to s tebou děje?“ zeptá se kousíček od mýho obličeje.

„Nic,“ řeknu a trošku ucouvnu. Když jsem těhotná, tak mě obvykle nechává bejt. Ale zase se přiblíží. Pevně mi stiskne ruku.

„Co jsi provedla tentokrát?“

„Já… nic jsem neudělala,“ řeknu. „Jenom jsem unavená.“

Stiskne mě ještě pevnějc. Začíná to bolet. „Ty nebejváš unavená. Teprve až v devátým měsíci.“

„Nic jsem neudělala, Leroyi. Posaď se, ať vám můžu uvařit večeři.“

Nechá mě bejt, ale dlouho se na mě dívá. Nedokážu se mu podívat do očí.

AIBILEEN

KAPITOLA 31

Pokaždý když jde paní Leefoltová nakupovat nebo na zahradu anebo třeba na záchod, kontroluju její noční stolek, kam si položila tu knížku. Předstírám, že utírám prach, ale ve skutečnosti chci vědět, jestli se záložka s první presbyteriánskou Biblí posunula o něco dál. Čte ji pět dnů, ale když jsem knížku dneska otevřela, zjistila jsem, že je pořád v první kapitole, na straně čtrnáct. Ještě jí zbejvá dvě stě třicet stran. Bože, ta čte ale pomalu.

Nejradši bych jí řekla: Teď čtete o paní Skeeter, víte o tom? O jejím dospívání s Constantine. A i když jsem k smrti vyděšená, stejně bych jí nejradši řekla, ať čte dál, protože druhá kapitola bude o ní.

Od tý doby, co jsem tu knížku spatřila u ní doma, mám nervy napnutý jako dráty. Celej tejden tu chodím po špičkách. Jednou se za mnou objevil mladej pán a sáhnul mi na nohu, a já se tak lekla, že jsem málem vyskočila z bot. Nejhorší je to ve čtvrtek, kdy sem chodí paní Hilly. Seděj u jídelního stolu a pracujou na benefici. Občas zvednou hlavu, usmějou se a požádaj mě o majonézovej sendvič nebo ledovej čaj.

Dvakrát paní Hilly přišla do kuchyně, aby zavolala svý hospodyni, Ernestine. „Už jsi Heather namočila ty šatičky, jak jsem tě žádala? Hm, a utřela jsi prach na posteli s nebesy? Ne, tak se do toho hned pusť.“

Jdu pro špinavý talíře a slyším paní Hilly: „Jsem u sedmé kapitoly.“ Ztuhnu a talíře mi zarachotí v ruce. Paní Leefoltová zvedne hlavu a ohrne nos.

Ale paní Hilly na paní Leefoltovou pohrozí prstem. „Myslím, že mají pravdu. Připadá mi to jako Jackson.“

„Skutečně?“ podiví se paní Leefoltová.

Paní Hilly se k ní skloní a něco jí pošeptá. „Vsadím se, že dokonce známe některé ty negerské hospodyně.“

„Vážně si to myslíš?“ zeptá se paní Leefoltová a mně ztuhne krev v žilách. Nedokážu se ke kuchyni přiblížit ani o krok. „Já přečetla jen pár stránek…“

„Ano. A něco ti povím,“ paní Hilly se usmívá jako had. „Já přijdu na to, kdo všechno v tom měl prsty.“

Druhý den ráno se málem zalknu na autobusový zastávce, protože myslím na to, co asi udělá paní Hilly, až se dostane k tý části o sobě. Taky přemejšlím o tom, jestli už je paní Leefoltová u druhý kapitoly. A když vejdu k ní domů, paní Leefoltová čte mou knížku u kuchyňskýho stolu. Podá mi mladýho pána, kterej jí sedí na klíně, ani nezvedne oči od stránky. Pak odchází dozadu a čte si při chůzi. Když se o knížku začala zajímat paní Hilly, najednou se od ní nemůže odtrhnout.

O pár minut pozdějc jdu k ní do ložnice pro špinavý prádlo. Paní Leefoltová je na záchodě, tak knížku otevřu u záložky. Už je v šestý kapitole, která je o Winnii. Teď se tam píše o tý starý paní, co pořád zapomínala a každý ráno volala policajty, protože jí právě do domu vešla černoška. To znamená, že paní Leefoltová přečetla část o sobě a čte dál.

Jsem vyděšená, ale nemůžu si pomoct a obrátím oči v sloup. Paní Leefoltová určitě netuší, že čte sama o sobě. Teda, zaplať pánbůh za to, ale stejně. Včera večer v posteli nejspíš kroutila hlavou, když si četla o tý příšerný ženský, která neví, jak má milovat svý vlastní dítě.

Jakmile paní Leefoltová odjede ke kadeřníkovi, zavolám Minny. Poslední dobou v jednom kuse provoláváme peníze svejm bílejm paničkám.

„Slyšela jsi něco?“ zeptám se.

„Ne, nic. Už to paní Leefoltová dočetla?“ zeptá se.

„Ne, ale včera večer se dostala až k Winnii. Paní Celia si tu knížku ještě nekoupila?“

„Tahle panička čte jenom bulvár. Už jdu,“ zařve Minny. „Ta hlupačka zase uvízla v sušáku na vlasy. Pořád jí říkám, že tam nemá strkat hlavu, když na ní má ty velký natáčky.“

„Kdyby ses něco dozvěděla, ozvi se,“ poprosím ji. „Já udělám to samý.“

„Brzo se něco stane, Aibileen. Musí to tak bejt.“

Odpoledne skočím do Jitney pro ovoce a čerstvej sýr pro Mae Mobley. Ta učitelka Taylorová to už zase udělala. Holčička dneska vystoupila z auta, šla rovnou k sobě do pokoje a práskla sebou na postel. „Co se děje, zlato? Co se stalo?“

„Namalovala jsem se černě,“ rozplakala se.

„Co tím myslíš?“ zeptala jsem se. „Jako fixama?“ Zvedla jsem jí ruku, ale na kůži neměla žádný barvy.

„Paní učitelka nám řekla, ať namalujeme to, co se nám na nás nejvíc líbí.“ Všimla jsem si, že v ruce drží nějakej smutnej, zmuchlanej papír. Obrátila jsem ho a hned mi to bylo jasný, moje holčička se tam namalovala černě.

„Říkala, že černá znamená, že mám špinavej, ošklivej obličej.“ Zabořila hlavu do polštáře a zakřičela něco hroznýho.

Slečna Taylorová. Po celý tý době, co jsem Mae Mobley učila milovat všechny lidi a nesoudit je podle barvy. Připadá mi, jako kdybych dostala ránu pěstí do hrudníku. Vždyť kdo si nepamatuje svou první učitelku? Možná si nevzpomenem, co přesně nás naučila, ale to vám povím, já už vychovala dost dětí na to, abych věděla, jak je to důležitý.

Aspoň je v Jitney chládek. Mám výčitky, že jsem Mae Mobley nekoupila svačinu už ráno. Spěchám, aby nemusela bejt moc dlouho jenom s mámou. Ten výkres schovala pod postel, aby ho máma neviděla.

V konzervách koupím dvě plechovky tuňáka. Jdu ještě koupit zelený želé a najdu tam mou drahou Louvenii v bílý uniformě, jak vybírá burákový máslo. Celej zbytek života budu o Louvenii mluvit jako v sedmý kapitole.

„Jak je na tom Robert?“ zeptám se a pohladím ji po ruce. Louvenia celej den dělá u paní Lou Anne a pak se každý odpoledne vrací domů a bere Roberta do školy pro slepý, aby se naučil číst prstama. A já jsem Louvenii ani jednou neslyšela si stěžovat.

„Učí se to nějak zvládat.“ Kývne. „Jak jsi na tom ty? Je ti dobře?“

„Akorát jsem nervózní. Zaslechla jsi něco?“

Zakroutí hlavou. „Ale moje paní to čte.“ Paní Lou Anne je v bridžovým klubu paní Leefoltový. Když byl Robert zraněný, chovala se paní Lou Anne k Louvenii moc hezky.

Procházíme spolu uličkou s nákupníma košíkama v ruce. U grahamovejch krekrů spolu mluvěj dvě bílý paničky. Vypadaj povědomě, ale neznám je jménem. Jakmile k nim přijdeme blíž, zmlknou a podívaj se na nás. Divný je, že se vůbec neusmívaj.

„S dovolením,“ řeknu a protáhnu se kolem nich. Když jsme ani ne půl metru od nich, jedna z nich prohlásí: „To je ta negerka, co dělá u Elizabeth…“ Kolem nás projede nákupní vozík, takže zbytek neslyším.

„Asi máš pravdu,“ řekne ta druhá. „Vsadím se, že to je ona…“

Já s Louvenii jdeme úplně potichu dál a díváme se před sebe. Slyším, jak se vzdaluje klapání podpatků těch paniček, a přejede mi mráz po zádech. Vím, že Louvenia je slyšela líp než já, protože má o deset let mladší uši. Na konci uličky každá z nás vyrazí jiným směrem, ale pak se obě otočíme a podíváme se na sebe.

Slyšela jsem dobře? zeptám se jí pohledem.

Jo, slyšela, odpoví mi Louvenia.

Prosím, paní Hilly, čtěte. Čtěte jako vítr.

MINNY

KAPITOLA 32

Uplyne další den a já pořád slyším hlas paní Hilly říkat si ty slova, číst řádky. Neslyším ji ječet. Ještě ne. Ale už je blízko.

Aibileen mi vylíčila, co včera v Jitney říkaly ty paničky, ale od tý doby jsme nic nezaslechly. Pořád mi něco padá, včera jsem rozbila svou poslední odměrku a Leroy mě pronásleduje vědoucným pohledem. Zrovna teď pije kafe u stolu a děti jsou rozesazený po celý kuchyni a dělaj si úkoly.

Když spatřím Aibileen za sítí ve dveřích, nadskočím. Dá si prst na pusu a kývne na mě. Pak se ztratí.

„Kindro, připrav talíře. Sugar, ohlídej fazole. Felicio, dej tatínkovi podepsat ten test, maminka musí na vzduch.“ A okamžitě zmizím za dveřma.

Aibileen v bílý uniformě stojí vedle domu.

„Co se děje?“ zeptám se. Uvnitř uslyším Leroye zařvat: „Ty máš pětku?“ Ale na děti nesáhne. Bude hulákat, ale to se přece od otců čeká.

„Volala mi jednoruká Ernestine a povídala, že paní Hilly po celým městě roznáší, kdo je v tý knize. Prej bílejm paničkám říká, aby propustily svý hospodyně, a přitom často ani neuhádne tu správnou!“ Aibileen je tak rozrušená, že se třese. V ruce kroutí kus látky, až vypadá jako provaz. Je celá vedle a ani si neuvědomuje, že si sem přinesla látkovej ubrousek.

„Komu to řekla?“

„Nařídila paní Sinclairový, aby propustila Annabelle. Tak ji paní Sinclairová propustila, a navíc jí vzala klíčky od auta, protože jí předtím půjčila půlku peněz, co za něj Annabelle zaplatila. Annabelle jí už skoro všechno splatila, ale teď je to pryč.“

„Ta čarodějnice,“ šeptám a skřípu zubama.

„To ještě není všechno, Minny.“

V kuchyni slyším těžký kroky. „Dělej, než nás Leroy načape, jak si tu šeptáme.“

„Paní Hilly řekla paní Lou Anne: ‚Je tam i ta tvoje Louvenia. Vím, že je to ona, a ty bys ji měla vyhodit. Měla bys tu negerku poslat do vězení.‘“

„Ale Louvenia tam přece o paní Lou Anne nenapsala nic špatného!“ vyhrknu. „A musí se starat o Roberta! Co na to řekla paní Lou Anne?“

Aibileen si kousne do rtu. Zavrtí hlavou a po tvářích jí začnou stejkat slzy.

„Prej… prej si to ještě rozmyslí.“

„Jako co? To propuštění, nebo to vězení?“

Aibileen pokrčí rameny. „Zřejmě obojí.“

„Ježíšikriste,“ vyhrknu a nejradši bych něco nakopla. Vlastně spíš někoho.

„Minny, co když to paní Hilly nikdy nedočte?“

„Já nevím, Aibileen. Já prostě nevím.“

Aibileen se rychle podívá na síť ve dveřích, za kterou stojí Leroy a pozoruje nás. Mlčky tam postává a čeká, až se s Aibileen rozloučím a vrátím se dovnitř.

V půl šestý ráno pak Leroy padne vedle mě do postele. Vzbudím se kvůli zavrzání postele a pachu chlastu. Skřípu zubama a modlím se, aby se nechtěl hádat. Na to jsem moc unavená. Ne že bych v noci nějak spala, pořád si dělám starosti kvůli Aibileen a jejím zprávám. Protože pro paní Hilly by Louvenia byla jen další klíč od vězení na tom jejím čarodějnickým opasku.

Leroy sebou v posteli hází a je mu úplně jedno, že se jeho těhotná žena snaží spát. Když se ten blázen konečně uvelebí, slyším ho, jak šeptá.

„Tak jaký je to velký tajemství, Minny?“

Cejtím, jak mě pozoruje, na rameni cejtím jeho dech páchnoucí chlastem. Ani se nehnu.

„Dobře víš, že na to přijdu,“ sykne. „Vždycky na to přijdu.“

Asi tak za deset vteřin se mu tak zpomalí dech, že je jako mrtvej, a přehodí přese mě ruku. Děkuju ti za tohle dítě, modlím se. Protože to dítě v mým břiše je jediná věc, která mě zachránila. A to je ošklivá pravda.

Ležím tam, skřípu zubama, přemejšlím a dělám si starosti. Leroy něco chystá. A Bůh ví, jak by to se mnou dopadlo, kdyby zjistil pravdu. Ví o tý knížce, tak jako všichni, ale nemá tušení, že s ní má něco společnýho i jeho žena. Lidi si zřejmě myslej, že je mi jedno, jestli na to přijde, nebo ne – však já vím, co si lidi myslej. Myslej si, že velká silná Minny se určitě ubrání. Ale nemaj tušení, jak nemožný stvoření se ze mě stává, když mě Leroy mlátí. Bojím se mu ty rány oplácet. Bojím se, že kdybych to jednou udělala, opustil by mě. Vím, že to nedává smysl, a zlobím se na sebe, že jsem takovej slaboch. Jak můžu milovat chlapa, co mě mlátí jako žito? Proč miluju ochlastu? Jednou jsem se ho ptala: „Proč? Proč mě biješ?“ Sklonil se ke mně a podíval se mi do obličeje. „Kdybych tě nemlátil, Minny, Bůh ví, co by se z tebe stalo.“

Zahnal mě do rohu ložnice jako psa. Zmlátil mě páskem. Tenkrát jsem o tom poprvý opravdu přemejšlela.

Kdo ví, co by ze mě bylo, kdyby mě Leroy konečně přestal mlátit.

Příští večer zaženu všechny brzo do postele, a to včetně sebe. Leroy je na noční až do pěti a já si začínám připadat nějak moc těžká. Bože, možná to budou dvojčata. Nehodlám žádnýmu doktorovi platit za to, aby mi řekl tuhle špatnou zprávu. Vím jenom to, že tohle mimino je už větší než ostatní, když šly ven, a to jsem teprve v šestým měsíci.

Upadnu do těžkýho spánku. Zdá se mi, že jsem u dlouhýho dřevěnýho stolu na nějaký hostině. Okusuju velký stehno pečenýho krocana.

Pak se najednou prudce posadím. Dejchám jako o život. „Kdo je tam?“

Srdce mi naráží do žeber. Rozhlídnu se po tmavý ložnici. Je půl jedný v noci. Leroy tady díkybohu není. Ale něco mě muselo vzbudit.

A pak mi dojde, co mě to vzbudilo. Slyšela jsem to, na co jsem čekala. Na co jsme všechny čekaly.

Slyšela jsem ječet paní Hilly.

PANÍ SKEETER

KAPITOLA 33

Mé oči se najednou otevřou. Zvedá se mi hrudník. Potím se. Zelené šlahouny na tapetě lezou po zdech jako hadi. Co mě to vzbudilo? Co to bylo?

Vstanu a poslouchám. Neznělo to jako matka. Bylo to příliš vysoké. Byl to výkřik, jako když se látka trhá na dva kusy.

Sedím na posteli a tisknu si ruku na srdce. Stále ještě buší. Nic neprobíhá tak, jak jsme plánovaly. Lidé vědí, že ta knížka je o Jacksonu. Nechápu, jak jsem mohla zapomenout na to, že Hilly čte hrozně pomalu. Ostatním určitě říká, že je dál než ve skutečnosti. Všechno se začíná vymykat kontrole, propustili hospodyni jménem Annabelle, bílé ženy si šeptají o Aibileen a Louvenii a bůhvíkom ještě. A asi největší ironií na tom je, že se tu užírám nervozitou, jak čekám, kdy Hilly promluví, a přitom jsem asi jediná v celém městě, které už na jejích slovech vůbec nezáleží.

Co když ta knížka byla jeden obrovský omyl?

Zhluboka a bolestivě se nadechnu. Snažím se nemyslet na přítomnost, ale na budoucnost. Před měsícem jsem poslala patnáct životopisů do Dallasu, Memphisu, Birminghamu a pěti dalších velkých měst, a znovu i do New Yorku. Paní Steinová mi řekla, že ji můžu uvést jako referenci; doporučení od někoho, kdo pracuje v nakladatelství, je asi na tom všem jediná významná věc. Připsala jsem tam zaměstnání, která jsem za poslední rok vykonávala:

Autorka každotýdenního sloupku péče o domácnost v Jacksonském deníku

Redaktorka věstníku Mladé ligy v Jacksonu

Autorka Hospodyně, kontroverzní knihy o černošských hospodyních a jejich bílých zaměstnavatelkách, Harper & Row

Knihu jsem tam pochopitelně neuvedla, jen jsem si to chtěla aspoň jednou napsat. Ale i kdybych teď práci v nějakém velkém městě opravdu získala, nemohla bych Aibileen v téhle bryndě nechat samotnou. Ne když se to všechno tak kazí.

Ale Bože, já prostě musím zmizet z Mississippi. Kromě matky s tátou mě tu nic nedrží, nemám přátele, práci, na níž by mi záleželo, ani Stuarta. Ale nejde jen o to vypadnout odsud. Když jsem životopis posílala do The New York Post, The New York Times, Harper’s Magazine a The New Yorker, znovu jsem cítila to samé nutkání jako tehdy na škole dostat se tam. Ne do Dallasu ani do Memphisu – do New York City, kde přece správní spisovatelé bydlí. Ale nikdo se mi neozval. Co když odsud nikdy neodjedu? Co když jsem uvízla? Tady. Navěky.

Lehnu si a sleduju, jak oknem procházejí první sluneční paprsky. Otřesu se. Uvědomím si, že ten strašlivý výkřik vyšel ode mě.

Stojím v Brentově lékárně a drogerii, kupuju krém a dezinfekční mýdlo pro matku, zatímco pan Roberts hledá léky z jejího předpisu. Matka tvrdí, že už žádné léky nepotřebuje, že jediný lék na její rakovinu je dcera, která si nechce stříhat vlasy a i v neděli nosí šaty nad kolena, protože kdo ví, jakých nepravostí bych se dopouštěla, kdyby zemřela.

Jsem vděčná, že je na tom matka lépe. Jestli její vůli žít povzbudilo mé patnáctivteřinové zasnoubení se Stuartem, pak fakt, že jsem znovu nezadaná, jí dodal spoustu dalších sil. Z našeho rozchodu sice byla hodně zklamaná, ale pak se úžasně vzpamatovala. Matka mě dokonce začala dávat dohromady s bratrancem ze třetího kolene, kterému je pětatřicet, je nádherný, ale nade všechnu pochybnost je to homosexuál. „Mami,“ chtěla jsem jí říct, když po večeři odešel. Jak si toho proboha mohla nevšimnout? „On…“ ale pak jsem se zarazila. Místo toho jsem ji pohladila po ruce. „On říkal, že nejsem jeho typ.“

Pospíchám, abych z obchodu zmizela, než přijde někdo známý. Měla bych už být na svou izolaci zvyklá, ale nejsem. Chybí mi přítelkyně. Hilly sice ne, ale Elizabeth někdy ano, ta stará milá Elizabeth ze střední školy. Ještě horší to je teď, když jsme dokončily knihu a já už nemůžu chodit ani za Aibileen. Usoudily jsme, že by to bylo moc nebezpečné. Návštěvy u ní doma a naše rozhovory mi chybí jako nic na světě.

Několikrát týdně s Aibileen mluvím po telefonu, ale to je jiné, než když jsem s ní sedávala. Prosím, říkám si, když mi líčí, co všechno se děje po městě, prosím, ať z toho vyjde aspoň něco pozitivního. Ale zatím nic. Jen místní drbny s knihou zacházejí, jako by to byla nějaká hra, snaží se uhádnout, kdo je kdo, a Hilly obviňuje špatné osoby. To já barevné hospodyně ujišťovala, že nás nikdo nemůže odhalit, to já jsem za tohle odpovědná.

Zazvoní zvonek u dveří, ohlédnu se a dovnitř vejdou Elizabeth s Lou Anne Templetonovou. Znovu zmizím ke krémům na obličej a doufám, že si mě nevšimly. Pak je však přes regály pozoruju. Míří k pultu s občerstvením, tisknou se k sobě jako školačky. Lou Anne má v tomhle letním žáru na sobě své obvyklé dlouhé rukávy a v obličeji svůj věčný úsměv. Přemýšlím, jestli ví, že je v knize.

Elizabeth má vlasy vepředu natupírované a vzadu si je zakryla šátkem, tím žlutým, který jsem jí koupila k třiadvacetinám. Chvilku tam stojím a uvědomuju si, jak je to všechno podivné, dívat se na ně a přitom vědět, co vím. Aibileen mi včera večer řekla, že Elizabeth knihu dočetla až do desáté kapitoly a nemá nejmenší tušení, že čte o sobě a svých kamarádkách.

„Skeeter?“ zavolá pan Roberts z místa za pokladnou. „Už mám léky pro vaši matku připravené.“

Kráčím do přední části obchodu a cestou musím projít kolem Elizabeth a Lou Anne u občerstvení. Stojí ke mně zády, ale já si všimnu, jak mě v zrcadle sledují jejich oči. Okamžitě je sklopí.

Zaplatím za léky a matčinu kosmetiku a procházím uličkami. Snažím se ztratit v odlehlejší části obchodu. Najednou na mě zavolá Lou Anne Templetonová od stojanu s kartáči na vlasy.

„Skeeter?“ osloví mě. „Máš minutku?“

Zůstanu stát a vytřeštím oči. Už pět měsíců o mě nikdo nestál ani na vteřinu, natož pak na celou minutu. „Jasně,“ přikývnu ostražitě.

Lou Anne se dívá z okna a já sleduju Elizabeth, jak s mléčným koktejlem v ruce míří k autu. Lou Anne mi pokyne, abych přišla k ní, k šamponům a kondicionérům.

„Doufám, že tvoje máma je na tom dosud lépe,“ řekne Lou Anne. Její úsměv není tak rozzářený jako obvykle. Stahuje si dlouhé rukávy šatů, i když má čelo pokryté drobnými kapičkami potu.

„Je jí dobře. Pořád ještě má… remisi.“

„Jsem tak ráda,“ přikývne a obě tam rozpačitě stojíme a díváme se jedna na druhou. Lou Anne se zhluboka nadechne. „Vím, že jsme spolu poslední dobou moc nemluvily,“ ztiší hlas, „jen bys podle mě měla vědět, co o tobě šíří Hilly. Tvrdí, že jsi napsala tu knihu… o těch hospodyních.“

„Já slyšela, že je od neznámého autora,“ odpovím okamžitě, protože si nejsem jistá, jestli mám předstírat, že jsem ji četla. I když ji v tomhle městě čte každý. Ve všech třech knihkupectvích je vyprodaná a v knihovně se na ni musí čekat dva měsíce.

Zvedne dlaň, jako by mě chtěla zarazit. „Nechci vědět, jestli je to pravda. Ale Hilly…“ udělá krok směrem ke mně. „Hilly Holbrooková mi zavolala domů a nařídila mi, abych propustila svou hospodyni Louvenii.“ Zatne čelist a zavrtí hlavou.

Prosím. Tají se mi dech. Prosím, neříkej mi, že jsi ji propustila.

„Skeeter, Louvenia…“ Lou Anne se mi podívá do očí a řekne, „je jediný důvod, proč některé dny dokážu vstát z postele.“

Mlčím. Možná je to jen past, kterou nastražila Hilly.

„A ty si o mně určitě myslíš, že jsem jen pitomá holka… která souhlasí se vším, co říká Hilly.“ V očích se jí objeví slzy. Rozechvějou se jí rty. „Doktoři chtějí, abych jela do Memphisu na… elektrošoky…“ Zakryje si obličej, ale přesto jí mezi prsty proklouzne slza. „Kvůli depresi a těm… pokusům,“ zašeptá.

Podívám se na její dlouhé rukávy a přemýšlím, co skrývají. Doufám, že se pletu, ale přesto mi přejede mráz po zádech.

„Henry pochopitelně říká, že se mám vzpamatovat, nebo se spakovat.“ Začne pochodovat, pokusí se o úsměv, ale ten zase rychle zmizí a do tváře se jí vrátí smutek.

„Skeeter, Louvenia je ten nejstatečnější člověk, jakého znám. I když má tolik vlastních problémů, sedí a povídá si se mnou. Pomáhá mi všechno zvládnout. Když jsem teď četla o tom, co o mně napsala, jak jsem jí pomáhala s vnukem, cítila jsem takovou vděčnost jako ještě nikdy v životě. Takhle dobře jsem se necítila už několik měsíců.“

Nevím, co na to říct. Je to jediná dobrá věc, kterou jsem o naší knize slyšela, tak chci, aby mi pověděla víc. Tohle zřejmě ještě neslyšela ani Aibileen. Ale zároveň si dělám starosti, protože je jasné, že Lou Anne o všem ví.

„Jestliže jsi to opravdu napsala, pokud jsou ty Hillyiny zvěsti pravdivé, tak ti chci jen říct, že Louvenii nikdy nepropustím. Hilly jsem sice tvrdila, že se nad tím zamyslím, ale jestliže se o tom Hilly Holbrooková přede mnou ještě jednou zmíní, povím jí do očí, že si ten koláč zasloužila, a ještě mnohem víc.“

„Jak… proč myslíš, že to byla Hilly?“ Naše ochrana… naše pojistka je pryč, jestliže se tajemství s koláčem prozradí.

„Možná byla, možná ne. Ale říká se to.“ Lou Anne zavrtí hlavou. „A dneska ráno Hilly najednou začala všem vykládat, že ta knížka o Jacksonu vůbec není. Bůhví proč.“

Nadechnu se a zašeptám: „Díkybohu.“

„No, Henry každou chvíli dorazí domů.“ Přehodí si kabelku přes rameno a trochu se napřímí. Na obličej se jí vrátí úsměv jako maska.

Obrátí se ke dveřím, ale když je otevírá, ještě jednou se na mě ohlédne. „A povím ti ještě něco. Až se v lednu bude volit prezidentka Ligy, Hilly Holbrooková můj hlas nedostane. Vlastně už nikdy.“

Pak vyjde ven a nad ní zazvoní zvonek.

Zůstanu u okna. Venku začalo mrholit, na autech jsou kapičky a černý asfalt se leskne. Člověk toho o druhých tolik neví. Napadne mě, že kdybych se trochu snažila, možná jsem jí mohla alespoň nějak usnadnit život. Kdybych k ní byla milejší. Nebyl to hlavní smysl celé knihy? Aby si ženy uvědomily, že: Jsme jen dva lidé. Zas tolik nás neodděluje. Rozhodně ne tolik, jak jsem čekala.

Lou Anne však smysl knihy pochopila, ještě než ji začala číst. Tahle pointa mi celou tu dobu unikala.

Večer čtyřikrát volám Aibileen, ale pokaždé má obsazeno. Vždy když zavěsím, chvilku sedím ve spíži a dívám se na sklenice fíkových zavařenin, které připravila Constantine, než nám uschnul fíkovník. Aibileen mi líčila, jak hospodyně pořád mluví o knize a o tom, co se děje, takže jí večer obvykle zavolá tak šest sedm lidí.

Vzdychnu. Je středa. Zítra odevzdávám sloupek slečny Myrny, který jsem napsala už před šesti týdny. Opět jsem si jich dvacet napsala do zásoby, protože nemám nic jiného na práci. Pak už nebudu mít na co myslet, budu si jenom dělat starosti.

Když se někdy nudím, musím myslet na to, jak by asi vypadal můj život, kdybych tu knihu nenapsala. V pondělí bych hrála bridž. A zítra večer bych šla na schůzi ligy a sepisovala věstník. V pátek večer by mě Stuart vzal na večeři, zůstali bychom dlouho vzhůru a v sobotu ráno by se mi nechtělo vstávat na tenisový zápas. Byl bych unavená, spokojená a… frustrovaná.

Protože Hilly by to odpoledne o své hospodyni řekla, že krade, a já bych tam jen tak seděla a poslouchala to. A Elizabeth by pevně sevřela ruku svého dítěte a já bych se odvrátila, jako že to nevidím. A byla bych zasnoubená se Stuartem, nenosila bych krátké šaty, jen krátké vlasy, a ani by mě nenapadlo dělat něco nebezpečného, třeba psát knihu o barevných hospodyních, protože bych se bála, že by to neschvaloval. A i když bych si nikdy nedokázala nalhávat, že jsem změnila myšlení lidí jako Hilly nebo Elizabeth, aspoň už nemusím předstírat, že s nimi souhlasím.

Vyjdu z dusné spíže s pocitem hrůzy. Obuju si pánské sandály a vykročím do teplé noci. Měsíc je v úplňku a venku je hodně světla. Odpoledne jsem zapomněla podívat se do schránky a já jsem jediná, kdo ji vybírá. Otevřu ji a v ní je jediný dopis. Je z nakladatelství Harper & Row, takže zřejmě bude od paní Steinové. Překvapuje mě, že mi sem něco posílá, protože všechny smlouvy ke knize mi pro jistotu zasílala do P. O. boxu. Je moc velká tma na to, abych mohla číst, proto si dopis zastrčím do zadní kapsy džínů.

Místo abych šla po příjezdové cestě, zkrátím si to přes „sad“. Cítím pod nohama měkkou trávu, vyhýbám se ranným hruškám, které spadaly ze stromů. Znovu je září a já jsem tady. Pořád ještě jsem tady. Dokonce i Stuart už šel dál. Před několika týdny se v článku o senátorovi psalo, že Stuart svou naftařskou firmu přesunul do New Orleans, aby opět mohl trávit čas na ropných plošinách.

Slyším skřípění štěrku. Ale auto na naší příjezdové cestě nevidím, protože má z nějakého důvodu zhasnutá světla.

Dívám se, jak před domem parkuje oldsmobile. Ona vypne motor, ale zůstane uvnitř. Světla na naší přední verandě jsou rozsvícená, žlutá a krouží kolem nich spousta nočního hmyzu. Natáhne se nad volantem, jako by chtěla zjistit, kdo je doma. Co krucinál chce? Chvíli ji sleduju. Pak si řeknu: Dostaň se k ní jako první. Dostaň se k ní dřív, než stihne provést to, co má v plánu.

Tiše jdu zahradou. Zapálí si cigaretu a zápalku okýnkem zahodí na naši příjezdovou cestu.

Přistoupím k autu zezadu, ale ona mě nevidí.

„Čekáš na někoho?“ zeptám se vedle okýnka.

Hilly nadskočí a cigareta jí upadne na štěrk. Vyškrábe se z auta, práskne za sebou dveřmi a couvne přede mnou.

„Nepřibližuj se ke mně,“ řekne.

Tak zůstanu, kde jsem, a jen se na ni dívám. Kdo by se na ni taky nedíval. Černé vlasy má jako vrabčí hnízdo. Vlna na vrcholku hlavy je spláclá a trčí nahoru. Půlku blůzy má vytaženou z kalhot, tlusté břicho div neroztrhne knoflíky, je vidět, že zase přibrala. A má… opar. V koutku jejích úst vězí rudý strup. Naposledy se Hilly udělal opar, když ji na vysoké nechal Johnny.

Prohlédne si mě od hlavy k patě. „Kristepane, ty jsi teď hippie nebo co? Bože, tvá nešťastná matka se za tebe musí pořádně stydět.“

„Hilly, proč jsi sem přijela?“

„Abych ti oznámila, že jsem se spojila s právníkem, Hibbie Goodmanem, který je náhodou největší eso na žaloby pro pomluvu v Mississippi. Takže jsi v pěkném průšvihu, slečinko. Půjdeš do vězení, je ti to jasné?“

„Nic mi nedokážeš, Hilly.“ Vše jsem probrala s právním oddělením nakladatelství Harper & Row. Dali jsme si s utajením velkou práci.

„No, jsem si stoprocentně jistá, že jsi to napsala ty, protože nikdo jiný v tomhle městě není tak ubohý, aby se spolčil s negerkami.“

Nechápu, jak jsme někdy mohly být kamarádky. Přemýšlím, jestli nemám zajít dovnitř a zamknout. Ona však má v ruce obálku, z čehož jsem nervózní.

„Vím, že se toho hodně napovídalo, Hilly, koluje spousta dohadů…“

„No, ty řeči mi vůbec nevadí. Všichni ve městě přece ví, že to není Jackson. Je to nějaké město, které sis vymyslela v té své choré hlavičce. Taky vím, kdo ti s tím pomáhal.“

Zatnu čelist. Podle všeho ví o Minny a Louvenii, ale ví taky o Aibileen? A o ostatních?

Hilly na mě mávne obálkou, která zašustí. „Teď jsem přišla říct tvé matce, co jsi napáchala.“

„Ty na mě budeš žalovat mámě?“ zasměju se, ale pravdou je, že matka o tom nemá ani tušení. A já to tak chci nechat. Byla by k smrti vyděšená a znechucená a… podívám se na obálku. Co kdyby z toho zase onemocněla?

„To rozhodně.“ Hilly jde se vztyčenou hlavou do schodů.

Rychle ji následuju k vchodovým dveřím. Otevře je a vejde dovnitř, jako by to byl její dům.

„Hilly, já tě sem nepozvala,“ řeknu a chytím ji za paži. „Běž…“

Pak však zpoza rohu vystoupí matka a já ji honem pustím.

„Copak, Hilly,“ prohlásí matka. Na sobě má župan a při chůzi se jí třese hůl. „Už jsem tě dlouho neviděla, drahoušku.“

Hilly několikrát zamrká. Nevím, jestli je Hilly ve větším šoku z toho, jak vypadá matka, nebo naopak. Matčiny kdysi husté hnědé vlasy jsou teď sněhobílé a řídké. Třesoucí se ruka na její holi musí člověku, který ji dlouho neviděl, připomínat kostru. Nejhorší ze všeho je, že matka nemá žádné zuby, jen přední. Tváře má hluboko propadlé, jako mrtvola.

„Paní Phelanová, přišla jsem vám…“

„Hilly, ty jsi nemocná? Vypadáš příšerně,“ vyhrkne matka.

Hilly si olízne ret. „Já… neměla jsem čas se upravit, než…“

Matka zakroutí hlavou. „Hilly, drahoušku. Žádný mladý manžel se nechce vrátit domů a najít tam tohle. Podívej se na své vlasy a na tohle…“ Matka se zamračí a zblízka si prohlédne opar. „To vůbec není pěkné, drahoušku.“

Mám oči upřené na ten dopis. Matka na mě ukáže prstem. „Hned zítra zavolám do salonu a obě vás objednám.“

„Paní Phelanová, to není…“

„Nemusíš mi děkovat,“ nenechá se matka přerušit. „To je to nejmenší, co pro tebe můžu udělat, když už ti tvoje vlastní matka nemůže poradit. Teď si půjdu lehnout,“ a matka odkulhá do ložnice. „Neponocujte, děvčata.“

Hilly tam chvilku stojí s otevřenou pusou. Pak se obrátí ke dveřím, otevře je a vyjde ven. Dopis dál drží v ruce.

„Čeká tě život plný potíží, Skeeter,“ sykne na mě s pevně staženými ústy. „I ty tvoje negerky.“

„O kom přesně to mluvíš, Hilly?“ podivím se. „Vždyť vůbec nic nevíš.“

„Že nevím? O Louvenii? O tu jsem se už postarala. Lou Anne se nemůže dočkat, až si to s ní vyřídí.“ Pokyvuje, až jí nadskakuje kudrna na vrcholu hlavy.

„A vyřiď Aibileen, že až příště bude psát o mé vzácné přítelkyni Elizabeth, hm, hm,“ dodá a krutě se na mě usměje. „Vzpomínáš na Elizabeth? Byla jsi jí na svatbě.“

Rozšíří se mi nosní dírky. Když se ozve Aibileenino jméno, nejradši bych ji praštila.

„Řekněme, že Aibileen měla být trochu chytřejší a nedávat tam tu prasklinu ve tvaru písmene L na jídelním stole chudinky Elizabeth.“

Zastaví se mi srdce. Ta mizerná prasklina. Jak mi to mohlo uniknout?

„Nemysli si, že jsem zapomněla na Minny Jacksonovou. Pro tuhle negerku jsem si připravila něco mimořádného.“

„Opatrně, Hilly,“ procedím skrz zuby. „Ať se neprozradíš.“ Zním hodně sebevědomě, ale uvnitř se celá třesu a přemýšlím, co má asi v plánu.

Vykulí oči. „To jsem nebyla já, kdo snědl ten koláč!“

Obrátí se a odkráčí k autu. Prudce si otevře. „Vyřiď těm svým negerkám, že by si měly dávat velký pozor. Aby viděly, co se pro ně chystá.“

Když vytáčím Aibileenino číslo, třese se mi ruka. Odnesu si aparát do spíže a zavřu za sebou dveře. Otevřený dopis od Harper & Row mám v druhé ruce. I když je teprve půl deváté, mně to připadá jako půlnoc.

Jakmile Aibileen telefon zvedne, vyhrknu: „Dneska tu byla Hilly a ví to.“

„Paní Hilly? Co ví?“

Pak v pozadí uslyším Minnyin hlas. „Hilly? Co se děje s paní Hilly?“

„Je tady se mnou Minny,“ vysvětlí mi Aibileen.

„No, zřejmě by to taky měla slyšet,“ prohlásím, i když bych byla raději, kdyby jí to Aibileen vyprávěla později, beze mě. Pak jim popisuju, jak se tu objevila Hilly, vpadla k nám do domu. Čekám, až to všechno zopakuje pro Minny. Když to líčí Aibileen, připadá mi to nějak mnohem horší.

Aibileen si znovu vezme telefon a vzdychne.

„Byla to ta prasklina v Elizabethině jídelním stole… pak si už Hilly byla jistá.“

„Sakra, ta prasklina. Nechápu, proč jsem ji tam dala.“

„Ne, to já si toho měla všimnout, Aibileen, hrozně mě to mrzí.“

„Myslíte, že paní Hilly řekne paní Leefoltový, že jsem o ní psala?“

„Nemůže jí to říct,“ zařve Minny. „Pak by totiž připustila, že je to Jackson.“

Dochází mi, jak dobrý byl ten Minnyin plán. „Souhlasím,“ přitakám. „Myslím, že Hilly je hrůzou bez sebe, Aibileen. Neví, co má dělat. Tvrdila, že to na mě půjde žalovat matce.“

Teď, když už pominula hrůza vyvolaná Hillyinými slovy, se té představě musím smát. To je asi naše nejmenší starost. Jestliže matka přežila moje zrušené zasnoubení, přežije i tohle. Začnu to řešit, teprve až k tomu skutečně dojde.

„Myslím, že můžeme jenom čekat,“ prohlásí Aibileen, ale je na ní také vidět, že je nervózní. Zřejmě není nejvhodnější chvíle na mou druhou novinku, ale já si ji prostě nedokážu nechat pro sebe.

„Dneska jsem dostala… dopis. Od Harper & Row,“ řeknu. „Myslela jsem, že je od paní Steinové, ale nebyl.“

„Tak co to teda bylo?“

„Nabídka práce v časopise Harper’s Magazine v New Yorku. Jako… pomocná redaktorka. Jsem si poměrně jistá, že mi to místo sehnala paní Steinová.“

„To je úžasný!“ zaraduje se Aibileen a pak řekne: „Minny, paní Skeeter dostala nabídku práce v New Yorku!“

„Aibileen, já to nemůžu přijmout. Jen jsem se vám tím chtěla pochlubit. Já…“ Jsem vděčná, že to můžu říct aspoň Aibileen.

„Co tím myslíte, že to nemůžete přijmout? Copak jste nesnila o něčem takovým?“

„Teď nemůžu odjet, vždyť začíná jít do tuhého. Nemůžu vás nechat v takovéhle kaši.“

„Ale… ty špatný věci se stanou, ať tu jste, nebo ne.“

Bože, když jí slyším tohle říkat, je mi do pláče. Zasténám.

„Takhle jsem to nemyslela. Nevíme, co se stane. Paní Skeeter, musíte to místo vzít.“

Doopravdy netuším, co mám dělat. V koutku duše vím, že jsem o tom Aibileen neměla vůbec říkat, samozřejmě, že mě bude přemlouvat, abych jela, ale potřebovala jsem se někomu svěřit. Slyším ji, jak šeptá Minny. „Prej to nevezme.“

„Paní Skeeter,“ řekne Aibileen do telefonu, „nechci vám sypat sůl do ran, ale… tady v Jacksonu vás nečeká dobrej život. Vaší mámě je líp a…“

Zaslechnu tlumená slova, pak předávání sluchátka a najednou do telefonu promluví Minny: „Poslouchejte, paní Skeeter. Já se postarám o Aibileen a ona zase o mě. Ale vy tu už nikoho nemáte, jenom nepřítelkyně v Mladý lize a matku, kvůli který začnete pít. Spálila jste si tu všechny mosty. V tomhle městě si nenajdete novýho přítele a každej to ví. Tak zvedněte ten svůj bílej zadek a uhánějte do toho New Yorku.“

Pak mi Minny zavěsí a já zírám na hluché sluchátko v jedné ruce a na dopis ve druhé. Opravdu? myslím si a poprvé o tom skutečně uvažuju. Mohla bych to udělat?

Minny má pravdu a Aibileen také. Nezbývá mi tu nikdo kromě matky s tátou, a jestliže zůstanu jen kvůli nim, náš vztah určitě nebude stejný, jaký býval, ale…

Opřu se o police, zavřu oči. Pojedu. Pojedu do New Yorku.

AIBILEEN

KAPITOLA 34

Dneska má stříbrnej servis paní Leefoltový na sobě zvláštní skvrny. Zřejmě kvůli tý velký vlhkosti. Obcházím kolem stolu pro bridžovej klub a každej kousek znova přeleštím, navíc kontroluju, jestli je všechno na svým místě. Mladej pán totiž začal brát věci, lžičky, drobný a vlásenky. Schovává si je do plíny. Někdy, když ho přebaluju, mám pocit, že otevírám pokladnici.

Zazvoní telefon, tak ho jdu do kuchyně zvednout.

„Mám pro tebe dneska novinku,“ řekne mi do telefonu Minny.

„Co jsi slyšela?“

„Paní Renfroová povídala, jak ví o tom, že ten koláč snědla paní Hilly.“ Minny se chechtá, ale mě srdce bije tak desetkrát rychlejc než předtím.

„Bože, paní Hilly sem dorazí za pět minut. Tak by ten oheň měla co nejrychlejc uhasit.“ Připadá mi bláznivý, že najednou jsme na její straně. Hrozně mě to mate.

„Volala jsem jednoruký Ernest…“ ale pak se Minny zničehonic odmlčí. Zřejmě dovnitř vešla paní Celia.

„Dobrý, je pryč. Volala jsem jednoruký Ernestině a ta tvrdí, že paní Hilly dneska celej den ječí do telefonu. A paní Clara už ví o Fanny Amosový.“

„Vyhodila jí?“ Paní Clara platila synovi Fanny Amosový studia na vysoký, byl to jeden z těch kladnejch příběhů.

„Ne, ne. Jen tam seděla s otevřenou pusou a knížku držela v ruce.“

„Díkybohu, kdybys zjistila víc, zavolej mi,“ řeknu. „Neboj se, kdyby to zvedla paní Leefoltová, tak voláš kvůli mojí nemocný sestře.“ A Bože, prosím, za tu lež mě netrestej, to poslední, co potřebuju, je, aby mi onemocněla sestra.

Pár minut po tom, co zavěsíme, zazvoní zvonek u dveří. Předstírám, že neslyším. Po tom, co paní Hilly řekla paní Skeeter, se s ní bojím sejít tváří v tvář. Nechápu, jak jsem tam mohla dát tu prasklinu do písmene L. Jdu do koupelny a přemejšlím, co se asi stane, když budu muset opustit Mae Mobley. Bože, modlím se, abys jí, až budu muset odejít, dopřál někoho dobrýho. Ať nezůstane jen s paní učitelkou Taylorovou, která jí říká, že černá barva je špinavá, babičkou, co ji štípá, aby ji donutila poděkovat, a chladnou paní Leefoltovou. Zvonek se ozve znova, ale já jsem pořád schovaná. Udělám to zítra, říkám si. Pro jistotu se s Mae Mobley rozloučím.

Když se vrátím, slyším, že všechny dámy u stolu se bavěj. Paní Hilly mluví nahlas. Přiložím ucho ke kuchyňskejm dveřím, protože se bojím jít dovnitř.

„… není to Jackson. Ta kniha nestojí za nic. Vsadím se, že to všechno vymyslela nějaká negerka…“

Slyším zavrzat židli a vím, že mě paní Leefoltová jde hledat. Už to nemůžu dýl odkládat.

Otevřu dveře s džbánem ledovýho čaje v ruce. Projdu kolem stolu s očima sklopenýma na boty.

„Já slyšela, že ta Betty prý může být Charlene,“ říká s vykulenýma očima paní Jeanie. Vedle ní sedí paní Lou Anne a zírá do prázdna, jako by ji to vůbec nezajímalo. Kéž bych ji mohla pohladit po rameni. Kéž bych jí mohla říct, jak jsem ráda, že Louveniina panička je zrovna ona, aniž bych se tím prozradila, ale vím, že to není možný. A na paní Leefoltový není vůbec nic poznat, protože se jako obvykle mračí. Ale obličej paní Hilly je fialovej jako švestka.

„A ta hospodyně ve čtvrté kapitole,“ pokračuje paní Jeanie. „Slyšela jsem Sissy Tuckerovou říkat…“

„Ta kniha není o Jacksonu!“ zaječí paní Hilly a já při nalejvání nadskočím. Na prázdnej talířek paní Hilly nedopatřením spadne kapka čaje. Zvedne hlavu a mý oči jsou okamžitě na ní, jako přitažený magnetem.

Tiše a chladně mi řekne: „Tady jsi to vylila, Aibileen.“

„Omlouvám se, já…“

„Utři to.“

Roztřesu se a otřu to ubrouskem, co jsem měla na držadle džbánu.

Zírá mi do obličeje. Musím sklopit oči. Cítím to horký tajemství mezi náma dvěma. „Přines mi nový talíř. Nějaký, který jsi neušpinila umatlaným hadrem.“

Přinesu jí novej talíř. Ona ho prozkoumá a hlasitě popotáhne. Pak se obrátí k paní Leefoltový a řekne: „Tyhle lidi prostě nemůžeš naučit, jak udržovat čistotu.“

Večer hlídám u paní Leefoltový. Když Mae Mobley usne, vytáhnu si knížku s modlitbama a pustím se do seznamu. Mám takovou radost kvůli paní Skeeter. Ráno mi volala, že tu práci vzala. Za tejden se stěhuje do New Yorku! Ale Bože, nadskočím pokaždý, když uslyším nějakej hluk, protože se bojím, že se ve dveřích objeví paní Leefoltová a řekne mi, že zná pravdu.

Když dorazím domů, jsem moc nervózní na to, abych si mohla jít lehnout. Černočernou tmou se plížím k Minnyinu zadnímu vchodu. Sedí u stolu a čte si noviny. Tohle je jediná část dne, kdy nepobíhá, aby něco uklidila, někoho nakrmila nebo zkrotila. Dům je tak klidnej, až mám pocit, že něco není v pořádku.

„Kde jsou všichni?“

Pokrčí rameny. „V posteli nebo v práci.“

Vezmu si židli a usadím se. „Potřebuju vědět, co se stane,“ řeknu. „Vím, že bych měla bejt vděčná, že se to na mě ještě nesesypalo, ale tohle čekání mě přivádí k šílenství.“

„Stane se to. Podle mýho brzo,“ prohlásí Minny, jako bysme se tu bavily o kafi, co pijeme.

„Minny, jak můžeš bejt tak klidná?“

Podívá se na mě a dá si ruku na břicho, který se za poslední dva tejdny pěkně zvětšilo. „Znáš paní Chotardovou, u který dělá Willie Mae? Prej se včera Willie Mae ptala, jestli s ní zachází tak špatně jako ta hrozná paní z tý knížky.“ Minny si trochu odfrkne. „Willie Mae jí pověděla, že by to sice mohlo bejt i lepší, ale že není zas tak špatná.“

„Opravdu se jí na to zeptala?“

„Pak jí Willie Mae vyprávěla, co jí dělaly jiný bílý paničky, ty dobrý i ty špatný, a bílá panička ji poslouchala. Nakonec jí Willie Mae řekla, že už tam dělá sedmatřicet let a poprvý spolu seděj u jednoho stolu.“

Je to druhá dobrá zpráva, kromě Louvenie, kterou se dozvídáme. Snažím se si to užívat. Ale pak se zase vrátím do přítomnosti. „A co paní Hilly? Po tom, co nám řekla paní Skeeter? Minny, ty vůbec nejsi nervózní?“

Minny odloží noviny. „Koukni, Aibileen, nebudu ti lhát. Bojím se, že když to zjistí Leroy, zabije mě. Bojím se, že mi paní Hilly nechá zapálit dům. Ale,“ zavrtí hlavou, „nedokážu to vysvělit. Mám prostě pocit, že se možná věci dějou přesně tak, jak maj.“

„Opravdu?“

Minny se maličko zasměje. „Panejo, já začínám mluvit jako ty, co? Asi už stárnu.“

Šťouchnu do ní nohou. Ale snažím se pochopit, kam tím Minny míří. Udělaly jsme něco statečnýho a dobrýho. A Minny se možná nechce nechat připravit ani o jednu z těch věcí spojenejch se statečností a dobrotou. Ani o ty špatný. Jenže já se tím klidem, co cejtí, pořád nemůžu nakazit.

Minny se znova začte do novin, ale já po chvilce poznám, že už nečte. Jen zírá na písmena a myslí na něco úplně jinýho. Vedle bouchnou dveře něčího auta a ona nadskočí. A já to vidím, ty starosti, co se pokouší zakrýt. Ale proč? Přemejšlím. Proč je přede mnou skrejvá?

Čím dýl se na ni dívám, tím víc začínám chápat, co se tu odehrává, co Minny udělala. Nevím, proč mi to začíná docházet až teď. Minny nás přiměla přidat tam ten příběh o koláči, aby nás ochránila. Ne aby ochránila sebe, ale aby ochránila mě a ostatní hospodyně. Věděla, že pro ni to pak s paní Hilly bude ještě horší. Ale stejně to udělala, pro všechny ostatní. A nechce, aby nikdo viděl, jak je vyděšená.

Natáhnu se k ní a stisknu jí ruku. „Jsi úžasná, Minny.“

Obrátí oči v sloup a vyplázne jazyk, jako bych jí dala talíř psích sušenek. „Já tušila, že začínám blbnout,“ poznamená.

Obě se zachechtáme. Je pozdě a obě jsme unavený, ale ona vstane, doleje si kafe, mně udělá čaj a já si ho pomalu upíjím. Mluvíme pozdě do noci.

Druhej den, v sobotu, jsme všichni doma, celá rodina Leefoltových a já. Dneska je s náma doma i pan Leefolt. Moje knížka už není na nočním stolku. Chvilku netuším, kam ji mohla dát. Pak na pohovce uvidím kabelku paní Leefoltový a všimnu si, že ji nacpala dovnitř. Což znamená, že ji někam nesla. Nakouknu do ní a zjistím, že záložka je pryč.

Nejradši bych se jí podívala do očí, a zjistila tak, co ví, ale paní Leefoltová je skoro celej den zavřená v kuchyni a zkouší upéct dort. Nechce mě pustit dovnitř, abych jí pomohla. Prej není jako ty moje dorty, je to nějakej vznešenej dort z časopisu Gurmán. Zejtra pořádá oběd pro lidi ze svýho sboru, obejvák je plnej nádobí. Od paní Lou Anne si půjčila tři ohřívací nádoby a osm jídelních souprav a od paní Hilly její stříbro, protože dorazí čtrnáct lidí a Bože nedopusť, aby někdo z nich jedl obyčejnou kovovou vidličkou.

Mladej pán je v pokoji s Mae Mobley a hrajou si spolu. A pan Leefolt chodí po domě. Čas od času se zastaví před holčiččiným pokojem a pak jde dál. Zřejmě si myslí, že když je sobota, měl by si asi hrát s dětma, ale vlastně neví jak.

Já proto nemám kam jít. Jsou teprve dvě a už jsem v domě všechno uklidila, naleštila jsem koupelny, vyprala prádlo. Vyžehlila jsem všechno kromě vrásek na svým obličeji. Do kuchyně nesmím a nechci, aby si pan Leefolt myslel, že si tu jenom hraju s dětma. Tak nakonec taky začnu chodit po domě.

Zatímco pan Leefolt postává v obejváku, nakouknu k dětem a vidím, že Mae Mobley drží v ruce papír a učí Rosse něco novýho. Moc ráda si s bratříčkem hraje na školu.

Jdu do obejváku a začnu podruhý oprašovat knížky. Dneska se s ní asi loučit nebudu, když tu bude tolik lidí.

„Zahrajem si takovou hru,“ zavolá Mae Mobley na bratříčka. „Sedíš jako u pultu, protože jsi ve Woolworfu a jsi černý. A musíš zůstat sedět, ať ti budu dělat, co ti budu dělat, jinak půjdeš do vězení.“

Honem běžím k ní do pokojíčku, ale pan Leefolt je rychlejší a už stojí u dveří. Postavím se za něj.

Pan Leefolt si založí ruce na bílou košili. Nakloní hlavu na stranu. Mně srdce bije asi tak tisíckrát za hodinu. Ještě nikdy jsem neslyšela, že by se Mae Mobley zmínila o našich tajnejch příbězích před nikým jiným než přede mnou. A tehdy její máma není doma a může nás slyšet jenom dům. Teď je ale zabraná do hry a netuší, že ji sleduje táta.

„Dobrá,“ říká Mae Mobley a odvádí maličkýho na židli. „Rossi, musíš zůstat sedět u toho pultu. Nesmíš vstávat.“

Nejradši bych něco řekla, ale nemůžu ze sebe dostat ani slovo. Mae Mobley jde po špičkách za Rosse a nasype mu na hlavu krabičku pastelek, všechny spadnou na zem. Mladej pán se zamračí, ale ona se na něj přísně podívá a řekne. „Nesmíš se ani hnout. Musíš být statečný. A nebuď srab.“ Pak na něj vyplázne jazyk a začne do něj kopat panenkovskýma botičkama. Mladej pán se na ni koukne s výrazem: Proč proboha tohle snáším? a se zakňouráním vstane ze židle.

„Prohráls!“ zakřičí Mae Mobley. „A teď si zahrajeme na autobus, ty v něm sedíš a jmenuješ se Rosa Parksová.“

„Kdo tě tyhle věci naučil?“ podiví se pan Leefolt a holčička se prudce otočí a zatváří se, jako kdyby viděla ducha.

Cejtím, jak mi měknou kosti. Všechno mi říká: běž dovnitř. Postarej se o to, aby neměla potíže, ale nemůžu ani popadnout dech. Holčička se dívá přímo na mě, jak stojím za jejím tátou. Pan Leefolt se otočí, zjistí, že tam jsem, pak se znovu obrátí k ní.

Mae Mobley zírá na tatínka. „Nevím.“ Podívá se na deskovou hru ležící na podlaze, jako by si ji chtěla zase zahrát. Už jsem ji to viděla udělat několikrát. Vím, co si přitom myslí. Myslí si, že když se zabaví něčím jiným a nebude si ho všímat, možná prostě odejde.

„Mae Mobley, tatínek se tě na něco ptal. Kde ses dozvěděla o takovýchle věcech?“ Skloní se k ní. Nevidím mu do tváře, ale vím, že se usmívá, protože Mae Mobley je najednou celá stydlivá, všechny holčičky milujou svý tatínky. A pak hlasitě a srozumitelně řekne:

„Naučila mě to slečna Taylorová.“

Pan Leefolt se narovná. Jde do kuchyně a já jsem mu v patách. Popadne paní Leefoltovou za ramena a oznámí jí: „Zítra půjdeš do školky a necháš Mae Mobley přeřadit do jiné třídy. Už nesmí chodit ke slečně Taylorové.“

„Cože? Nemůžu jí jen tak změnit učitelku…“

Zatajím dech a modlím se. Ano, můžeš. Prosím.

„Zkrátka to zařiď.“ A jak to muži dělávají, pan Raleigh Leefolt vyjde ze dveří, protože tam už nikomu nebude muset vůbec nic vysvětlovat.

Celou neděli děkuju Bohu, že Mae Mobley dostal od slečny Taylorový. Děkuju ti, Bože, děkuju ti, Bože, děkuju ti, Bože, ozývá se mi v hlavě jako nějakej zpěv. V pondělí ráno paní Leefoltová celá naparáděná vyrazí k Mae Mobley do školky a já nedokážu potlačit úsměv, protože vím, co tam bude dělat.

Když je paní Leefoltová pryč, pustím se do práce na stříbře paní Hilly. Paní Leefoltová ho po včerejším obědě rozložila na kuchyňskej stůl. Myju ho a další hodinu ho leštím, přemejšlím přitom, jak to může zvládnout jednoruká Ernestine. Leštění barokního vzoru plnýho smyček a kudrlinek je práce pro dvourukýho člověka.

Když se paní Leefoltová vrátí, položí kabelku na stůl a povídá: „Chtěla jsem to stříbro vrátit hned ráno, ale musela jsem jet s Mae Mobley do školky, určitě bude nemocná, protože celé ráno kýchala a teď už je skoro deset hodin…“

„Mae Mobley bude nemocná?“

„Možná.“ Paní Leefoltová obrátí oči v sloup. „Přijdu pozdě ke kadeřníkovi. Až to doleštíte, odneste Hilly to stříbro místo mě. Vrátím se po obědě.“

Když jsem hotová, zabalím všechno stříbro paní Hilly do modrý látky. Dojdu mladého pána vyndat z postýlky. Zrovna se probudil, tak na mě zamrká a usměje se.

„Pojď, dáme ti novou plenku,“ položím ho na přebalovací pult, sundám mu mokrou plenku a, dobrý Bože, uvnitř najdu dva dílky stavebnice a sponky paní Leefoltový. Díkybohu že je ta plenka jenom počuraná.

„Ty, kluku jeden,“ směju se, „ty jsi jako trezor.“ Zazubí se a zachechtá. Ukáže na postýlku, já se kouknu pod přikrývku a jasně, najdu tam natáčku, odměrku a látkovej ubrousek. Budeme s tím muset něco dělat. Ale ne teď. Teď musím jít k paní Hilly.

Zapnu mladého pána do popruhů kočárku a vezu ho ulicí k domu paní Hilly. Je horko, svítí sluníčko a všude je klid. Jdeme po její příjezdový cestě a Ernestine nám přichází otevřít. Z levýho rukávu jí vykukuje hubenej hnědej pahýl. Neznám ji moc dobře, ale vím, že je hrozně ukecaná. Chodí do metodistickýho kostela.

„Ahoj, Aibileen,“ pozdraví.

„Ahoj, Ernestine, musela jsi mě vyhlížet.“

Přikývne a podívá se na mladýho pána. Sleduje ten její pahýl, jako by se bál, že ho to může chytit.

„Chtěla jsem tu bejt dřív než ona,“ zašeptá Ernestine a pak řekne: „Asi jsi to už slyšela.“

„Co jsem měla slyšet?“

Ernestine se podívá za sebe a pak se skloní. „Bílá panička Flory Lou, paní Hester? Dneska to na Floru Lou vybalila.“

„Vyhodila ji?“ Flora Lou vyprávěla pár špatnejch věcí. Je naštvaná. Paní Hester, o který si všichni myslí, jak je milá, dala Floře speciální mejdlo na ruce, aby ho používala každý ráno. Vyklubalo se z toho čistý bělidlo. Flora mi ukázala jizvy od popálenin.

Ernestine zakroutí hlavou. „Paní Hester vytáhla tu knížku a začala na ni ječet. ‚Tohle mám být já? To jste psala o mně?‘ a Flora Lou na to: ‚Ne, paní. Já přece nenapsala žádnou knížku. Vždyť jsem nedokončila ani pátou třídu,‘ ale paní Hester dál ječela: Já netušila, že bělidlo pálí kůži, nevěděla jsem, že minimální mzda je dolar a pět centů, a kdyby Hilly každýmu nevykládala, že to není Jackson, vyhodila bych vás tak rychle, že byste nestihla ani mrknout.“ Flora Lou se divila: ‚Takže mě nevyhodíte?‘ A paní Hester křičela: ‚Nemůžu vás vyhodit, jinak by všichni zjistili, že jsem kapitola deset. Budete tu dělat celý zbytek života.‘ A pak paní Hester položila hlavu na stůl a nařídila Floře Lou, aby domyla to nádobí.“

„Bože,“ vyhrknu a zatočí se mi hlava. „Doufám… že to se všema dopadne takhle dobře.“

Paní Hilly z domu zahuláká Ernestinino jméno. „S tím bych nepočítala,“ šeptne Ernestine. Podám Ernestine těžkou látku plnou stříbra. Sáhne pro ni zdravou rukou a její pahýl se k ní, zřejmě ze zvyku, taky natáhne.

V noci je strašná bouřka. Hřímá a já se potím u kuchyňskýho stolu. Třesu se a snažím se zapisovat svoje modlitby. Flora Lou měla štěstí, ale co se stane teď? Už je na mě moc toho nevědění a starostí a…

Ťuk, ťuk, ťuk. Někdo mi klepe na přední vchod.

Kdo to může být? Narovnám se. Hodiny nad sporákem ukazujou půl devátý a pět minut. Venku silně prší. Každej, kdo mě dobře zná, by přišel zadem.

Po špičkách přejdu ke dveřím. Ozve se další zaklepání a já málem vyskočím z bot.

„Kdo… kdo je to?“ zeptám se a zkontroluju, jestli jsem zamkla.

„To jsem já.“

Bože. Vydechnu a odemknu. Stojí tam paní Skeeter, je celá promočená a třese se. Pod pláštěnkou má schovanou červenou aktovku.

„Bože smiluj se…“

„Nedostala jsem se k zadnímu vchodu. Zahrada je celá rozbahněná, neprošla bych tam.“

Je bosa a zablácené boty drží v ruce. Rychle za ní zavřu dveře. „Viděl vás někdo?“

„Venku není vůbec nic vidět. Byla bych zavolala, ale kvůli té bouřce nejde telefon.“

Vím, že se něco muselo stát, ale jsem hrozně ráda, že ji před odjezdem do New Yorku ještě vidím. Pevně ji obejmu.

„Bože, ukažte mi ty vlasy.“ Paní Skeeter si dá dolů kapucu a protřepe si dlouhý vlasy, který jí sahaj až pod ramena.

„Jsou nádherný,“ vyhrknu a myslím to opravdu vážně.

Usměje se, jako by se styděla, a položí aktovku na podlahu. „Matka je nesnáší.“

Zasměju se, pak se zhluboka nadechnu a snažím se připravit na špatnou zprávu, co mi přišla říct.

„Obchody si žádají další knížky, Aibileen. Odpoledne mi volala paní Steinová.“ Vezme mě za ruce. „Udělají dotisk. Pět tisíc dalších výtisků.“

Jen se na ni dívám. „Já… nevěděla jsem, že je to možný,“ řeknu a pak si zakryju pusu. Naše knížka je v pěti tisících domech, v jejich knihovnách, na nočních stolcích, na záchodech?

„Přijdou další peníze. Pro každou z vás to bude minimálně sto dolarů. A kdo ví? Možná přijdou i další.“

Dám si ruku na srdce. Z těch prvních jednašedesáti dolarů jsem neutratila ani cent a ona mi teď říká, že dostanu ještě víc?

„A chci vám říct ještě něco.“ Paní Skeeter sklopí oči k aktovce. „V pátek jsem zašla do novin a skončila jako slečna Myrna.“ Zhluboka se nadechne. „A doporučila jsem panu Goldenovi, že další slečna Myrna byste měla být vy.“

„Já?“

„Prozradila jsem mu, že mi stejně všechny ty odpovědi radíte. Říkal, že si to rozmyslí, ale dneska mi zavolal a souhlasil, pod podmínkou, že o tom nikomu neřeknete a že odpovědi budete psát ve stejným stylu jako slečna Myrna.“

Vytáhne z aktovky zápisník v modrým plátně a podá mi ho. „Prý vám bude platit stejně jako mně, deset dolarů týdně.“

Já? Mám dělat pro bílý noviny? Jdu k pohovce, otevřu zápisník a vidím, že jsou tam dopisy a články z minula. Paní Skeeter se postaví vedle mě.

„Díky, paní Skeeter. Za tohle, za všechno.“

Usměje se a zhluboka se nadechne, jako by potlačovala slzy.

„Nemůžu uvěřit tomu, že zítra budete v New Yorku,“ vyhrknu.

„Vlastně nejdřív jedu do Chicaga. Ale jenom na jednu noc. Chci vidět Constantine, její hrob.“

Přikývnu. „To jsem ráda.“

„Matka mi ukázala parte. Je to hned za městem. A druhý den ráno pojedu do New Yorku.“

„Vyřiďte Constantine, že ji pozdravuje Aibileen.“

Zasměje se. „Jsem tak nervózní. Ještě nikdy jsem nebyla v Chicagu ani v New Yorku. Vlastně jsem ještě nikdy nebyla v letadle.“

Chvilku tam sedíme a posloucháme bouřku. Vzpomínám, jak paní Skeeter poprvý přišla ke mně domů, jak jsme z toho obě byly v rozpacích. Teď už mi připadá jako člen rodiny.

„Bojíš se, Aibileen?“ zeptá se. „Toho, co se může stát?“

Obrátím se, aby mi neviděla do očí. „Jsem v pořádku.“

„Někdy nevím, jestli to za to vůbec stálo. Kdyby se vám něco stalo… jak jen s tím budu moct žít, když budu vědět, že to bylo kvůli mně?“ Dá si ruku přes oči, jako by nechtěla vidět, co se přihodí.

Jdu do ložnice a vytáhnu balíček od reverenda Johnsona. Vybalí ho a zírá na knížku, do který jsou zapsaný všechny ty jména. „Chtěla jsem vám to poslat do New Yorku, ale myslím, že byste to měla dostat hned.“

„Já… to nechápu,“ řekne. „To je pro mě?“

„Ano, paní,“ pak jí předám reverendův vzkaz, že je součástí naší rodiny. „Měla byste si zapamatovat, že každej tenhle podpis svědčí o tom, že to za to stálo.“ Čte všechna ta poděkování, krátký vzkazy, co jsou tam napsaný, přejíždí prsty po těch písmenech. Oči se jí zaplněj slzami.

„Myslím, že Constantine by na vás byla moc hrdá.“

Paní Skeeter se usměje a já vidím, jak je mladá. Po všem, co jsme spolu zažily, po hodinách, který jsme spolu strávily, unavený a ustaraný, jsem si vůbec nevšimla dívky, kterou ještě je.

„Určitě to nevadí? Že vás opouštím, se vším tím…“

„Jeďte do New Yorku, paní Skeeter. Jeďte si najít svůj život.“

Usměje se, zamrká, aby zahnala slzy a řekne: „Děkuju.“

V noci ležím v posteli a přemejšlím. Jsem šťastná kvůli paní Skeeter. Začíná úplně novej život. Slzy mi po spáncích stékaj až do uší, myslím na to, jak chodí po těch širokejch ulicích, co jsem viděla v televizi, a ty dlouhý vlasy za ní vlajou. V koutku duše si přeju, abych taky mohla začít znovu. Ty sloupky o uklízení, to je nový. Ale já nejsem mladá. Můj život je skoro u konce.

Čím víc se snažím usnout, tím je mi jasnější, že budu celou noc vzhůru. Jako bych cejtila to bzučení po celým městě, když lidi mluvěj o naší knize. Jak někdo může v takovýmhle bzukotu spát? Myslím na Floru Lou, jak by ji paní Hester vyhodila, kdyby paní Hilly všude nevykládala, že ta knížka není o Jacksonu. Ach Minny, říkám si. Udělala jsi moc dobrej skutek. Staráš se o všechny kromě sebe. Kéž bych tě mohla nějak ochránit.

Paní Hilly se podle všeho jen tak tak drží. Každej den další člověk řekne, že ví, že to ona snědla ten koláč, a paní Hilly o to víc bojuje. Poprvý v životě začínám přemejšlet o tom, kdo tenhle boj vyhraje. Až doteď bych se vsadila, že paní Hilly, ale už si nejsem tak jistá. Tentokrát může paní Hilly prohrát.

Před úsvitem na pár hodin usnu. Je zvláštní, že když v šest hodin vstávám, vůbec nejsem unavená. Oblíknu si čistou uniformu, kterou jsem si včera vyprala ve vaně. V kuchyni si dám sklenici studený vody z kohoutku. Zhasnu světlo a zamířím ke dveřím, když v tom mi zazvoní telefon. Bože, vždyť je tak brzo.

Zvednu ho a uslyším nářek.

„Minny? Jsi to ty? Co…“

„Včera večer vyhodili Leroye z práce. A když se Leroy ptal proč, jeho šéf mu oznámil, že mu to nařídil William Holbrook. Holbrook mu prej řekl, že tím důvodem je Leroyova negerská manželka. Tak šel Leroy domů a chtěl mě zabít holejma rukama!“ Minny těžce dejchá. „Vyhodil děti na zahradu a zamknul mě do koupelny. Tvrdil, že teď zapálí dům a nechá mě v něm shořet!“

Bože, už je to tady. Zakryju si ústa a cejtím, jak padám do tý černý díry, co jsme si pro sebe vykopaly. Minny celý ty tejdny mluvila tak sebejistě a teď…

„Ta čarodějnice,“ ječí Minny. „On mě kvůli ní zabije!“

„Kde jsi, Minny, kde jsou děti?“

„Na benzince, běžela jsem sem bosa! Děti jsou u sousedů…“ Lapá po dechu, škytá a vrčí. „Přijede pro nás Octavia. Prej pojede tak rychle, jak to půjde.“

Octavia žije v Cantonu, dvacet minut severně od paní Celie. „Minny, poběžím tam a…“

„Ne, nezavěšuj, prosím. Jenom se mnou mluv, dokud sem nedorazí.“

„Jsi v pořádku? Udělal ti něco?“

„Už to nevydržím, Aibileen. Už to nejde…“ Sesype se a začne brečet do telefonu.

To je poprvý, co Minny zaslechnu říkat něco takovýho. Zhluboka se nadechnu, protože vím, co musím udělat. Slyším ty slova jasně ve svý hlavě a právě teď mám jedinou šanci, aby si mě Minny skutečně vyslechla, když bosa a úplně na dně stojí na benzince. „Minny, poslouchej mě. O práci u paní Celie nikdy nepřijdeš. Osobně tě o tom ujistil pan Johnny. Navíc dostanem další peníze za tu knížku. Paní Skeeter se to včera dozvěděla. Minny, teď mě dobře poslouchej: Už se nemusíš nechat od Leroye mlátit.“

Minny krátce vzlykne.

„Je na čase, Minny. Slyšíš mě? Jsi volná.“

Minnyin pláč pomalu ustává. Pak úplně zmlkne. Kdybych ji neslyšela dejchat, myslela bych, že zavěsila. Prosím, Minny, říkám si. Prosím, využij týhle šance vypadnout.

Zhluboka a roztřeseně se nadechne. Řekne: „Slyším, co mi povídáš, Aibileen.“

„Pojedu na tu benzinku a počkám tam s tebou. Zavolám paní Leefoltový, že přijedu pozdě.“

„Ne,“ odmítne. „Moje sestra… za chvilku dorazí. Dneska zůstanem u ní.“

„Minny, a to jenom dneska, nebo…“

Dlouze vydechne do telefonu. „Ne,“ prohlásí. „Nejde to. Už jsem to snášela moc dlouho.“ A já slyším, že Minny Jacksonová zase začíná bejt sama sebou. Třese se jí hlas, vím, že má strach, ale říká: „Bůh mu pomáhej, ale Leroy nemá ani tušení, co teď udělá Minny Jacksonová.“

Zastaví se mi srdce. „Nemůžeš ho zabít, Minny. Pak bys skončila ve vězení, kam tě chce dostat paní Hilly.“

Bože, to mlčení je dlouhý a zlověstný.

„Já ho nezabiju, Aibileen. Slibuju. Zůstanem u Octavie, dokud si nenajdeme něco vlastního.“

Vydechnu.

„Je tady,“ řekne. „Večer ti zavolám.“

Když dorazím k paní Leefoltový, v domě je hrozný ticho. Mladej pán zřejmě ještě spí. Mae Mobley už odjela do školky. Odložím si tašku do prádelny. Lítačky do jídelny jsou zavřený a v kuchyni je příjemně chladno.

Uvařím kafe a pomodlím se za Minny. U Octavie se může nějakou dobu zdržet. Z Minnyina vyprávění vím, že Octavia má poměrně velkej dům. Minny to bude mít blíž do práce, ale děti daleko do školy. Nejdůležitější na tom je, že Minny bude pryč od Leroye. Ještě ani jednou jsem ji neslyšela prohlásit, že Leroye opustí, a Minny nic neříká dvakrát. Když něco dělá, tak hned na poprvý.

Připravím mladýmu pánovi jeho mlíčko a zhluboka se nadechnu. Cejtím se, jako by můj den byl už u konce, a přitom je teprve osm ráno. Přesto nejsem unavená. Netuším proč.

Otevřu lítačky. A u jídelního stolu vedle sebe seděj paní Leefoltová a paní Hilly a dívaj se na mě.

Chvilku tam jen tak stojím a svírám lahev mlíka. Paní Leefoltová má ještě na hlavě natáčky a na sobě modrej župan. Ale paní Hilly je nastrojená v modrým kostkovaným kostýmku. Ten ošklivej opar má pořád nad rtem.

„Brýtro,“ řeknu a nejradši bych zmizela vzadu.

„Ross ještě spí,“ oznámí mi Hilly, „tak by bylo zbytečné tam chodit.“

Zůstanu stát, kde jsem, a dívám se na paní Leefoltovou, ale ona zírá na zvláštní prasklinu ve tvaru písmene L, která je na jejím jídelním stole.

„Aibileen,“ začne paní Hilly a olízne si rty. „Když jsi mi včera vracela stříbro, z toho plstěného obalu se ztratily tři kousky. Jedna stříbrná vidlička a dvě stříbrné lžičky.“

Nadechnu se. „Já… já se podívám do kuchyně, možná jsem je tu zapomněla.“ Kouknu se na paní Leefoltovou, abych zjistila, co po mně chce. Ta se však dál dívá na prasklinu. Přejede mi mráz po zádech.

„Víš stejně dobře jako já, že to stříbro v kuchyni není, Aibileen,“ prohlásí paní Hilly.

„Paní Leefoltová, dívala jste se k Rossovi do postýlky? Poslední dobou si tam pořád něco…“

Paní Hilly se hlasitě uchechtne. „Slyšela jsi ji, Elizabeth? Ona se to snaží svést na batole.“

V hlavě mi víří myšlenky. Snažím se rozpomenout, jestli jsem to stříbro spočítala, než jsem ho vrátila do toho obalu. Nejspíš ano. Vždycky to dělám. Bože, dej ať neříká to, co si myslím…

„Paní Leefoltová, dívala jste se do kuchyně? Nebo do skříňky se stříbrem? Paní Leefoltová?“

Ale ona se na mě pořád odmítá podívat a já nevím, co si počít. Ještě netuším, jak moc je to špatný. Možná tu nejde o stříbro, možná tu ve skutečnosti jde o paní Leefoltovou a tu druhou kapitolu…

„Aibileen,“ prohlásí paní Hilly, „buď mi ty kousky dneska vrátíš, nebo tě Elizabeth bude žalovat.“

Paní Leefoltová se podívá na paní Hilly a syčivě se nadechne, jako by ji tím paní Hilly překvapila. A já přemejšlím, čí to asi byl nápad, jestli jich obou, nebo jenom paní Hilly.

„Já žádnej stříbrnej servis neukradla, paní Leefoltová,“ hájím se, a už když ty slova vyslovím, nejradši bych utekla.

Paní Leefoltová šeptne: „Tvrdí, že je nemá, Hilly.“

Paní Hilly dělá, že ji neslyšela. Povytáhne obočí a prohlásí: „V tom případě tě musím informovat, že jsi propuštěná, Aibileen.“ Paní Hilly popotáhne. „Zavolám policii. Dobře mě znají.“

„Má… mí,“ huláká mladej pán z postýlky. Paní Leefoltová se ohlídne za sebe, pak se podívá na Hilly, jako by si nebyla jistá, co má dělat. Zřejmě si zrovna představila, jaký to asi bude, až nebude mít hospodyni.

„Áj-bíí,“ volá mladej pán a rozpláče se.

„Aj-bí,“ ozve se další hlásek a mně dojde, že Mae Mobley je doma. Zřejmě dneska nešla do školky. Stisknu si hrudník. Bože, prosím, ať tohle nevidí. Ať neslyší, co tu o mně vykládá paní Hilly. Na chodbě se otevřou dveře a Mae Mobley vyjde ven. Zamrká na nás a zakašle.

„Aibí, bolí mě v krku.“

„Já… hned jsem tam, kotě.“

Mae Mobley znovu zakašle a je to příšernej zvuk, jako když štěká pes. Vyrazím na chodbu, ale paní Hilly mě zarazí: „Aibileen, zůstaň, kde jsi. Elizabeth se o své děti dokáže postarat sama.“

Paní Leefoltová se na paní Hilly podívá, jako by se jí chtěla zeptat: To myslíš vážně? Pak ale vstane a šourá se chodbou. Odvede Mae Mobley do pokojíčku mladýho pána a zavře za sebou dveře. Takže už tam zbejváme jenom my dvě, já a Hilly.

Paní Hilly se pohodlně usadí a prohlásí: „Nesnáším lháře.“

Točí se mi hlava, nejradši bych se posadila. „Já vám žádný stříbro neukradla, paní Hilly.“

„Já tu ale nemluvím o stříbře,“ prohlásí a nakloní se dopředu. Začne šeptat, aby nás paní Leefoltová neslyšela. „Mluvím tu o věcech, co jsi o Elizabeth napsala. Netuší, že druhá kapitola je o ní, a já jsem moc dobrá kamarádka na to, abych jí to prozradila. A za to, co jsi napsala o Elizabeth, tě možná do vězení nedostanu, ale za to, že jsi zlodějka, tě určitě zavřou.“

Nepůjdu do žádný věznice. To teda ne, na nic jinýho nemyslím.

„A tvá kamarádka Minny? Na tu čeká pěkné překvapení. Zavolám Johnnymu Footeovi a oznámím mu, že ji musí okamžitě propustit.“

Začínám vidět rozmazaně. Vrtím hlavou a zatínám ruce v pěst.

„Jsem si s Johnnym Footem hodně blízká. Poslechne, co mu…“

„Paní Hilly,“ prohlásím hlasitě a zřetelně. Zarazí se. Vsadím se, že paní Hilly už nejmíň deset let nikdo nepřerušil.

„Nezapomínejte na to, že o vás něco vím,“ upozorním ji.

Přimhouří oči. Ale nic neříká.

„A podle toho, co jsem slyšela, má člověk ve vězení spoustu času na psaní dopisů.“ Třesu se. Dech mě pálí jako oheň. „Budu mít čas na to napsat každýmu člověku z Jacksonu pravdu o vás. Budu mít spoustu času a papír je tam zadarmo.“

„Nikdo by nevěřil něčemu, co napsala nějaká negerka.“

„Nevím, nevím. Prej jsem poměrně dobrá spisovatelka.“

Vystrčí jazyk a olízne si opar. Pak sklopí oči.

Než stihne ještě něco říct, dveře do chodby se prudce otevřou. Mae Mobley vyběhne v noční košilce a zastaví se přede mnou. Škytá, pláče a nosík má červenej jako růžička. Máma jí zřejmě oznámila, že odcházím.

Bože, modlím se, jen ať jí neřekla ty lži paní Hilly.

Holčička se chytí sukně mý uniformy a nechce mě pustit. Dotknu se jí na čele a má ho celý rozpálený.

„Holčičko, musíš si jít lehnout do postýlky.“

„Néé,“ naříká, „nechoď pryč, Aibí.“

Paní Leefoltová vyjde z pokoje, mračí se a chová mladýho pána.

„Aibí!“ volá na mě a zubí se.

„Ahoj… mladý pane,“ zašeptám. Jsem moc ráda, že nechápe, co se tady děje. „Paní Leefoltová, dovolte mi vzít ji do kuchyně a dát jí léky. Má hroznou horečku.“

Paní Leefoltová se podívá na paní Hilly, ale ta tam jen tak sedí se založenýma rukama. „Dobrá, běžte,“ svolí paní Leefoltová.

Vezmu holčičku za horkou ručičku a odvedu ji do kuchyně. Znova ošklivě, štěkavě zakašle. Vytáhnu dětskej aspirin a sirup proti kašli. Když je u mě, trochu se uklidní, ale pořád jí tečou slzy po tváři.

Posadím ji na linku, rozdrtím růžovou tabletku, smíchám ji s jablečným džusem a dám jí lžičku. Spolkne to a je na ní vidět, že ji to bolí. Uhladím jí vlasy. Ten pramínek, který si ustřihla nůžkama, jí dorůstá a trčí vzhůru. Paní Leefoltová se na ni poslední dobou nemůže ani podívat.

„Prosím, neodcházej, Aibí,“ řekne a zase se dá do pláče.

„Musím, zlato, moc mě to mrzí.“ A pak začnu taky plakat. Nechci, vím, že tak to pro ni dělám ještě horší, ale nejde to zastavit.

„Proč? Proč už mě nechceš vidět? Ty se budeš starat o jinou holčičku?“ Čelo má celý nakrabacený, jako když ji hubuje její máma. Bože, připadá mi, že mi snad vykrvácí srdce.

Vezmu jí obličej do rukou a cejtím, jak hrozně jí hořej tváře. „Ne, kotě, to není ten důvod. Nechci od tebe odejít, ale…“ Jak jí to mám říct? Nemůžu jí říct, že mě vyhodili, nechci, aby z toho vinila mámu a všechno by se mezi nima ještě zhoršilo. „Už je na čase, abych šla do penze. Jsi moje poslední holčička,“ řeknu, protože je to pravda, ale není to z mýho rozhodnutí.

Nechám ji chvilku plakat na mých prsou, pak jí znovu vezmu obličej do dlaní. Zhluboka se nadechnu a nařídím jí, aby udělala to samý.

„Holčičko,“ řeknu. „Musíš si zapamatovat všechno, co jsem ti povídala. Pamatuješ si, co jsem ti povídala?“

Pořád ještě pláče, ale už se nezajíká. „Abych si pořádně utírala zadeček?“

„Ne, kotě, to druhý. O tom, co jsi.“

Podívám se jí do hnědejch očí a ona zase do mejch. Bože, ta má tak starý oči, jako by tu už byla aspoň tisíc let. A přísahám, že vidím dovnitř, vidím ženu, která z ní vynoste. Je to záblesk z budoucnosti. Je vysoká a štíhlá. Je hrdá. Má lepší účes. A pamatuje si slova, který jsem jí vtloukala do hlavy. Pamatuje si je i jako dospělá.

A pak je řekne, přesně jak to po ní chci. „Jsi hodná,“ povídá. „Jsi chytrá. Jsi důležitá.“

„Bože.“ Přitisknu k sobě její rozpálený tělíčko. Cejtím se, jako by mi právě dala velkej dar. „Díky, holčičko.“

„Není zač,“ řekne, jak jsem ji to naučila. Pak mi položí hlavu na rameno a ještě chvilku brečíme, dokud do kuchyně nevejde paní Leefoltová.

„Aibileen,“ řekne paní Leefoltová tiše.

„Paní Leefoltová, jste… jste si jistá, že tohle chcete…“ Za ní se objeví paní Hilly a zamračí se na mě. Paní Leefoltová přikývne, ale vypadá přitom hrozně provinile.

„Mrzí mě to, Aibileen. Hilly, jestli ji chceš… žalovat, klidně můžeš.“

Paní Hilly si odfrkne a prohlásí: „Byla by to jenom ztráta času.“

Paní Leefoltová vzdychne, jako by se jí ulevilo. Chvilku se jedna druhé díváme do očí a já vidím, že paní Hilly měla pravdu. Paní Leefoltová nemá tušení, že druhá kapitola je o ní. I kdyby jí někdo napověděl, nikdy by to sama sobě nepřiznala.

Jemně od sebe Mae Mobley odstrčím, ona se na mě podívá a pak se ospalýma horečnatýma očima podívá na mámu. Podle všeho se děsí příštích patnácti let svýho života. Ale pak vzdychne, jako by byla moc unavená na to, aby o tom teď přemejšlela. Postavím ji na zem, políbím ji na čelo, jenže ona se po mně znovu natáhne. Musím ucouvnout.

Jdu do prádelny, vezmu si kabát a kabelku.

Vyjdu zadním vchodem za dalšího pláče Mae Mobley. Vyrazím po příjezdový cestě, taky brečím, protože vím, že mi Mae Mobley bude hrozně chybět, modlím se, aby jí její máma dokázala dát najevo víc lásky. Ale zároveň cejtím, že jsem svým způsobem volná, jako Minny. Svobodnější než paní Leefoltová, která je tak zabedněná, že se nepozná, ani když o sobě čte. A svobodnější než paní Hilly. Ta ženská totiž celej zbytek život stráví přesvědčováním lidí, že ona ten koláč nesnědla. Vzpomenu si na Yule May, která sedí ve vězení. Protože paní Hilly je ve svým vlastním vězení, ale na doživotí.

Kráčím po horkým chodníku v půl devátý ráno a přemejšlím, co si počít se zbytkem dne. Zbytkem života. Třesu se a brečím a nějaká bílá žena, co jde kolem mě, se na mě zamračí. V novinách mi daj deset dolarů tejdně, pak mám ty peníze za knížku a přijdou mi ještě další. Ale stejně nemám dost, abych vydržela do konce života. Novou práci jako hospodyně si už nenajdu, když o mně paní Leefoltová a paní Hilly všude rozhlásí, že jsem zlodějka. Mae Mobley byla moje poslední bílý dítě. A to jsem si zrovna koupila novou uniformu.

Slunce mě pálí do očí, ale já je mám otevřený. Stojím na autobusový zastávce, jako to dělám už čtyřicet let. Za třicet minut celej můj život… skončil. Možná bych měla dál psát, nejenom do novin, ale i něco jinýho, o všech těch lidech, co znám, o věcech, co jsem viděla a dělala. Možná ještě nejsem moc stará na to, abych začala znovu, myslím na to, směju se a zároveň pláču. Protože zrovna včera jsem si myslela, že jsem se vším novým už skončila.