Jiří Stránský

Zdivočelá země

Aukce

1) Trochu války…

1

Nebylo vidět nic jiného než ten hořící chuchvalec, který se jako obrovský meteorit nebo jako žhavá kometa, spalující svým chvostem tmu, řítí k zemi. V té době to pořád ještě mohlo být jenom letadlo. A když se to řítilo k anglickým břehům, mohlo to být jenom anglické letadlo.

Ale mnohým, a obzvlášť těm, kteří to měli za úkol pozorovat, neušlo, že se letadlo vlastně tak docela neřítí. Že pořád ještě spíš letí, než se řítí. Že úhel jeho letu je příliš ostrý, než aby to mohlo být padání.

Když si tohle ti zkušení mužové v uniformách uvědomili, začali spěšně vydávat rozkazy a někteří si přitom vůbec neuvědomovali, že své rozkazy řvou.

Pozorovací věže na nejbližších letištích se ještě víc ponořily do tmy, aby uslzené dívky v uniformách mohly ten letící oheň spatřit co nejdřív. Motory hlídkových člunů námahou sténaly, jak kormidelníci udržovali přídě lodí neustále směrem, kterým se potácel planoucí bod.

Neboť každému už bylo jasno: letadlo nepadalo jenom proto, že je pořád ještě kdosi vedl. A že ten kdosi sedí asi uprostřed plamenů a že už je možná jediný živý, nebo že ostatní živí jsou závislí na tom, jak on vydrží dlouho žít.

Mnoho povolaných samozřejmě už vědělo, které to je letadlo a kdo tvoří jeho posádku, ale o to teď nešlo, teď šlo o životy, o jakékoliv životy, a všem, vědoucím i nevědoucím, tuhly tváře napětím a soustředěním stejně, stejně se jim úžily oči snahou ani nemrknout a vidět naprosto všechno, za čely drnčícími zoufalou a soustředěnou snahou o sugesci pálilo jediné přání: aby letící plamenný chuchvalec náhle nevybuchl a nezačal padat kolmo dolů.

Všechno ostatní bylo zapomenuto. Všechno.

Teď šlo jen o jedno.

Aby ti nahoře doletěli.

2

Oheň mu vlastně už ani nevadil. Daleko horší byl kouř. Jednu chvíli se dokonce přistihl při pomyšlení, že by rád věděl, jestli umře na oheň nebo na ten zatracenej kouř. Oheň ho ze začátku strašně bolel, hlavně proto, že nechtěl pustit řízení, které právě taky hořelo. Pak to ale nějak přestalo bolet nebo co, i když věděl, že je nejspíš ohořelý celý - stačilo se podívat na kombinézu. Ten proklatej kouř byl daleko horší, ne a ne se pořádně nadechnout, a to člověk hned začne propadat zoufalství a nějak se hned smrti bojí víc. Štěstí, že z okének v kabině nezůstalo ani jedno celé, dovnitř se teď alespoň dral čerstvý vzduch. Jenže to máš prašť jako bouchni, ten vichr zase rozfoukává oheň, takže máš, Antoníne, krásně na vybranou, jak zhebnout.

A to já na tom asi budu za všech nejlíp, napadlo ho.

Proto se vlastně snažil, proto chtěl doletět za každou cenu. Jinak je zachránit nemůže. Že tam vzadu všichni leží bezvládní nebo mrtví, věděl bezpečně, nebyl by tu takhle sám. Místo Franty už by tu někdo byl. Franta seděl vedle v křesle a nebyl už nic platný, dostal to naplno. A možná na tom vlastně byl nejlíp.

Jednu chvíli si říkal, že kluky vyhází do moře a skočí za nimi. Nebyla v tom moc veliká naděje, přestože hned, jak to nad Francií koupili, jim řekl, aby si vzali plovací vesty, neboť pořád je lepší pomyšlení, že chvíli poletíš konejšivou tmou a pak už nic, než jistota, že se pomalu a jistě uškvaříš zaživa ještě dřív, než ta rachotina s tebou vyletí do povětří. Jenže kde bys asi tak vzal sílu všech pět nebo kolik jich zbylo vyházet jednoho po druhým ven, nevíš? Pustil to tedy zase z hlavy. To prostě nešlo.

Eh co, řeklo to v něm, já to zkusím. Mám tu sedět a čekat na konec, nebo se pokusit něco s tím vyvést. Třeba to některej z nás přežije.

A najednou si uvědomil, že už je nad pevninou a že dokonce možná alespoň přibližně ví, kde nad pevninou. A že by mělo už brzy stačit jenom povolit knipl a přitom poulit uslzené oči, jestli by nezahlédly nějaké znamení a…

Nojo, jak ale poznám, že knipl poslouchá, hergot, jak vůbec poznám, že jdu dolů, když jsem takhle zřízenej, dyť se třeba držíme ve vzduchu jen náhodou a já si tady klepu na rameno, jakej že jsem pašák, úplně zbytečně a blbě. Jak mě, proboha, tohle monstrum může poslouchat, když celá palubní deska hoří, všechny spoje přece musej bejt přepálený.

Jenže to by přece nemohl běžet ani ten jedinej motor!

Víc uvažovat nebyl čas, nalevo od něho vyprskla první světlice, hned napravo druhá a třetí a další a další.

Vedou mě, pánijáni, voni mě vedou! Vydrž, Mařeno, teď už, prosím tě, vydrž, udělej pro mě to poslední, co můžeš, ještě chviličku mě poslouchej, ať můžu aspoň trošku změnit směr, koukni, no, koukni, támhleta řada světel, vidíš, vidíš?

Jakmile se pod ním mihla světla, prostě jen povolil knipl. Víc pro to stejně nemohl udělat. Když konečně nějak poznal, že asi dosedli na zem, všiml si, jak po pravém křídle utíkají plameny. Vypnul zapalování. Věděl, kam ty zatracený plameny utíkají.

Pokusil se zabrzdit. Cítil, že to maličko poslouchá. Začal mu plápolat levý rukáv. „Eště ne, ty blboune, slyšel se, jak říká, a nevěděl, jestli to vidí proto, že má už halucinace, nebo jestli se skutečně ze stran k nim řítí nějaká světla. A pak najednou dovnitř vytlučenými okny ani nefouklo, najednou bylo ticho, letadlo stálo a byl slyšet jen oheň a pravé křídlo už pořádně plápolalo.

A já tu sedím jako blbec, jsme na zemi a každou vteřinu můžem vyletět do povětří, a já tu sedím jako blbec.

Pohnul se a přitom viděl, že to není vůbec pravda, že si to jen myslí, že se pohnul, že dál sedí jak pecka a že to tedy s ním je asi jako s touhle mašinou, že mu prostě uhořely některé spoje.

Pak ucítil na tváři cosi chladného. A v mříži, co zbyla místo okének kabiny, uviděl začerněný obličej. No prosím. A pak že prej není peklo. No, já byl dycky pěknej rošťák…

Jenže čerti sotva umějí řvát česky: „Ty se nemůžeš hejbat, Made?“ Na to musíš přijít sám, Franto, já už, člověče, nějak ani mluvit nemůžu, už se mi ani hlava nevrtí.

Ale něco ještě cítil. Zezadu se k němu kdosi dral.

Taky pořád ještě slyšel. Někdo říkal: „Tak dělej, hergot, nebo vyletíme do vzduchu i s nima. Esli je mrtvej, to poznáme venku.“

A pak se ho chopily nějaké ruce, ty ještě cítil, i když viděl jenom samé plameny, plameny všude kolem, a za nimi nebo dokonce v nich něčí známý hlas:

„Jak jsi sem trefil, Made, ty blázne, jak jsi sem jen moh trefit, člověče. Jak jen jsi moh… Teď ale honem pryč, nebo poletíme k Brdíčkům. Zatni zuby, Made, vono to bude asi dost bolet, já nemám čas bejt něžnej, víš.“

Nebolelo nic. Prostě nic. Slyšel jen nějaké hlasy a výkřiky a vůbec poslední, co slyšel, byla i pro jeho uši ohlušující rána. Někde vzadu za očima, mimo ty plameny, se mu oslnivě rozsvítilo, ale hned potom nastala tma. Naprostá tma a naprosté ticho.

Prostě nic.

3

Vůně květin z vázy ustoupila zvláštní vůni hlasu. Už ho znal, tenhle hlas, právě jeho vůně ho přivedla před mnoha a mnoha dny odkudsi z veliké dálky sem, do tohoto pokoje, a vracela se pak s pravidelností, s jakou dostával léky a injekce a byl převazován.

Jeden týden ve dne, druhý týden v noci.

„Dobré jitro, pane. Máte dnes významný den. Vaše první krůčky, pane.“

„Dobré jitro, Ann.“

Pocházela ze západního pobřeží, měl tu moře času přijít na to, proč že její hlas tak voní. Bylo to výslovností, a ta vůně vlastně nebyla vůně, ale zpěvavost její mluvy, v prvních dnech mu tím připomínala jednu Plzeňačku, když tam kdysi sloužil, jenže tahle angličtina byla ještě mnohem měkčí než plzeňština, ještě zpěvnější, navíc měla trošku zastřený hlas, zastřený, hladivý, konejšivý hlas. A hebké ruce, které znal mnohem dřív, než je mohl spatřit. Měl obličej zavázaný už měsíc? Nebo dva? Rok? Přestože to teď už věděl přesně, pořád tomu ještě docela nevěřil.

Vířila po pokoji, nejdřív připravila berle a trepky a župan a pak odsunula stůl a židle, které stály v přímém směru od postele k velikému oknu. Věděla, že ji pozoruje, a její pohyby proto nebyly tak běžné, jaké při takových úkonech bývají, taky občas naznačila snahu podívat se jeho směrem, ale nikdy svůj pohled nedokončila, tím pokojněji a pozorněji si ji mohl prohlížet on, s trošku škodolibou radostí, v jaké že je teď proti ní výhodě.

Jenže co člověk může takhle na ošetřovatelce vidět, no? Že je hezká? Tři, možná čtyři jiné tu jsou hezčí. Ona je ale jinak hezká než tamty. To dělají ty tmavé vlasy a černé oči, ty nejspíš, vůbec že je taková snědá, jestli se chodí někam tajně opalovat nebo co, má snědé ruce i nohy, všechno, co je z ní vidět. To jo, je krásně rostlá, vopravdu krásně rostlá, takovej ženskej plnokrevník. Dyť jsi blbej, Antoníne, dyť jsi blbej, prostě se ti líbí, to je vono, a víš moc dobře, že to není jen tím, jak je rostlá, ale tím hlasem a těma očima a tím, jak se hejbe a jak mluví a jak mlčí, Antone, Antone.

Honem řekl: „Nelíbí se mi, že mi pořád říkáte pane, Ann. Nejde mi to… jak vy to říkáte? My říkáme nejde mi to pod fousy.“

Zastavila se u pelesti a položila na ni jednu ruku. Usmála se.

„Říkáme nehodí se to… A jak to u vás říkají ženy, když se jim něco nehodí, když jim něco nevyhovuje? Říkají taky, že jim to nejde… jak jste to říkal… pod fousy?“ Zamyslela se a zadívala se s hlavou trochu na stranu na stěnu nad ním. Moc jí to takhle slušelo.

Kuš.

„Nezamlouvejte to, Ann. Když mi budete říkat pane, donutíte mě, abych vám říkal desátníku. A vrchní sestře budu říkat seržante a bude muset vždycky u dveří zasalutovat a hlásit se.“

„Musím vám tak říkat, pa… Kdyby vrchní sestra zaslechla, že to neříkám, přeložila by mě na jiné oddělení. Víte dobře, že tu je přísně zakázáno být důvěrný s pacienty.“

„Nojo, asi máte pravdu. Já pořád zapomínám, že jste vlastně voják. Nějak si to v té mé hlavě pořád nechce uvědomit, že je válka. To slovo mi tam asi uhořelo nebo co. Jak to vlastně vypadá s invazí?“

Jako by jí ty jasné oči zastřel závojem. „Jsme přeplnění. Jste už, myslím, poslední, který je na pokoji sám. Ale postupují dopředu rychle. Je tu hodně Američanů“

Zneklidněl. Stačilo pár slov, aby si velice dobře uvědomil, že to slovo mu v hlavě vůbec, ale vůbec neuhořelo. Najednou to v něm zase začalo spěchat a za očima dělat záblesky plamenů.

Ona se ale rychle pohnula a přistoupila k němu a vzala do rukou obě berle. „Doktor Reeves mi přikázal, abych celé odpoledne věnovala vašim prvním krokům.“

Závoj z očí byl pryč. Zase tam ale uvízlo něco jiného, co taky nebylo moc příjemné a co pořád ještě zcela nechápal.

Odkašlal si. „Ann… Mohla byste pro mě něco udělat? Já totiž… víte… Tahleta tvář vlastně není moje. Tedy je moje, ale není to tvář… To vy vlastně víte… Mám z toho nepříjemný pocit… Nezkusila byste mě na ni políbit?“

Když poznal, že se jí zmocňuje panika, honem řekl: „Nerad bych vás tím urazil, proboha. Ale dnes v noci jsem si prostě usmyslel, že kdybyste mě políbila a já cítil, že mě líbáte na tvář, že už si nikdy v životě nebudu myslet, že mě líbáte… že mám… že teda nemám místo tváře kus svého vlastního zadku, ale opravdu tvář.“

Zprvu to vypadalo, že se urazí. Pak se začala smát. Když ale odložila berle a sklonila se k němu, nevěděl honem, co mu dělá lip, jestli ten polibek nebo to, co se v ní děje.

Pohladil ji pak po čele a po obočí a tiše a nejistě řekl: „Já vím, Ann, aspoň teda podle sebe. Jenže já se jednoho krásného dne přeci jen snad uzdravím docela a docela odejdu. Protože prostě ještě není doba na happyendy.

Zůstala sedět u jeho boku, i když bojácně mrskla očima po dveřích. „Mlčte, prosím vás, “ řekla prudce a najednou se jí zamžily oči a najednou ho její naškrobený čepec škrábal pod bradou. Rychle se ale zase vzpamatovala. Opřela se o něj loktem a zpříma se posadila.

„To já všechno moc dobře vím,“ řekla. „Ale na to jste vy jako muž buď příliš hloupý, nebo zase příliš chytrý, než abyste taky věděl, že se s tím stejně nedá nic dělat. “

Oči už měla zase jasné, dokonce usměvavé, a hlas vyrovnaný. Chvilku ho zamyšleně pozorovala, pak se najednou rychle sklonila a políbila ho na rty.

„Abyste měl i vy o čem přemýšlet“ tiše řekla, pak ale napřímila hlavu, vysunula bradu, vstala a úplně jiným hlasem řekla: „Tak a teď budeme vstávat. Zdá se to lehké, ale je to ze všeho nejtěžší, protože pacienti, kteří dlouho nechodili, mívají skoro vždycky závratě. I letci.“

Musela s ním mít strašnou práci. Takže než se došourali k oknu, po kterém poslední dny toužil jako po ničem na světě, musel si sednout do křesla a zavřít oči. Jenže oslnivý jas vnikal z okna do očí i zavřenými víčky a to mu vrátilo novou vůli, o níž si myslel, že je síla. Ten jas a pak taky její ruka, položená na čele stejně jako tehdy, když se ke všemu ještě přidal zápal plic.

Obrovská nedohledná louka, halabala, a přeci jako s nějakým dávným úmyslem posetá kopulemi a bobulemi a pochodněmi a vlajícími prapory stromů, se stružkami vody místo cestiček. A vypulírované nebe a oslnivé světlo čišící sluncem.

Hlava se rázem vysmejčila. Copak takhle vypadá válka? Stačil si jen pomyslet.

A jako by škytl a prudce ucukl a hned se zase naklonil dopředu, že ho Ann musela chytit oběma rukama, aby nepřepadl. Necítil to.

U jednoho stromu se pohnul stín. A hned druhý a pátý a devátý.

„Koně,“ zašeptal nevěřícně, ale hned začal křičet: „Proč jste mi to neřekla, že tu jsou, Ann, proč jste mi to k čertu neřekla! Proč jsem si musel myslet, že mám halucinace! Proč jste mi to zatajovali!“

„Doktor Reeves to zakázal. Když vás sem přivezli a když jste pak přicházel k vědomí, pořád jste mluvil o nějakých koních a doktor Reeves se domníval, že ve vašem vědomí je zafixována nějaká špatná vzpomínka, v takovém stavu to tak bývá…“

Byl nepříčetný. „A já je volal,“ skoro brečel. A pokračoval česky: „Já je volal a voni mě slyšeli a volali mě a já je taky slyšel a nemohli jsme k sobě …ale teď už ne…“ Nemohla ho už držet, jak se komíhal, zoufalství jí vehnalo slzy do očí, nepotřebovala rozumět, aby pochopila, co říká.

Trošku se vzpamatoval, a dokonce na ni pohlédl. „Boty,“ řekl zase anglicky, „honem, boty …jdeme za nimi… říkám honem… slyšela jste, Ann… já myslel, že aspoň vy, Ann… já vám rozkazuju, desátníku…“

A prudce se otočil a chtěl se rozeběhnout.

Dokonce si jednu chvíli myslel, že se mu to podařilo.

Když dopadl na zem, rozvzlykal se. Nevěděl, že vedle něho leží taky Ann, kterou strhl s sebou. A že mu objímá hlavu a brečí mu do vlasů.

Jak dlouho bojoval o své vědomí, samozřejmě nevěděl. Myslel si, že jen kratičce. Když zjistil, že to trvalo skoro pět dní, odmítal tomu věřit. Prý během těch pěti dní byl dokonce mnohokrát při vědomí.

„Takže jsem vlastně asi blázen, že, doktore. Nebo trpím přechodnými ztrátami paměti. Což je skoro totéž,“ řekl dr. Reevesovi.

Doktor Reeves byl starý pán, který se Hitlerovi mstil návratem z penze do nemocnice, kde vracel do života i ty, kteří na to už moc nevypadali.

„Lidé rádi přehánějí“ řekl. „Mrzí mě, že mezi ně patří i squadronleader Antonin Maděra,“ vyslovil s neodolatelnou nejistotou to jméno.

„Kamarádi mi říkají Mad, doktore. Nemusí říkat Bláznivý Mad, když mad samo znamená bláznivý. Ale ani oni nevěděli, jakou mají pravdu. A já to nakonec o sobě taky nevěděl.“ „Pokud vím, říkají vám kamarádi také Madeira, Tony. A chuť k vínu nikdy nebyla výsadou bláznů. Ani jejich vlastností… Ale teď už rozumně. Řekl bych, že jste z toho svého stavu trošku vyšinutý. Já vám ale zase řeknu, že mě naopak trošku mrazilo, že jste měl pořád hlavu až přehnaně jasnou. To právě svědčilo o tom, že jsme od vaší hlavy měli ještě něco očekávat. Duševní reakce na druh vašeho úrazu se musela zákonitě dostavit. A mě znervózňovalo, že se stále nedostavuje. No a teď to máme konečně za sebou. Nejste rád?“ „Nejsem. Protože vím, že to bylo všechno proto, že jsem uviděl koně. A vím, že jakmile je zase uvidím, že mě to popadne zase. Málem touha být radši koněm než člověkem.“ „No, sice zase trošku přeháníte, ale i tak je to vcelku přirozené. Po tom, co jste mi řekl-o svém vztahu k těmto zvířatům. A protože jste jinak celkem už v pořádku, nevidím důvod, proč byste místo v posteli nemohl sedět venku v pojízdné židli a vozit se po okolí, jak je vám libo. Radil bych vám ale, abyste se raději pokusil co nejdřív chodit po svých. Máte nohy v pořádku, jen svaly si potřebují opět zvyknout a nervový systém se musí smířit s vertikální polohou.“

Stisk doktorovy ruky byl velice skutečný a velice příjemný. Příjemně normální.

Doktor ještě řekl, jako by se najednou upamatoval. „Snažte se dát dohromady rychle. Rychlost vašeho uzdravení je především závislá na vaší vůli a ochotě se uzdravit. A jestli nemáte právě o čem přemýšlet, dávám vám téma: přestože je zcela evidentní, že pro vás už válka skončila, RAF o vás projevuje nelíčený zájem. Včera tu například byl jakýsi wingcommander… počkejte, jak on se jmenoval… Prý s vámi potřebuje mluvit. Vyhnal jsem ho. Před třemi dny tu zase byli ti chlapci z vašeho letadla. A zdejší náčelník dostal dopis od airmarshalla K… K…“

„Kerra,“ doplnil Maděra bezmyšlenkovitě.

„Ano. V dopise prosí našeho Fentona, aby okamžitě telegrafoval, jakmile se vrátíte… abych tak řekl… od koní k lidem.“

„Neposmívejte se mi, doktore. Proč, to nevíte, že?“

„Nejspíš vám něco chtějí. Co, to netuším. Fenton si nejdřív myslel, že to je pravděpodobně kvůli nějakému vyznamenání, ale na to se takhle nikdy nepospíchá, ledaže by měli strach, že jim mezitím umřete, o čemž jsme je ujistili, že se nestane. Pokud se do toho zase oni nebudou chtít plést.“

„Moc rád je nemáte, doktore, co?“

„Mám je moc rád. Celá Anglie je má ráda. Vás má ráda. Nemám rád válku. A ještě víc její principy, Tony. Dívám se na to trošku odjinud než vy ze svého mládí. Tam odtud jsem už jednu válku viděl. Sbohem. A nezlobte. A nelamte srdce naší Ann.“

Když pak stáli nahoře na širokých schodech, vedoucích do parku, dostal strach. To nedokážu, to prostě nedokážu. Padnu na hubu a začne to všechno zase nanovo. Strašně se mu motala hlava. Slunce ho oslňovalo, vzduch ho omamoval a navíc jako by měl vlastní nohy někde deset metrů pod sebou. Jestli to vůbec byly vlastní nohy.

„Vrátíme se, Ann, nejde to,“ řekl tiše, bázlivě a pokorně.

Zmáčkla a přitiskla si jeho loket k prsům. „Ne, prosím vás… Ne… Musíte. Prosím… Tony.“

Než sešli schody, byl zpocený jak myš. Pak už to šlo lip, i když se chvílemi potácel jak zasažené letadlo. Chůze po měkké trávě byla něco docela jiného než procházky po tvrdých podlahách pokoje a chodeb. Každou chvíli se musel posadit na některou lavičku nebo se alespoň opřít o strom. Ale pořád šel, pořád ho něco popohánělo, a on i Ann, oba věděli, co to je a každý z toho měl strach jinak. A pak už mu chůze vůbec nedělala dobře, už ho jenom zmáhala, ale šel dál, přesto se dral dál a Ann už ho nezadržovala, jen ho víc držela a snažila se přenést trochu jeho váhy na sebe, to on ale příliš nevnímal, vlastně skoro zapomněl, že je Ann s ním a bez ní že by teď nejspíš neudělal už ani krok, pot se z něj řinul, supěl a škubal sebou, jako by se pokoušel jít horní půlkou těla místo nemohoucíma nohama, a trochu tak připomínal opilce, který se úporně snaží nevrávorat.

Věžičky sanatoria nebyly už vidět, to se ho ale netýkalo, ani jednou se neobrátil, ani jednou na to nepomyslel, kde že je, nemyslel vůbec na nic než na zvláštní pocit štěstí, který v něm navzdory té strašné únavě narůstal a o kterém pouze věděl, že není úplný a že ví, proč není úplný a že pro tu úplnost udělá všechno, i kdyby měl zhebnout.

A když zaslechl ty charakteristické zvuky, zastavil se, naklonil se dopředu, dal hlavu na stranu a nastavil ucho těm zvukům a zavřel oči a po chvilce poslouchání zaníceně a zasněně a česky zašeptal: „Koně. K o n ě!“ A Ann buď porozuměla slovu nebo zvuku, a strach a zoufalství z jejích očí zmizely, a když ucítila v prstech, že mu kolena povolila docela, nesnažila se ho s posledním zbytkem sil udržet, ale naopak ho pustila a on se sesul na kolena a opřel se o paže a hlavu sklonil dolů, jako by ze sebe doloval poslední zbytky sil, a pak se vydal po čtyřech kupředu, ale po třech metrech se pokusil vstát a ono se mu to podařilo, chvilku tak stál a potácel se jak osamělý strom ve vichru a pak se toporně a klopýtavě a nejistě rozeběhl tím směrem, odkud slyšel to ržání a frkání a podupávání kopyt.

Spatřil je mezerou v jedné hradbě křovin a Ann, stojíc po kolena ve vysoké trávě na tom místě, kde ji opustil, se chytla jednou rukou za hrdlo, protože to jeho padnutí na kolena mohl být konec sil, ale mohlo to být taky podlehnutí dojmu a taky to mohla být modlitba. Nebo všechno dohromady. Vydala se za ním, zmateně, váhavě, bázlivě, a on pořád klečel, sedě si na patách, nehnuté, jen hlava se mu pomalu pohybovala ze strany na stranu, jak se díval a díval a nemohl se vynadívat.

Nesnažil se myslet, povýšit nějak tuto chvíli pocitů svou inteligencí na cosi vznešeného uvnitř, k pocitu naprostého štěstí stačilo pouze vidět, že toto jsou koně, nádherní, ušlechtilí koně, a stačilo vědět, že on je krví a srdcem ne letec, ale koňák, a to že k sobě patří, koně a on, a že takhle by vlastně chtěl jednou umřít.

Nevěděl, že vstát mu musela pomoci Ann a že ona ho musela vypustit na potácivou dráhu, směřující ke koním, věděl jenom, že musí mezi ně, že prostě nějak musí mezi ně. Neutekli před ním, pustili ho téměř mezi sebe a on se jich mohl dotýkat, byla to slast nejen pro něho, ale nějak i pro ně, protože poznali ruku i tóninu hlasu, které patří těm, co jim rozumí, a on věděl, že oni vědí, a troufal si, přestože se mu vrátily všechny reflexy, pokud šlo o koně, a nezapomínal tedy být ve střehu, aby nějaký jankovitý zadek nebo potměšilé zuby nedaly pánům doktorům příležitost podobnou té, kterou jim poskytly tři jankovité fockewulfy.

Tak z tohodlenc se dělá anglická koňská aristokracie, takhle musej vypadat ty jejich hlavy, aby na nich byla eště taky poznat krev jejich arabskejch prapředků, tolik pohromadě a takhle jsem vás eště neviděl, to se vám teda přiznám. A viděl jsem v životě už hodně plný krve, bez kecání.

Když ho pak Ann změřila, všiml si, že před zaznamenáním teploty do statusu zaváhala a na okamžik pohlédla směrem k němu. Věděl bezpečně, že má teplotu, a najednou ho napadlo, že to Ann do statusu nenapsala. Za celou dobu, co se vrátili, na něho nepohlédla.

„Ann,“ řekl tiše, „rád bych vám něco řekl. Neposadíte se na chvilku sem ke mně?“

Nadechla se, polkla a trošku toporně se posadila na kraj postele.

„Ann,“ řekl, „pokusím se to říct, jak nejlíp umím, i když vím, že anglicky to vyjde úplně jinak, než jak bych to řekl česky, protože anglicky to ode mne asi bude znít studeně, a to je právě to poslední, co bych chtěl.“

Chytila se za ruce, protože porozuměla, jak by to bývalo bylo jednoduché říci I love you, do you love me, too? jenže to právě nemohl, tedy koktal a zadrhával se, jak se snažil co nejlíp přeložit to, co v něm česky znělo tak jednoduše, jednoznačně a srozumitelně.

Zapotil se, než to řekl, ale byl rád, že to řekl a že se mu snad přece jenom podařilo říci všechno, co chtěl, i když se sám slyšel, jak to v té jeho angličtině blbě zní.

No řekni něco, ozvalo se v něm, když viděl, že ona mlčí a že se ani nepohnula ani vlastně nezměnila výraz. A to by přece měla, ne?

„Ano, Tony, miluju tě,“ řekla málem jako školačka a obejmula ho a políbila. Chvilku ho takhle držela a opírala si svoji tvář o jeho ucho, pak se trošku napřímila, podržela si ho před očima, usmála se, znovu ho políbila a odešla.

Usínal s pomyšlením, že takhle si teda vyznávat lásku nepředstavoval.

Jenže jsem si taky nikdy nepředstavoval, že bude válka, ještě ho stačilo napadnout, než ho příjemně omámilo usínání.

4

Když se na jeho zaklepání ozvalo „Come in“ a ten hlas byl skutečně hlasem toho, za nímž šel, těmi dvěma vystřelenými slabikami zároveň také skončilo to dlouhé uvažování a vzpomínání, které mu vířilo v hlavě celou tu dlouhou cestu nekonečnými chodbami ministerstva války až k těmto dveřím.

Jak se poprvé setkali. Jak se po nekonečném kursu bál ve Francii vůbec vzlétnout, jak pak zase hned chtěl přistát, ale ono to nějak nešlo, a jak uviděl nějaká letadla a dostal strach, že to jsou Němci, a tak to raději zahnul na moře a tam vletěl do mlhy, a když mlha zmizela, kolem něho byla najednou tři letadla a on cítil, že má vzadu už úplně propocené kalhoty, ale jedno to letadlo najednou začalo mávat křídly, tomu i tehdy už rozuměl, a jak zase byla mlha a jak se ta letadla na něho namačkala, že myslel, že to je jeho poslední hodinka, a jak najednou pod ním byla země a ten před ním po té zemi už drkotal koly, jak tedy povolil knipl a jak to pod ním zakoplo a vypadalo to, že se zapíchne čumákem do země, ale nezapíchlo se to, jen se to jako voják na cvičáku potácelo přískoky vpřed, až to zastavilo.

Jak ho pak ti dva vedli a pořád se chechtali a jak jich za chvíli za ním byla celá taková řehtající se banda a on okamžitě pochopil, čemu se chechtají, a dostal na ně strašný vztek, že si myslí, že se strachy podělal, i když do toho tedy neměl daleko a to mokré vzadu byl jen pot.

A jak pak za stolem seděl malý mužík s velkou a skoro plešatou hlavou a obrovitými kníry, mezi nimiž doutnal doutník, a jak tenhle vlastně legrační strejdula vstal a pomalu začal svého zajatce obcházet a prohlížet si hlavně a samozřejmě ty rudé rajtky, jak na toho tlustého prcka dostal vztek a v duchu si to vynahrazoval tím, že si říkal: „Jen se pořádně podívej, ty vole, v životě jsi neviděl dragouna, tak se pořádně podívej, vepříku,“ a jak mu pak musel všechno složitě vysvětlovat přes tlumočníka, který uměl blbě slovenský, míchaje v to maďarštinu, že Němci a Polsko a že nebyli koně a že ho dali tedy jako pozorovatele k balonům, a pak Francie a rychlokurs v lítání a ještě rychlejší postup Němců, až prostě sem, do téhle kanceláře před tenhle stůl.

A jak si pak ten mužík, ten wingcommander Kerr, kterému se říkalo Curry podle toho indického koření, usmyslel, že si toho potrhlého dragouna Maděru nechá, i když českoslovenští letci ještě neměli v Anglii statut, a jak ho tedy schovávali u vicemarshalla sira Joshuy Droothe, kde dělal podkoního a odkud ho tajně vozili na letiště učit se lítat.

A jak jednou Curry přišel a řekl: „A je to,“ což znamenalo, že Čechoslováci už mají statut, že tedy teprve teď oficiálně dorazil do Anglie i nějaký dragoun Maděra, jen s tím rozdílem, že v téhle peruti už zůstane, poněvadž tady si ho vypiplali a do žádné československé perutě ho nepustí.

Jak peruť 101, zvaná Babylon, byla pak pořád slavnější a jak v ní byl opravdu babylon, protože Maďaři nesměli být Maďary, ale Poláky, a Jugoslávci Čechy a pak teprve Jugoslávci a jak kvůli tomu měli svou vlastní řeč, které se říkalo kerrsperanto, takovou hatlamatilku, jíž se ale domluvili báječně všichni a personál na věžích z nich byl tumpachový, a jak Kerr chodil málem víc na koberečky než lítal, ale i tak toho stihl sestřelit tolik, že s ostatními držel krok. A jak peruti přidělili bombarďáky a jak s nimi nikdo nechtěl lítat, ale stejně museli, a jak vylosoval nějakej Maděra jako první výcvik a jak pak začali ubejvat, protože Němci se nejradši trefovali do babyloňáků, kteří si ten svůj glóbus malovali na letadle z trucu a hecu co největší, i když věděli, že ten glóbus vypadá jako terč a že se na něj míří stejně dobře jako na britskou trikoloru. Takže tím pádem byli dvakrát lip zaměřitelní než ostatní.

Jak s Kerrem jeden čas spolu lítali a jak se skamarádili a jak Curry přemlouval dceru, aby se do Tonyho zamilovala, jenže ona nechtěla, protože byla zakoukaná do kapitána od protiletadlových, což Kerra samozřejmě uráželo.

Jak páni chtěli Babylon rozpustit a jak Kerr vyhrožoval, že pustí na ministerstvo války bombu.

Jak jim jednou ustřelili kus letadla a jak se s Currym naparovali, že i tak přistávají na své a ne na německé zemi, a ona to nebyla země, ale moře, naštěstí tedy u břehu, a jak si Curry v té tmě spletl lahvičky a loknul si jódové tinktury a jak ho pak pobřežáci dožrali, když mu radili, aby si ten knír pěstoval na hlavě, aby mu nenastydla.

A jak stáli vedle sebe v řadě na metály a sir Joshua místo formule šeptal: „Aspoň na dekorování byste měl nosit kravatu, Kerre,“ a vůbec chudák netušil, že Kerr má pod uniformou pyžamo, protože se mu v noci narodil vnuk a on to s nějakým Maděrou slavil. A jak…

„Come in!“ ozvalo se podruhé, o něco ostřeji.

Otevřel dveře, zavřel za sebou a hned to předpisově hodil:

„Squadronleader Antonín Maděra se hlásí na váš rozkaz.“

„Pohov,“ řekl Kerr, něco ještě podepsal, podal to elegánovi v uniformě a hodnosti stejné jako Maděra a řekl: „Ať mi okamžitě telefonuje.“

Když u dveří Maděru míjel, elegán se u něho zastavil a něco skoro jako vroucnost v jeho hlase dokazovalo, že to nemyslí jako frázi, když řekl: „Jsem rád, že jsem vás poznal, pane.“

Kerr pak pomalu vstal, pomalu obešel ten stůl, vedle něhož vypadal ještě mrňavější, ale ó to důstojnější, a zvolna šel těch osm kroků k Maděrovi. A ten viděl, že to je pořád ten starý dobrý Curry, protože se mu hýbaly kníry, jak se kousal do rtů, a ještě si určitě taky nadával, že to dojetí je na něm stejně vidět. Ale pak se na to vykašlal, ten poslední krok přeskočil a pak Maděru držely kolem žeber krátké pevné ruce a pod bradou ho lechtal jeden z mála Kerrových vlasů.

„Tony,“ řekl a to bylo za celou tu dobu podruhé, co to řekl, jednou to bylo, když se Maděra vrátil s šestihodinovým zpožděním spíš s půlletadlem než letadlem.

Odstoupil a prohlížel si Maděru kousek po kousku. Pak ho poplácal po tváři.

Maděra se zasmál, protože mu taky nebylo právě ledajak. Řekl: „Nejsem ženská, abys mě poplácával po zadku.“

Kerr se zarazil a ruka mu trošku klesla.

Maděra zafrkal, ještě na to byl pořád choulostivý. „Takže i k tobě došly hlášky, koukám, že mi uhořelo taky trošku rozumu, žejo. Jenže mně uhořel i kus tváře, víš, a tak mi ji udělali z kusu mýho zadku, který si právě ráčil poplácat, maršále… A proč vlastně jsem se musel k tobě tak rychle dostavit, nemohl bys mi říct?“

Kerr se vydal přes tu obrovskou místnost ke shluku kožených klubovek kolem nízkého, kulatého stolu.

Chvíli si hrál se zapalováním nového doutníku a pak řekl: „Nejdřív ti musím položit otázku. Chceš poslechnout doktory a zůstat až do konce války v invaliditě, nebo chceš… něco dělat?“ „Curry, já tě nepoznávám. Vždycky jsi mluvil na rovinu a najednou jdeš na mě odněkud až ze Skotska. Co ode mě chceš? Abych šel lítat? Snad bych, člověče, i šel. Rozhodně ne ale na bombarďáku. Do smrti mi tohle letadlo bude připomínat krematorium. Nechce se mi nic nedělat. Teď se mi zase budeš smát ty, vždycky ses mi smál, když jsem začal o koních, ale mně třeba lítání už nikdy nepůjde, tak mě napadlo, že bych se třeba zapikoloval někde u koní. Něco jako příprava na mír. Vždycky jsem byl spíš dragoun než pilot a nejradši bych ten mír začal právě u koní, víš. Měl jsem tam v tom špitále fůru času na přemýšlení.“

Překvapilo ho, že Curry nejenom že nepoposedával, celý nervózní a nasupený, tentokrát měl dokonce skoro spokojený výraz a labužnicky se rozvalil v křesle a pukal si z doutníku a zahaloval se do jeho kouře. To bylo podezřelé. Někde tu začínal smrdět zakopaný pes.

Kerr najednou prudce vstal. „Fajn. To rád slyším. Takže se krásně dohodnem.“

„Říkáš. A o čem? Nikdo mi ještě nic neoznámil. Buď to považují za samozřejmý, nebo naopak beznadějný.“

Kerr si konečně zas sedl, ale jen na kraj klubovky, aby nalil. A zůstal už tak sedět a nakláněl se přes stůl k Maděrovi.

„Mám pro tebe švindl, Made. A hned ti rovnou říkám, že ty asi budeš jedinej člověk, kterej se na to hodí. Protože na tenhle švindl musí bejt jeden nejen dokonalej letec, ale i dokonalej co? Ano prosím, koňák. Slyšels dobře. Dostal jsem to na stůl asi před měsícem. Měsíc je, Made, v týhle fázi války šíleně dlouhá doba. A celej ten měsíc mě kdekterej fešák z kdekterýho ministerstva desetkrát denně volá, jestli jsem tu akci už zajistil. Jenže já nikoho nenašel. Koňáků, který lítaj, je v týhle zemi sice pořád ještě dost, ale právě že jich je dost, je to všechno průměr, ztratili by hlavu hned na začátku…“ „Hergot, tak o co jde, je od tebe hezký, co říkáš a že to říkáš, ale to hlavní, proč to říkáš, mi buď ušlo, nebos to ještě neřekl.“

„Klid, Made, klid, všechno bude. Vysvětlit ti to musím, protože když ti řeknu, že máš velet operaci PEGAS, nebudeš z toho stejně chytrej.“

„Vy jste teda vykutálený. Přestože vědí, že mám glejt jako hrom, že už nemusím, jako by se nechumelilo mě klidně už zase viděj v nějaký rachotině ve vzduchu.“

„Nech mě domluvit, Made, není to tak jednoduchý a mám dojem, že by se ti to mohlo dost zamlouvat. Němci si myslí, že se jim podaří zastavit frontu na svých hranicích. Budují tam opevnění a tak. Je s tím taky spojena řada fikaností a jedna z nich se právě týká tebe. Němci se totiž rozhodli, že si do Německa navozí ze zemí, které budou muset opustit, co největší kořist. A tak si taky vzpomněli a usmyslili, že z Francie do Německa odvedou pokud možno všechny koně, kteří za to aspoň minimálně stojí. Ty víš nejlíp, že koňáci jsou skoro něco jako mezinárodní organizace a že spolu dovedou ohromně držet, i když se na závodech dovedli odřít donaha. No a tihle koňáci se rozhodli, že těm Němcům ty koně tedy nedají. Co kdyby to Němcům náhodou vyšlo a oni na těch svých hranicích podepsali nějaký mír nebo co a Adolfa s tou jeho sebrankou sami pověsili na kandelábry a ty koně jim tam pak zůstali a oni by s nimi pak vyhrávali všechny závody na světě?

A to teda zas ne, pravili koňáci z Francie, jejich britští kolegové jim přitakali, mezi nimi bylo pár ministrů a sirů Joshuů Droothů a je to. Koně přestanou pro Němce existovat, a když na to kývneš ty, stáváš se velitelem operace PEGAS.“ Pak bylo velice dlouho ticho. Už to skoro vypadalo, že Češi umí mlčet ještě lip než Angličané.

Až konečně Maděra řekl:

„A co jako by se s těma koňma mělo udělat?“ A poposedl na kraj křesla. Kerr si to poposednutí vyložil po svém:

„No vida, nemejlil jsem se, zabrals. Dostali jsme hlášky, že Němci začínají z celého okupovaného území stahovat koně na jedno místo. Rozkaz zní celkem jednoduše. A jednoznačně: nedovolit Němcům koně převést do Německa. Maděra jen řekl: „Vida.“

„Byli tady tví kluci. Zmínil jsem se jim o té operaci, abych si nějak ověřil, jaký na to asi budeš mít názor. A oni mi vyprávěli, jak jste se jednou vraceli a jak jste viděli stádo koní a jak jsi řekl, že mít místo jednoho bombardéru pět stíhaček, že by sis ty koně odvedl až na letiště. Je to tak?“

„No je, ale co…“

„A tak by asi mohla vypadat operace PEGAS.“

Maděra si vmáčkl dlaně do očí a vraštil čelo. Pak řekl. „Ale počkej, Curry, přece nemůžeš organizovat nějakou operaci jenom na základě nějakýho hypotetickýho nápadu, zrozeného spíš z touhy než z reálných možností, nemyslíš?“

Kerr vstal. „O tom si promluvíme večer. Vyspíš se u mě. Nebo jsi někde už něco slíbil?“

„Ani moc ne, na letišti jsem jen řekl, že se vyspím možná tam.“

„Fajn,“ Kerr vstal, šel ke stolu a zazvonil. Když se objevil pobočník, poprosil ho, aby Maděru odvezl do jeho bytu a napřed ještě paní Kerrové oznámil, že jí manžel posílá vzácného hosta.

„Maud možná omdlí, až tě uvidí, Made, ale až se probere, bude mít obrovskou radost. Ne menší než já. Brečela kvůli tobě asi týden. Málem jsem žárlil.“

Pobočník pak měl spoustu látky k přemýšlení na dost dlouhou dobu. Začalo to u vrátek. Zastavili u nich právě ve chvíli, kdy se vracela za školy Kerrova druhorozená Liz.

Maděra si otevřel okénko a česky na ni zavolal:

„Ahoj, Eliško, jak se máš?“

Bylo jí asi dvanáct a měla dlouhé blonďaté copy, které sebou divoce mrskly, jak za těmi slovy škubla hlavou. Oči se jí vykulily. Na okamžik trošku ztuhla, pak pohnula rty, poznal, že si nanečisto říká Tony, ale pak vykřikla „TONDO!“ pustila tašku na zem a vrhla se k autu. Anglická zdrženlivost se nekonala. Pobočník skoro zděšeně pozoroval, jak Maděru vyvlekla z auta a jak se na něho věší a líbá ho a hladí a jak se dospěle směje a přitom jí tečou z očí slzy.

Najednou se odtrhla, proletěla nízkými vrátky a křičíc Mummy, Mummy, což znělo téměř stejně jako české Mami, zmizela v otevřených domovních dveřích.

Maděrovi se taktak podařilo poděkovat pobočníkovi za svezení, ten mátožné řekl, že není zač, a posadil se vedle šoféra. Ale příkaz k odjezdu nedal, nemohl si pomoci, musel se ještě chvíli dál nevěřícně dívat.

Ze dveří nejdřív vyletěl devítiletý Rick, za ním se vybatolil tříletý Tony. Jakmile spatřil Maděru, zastavil se a roztáhl ruce, jako to dělají otcové, aby se k nim jejich ratolest rozeběhla. Tohle musel udělat Maděra, na něhož se věšel Rick a řval. Nic určitého nekřičel, prostě řval. Maděra musel Tonyho popadnout a vyzdvihnout a nechat si ho někde u krku, kterého se Tony už nepustil.

Ve dveřích se objevila krásná maršálova žena. Maděra k ní došel a ona ho objala takovým způsobem, že pobočník zatoužil, aby to takhle dovedla jeho vlastní žena.

„Jeďte,“ řekl šoférovi a celou cestu si to pořád nějak nemohl srovnat v hlavě. Jak je to možné a co za tím je, když letecký maršál nechá odvézt autem obyčejného squadronleadera do svého vlastního domu ke své vlastní rodině a jeho vlastní žena toho squadronleadera na uvítanou obejme tak, že ještě teď je pobočníkovi z toho horko.

Kerr to na něm poznal, protože pobočník byl ještě mladý a měl ke Kerrovi nesmírnou úctu, takže když se ho Kerr zeptal, zdali žena na Maděru čekala, pobočník se zakoktal: „A-ano, pane. Vlastně ne, pane. N-nevím, pane.“

Kerr se zasmál. „Asi jste viděl něco, na co nejste zvyklý, Haralde. Nejspíš má žena toho Maděru popadla bez ohledu na vás a na sousedy tak, že jste z toho vyjevený ještě teď, co?“

„A-asi tak, pane. Asi tak nějak.“

„Člověk, který umí zacházet s koňmi, Haralde, umí zacházet i se ženami. A nejenom se ženami, Haralde.“

„Ano, pane. I s dětmi. Viděl jsem to.“

„Tak jsem to nemyslel, Haralde. Měl jsem na mysli letecké maršály… Přineste mi všechny materiály operace PEGAS. A spojte mě s ministrem.“

5

Sir Joshua Drooth dal své panství Keyworth k dispozici letectvu už na začátku bitvy o Anglii a RAF sídla použila jako jakéhosi rekreačního střediska pro své válečné letce. Všichni ti, kteří se buď vykoupali v Kanále, nebo byli propuštěni z nemocnic, nebo i ti, kteří dostali dovolenky a nestálo jim za to jet za svými rodinami, velice rádi prožívali téměř mírové chvíle v nádherném prostředí zámku a jeho okolí. Panství bylo téměř z dosahu bomb, za celou tu dobu sem dopadly všeho všudy dvě a to ještě z letadla, které je upustilo při útěku před spitfiry na nejodlehlejší část zámeckého parku.

Na konci srpna 1944 se však najednou na leteckých posádkách a letištích a k nelibosti všech, kteří si na ně činili nároky, přestaly lístečky s kouzelným nápisem RAF - Recovering Center Keyworth vydávat.

Druhý den potom, co ze zámku odjel poslední rekreant, a půl hodiny potom, co odešla poslední uklízečka, přijela dvě osobní auta, z nichž kromě airmarshallů Kerra a sira Joshuy Droothe vystoupil Antonín Maděra, pak ještě dva nižší důstojníci a dva páni v civilu. Od hlavního vchodu jim přicházel v ústrety trochu vyděšený správce, který se neustále stavěl do pozoru. Nechali se doprovodit do haly, nechali si tam přinést pití a rozsadili se kolem obrovského stolu, na kterém se v období rekreace báječně hrál foukací fotbal s pingpongovým míčkem.

Sezení připomínalo spíš obchodní jednání než přís. dův. taj. mob. válečnou poradu, protože ze všeho nejvíc se při tom smlouvalo. Jeden civilista byl zpravodaj, druhý byl z ministerstva a zřejmě hájil zájmy ryze koňské, pročež mu sir Joshua přizvukoval. Podle posledních zpráv Němci několik menších vybraných stád shromáždili do jednoho, a jakmile se jim podaří uskutečnit poslední nejkvalitnější výběr, dají se na cestu do Německa. Je tedy nejvyšší čas a nezahájí-li se operace PEGAS co nejdřív, mohla by začít taky už pozdě.

Takže se vlastně smlouvalo jako na trhu. Podle výsledku byli úspěšnější páni v civilu se sirem Joshuou, usmlouvali výcvik na čtrnáct dní, přestože Maděra s Kerrem chtěli šest neděl, sir Joshua k tomu přednesl svou zprávu o kontrole u určené jednotky, v které byli nejvybranější commandos s koňskou specializací, určení k výsadce, o nichž řekl, že už teď div nežerou oves. Stejně dobře jsou připraveni i piloti, poslední specializovaný výcvik je tedy zbytečné protahovat, když se jedná pouze o pilování již nabytých znalostí a odstranění posledních nedostatků v koordinaci, které jsou jistě nepatrné. Takže se vlastně bude hlavně jenom čekat na velitele operace squadronleadera Maděru, jak to celé zvládne, a to by měl, a za čtrnáct dní. Jeden ten pán v civilu neopomněl při tom kulantně poznamenat, že v rukou squadronleadera leží veliká odpovědnost, protože jak předčasný, tak zpožděný rozkaz může způsobit katastrofu. 1 když samozřejmě jde pouze o koně. Se zvláštním důrazem na to „pouze“

Maděra se na něho nepodíval, ale řekl: „Pokud mi budou radit a má rozhodnutí ovlivňovat lidé, kteří se na válku dívají z oken kanceláře, nemohu opravdu za výsledek operace ručit. Tím méně, že jsem ve svých rozhodnutích závislý na tom, co mi oznámí naše zpravodajská služba, která zdaleka není neomylná, jak všichni dobře víme. A teď mě, pánové, omluvte. Za dvacet minut mají mí lidé určenou hodinu příchodu.”

Za chvíli zastavilo před zámkem auto se jménem jakési nábytkářské firmy, a když odjelo, stál tam voják v plné polní, který se nejdřív podíval na věžičky zámku, pak na své hodinky a pak se zbavil rance, sedl si na patník a zapálil si cigaretu.

Po silnici se blížili další dva.

Pozorovali to z okna spojovací chodby křídel. Kerr zamyšleně hulil z doutníku. Maděra se najednou vytrhl ze svého nějakého rozjímání a zeptal se baculatějšího z nižších důstojníků: „Sehnal jste toho doktora? A vybavení podle seznamu? Dostanou zabrat.“

Odpověděl ten hubený a na jeho angličtině bylo poznat, že to není jeho mateřština. Taky nemohla, když se jmenoval Milan Smola a právě on tehdy Maděru vytáhl z hořícího letadla. „Zařízeno, pane. Támhle jedou.“

Velikánská ambulance zabočila do vjezdu, opatrně se protáhla podjezdem a zastavila na nádvoří. Zezadu začali vyskakovat vojáci a mezi nimi několik modrých uniforem.

U kabiny se otevřely dveře, na zem seskočil vysoký muž v důstojnické uniformě, napřáhl ruku, komusi ji podal, objevily se nohy. A sukně.

Maděra mrskl pohledem po Milanovi. Ten, bradu co nejvýš, ani nemrkl. Ale oči ho prozrazovaly.

Maděra jenom maličko vrtěl hlavou a tiše česky říkal: „Ne, ne. Tos mi neměl dělat. Aspoň teď ne. Když potřebuju mít jasnou hlavu.“ Ale pak se na všechno vykašlal, trhl sebou a rozběhl se chodbou ke schodům.

„Co mu je?“ zeptal se Kerr.

„To je Ann, pane. Prostě Ann, pane,“ řekl Milan. „Doktor Reeves jenom řekl, že k tomu má své důvody, když posílá právě ji, a že ten důvod není jen v tom, že Mad a - a - Ann se tam do sebe… trošku… ehm… zamilovali. Pane.“

Kerr se netrpělivě zašklebil. „Jen aby to nezkazila,“ zamručel.

„Určitě ne, pane. Doktor Reeves vzkazuje, že za tu ručí, pane.“

„Jen aby,“ řekl Kerr. „Ale je pěkná, co?“

„Ano, pane. Dovolte mi odejít, pane.“

„Z vás Čechoslováků je člověk někdy vedle,“ řekl Kerr.

Milan trochu zrozpačitěl. „Když dovolíte, pane, my někdy zase z vás. Z vás Britů, pane.“

A dole na nádvoří jí šofér právě podával kufřík, takže byla otočena zády. Ale lékař Maděru uviděl. Trošku sebou škubl, že jako chce podat hlášení, ale nechal toho, když spatřil, jak se Maděra tváří, a podal mu ruku, které si Maděra taktak všiml. Doktor se tedy představil a Maděra řekl „Vítám vás“ a „běžte si udělat pohodlí,“ ale sotva to řekl, Ann se prudce otočila a teď tam tedy stáli proti sobě a v Maděrovi to jen řeklo „E co“ a udělal ten poslední krok, řekl při něm tiše „Ann“ a objal ji a políbil. A ještě než mohla vůbec něco říci, dodal do jejího ucha:

„Nedá se nic dělat, Ann. Radši se vezmeme hned. Protože to do tý doby, než tahle operace skončí, bude jediný, co ze mě budeš mít.“

A ona, protože byla Angličanka, řekla jenom „Oh Tony“ a pak ještě ukázněně dodala „Jak si přeješ, miláčku,“ a políbila ho, a Maděra měl najednou pocit, že je s ní ženatý už hrozně dlouho a bylo mu podivně dobře.

Anglického pobočníka pak poslal postarat se o přicházející vojáky a Milana a vyjeveného Kerra požádal, aby mu šli za svědky.

Jejich svatební cesta vedla konírnami a jejich svatební noc byla jediná noc, kdy spolu bydleli. V šest ráno Ann už na ošetřovně vyvařovala injekční stříkačky a Maděra se právě nadechl, aby osmdesáti komanďákům a pilotům, z nichž čtyřicet mělo zbýt pro operaci PEGAS, řekl:

„V době, kdy vrcholí umírání mnohých, aby konečně ustalo na světě zabíjení, se vy budete připravovat na zabíjení, abyste zachránili ne lidi, ale koně. Každý z vás si o tom jistě myslí své. Ale pokuste se taky myslet na to, že mnoho dětí při náletech zahynulo právě proto, že chtěly zachránit nejdřív své hračky a pak teprve sebe. Operace, na kterou se budete připravovat, neměla dosud obdoby. Nebude lehká, bude naopak mnohem těžší, než kdybychom z území nepřítele měli vyrvat lidi. S koňmi se nedorozumíte. Těm jen musíte rozumět. Nemůžete je naložit do letadla a unést. Musíte se s nimi prodrat ke svým. Bude na vás upřeno mnoho pozornosti. Na tom, jak uspějete, závisí možnost dalších operací. Kde už nepůjde o koně. Čímž nechci říci, abyste se na koně dívali jako na pokusná zvířata. Kdo se akce nechce zúčastnit, může odejít a nikdo, mnou počínaje, mu to nebude mít za zlé. To je všechno. Přeji vám mnoho štěstí.“

Všechno šlapalo jako hodinky. Maděra domluvil, pak bylo chvíli usměvavé ticho, pak rotný začal číst jména a na nádvoří se utvořily skupinky podle výsadek a podle operačních určení, a když dočetl jména velitelů skupin a skupiny označil krycími jmény, za vraty se ozvalo zahoukání a z džípu pak vystoupili dva opálení důstojníci. Jeden byl Američan a druhý měl na rukávu napsáno CANADA. Maděra je hned představil:

„Tohle je kapitán Cassius Kilby, který si bude přát, abyste mu říkali Cass, a splní vám vaše klukovské přání: naučí vás zacházet s lasem, naskakovat při jakékoliv rychlosti na koně a nepadat ani z toho nejdivočejšího mustanga. Jestli jste někdy četli něco o texaských rangerech, tak by měl Cass odpovídat vašim představám, protože je jejich přímý potomek. A tohle je kapitán George Derrick…“

„…Pro vás Jay, hoši,“ přerušil Maděru snědý černovlasý čahoun.

„…od Kanadské jízdní, který vás naučí střílet z koně při jakékoliv rychlosti a jakoukoliv zbraní kromě snad děla a těžkého kulometu. Doporučuju vám, abyste byli velice pozorní, protože vůbec nikdo neví, co všechno budeme při téhle operaci muset umět. A jestli mi nevěříte teď, uvěříte mi večer, až vám ukážu mapu. Proto vás prosím, abyste do všeho šli s vědomím, že se dá dokázat daleko víc, než si člověk představuje, že se dá. A ještě vám taky oznamuju, že od této chvíle budete až do skončení operace žít v naprosté odloučenosti od ostatních lidí. A abyste si nemysleli, že před vámi něco tajím, oznamuju vám taky, že jsem se včera oženil a že moje žena je vaše ošetřovatelka a že ji po dobu operace neuvidím o nic víc, než vy uvidíte své ženy a dívky, pokud si třeba nerozbiju nos. A říkám vám to jen proto, že jsem si přítomnost své ženy nezařídil. Rozchod.“

Zase jen úsměvy a tři čtyři pochechtání. Zazněly povely a skupinky se pohnuly. Mnoho očí přitom pozorovalo línou, vláčnou, houpavou a přesto rychlou chůzi Američana a Kanaďana, jak si oba odnášeli rance tam, kam je vedl pobočník.

Maděra je taky pozoroval. A trošku jim záviděl. Ty dva jsou čistokrevný koňáci. Todlenc jsem chtěl dycky bejt. A nejsem. Já už jsem jenom takovej podivnej kříženec mezi koňákem a pilotem. Takovej kentaur s leteckou kuklou.

Pak ale kdesi zaržál kůň a on cítil, jak mu to zaržání přeběhlo po páteři. Trochu ho to upokojilo. Vykročil.

A samozřejmě nevěděl, že jeho chůze je velice podobná chůzi oněch dvou čahounů ze zámoří. Nikdo mu to ještě neřekl.

Ann ho pozorovala za zavřeným oknem. Viděla, jak se podíval na hodinky a zrychlil chůzi, až jí zmizel z očí. Vešla do ordinace a tiše řekla:

„Operace PEGAS začala.“

Doktor, oblečený do komanďáckého, si zastrčil pod paži pistoli. Podíval se na Ann s účastí.

„Budiž vám, Ann, útěchou, že nikdo na světě nemá pro své líbánky krycí název OPERACE PEGAS.“

6

Herr Baron ho oslovovali všichni: řadoví vojáci i jejich velitelé i příslušníci SS ze strážného oddílu, prostě všichni, kdo s touhle akcí měli něco společného. To bylo přirozené. Méně přirozené však bylo, že se uctivě choval i Jatzke. Vlastně to byl skoro zázrak, protože Jatzke byl gruppenfiihrer a byl zvyklý řvát na každého, neboť zatím všude, kde působil on, se generálové nanejvýš objevovali jako Jatzkovi vděční zákazníci. A ještě větší zázrak byl, že Jatzke nebyl k baronovi uctivý proto, že to snad měl rozkázáno. Jatzke už měl mnohokrát rozkázáno, jak se má ve Francii chovat, a přece se choval vždycky po svém, protože byl generálním intendantem pro západní frontu, a když se tahle hodnost přeložila do srozumitelná, znamenalo to, že Helmut Jatzke byl Velkým Kořistníkem a Vrchním Děličem Kořisti.

Jenže na barona se žádný z Jatzkových moresů nehodil. Jatzke se nikdy s někým takovým nesetkal. A ještě než se s ním setkal, měl už důvod ho nenávidět. Protože nejdřív přišel jeden rozkaz a ten už sám stačil, aby se Jatzkovi dělaly rudé kruhy před očima. Ten rozkaz znamenal, byť naservírován v supertajném balení, že Jatzke byl pověřen osobním velením nad akcí, z které jednak nic nemohl mít a jednak při ní už nemohl být Velkým Kořistníkem, nebyl vyňat z funkce, a přesto jako by ho té funkce zbavili, jako by mu svázali ruce. A pak přišel druhý rozkaz o baronovi, nejkratší rozkaz, který kdy dostal: Baron von Waldheim. V ničem neomezovat. Řídit akci podle jeho pokynů. Tečka a podpis. A to byl naprostý konec Jatzkovy neomezenosti, Jatzkových výprav, Jatzkových obchodů.

A začátek operace ROTWEIN.

A pak přijel baron a Jatzke měl za několik minut pocit, že víc už se mu barona nenávidět nepodaří. Protože už za těch několik minut se barona začal bát, záviděl mu a obdivoval ho. A to už stačilo na smrtelnou nenávist. Navíc se mu od prvního okamžiku nepodařilo ani chviličku vydržet pohled těch pomněnkově modrých očí, protože ty oči v něm vzbuzovaly podezření, že baron o něm jaksi ví všechno, tedy i to, co Jatzke nikdy nechtěl, aby věděl kdokoliv jiný kromě něho. A toho bylo dost. Jenom zlata bylo víc než půl tuny a nikdo z těch, kteří by věděli byť o jediném gramu, nežili. A v baronových očích jako by byl najednou napsán seznam všech Jatzkových hrdinských činů z okupace Francie a Belgie. I ta děvčata tam byla. Baron to samozřejmě nemohl vědět, přesto si Jatzke nemohl pomoci a bál se, že to baron nějak ví, a tedy ho i proto nenáviděl. A taky pro přítomnost baronova šoféra Hanse, taky civilisty, který dal Jatzkemu od prvního okamžiku jasně najevo, že je ochoten poslouchat jedině barona.

Tolik se Jatzke začal bát, že upustil i od svých kořistnic-kých výprav do okolí, jimiž si alespoň maličko chtěl vynahradit nedávnou rabovací slávu po celém území okupované Francie. Netušil, že mu tak baron vlastně zachránil život.

den, kdy baron přijel a Jatzke se poprvé nevypravil do blízkého města, v ten den měl být v městě zatčen a souzen francouzskými makisty.

Baronovým příjezdem se změnil i život mužstva. Především řadových vojáků, kteří byli všichni původem koňáci, převelení sem ze všech možných útvarů a zemí. A že baron byl Pan Koňák, to oni poznali hned, jak poprvé přišel v doprovodu nasupeného Jatzkeho ke skládací ohradě, v které měli odděleny od ostatních koní klusáky z hřebčína, který nedávno padl do rukou Američanů.

Baron se zastavil těsně u ohrady, zapálil si cigaretu a chví

se díval na tísnící se koně. Pak se zeptal Jatzka: „Kolik máte ke koním mužů?“

„Osmatřicet a strážný oddíl,“ zavrčel Jatzke.

„Hm,“ udělal baron. Pokýval hlavou. Několikrát vyfoukl kouř. Až řekl: „Pak ovšem nechápu, proč si ti koně ničí nohy v tak malém prostranství. Mohli by se přeci pohybovat volně, obklopeni strážemi.“

Jatzke se pokusil o výhrůžku: „To má být rozkaz, Herr Baron?“

Baron se usmál a pootočil hlavu tak, aby Jatzkemu viděl do očí. Skoro omluvně se usmál. „Rozkaz? Chraň Bůh. Tak nanejvýš přání. Neumím dávat rozkazy. Navíc vojákovi.“

Jatzke jen polkl. Protože věděl totéž co koňáci, stojící kolem: že ohrada se bude bourat a nejen to, že už se nebude používat. Kdyby ti kolem byli opravdoví vojáci, bývali by měli vztek, i když menší než Jatzke. Bez ohrady bylo s koňmi mnohem víc práce. Oni ale rozuměli lip koním než lidem a baron u nich stoupl v ceně i jinak než onen známý baron von Waldheim, který kdysi mě! nejlepší stáj plnokrevníků v Německu a vyhrával s nimi kdeco. A když za nimi poprvé přišel a poprosil je, jestli by nechtěli občas koně pořádně vyhřebelcovat, a dodal k tomu, že kůň, který zchátrá, vypadá jen o maličko důstojněji než zchátralý člověk, byl jejich.

A nemusel nakonec ani říkat „Rozumíte mi, pánové,“ věděli, že to je upřímné, že to není žádná taktika. Byli rádi, i když tím vlastně končilo lenošení. Protože teď to najednou všechno mělo nějaký smysl. Teď teprve se dalo i pozapomenout, že jsou vlastně zloději koní. Teď teprve si mohli myslet, že zachraňují koňské životy, což pro ně pro všechny bylo tisíckrát příjemnější, než připravovat o životy své bližní. A tím taky sebe. Jim tahle válka byla obzvlášť jedno, Němců mezi nimi bylo mizivě, většinou byli Rakušané, Maďaři a Rumuni, které sem podle jejich profese sehnala německá důkladnost ze všech bojišť Evropy. Rozuměli si ale dobře, protože jejich esperantem byla jména slavných koní a slavných dostihů a slavných hřebčínů a slavných koňáků, jakým byl například baron von Waldheim. Koně byli jejich život a dosud jim pořád zachraňovali život, jejich profese je dosud vždycky zachránila od přímého styku s tím, čeho vždycky toužili být ušetřeni, co neuznávali, čeho se báli a co velice skrytě nenáviděli. Nosili tu šedozelenou uniformu, zdvíhali pravice a klapali podpatky, čas od času se museli srotit a sborově řvát bojové písně o dobytí světa, ale to se všechno dalo snést, když při tom mohli pořád cítit pach koní.

A najednou jako by válka nebyla ani v dálce, když se objevil baron a byl takový, jaký byl. Koňák jako oni, i když jeho koně byli vždycky lepší než jejich. Během času mnohým z nich připomněl, že je zná, a to bylo víc, než v co doufali. To se od Jatzkova řvaní až příliš, příliš lišilo.

Od června do září se stádo značně zvětšilo. Baron byl neúnavný a nebylo snad dne, aby nebyl nějaký přírůstek, někdy i o více kusech, takže v polovině září čítalo stádo kolem šesti set koní a nebyl mezi nimi ani jeden podřadný.

Baron se zdál být spokojený. Týden se už nikam nehnul, byl neustále u koní a trpělivě srovnával údaje z papírů, které se s některými koňmi podařilo ukořistit. A stejně trpělivě ignoroval Jatzka, který ho neustále napadal, že mu kazí morálku mužstva. Vždycky se ho pak tiše a s úsměvem zeptal: „Morálku jste říkal, Herr Gruppenfuhrer,“ někdy dokonce řekl Herr Jatzke a Jatzke jen skřípal zuby, protože věděl, že se neopováží stěžovat si na barona u nadřízených, neboť celá ta baronova operace měla podpis ne-li Fuhrera, tedy jistě někoho, kdo je jenom těsně pod ním.

Jatzke se mýlil, když si myslel, že operaci ROTWEIN si vymyslel sám baron. Baron naopak jen velice nerad opouštěl svůj statek, kde mu z celé koňské slávy zbyla jen stařičká Aida a její syn Tulip. A to mohl být ještě rád, že mu ze všech plnokrevníků státní pověřenec nechal alespoň tyhle dva, když si bral všechno ostatní a hlavně Aidino potomstvo.

Baron pak dál hospodařil a piplal se s těmi svými dvěma miláčky a každý den bedlivě studoval mapu Evropy, stále netrpělivější, kdy že všechno už skončí a on se bude moci znovu pustit do práce. Válka se ho dosud příliš netýkala. Statek stál o samotě v hannoverské rovině, takže letadla jen přelétala a nevšímala si ho, dodávky vždycky nějak splnil, dceru měl od osmatřicátého roku ve Švýcarech, byl na to všechno sám se sestrou, žili si celkem dobře, rozhodně lip než kdokoliv jiný, protože jejich jedinou starostí byla vlastně jen ta netrpělivost. A pak ještě znervózňující podezření, že víra v návrat starých zlatých časů je asi hodně nereálná.

A pak najednou přijela ta velká černá mercedeska.

Ano, vybrali si dobře. Vybrali si toho pravého, to věděl stejně dobře jako oni. Nikdo druhý v Německu neznal francouzské koně lip. Deset let mezi dvěma válkami tam byl jenom proto, aby znal. A snad se ještě něco přiučil. Měl Francouze rád.

Čímž celé to trápení bylo ještě horší. Když mu to oznámili, napadlo ho jediné: že se po něm chce právě to, co on sám chce ze všeho nejmíň krást Francouzům jejich koně. Samozřejmě, že to byla krádež, to slovo mu taky jako první zahučelo v hlavě, když mu státní pověřenec oznámil, k čemu Herr Barona určili. Nebyla to žádost, byl to rozkaz, a baron hned taky věděl, že nezapomněli na nic, ani tedy na to, že je majorem wehrmachtu v záloze a že by jim vlastně měl být vděčen, že mu ještě nedali možnost hrdinně zmrznout někde na východní frontě jako velitel trénu.

Kdyby býval bezpečně věděl, že se jedná o jakýsi nájezd, jehož jediným cílem byl lup koní, býval by to odmítl i s vědomím následků. Nebyl zbabělec, skutečně při tom všem na sebe myslel co nejmíň. Myslel mnohem víc na všechny ty dcery a syny vollblutů, jejichž jména se za těch deset let naučil tak dokonale znát. Protože najednou věděl, že svým odmítnutím (a že byl poslední možností těch pánů, to baronovi bylo naprosto jasné) odsoudí všechny ty francouzské koně k smrti.

Baron von Waldheim věřil, že je může zachránit. A ne pro Němce, ale pro Francouze i jemu už bylo jasné, že Francouzi přijdou až sem do Německa. A opět baron vůbec nemyslel na to, že by mu to jednou mohlo velice posloužit, kdyby Francouzům zachránil jejich koně. Zase jenom myslel na to, že jedni zachraňují vzácné obrazy a sochy a že jiní zase musí zachraňovat koně. Nebylo tedy vyhnutí, obzvlášť když rozkaz zněl v tom smyslu, že odmítnutí by znamenalo zkázu nejen pro barona, ale i pro ty koně.

Baron tedy řekl: „Jawohl, ich nimm’s,“ a ta kratičká věta znamenala všechny ty privileje a jejich průvodní jevy, které mu zpočátku naháněly tolik strachu. Během času si ale zvykl, že vlastně není nikdo, kdo by mu po tom prvním rozkaze mohl už poroučet. Svého postavení nezneužíval, nebyl na to uzpůsobený, ale taky se nedal zastrašit ani strohým vystupováním všech zlatém lemovaných, s nimiž přišel do styku, ani pověstí, která je předcházela.

Přesto ho pomyšlení, že se dopouští krádeže, neopouštělo ani na chvíli. Ani tehdy ne, kdy v nějakém ukořistěném stádečku objevil zvíře, které znal i jménem. Trochu potěšení mu pouze skýtalo pomyšlení, že plundrovací důkladnosti herrenvolku (za jehož příslušníka se nikdy nepočítal, byl přece Hannoveřan) toto nesmírné bohatství, ukryté v koních, uniklo, dosud neměl důvod si myslet, že i on plundruje; nekradl, aby si mohl ponechat, kradl, aby mohl vrátit, aby Francouzům mohl zachránit to, co oni sami zachránit neměli šanci. Byl k sobě poctivý a mnohokrát se sám sebe ptal, jestli se takhle jenom neutěšuje, jestli tím neodhání Erinye špatného svědomí, ale zatím neměl důvod si myslet, že potom, v Německu, by měl vládu nad stádem ztratit, neměli na to někoho druhého, a tím tedy také mohl sám sobě zaručit, že své předsevzetí o vrácení koní po válce splní.

Buď jak buď, toho nádherného rána na počátku října se baron vzbudil v hotelovém pokoji a na žádný dialog se svým svědomím neměl čas, neboť toto bylo ráno toho dne, který v depeši do Berlína označil jako den, jímž zároveň končí selekce koní a zároveň počíná transport do Německa. Baron byl člověk, který se svými pocity dovedl zacházet téměř jako s koňmi, avšak tentokrát byl přeci jenom rozechvělý. Nervozitou ne, to spíš zvláštním podezřením, že všechno zatím dopadá a klape až příliš dobře. Najednou to všechno bylo až příliš jednoduché, sebrat se a odjet za město ke kraji rozsáhlého křovinatého buše, pro který v němčině je takový poetický název Heide, prohlédnout si ještě jednou shromážděné stádo a pak už jen nevojensky dát pokyn: „Tak vyrazíme, pánové.“ A pozorovat na všech těch koňáckých obličejích zvláštní pocit blaha z vědomí, že se teď trochu změní v kauboje a několik následujících týdnů stráví v sedle, s očima neustále upřenýma na ta nádherná zvířata.

Nicméně si baron dal na snídani záležet, kdoví kdy bude zase snídat v takovém pohodlí, proto ještě při černé kávě labužnicky s Hansem vychutnali své doutníky, pak se snažil neochotného recepčního udolat svou krásnou francouzštinou, aby ho přiměl objednat mu pokoj na nějaké příští štaci. Hans mezitím odnesl kufry do vozu, a teprve potom to znamenalo definitivně Adieu.

noci byl mrazík, tráva měla našedlý nádech, slunce ještě nehřálo a koním se kouřilo z nozder a těl, protože se podle baronových dispozic stádo muselo brzy ráno proběhnout, aby se koně i obsluha dostali při transportu lehčeji do tempa.

Hans právě otvíral dveře vozu, aby baron mohl vystoupit, když se přihnal Jatzke a postavil se tak, že se baron kolem něho musel z vozu téměř prodrat. Jatzke dělal, že se staví do pozoru, což znamenalo neochotné hlášení, baron byl v tak dobré náladě, že toho chtěl Jatzka ušetřit, snažil se tedy mávnutím ruky Jatzka odehnat, ale Jatzke se nenechal.

„Brzy ráno přivezla spojka z posádky hlášení, že ve zdejším okolí byli shozeni parašutisté, barone.“

Proč mi to říkáš, Jatzke, mein lieber Gott, proč mi to říkáš? Co já s tím mám společného, pomyslel si baron, ale nahlas řekl:

„Domníváte se, pane gruppenfuhrere, že ti parašutisté byli shozeni proto, aby nám zabránili v odchodu?“ a najednou si uvědomil, že si vůbec není jist, jestli otázku myslí ironicky nebo vážně.

Jatzke ji vzal v každém případě po svém. Povýšeně vyprskl: „I kdyby chtěli, není jim to nic platné, barone. Jestliže jste se staral celou tu dobu vy o koně, já se zase staral o bezpečné zajištění stáda. Pár výsadkářů nás vůbec nemusí zajímat. S něčím takovým se v týhle zatracený zemi vždycky musí počítat a strážný oddíl je pro takový případ vycvičen a připraven. Bylo jen mou povinností vám to ohlásit.

Baron se usmál. Jatzkova nadutost byla neodolatelná. „Ano, pane gruppenfuhrere, rozumím vám. Bránil jsem se vašemu hlášení jenom proto, že se domnívám, že mně jako nevojákovi takové hlášení nepřísluší. Rozumím koním, ne strategii, od toho jste tu vy. Říkáte-li, že je všechno v pořádku, nemám důvod o tom pochybovat. Poroučím se do vaší ochrany, jak se kdysi říkalo, pane gruppenfuhrere.“

Hans mu podával papírový pytel se starými žemlemi, aby baron mohl uskutečnit svůj každodenní obřad: jít mezi koně, pohovořit s nimi, polaskat se s nimi a pociťovat ono zvláštní blaho, když mu měkké pysky odebíraly z prstů kousky žemlí. Aby mohl pohladit svého miláčka Vesuvia, jehož otce i matku znal a kterého považoval za krále tohoto stáda a odhadoval ho za vítěze příštích mnoha závodů.

Vesuvio barona spatřil a prodíral se k němu mezi těly svých druhů a hned ho začal nedočkavě šťouchat nosem do ramene.

Baron vzal žemli a rozlomil ji a podal chvějícím se lapajícím pyskům.

Při tom zaslechl letadlo.

A těch letadel bylo najednou pět, deset… Počala kroužit nad stádem a přitom klesala stále níž, až byly velice dobře rozeznatelné britské výsostné znaky.

Kdesi v dálce vyly sirény.

Stádo se začalo plašit a baron se co nejrychleji vydral z dosahu kopyt a nervózně chňapajících zubů.

Poplašili se i lidé a podle baronova soudu právě lidé stádo nejvíc plašili, víc než ta letadla.

Strážný oddíl se rozprchl mezi roztroušené keře a krátce nato se odtud ozvaly kulometné dávky. Několik spitfirů se najednou svezlo po křídle a padalo k zemi. Jejich palba zněla v hlubší tónině než střelba esesáckých kulometů, které brzy umlkly.

Pak baron slyšel Jatzka něco strašně řvát, ale řev byl vzápětí přehlušen ještě větším řevem motoru letadla, které baronovi přeletělo nízko nad hlavou. Tak nízko, že se baron přikrčil. Ale i tak si všiml, že se z toho letadla jako by někdo vykláněl.

Najednou si uvědomil, že se vlastně nebojí, že se ho to celé nějak netýká, teď měl starost jen o koně, kteří se stále víc plašili, každou chvíli se už rozutečou na všechny strany. Mrzelo ho, že s tím nemůže vůbec nic udělat, že se prostě jen může dívat a čekat, co se z toho vyvine. O jednom si už byl jist: že se to vyvine úplně jinak než. předpokládal a měl vymyšleno. Pro tuto chvíli bylo nejlepší nestát na volném prostranství a být terčem. Na kraji buše se tyčil košatý, nádherně barevný buk. Baron přemohl podivnou tíhu nohou, zabořených jakoby po kotníky do trávy, a rozeběhl se tam. Teď už se mohl jenom dívat, víc nic.

Nad loukou a bušem stále kroužilo a všelijak se proplétalo těch dvacet nebo kolik letadel, baron se jednu chvíli snažil je spočítat, ale nepodařilo se mu to. Najednou se zase ozvala střelba, baron se snažil určit směr, odkud se ozývá, když směr našel, už jen viděl, jak padá k zemi několik kusů letadla, mezi nimi i trup s namalovaným německým válečným křížem.

O kus dál na nebi se ještě bojovalo. Německých stíhaček však bylo jen asi devět nebo deset, neměly šanci a za chvíli nad stádem zase kroužily jenom britské výsostné znaky. Pak se středem jejich víru začala k zemi snášet kouřová stužka. A druhá a třetí.

A kolem buku se začalo střílet. Stádo se dalo do pohybu. A nikdo už je nezastaví, pomyslel si baron, a zvlášť když ti hloupí honáci stojí a vzpažují. Hned mu ale taky došlo, co bývá příčinou, že lidi takhle zdvíhají ruce. A v témže okamžiku ucítil v prsou podivný tlak. Teď teprve dostal strach, když spatřil ty neforemné přízračné postavy, které se objevily všude kolem něho a navíc tak, že tvořily jakýsi živý plot, takže se stádo nemohlo rozeběhnout loukou od buše pryč, jak měl baron stále obavy. Naproti u jeho auta se poslušně řadili esesmani a takhle s rukama nad hlavou vypadali dost směšně. Zrovna k nim přiváděli Jatzka, ten však měl ruce svázané za zády.

Honáci slézali s koní a poslušně se stavěli vedle jejich hlav, s pažemi také trčícími vzhůru, i u nich u každého stál jeden z těch přízraků a držel samopal tak, že to vypadalo, že drží stříkačku.

Za zády ucítil baron pohyb a škubl sebou. A slyšel: „ With you the same, sugar. Hands up, if you don ’t mind. “ („To pro tebe platí taky, zlatíčko. Pacičky nahoru, jestli proti tomu nic nemáš.“)

Baron rozuměl, dokonce ho překvapilo, jak báječně rozumí

způsobu, jakým to bylo řečeno.

A když pak kráčel se vztyčenými pažemi k hloučku ostatních, jimž teď byl zcela roven, byl si už naprosto jist, že tenhle přepad v týlu fronty není náhodný, že je činěn s rozmyslem a ten rozmysl že je namířen na stádo. To se už pomalu uklidňovalo pod řízením parašutistů, kteří na koních vystřídali baronovy honáky a ve zručnosti je určitě ještě předstihli, byla radost se na ně dívat, jak se navzdory svému hastrošskému oblečení pohybují na koních s grácií a dokonalostí, kterou baron vídal jenom na parkurech.

A nad hlavami jim stále kroužily spitfiry a mosquita a jejich hukot baron vlastně ani nevnímal, protože byl už tak dlouho stále stejný. Kolem barona a jeho lidí stálo několik parašutistů s napřaženými samopaly, baron v jejich tvářích marně hledal sveřepost a zarputilost, jakou byl zvyklý vídat u svých soukmenovců, tihle své automaty drželi spíš jako se drží pušky při honu, ani se příliš nenamáhali hlídat každičký pohyb svých zajatců, dva nebo tři si dokonce zapálili a žmoulali hořící cigarety mezi rty, s pozorností upřenou víc na práci svých kolegů na koních, kteří jakoby bez námahy sháněli stádo do téměř sevřeného útvaru.

A asi se na něco čekalo. Barona to znervózňovalo, protože chtěl přemýšlet o své nejbližší budoucnosti, a to mu nešlo, neboť ho velice bolely vzpažené ruce a ten monotónní zvuk kroužících letadel nebyl už zvukem letadel, ale hučením v hlavě.

Jedno mosquito se najednou oddělilo od reje ostatních, začalo se snášet a brzy bylo jasné, že chce přistát. Uprostřed louky se zničehonic objevil jeden parašutista a začal signalizovat žlutým a červeným praporkem.

Trošku poskakujíc po nerovném povrchu louky, mosquito po chvilce přistálo nedaleko nich.

Vystoupil z něho muž v kombinéze. Zapálil si cigaretu a blížil se k nim. Sejmul si kuklu. Prohrábl si vlasy. Labužnicky vdechoval a vyfukoval kouř. Měl podivně ztuhlou, strnulou tvář, takže černé oči v ní vypadaly o to živěji,

o to úsměvněji, když se snažily podpořit nevydařený úsměv rtů ve chvíli, kdy k němu přistoupil nejspíš velitel těch parašutistů a nejspíš podával své hlášení, kterému předcházelo jenom vzájemné Hallo, žádné salutování, žádné stavění se do pozoru, baron si přitom maně musel vzpomenout, jak by takový rozhovor vypadal mezi Němci. Parašutista si taky zapálil a prostě se pak bavili, tak to alespoň vypadalo, ale baron té řeči rozuměl a oni nestáli tak daleko, aby baron nepochopil, že tenhle dialog je hlášení o tom, že neutekl ani jeden muž, ani jeden kůň, že je jen pár mrtvých esesmanů, pár zraněných a od nich jen jakýsi Dick že má prostřelené rameno a nějaký Derek že přišel o jeden prst. Ale koně že nejsou ani škrábnutí.

Ten se strnulou tváří udělal jen „Hm“ a ptal se po veliteli. Parašutista hodil hlavou k Jatzkovi, který sledoval každé jejich slovo, každý pohyb, každou změnu výrazu, protože anglicky neuměl, a když se oba na něho podívali, okamžitě začal křičet, že on žádný velitel, baron von Waldheim že velitel a to mlel pořád dokola, že se všichni kolem museli začít usmívat, protože ten ještě před chvílí strašný Jatzke byl směšný, jak takhle blábolil a poníženými gesty se doprošoval přízně. Barona napadlo, že pro Jatzkovy podřízené tahle scénka musí být krásná podívaná, baronovi samotnému to bylo taky k smíchu, přestože se neubránil pocitu trapnosti i za Jatzka a navíc také obavám o sebe sama, protože to teď měl celé na hřbetě on.

A ten podivný muž se strnulou tváří se ještě podivněji díval na něho. Chvíli si takto barona prohlížel a až po chvilce mu ztuhlý úsměv změkl a on se pohnul, překročil tu poslední malou vzdálenost, jež byla mezi nimi, zblízka pohlédl baronovi do očí a až příliš bezvadnou němčinou řekl:

„ No naturlich, Sie sind doch Baron von Waldheim, a pak ještě baronovi řekl, že poletí s ním, a aby už, zum Teufel, dal přece ty ruce dolů, „ und sie alle auch, naturlich, das ist doch ein Unsinn so unbequem zu stehen.

Baron se tiše zeptal, protože chtěl mít jistotu a chtěl si dovolit přepych radosti bez zklamání, kam že s ním poletí, a on jen lehce pokrčil rameny a zase tou báječnou němčinou řekl, že to brzy Herr Baron uvidí, a nabídl baronovi cigaretu a nejbližšímu parašutistovi řekl, aby barona odvedl k letadlu a vzal mu s sebou i nějaké menší zavazadlo, a baron tedy šel k letadlu a nejdřív si lámal hlavu, jak to navléci, aby Hans mohl nějak letět s ním. Pilot ještě chvíli hovořil se svými lidmi, také se podíval vzhůru, kde stále ještě kroužila letadla, podíval se na hodinky a vydal se k letadlu. Baron mu tedy řekl o Hanse, ale on jen stroze řekl, že to se uvidí, přísně se barona zeptal, jestli s sebou vzal všechny doklady koní, které se mu podařilo sehnat, a když baron přisvědčil, jen ještě dodal, že nemá důvod o baronových slovech pochybovat zvlášť proto, že by se na to brzy přišlo a barona by to pak mrzelo, a pak už barona cpal do úzkého prostoru za sedadlem.

Když vzlétli, od kolotoče kroužících letadel se jich několik oddělilo a přidalo k nim. To bylo všechno, co baron viděl. Pak ho jenom už bolela hlava a nebe za sklem kabiny bylo světle modré.

Nemohl proto vidět, jak se to stádo, které tak pečlivě a obtížně sháněl a vybíral, dalo do pohybu, popoháněné zkušeně muži ve výsadkářských kombinézách. Nemohl vidět, o co lépe je stádo zajišťováno strážemi, nemohl vědět, že mezi zemí a nebem je neustálé rádiové spojení, že prostě v celé téhle akci není jediná chybička, že se vším se počítalo, že všechno bylo dlouho a důkladně připravováno, že všichni ti mlčenliví muži jsou na svých místech a že je tedy velice pravděpodobné, že se Angličanům podaří to stádo dostat na jejich stranu fronty; že o toto šlo, to baron pochopil rychle.

Měl hodinky, věděl tedy, že neletěli dlouho, když podle úderu usoudil, že nejspíš přistávají, ale tělu, strnule napůl ležícímu a napůl sedícímu, připadal let nekonečný. Pilot ho vytáhl div ne hlavou napřed do husté, studené a mokré mlhy. Sotva se vrávoravě postavil na nohy, z šedivého přítmí se počaly zvětšovat dvě veliké žluté oči světel a kymácivě a prudce zastavily těsně u nich. Klapla dvířka, objevil se muž v důstojnické uniformě, navzdory hnusné mlze se usmíval, dotkl se špičkami prstů štítku brigadýrky a zeptal se pilota:

„ Succesful, Sir? “

„Hope so,“ řekl pilot a zamyšleně se podíval na barona, který to nějak pochopil, a proto pokrčil rameny a rozpačitě se usmál.

Dali pak k baronovi stráž a konvici plnou grogu a mísu plnou sendvičů, byla to taková úzká podlouhlá místnost s tlustým plyšovým kobercem, jakási předsíň veliké místnosti, oddělené skleněnou stěnou. Baron tak mohl se sklenicí horkého nápoje mezi dlaněmi pozorovat stěnou toho podivného muže, který ho zajal, jak se konečně svléká z kombinézy v onom krátkém okamžiku, kdy kolem něho právě nikdo nestál, jak se na něho hned vrhají další a další důstojníci, jak jim cosi vykládá, ukazuje rukama nejspíš manévrování letadel nad stádem, a jak čas od času bere sluchátko, které mu od blízkého stolu podává mladičký, usměvavý a dychtivý důstojníček. Baron měl teď vlastně mnohem víc času a hlavně klidu než při přepadení. Cítil sice, jak se ho navzdory horkému grogu začíná zmocňovat třesavka, byl ale už dost starý a zkušený, aby věděl, že nemá cenu se tomu bránit, proto se teď, dřív než se ho nervozita chopí docela, honem ještě snažil přijít na to, proč má od chvíle, kdy svého únosce spatřil poprvé, podivné podezření, že ho nějak zná, zažíval zvláštní pocit, blízký onomu, když přijel někam, kde bezpečně věděl, že nikdy nebyl, a přeci to tam znal, protože to místo kdysi dávno předtím už viděl ve snu. Až se mu z toho rozhučelo v spáncích.

Najednou to ale přestalo. Oči si najednou všimly jisté změny ve velké místnosti. Jeho únosce stál v hloučku asi čtyř nebo pěti důstojníků a cosi jim se smíchem vykládal a ukazoval rukama. Potom, nejspíš aby byl co nejdramatičtější nebo nejsdělnější, popadl nejbližší mohutnou koženou klubovku, posadil se na jedno opěradlo pro ruce jako na koně a předváděl jízdu ve cvalu.

A baronovi se ulevilo. Vzpomněl si. A když pak pilot znovu přišel a tou svou krásnou němčinou začal, že doufá, že už se baron zotavil, baron mu do toho skočil:

„Znám vás. Nemohu si honem vzpomenout na vaše jméno, ale znám vás. V osmatřicátém jste v Pardubicích bezpečně vedl celé pole do cíle. Bled, že, Bled se jmenoval ten kůň. Třicet metrů před cílem šlápl levou přední do krtiny. Přesto jste byl druhý. Nicht wahr?“

„ Genauso, Herr Baron. Jmenuju se Maděra, proč bych vám to neřekl, stejně byste si vzpomněl. Což mě velice těší, barone, je to pro mě velice příjemný důkaz, že mi ta plastická operace obličej příliš nezměnila. Ale teď promiňte, musíme jít, o Pardubicích a o koních vůbec si poklábosíme jindy, bude na to dost času. Teď vás musím nechat odvézt k daleko důležitějším pánům než jsem já.“

Baron skoro horlivě kýval a říkal své naturlich. Zmocnil se ho nádherný klid. Jako by se najednou ocitl na návštěvě u příbuzných.

7

Letěl hodně vysoko, někde dole pod ním se na frontě odehrával ten nepříjemně známý boj na život a na smrt, a proto taky letěl tak vysoko. Chtěl chvíli myslet na Ann, myslet na její hlas v telefonu, když nejdřív snad desetkrát opakovala „ Oh Tony, iťs you, oh Tony, iťs wonderful to hear you, oh Tony… ” a jak všechno ostatní, co řekla, vlastně nemělo vůbec žádný smysl, ale byla to slova jeho ženy, kterou vlastně až teď pořádně miloval, trochu zděšeně udivený silou a upřímností její lásky. Bude to dobrý, Ann, uvidíš, že to bude všechno dobrý. Ještě holt ta jedna perná chvíle tam u toho Chateau Chailly, kde to máme převíst přes frontu, ale to bude dobrý, musí to bejt dobrý. A pak se, Ann, na všechny vyflajznem a někam spolu na tejden pojedem, nebo radši na čtrnáct dní, kdyby měl samotnej Curry dávat majzla, aby nás nikdo v našem milování nerušil. A pak už, Ann, nad frontu vůbec nebudu lítat, Curry mi to slíbil. Celej zbytek války budu dělat akorát Vrchního Dvorního Královskýho Instruktora a budu lítat do Kanady a do Ameriky a budu tam dělat chytrýho před vyjevenejma leteckejma bažantama a budu ti psát blbou angličtinou pomatený dopisy a vozit ti indiánský čelenky a eskymácký papuče.

A pak to celý skončí, Ann, a já na tebe budu čekat někde v Ruzyni nebo ve Kbelích, až přiletíš s vostatníma leteckejma ženskejma, pár dní ti budu ukazovat Prahu a pak, Ann, jestli budeš chtít jen zpolovice jako já, vodjedem do Svatýho Štěpána, do čísla popisnýho dvě stě čtyřicet sedům u dvou obrovskejch dubů, a tam si budem piplat koně a děti, a vobčas některej kamarád přistane s ňákým éroplánem na krásný rovný louce hned za našima humnama a vodveze nás do Prahy, kde budem spolu tejden bendit a pak zase honem utíkat do tý naší nádherný samoty. Dobře vymyšlený, Ann, co. A to si vlastně vůbec nedovedu představit, jak mi bude, když budeš se mnou ty, Ann. No ty, Ann…

V uších mu zapraskalo, jak si ho našla věž. Dostal hlášku, že by už měl dávat pozor, ještě tomu dívčímu hlasu řekl, že je hodná a že jí přiveze tři zlatý vlasy Děda Vševěda, a pak už se jen rozhlížel na obě strany a povolil knipl, aby se dostal níž.

Obzor žloutl. Dole na zemi se za chvíli začne stmívat. Najednou zahlédl šikmo dole pod sebou skvrnky bílých obláčků. Zbystřil pozornost. Tady někde by už mělo být stádo.

Pod ním se mihl lesknoucí se stín. A za ním druhý. A třetí. Hele, Fricové si nedaj pokoj. Už byl dost nízko, aby viděl, že několik spitfirů stále neotřesitelně krouží nad místem, kde je určitě stádo, ale ostatní že odtud hušhuš odhánějí německé stíhačky, kterých zase bylo málo a zase dostávaly na frak. Curry správně předpokládal, že velení luftwaffe nebude obětovat drahocenné stroje kvůli nějakým koním, když má plné ruce práce nad frontou, a že jejich stratégové zase budou kalkulovat s tím, že jen takovým otravováním donutí Brity mít nad stádem co nejvíc strojů a o to míň Britů že je zase bude zlobit nad frontou.

Takže projdem, pomyslel si. Protože wehrmachťácký generálové budou na zemi uvažovat stejně. Přece si kvůli nějakým kobylám nebudou oslabovat beztak už dost praskající frontu.

Takže projdem. Byl rád. Už měl toho bojování plné zuby.

A taky měl možnost pomyslet i na koně. Chtělo se mu strašně spát, bylo to vlastně příjemné, když mohl myslet i na to, že se mu chce spát, když na to měl takhle ve vzduchu čas. Zapnul vysílání. Když se ozval Zrzek, teprve si uvědomil, že tohle je už druhá garnitura a že kluci, z první várky si už někde krásně vychrupují. Ale příliš mu to nevadilo. Zeptal se na podmínky k přistání. Ano, přistane, proč by nepřistál. Proč by si aspoň na chviličku na nějakého koně nesedl? Když tomu všemu velí. Na příjmu je Milánek, Klučina, ten všechno pochopí, tak co.

Když naklonil čumák dolů, viděl přímo pod sebou vztyčené koňské hlavy. No prosím, i koně se koukaj. Holt asi cejtěj, že je blízko někdo, kdo je má rád.

Aby člověk mohl bejt šťastnej, musí dostat nejdřív pořádně do těla. A musí mít pořádně, od podlahy rád. Třeba koně. Nebo ženu. Nebo, když máš kliku, tak oboje.

Takže já bych vlastně měl být ten nejšťastnější člověk na světě.

A naklonil letadlo k poslednímu oblouku před přistáním.

…a pár dní …míru?

1

Ta neuvěřitelná kraksna, která kupodivu stále ještě připomínala nákladní auto a chvílemi dokonce i tak vrčela, a nejenom to, která se nějakým záhadným a nevyzpytatelným způsobem dohekala a dohrkala všemi těmi serpentinami až sem nahoru na rozcestí, kde ho spíš vytřásla než vyložila, pomalu mizela zahalena chuchvalcem prachu, který jako by ji chtěl neustále předehnat, chvíli to ještě trvalo, než lesy kolem ztlumily ten otřesný hrkot docela, a pak už byl opravdu a úplně sám a před ním se vrhala nahoru do stráně sluncem vybílená písková silnička.

Jako každý správný poutník, jenž na rozcestí učinil rozhodnutí o svém dalším směru, usedl na kraj příkopu a zapálil si.

Od začátku věděl, že se ze všeho vzpamatuje, až bude sám. Tedy zde. A odtud. Nemělo cenu to všechno táhnout s sebou dál, ať už se za touhle strání a za tímhle lesem bude dít cokoliv, musí tam vkročit s jasnou hlavou a nepřetíženými smysly.

Před tou slavnou koňskou operací vloni ve Francii se musel s mužstvem podrobit komanďáckému výcviku. Velice mu jej ty uplynulé týdny připomínaly. Jako by až teď proběhl cílem té podivné závodní dráhy, kde se střílelo naostro a všude kolem vybuchovaly granáty. Ty výbuchy a jejich záře a detonace, které se za uplynulý měsíc odehrály v jeho hlavě a za očima, nebyly o nic slabší. A méně nebezpečné. Například přelet Krušných hor, ano, těchhle hor, a spatření toho místa, které je odtud támhletím směrem osm, nanejvýš deset kilometrů, a spatření té chalupy, kde se narodil, vznikl i utvořil, to celé například mohlo taky tam skončit, když zahlédl, jak se tak spouštěl po křídle níž, malé stádečko koní s vlajícími hřívami a vlnícími se ohony cválat vysokou loukou podél lesa, protože v tu chvíli nejspíš musel zapomenout, že je v letadle, že se vrací po šesti letech domů, lépe řečeno do domovské země, spíš si asi myslel, že se nenápadně přibližuje k těm nádherným zvířatům, aby se jich dotkl, aby je pohladil, otřel si nos o jejich chřípí a cítil tu prazvláštní, nádhernou vůni, která ho vlastně vloni skoro v tutéž dobu, v tom parku v jihozápadní Anglii, pomáhala vracet do života… ještě že Milan za jeho zády zůstal i v téhle chvíli oním podivně mladým a neopotřebovaným svědomím svého velitele a zacloumal nejenom ramenem, ale i vědomím a chladným uvažováním. Nic se tedy nestalo. Obletěli pak Svatého Štěpána, ukázal Klučinovi úplně až na kraji katastru osamocenou usedlost s dvěma stařičkými duby, ale oči stejně zůstaly oslněny září toho výbuchu, při kterém se jaksi smazal rozdíl mezi skutečností a snem, který snil, nosil v sobě na zemi, ve vzduchu, v záchranném člunu i v nemocniční posteli celých šest let.

Na splnění svých snů nejsme dost připraveni. Ještě teď v sobě lehce vypátral ono zvláštní pospíchání, udýchání, chvění, že to splňování snu stále ještě nekončí, a zároveň taky až směšný strach, že se celý ten v barvách vyvedený sen splní úplně, vždyť je od jeho konce a nějakého začátku z něj vyrůstajícího vzdálen jen pár kilometrů; ve srovnání s cestou domů, trvající šest let, je to vlastně jen co by kamenem dohodil. Do této chvíle, až k tomuto pankejtu to pořád oddaloval, pořád si říkal, pořád si opakoval, „jen do toho moc nešťourat, jenom radši nezkoumat, co z toho je všechno pravda a co se mi jen zdá, na to je fůra času, teď jen dopředu, co nejrychleji se tam dostat“ Říkal raději „tam“ než „domů“, nikam se v něm ještě to slovo nechtělo vejít, věděl, že takhle na tom není sám, že těch, kteří tam, poprvé zase na téhle zemi, stáli vyrovnáni na betonu letiště, neschopných polykat, bylo dost; že jako on věděli, že je nesleduje mnohý pár z těch očí, které se před lety tolik leskly při loučení, ale nebylo to jen kvůli tomu, byla v tom i podivná pověrčivost, obava, že vyslovením slova domov se všechno zhroutí, a snadno se pak může stát, že z toho snu nebude pravdivá ani slza.

Bál se vlastně i těch rozhodnutí, která musel učinit, aby mohl jednat, sen nesen. Musel být naprosto rozhodnut vrátit se, odkud povstal. A to taky znamenalo být rozhodnut nezůstat v Praze a nezůstat tedy ani v armádě. A asi jen pro to snění, dlouhé šest let, se tak paličatě a úporně dostával přes jednu překážku za druhou.

Proto stál tak dlouho před hrobem rodičů na dejvickém hřbitově, kam ho zavedla ta zlatá dobrá teta, potácející se mezi radostí z jeho návratu a zoufalstvím z těch ještě čerstvých nápisů nad hrobkou. Přestože se na to připravil, bolelo to dvojnásobné loučení moc.

Musel taky odolat vidině neomezených možností v armádních stájích, a nejen vidině, ale i svodům z úst všech těch, kteří jako on patřili do onoho bratrstva koňáků a lákali ho mezi sebe: copak si tehdy neslíBill, že se po Hitlerovi zase sejdou a budou pokračovat nebo začnou, kdyby měli začít jen s tím jedním koněm, a začnou lip a víc pohromadě?

Proč to vlastně nepřijal, hergot? V Praze přece nemusel zůstat, když nechtěl, z hřebčínů venku něco snad zůstalo a na fachmany jako on se jen třásli, ano, jmenovitě na něho se najednou všichni třásli, už měli i modré z nebe sneseno, koňácká špionáž fungovala okamžitě a perfektně, a proto taky věděli, že touží po samotě a klidu a nevměšování, a tohle všechno pro něho měli nachystáno, nějakým neuvěřitelným způsobem sem dokonce dopravili tři plnokrevné klisny a jednoho hřebce, které s dalšími vloni vyrval padesát kilometrů západně od Rouenu Němcům, věděl, kdo jim to poradil, a měl na Vincka strašný vztek i ho za to měl rád, a hlavně musel použít skoro stejných prostředků jako ten starý dobrák Odysseus při setkání se Sirénami.

Ale proč, proboha svátého, proč? Kolik jen lidí za ta léta na něho mělo vztek právě proto, že vždycky za všech okolností chodil po zemi. I když lítal. A najednou se jako dítě máminy sukně chytí snu, představy, chiméry o tom, že tam, na kraji obce i státu, bude žít docela sám a docela pomalu si bude hejčkat ne pro peníze, ale pro radost, pro štěstí, pro potěchu docela malé stádečko té nejplnější krve, kterou tu teď zdivočenou a rozprášenou poshání po Krušných horách a přivede do nejkrásnější ohrady, jakou kdy koně měli, a kterou bude mít přímo pod okny místo nej kouzelnější zahrady na světě.

A že utíká od odpovědnosti? Bylo mu tady v tom ztracenu Pepy Tomka líto ještě víc, než když mu to na genštábu hodil a oddrmolil hned za dveřmi a hned taky odtamtud viděl, jak je z toho Pepovi smutno, strašně smutno. Ještě hůř než všem ostatním se mu dařilo smiřovat se s tím, s čím se prostě nedalo nic dělat. Tady, v republice, byl už jenom generálem přes letectvo, na kamarádství musel zapomenout, protože kamarádů bylo mockrát míň než všech letců: závisti a protekce a lety střemhlav za teplými místečky začaly snad už pět minut po přistání v Ruzyni. Hlavně mezi vítajícími. A Pepa tam stál za stolem, který byl větší než mělo možná celé spojenecké velení na konference, a za kterým za války bůhvíkdo seděl, a leskly se mu holínky, Pepa, smutný jak želva stál za tím stolem a prstem jezdil nejspíš po té žádosti o demoBillzaci, a když od sebe uslyšel, jak ten POHOV blbě zní, řekl mnohem hlasitěji POCEM a hned se mu trošku ulevilo a šprajc v páteři povolil, takže si mohl sednout a s úlevou říci: „Ty seš ale neuvěřitelnej pitomec, Tondo.“

A hned ještě řekl: „Nekecej a poslouchej,“ když postřehl, že navzdory tomu se ten pitomec chystá na své paličatosti trvat, a přehodil přes šíři stolu nějaká lejstra a jen řekl: „Poraď mi nejdřív, co s tím. Během měsíce povýšení přes dvě hodnosti. Metály. Seznam funkcí, který si můžeš vybrat. Dekret na kvartýr. Co s tím mám dělat, hergot?“

Už se neptal PROČ, to se ptal celý uplynulý měsíc a posílal ptát se další všechny možné kamarádíčky, z nichž mnozí najednou taky měli cukání se na všechno vyflajznout, a když ne na všechno, tedy alespoň na armádu, a to přece nešlo, herdek, to museli uznat, to se zase mělo všechno hodit do chřtánu naftalínům?

Ne, demoBillzace nepřipadá v úvahu, to bylo jasné oběma. Šlo tedy o poskytnutí dovolené do odvolání. Jenže jednak z které strany odvolatelné a jednak kvůli čemu?

Dokonce proto musel letět až do Anglie. Nejdřív na jihozápad, do toho špitálu, kde ho znovu bolel každý krok; doktor Reeves už byl zase v penzi, už tedy neměl pravomoc, mohl proto jen navrhnout, že válečné zranění squadronleadera Antonína Maděry z 23. března 1944 bylo takového charakteru, že opravňuje jmenovaného k trvalému zproštění aktivní služby. A tak dále. Jenže co to bylo platné, když velením v operaci PEGAS za půl roku po zranění a hlavně jejím úspěchem dokázal, že opak je pravdou. Ale glejt, který mu tehdy v nemocnici vystavili, se nakonec našel, a ten mluvil

o zproštění jasně. Muselo to ale mít ověřovací podpis novějšího data, takže o to déle se musel v Londýně zdržet. Curry byl bůhvíkde, museli ho shánět, zajel zatím za jeho ženou a to neměl dělat, protože Maud se radostí rozbrečela a pořád ho objímala a líbala a přitom ho vedla do drawing-roomu, a teprve když cítila, objímajíc ho kolem pasu, jak ztuhl a jak se dívá na tu fotografii nad krbem, zbledla a tiše řekla „ Tm sorry, Tony, a chtěla tu fotografii dát pryč, ale on, s očima změněnýma ve sklo, jen zavrtěl hlavou a ještě snad taky řekl „To nevadí“ a jen se díval a někde v něm to říkalo „Ann, Ann, Ann, Ann, Ann…,“ pořád, pořád, a asi jen vzdáleně si uvědomoval, že on snad ano, ale Ann, ta si to nezasloužila, zahynout jedinou V 1, která tam dopadla, a být pochována s tak cizím jménem: Ann Maděrová. A v sedmém měsíci těhotenství. Tak krásná, tak krásná. A dobrá…

Ale do toho nějak zazvonil telefon nebo co, prostě se probral, a pak nějak přijel Curry, pořád stejně mrňavý, kníratý a připlešatělý a tak přítomný, až to bolelo a pálilo v hrdle jako koření, po kterém měl přezdívku. Takže se večer parádně opili, ale ráno Curry, místo aby se snažil co nejvíce pomoci, začal lanařit, že každý letec, který bojoval pro Anglii, má právo na opci o britskou státní příslušnost a že by měl pro Tonyho nádherné místo, armáda je pro někoho strašná posedlost, i když jsou to třeba letadla, která mohou být zároveň láska, vždyť to doma zažil se všemi těmi dragouny, kteří zase chtěli obnovit červené rajtky; Curry byl až legrační, samozřejmě nakonec udělal všechno, co udělat měl, ale těch řečí kolem, málem o zradě přátelství, utuženého bojem, vůbec se to k němu nehodilo, byl to přece Angličan jak prase, jenže ani on teď už nemohl mít tolik kamarádů, když velel všem letcům, tak se nebylo co divit, že alespoň jednoho takového soukromého kamaráda chtěl ulovit za každou cenu. „Made, ty starej blázne, víš, co by to bylo lítat spolu jako inspekce? Letět si, prostě si letět třeba na Maltu a vědět, že tě nebudou honit fricové…“

Tedy se pak ještě jednou přiopilí a naslibovali si všechno možné a Maud samozřejmě pak ráno brečela, ale jemu nijak na dojato nebylo, protože si nějak usmyslel, že tahle Maud bude vždycky trochu jeho domov, i kdyby se tu měl objevit jen jednou za deset let, jejich nejmladší Tony to vždycky bude dosvědčovat, protože jeho jméno znamenalo taky, že jeho kmotr kdysi před lety pomáhal jeho rodičům nerozvést se.

To bylo od Pepy Tomka hezké: že těm dokumentům z Anglie nechal udělat československou verzi přesto, že mu to muselo být zatraceně proti srsti. „Vykašlete se na mě jeden po druhým a já abych šel do penze zrovna ve chvíli, kdy si začínám myslet, že by se i v armádě týhle republiky dalo leccos udělat. Už radši nic, Tondo, neříkej. A já vůl jsem tě vždycky hájil, vždycky jsem říkal, že ti nemaj říkat Made, mad je bláznivý, a Maděra má přece uvažování chladný jak vocel…“

Chudák Pepa, teď ho možná otravuje zase někdo další, možná Milan, Klučina, toužil studovat strojařinu a konstruovat takové ty obilné kombajny, jak je viděl na cvičné základně v Kanadě.

Milan se ale nikdy neodhodlá jít tak daleko, že by seděl sám na kraji příkopu, jenom s rancem a rozhodnutím, byl vlastně taková pokojová rostlina, přestože musel prožít dost ošklivé věci, když se mu podařilo utéci z totálního nasazení ve Stuttgartu a než se nějak dostal přes Kanál a než zastavil na pobřeží auto, které náhodou řídil Hugo Klein. To všechno tehdy musel, nic jiného mu nezbývalo, ale stačilo ho pozorovat, jak se choval, pohyboval, jedl, jak si z darovaného šatstva vybíral podle svého uvážení, a zvlášť když ho po operaci vzal na večeři ke Currymu. Ann pak večer říkala…

Ann… Když sem jel vlakem, asi tři stanice před koncem přistoupila… až musel zamrkat, jak jí byla podobná, hned příští stanici zase vystoupila, ten obrovský ranec se k ní vůbec nehodil, zvlášť v jeho očích, ani udřené ruce, ale snad to bylo dobře, rychleji se tak vysoukal ze sevření nostalgie, toho zvláštního vlhkého zármutku, prostehovaného tenoulinkou nití podivného štěstí, zasahujícího sem z minula, sice roztrhaného, ale čitelného, sesaditelného dohromady…

Vtom ale vlak prudce zastavil, až se všechno kácelo, a byly slyšet nějaké výstřely; dokonce už i rozepnul ranec a nahmatal armádní kolt 45, zabalený do dalšího důkazu, že je jenom na dovolené, byť až do odvolání - do uniformy, ale pak ruku stáhl, ti dva strejcové naproti na lavici si zrovna začali vyprávět zajímavé věci o pohraničí, mohli by pak být opatrnější ve vyjadřování, kdyby zjistili, že tu s nimi sedí zase nějaká varianta těch mnoha ozbrojených sil, které za tu krátkou dobu už poznali, zkazil by si tak všechno, co dosud celkem úspěšně klapalo, dozvěděl se toho za těch šest hodin, spíš tedy stání a přestupování a čekání než jízdy, dost; čím blíže k pohraničí, tím víc, už začínal mít přehled, co za lidi na konečnou jede, a teď by si to býval měl v cílové rovince celé pokazit.

Strejcové si o střelbě řekli jen tolik, že to je určitě zase nějakej zasranej vervolf, a dál si vyprávěli o někom, kdo jezdí po kraji a vybírá z opuštěných domů piána. Nic než piána. A má už jich na kraji okresního města plnou takovou malou fabričku, kterou zase vyklidil někdo jinej, kdo sbíral textilní mašiny.

Stálo se a stálo, vlakem prošli tři Rusové, jednomu se kouřilo ze samopalu, že jedna babka vykřikla: „Ježíšmarjá, dyť mu to vybouchne“ a asi na základě nějaké nepěkné zkušenosti se pokoušela vecpat pod lavici, pak přišel průvodčí a řekl, že kdo chce čekat asi hodinu, že může, protože támhle od lesa někdo vystřelil a udělal díru do lokomotivy, která musela honem se zbytkem páry odjet, aby uvolnila místo pro náhradnici, že ale do konce cesty zbývá asi osm kilometrů, což je pěšky jen o něco víc než hodina cesty, takže ať si každý vybere. A každý si vybral tak, že zůstal sedět, protože měl zaplacíno a protože byl vůbec zázrak, že vlak jezdí až sem. A v lesích kolem vervolfové. A dalo se poklábosit, pokouřit, bylo li co. Vlastně až v tomhle vlaku se díky všem různým takovým zastávkám dozvěděl, jak to vlastně je s tím odsunem Němců, tady teprve zaslechl slovo osidlování, slovo zlatokop, rabovací garda, národní správce, lidé v tom čekajícím vlaku byli docela jiní než ve vlaku, z kterého do tohoto před třiceti kilometry přestoupil, chvílemi měl dokonce pocit, že jim vůbec nerozumí, zvláštní druh lidí, o kterých se nedalo říci tak tohle je dělník, tohle nejspíš nějaký ouřada a támhleto sedlák, pokusil se je taky ztotožnit se vším, co tak pečlivě četl o pohraničí v novinách, nemohl si pomoci, ale hrdé pohledy nových budovatelů nové, československé a lidové budoucnosti bývalých Sudet jaksi ne a ne najít, jednou se mu taky maně vybavila vzpomínka na tváře, které potkával během těch čtyř týdnů na základně v Saskatchewanu, když se ve volných chvílích vydával do kraje za koňmi, hned se zase za tu vzpomínku styděl, Kanaďané toho o válce moc nevěděli, pokud někdo z rodiny neválčil někde ve světě, a i když třeba zahynul, i žal z té smrti jaksi utlumily dálky a samet lesů a čirost vod, ano, tam ti lidé měli v tvářích, v očích, v klidu pohybů a vůbec ve vystupování asi to, co tady, o bůhví kolik tisíc kilometrů dál, těmhle lidem ve vlaku a všude tady kolem stanovily noviny a relace v rádiu. A oni zatím místo o práci, již je třeba vykonat, mluvili o úsilí, které je třeba vynaložit, aby ta či ona opuštěná hodnota, pokud možno co nejvyšší, pokud možno co nejméně vyrabovaná, pokud možno s co nejmenšími oběťmi se stala jejich vlastnictvím. Slyšel historky, připomínající mu cosi velice dávného a vzdáleného, o nalezeném zlatě a drahých kamenech, slova jako zlatý důl a rejžoviště byla mnohem častější než slova pole a louky a les, přesto ti lidé, ač neurčitého vzhledu, většinou na dobrodruhy nevypadali, nesl s sebou tu zkušenost už z války, že Čechoslováci nikdy dobrodruhy neuměli být, ani se neuměli tak tvářit, přesto měl každou chvíli zvláštní, podezřelý pocit, že jede někam jinam než chtěl, že ho tenhle vlak veze do úplně jiné země, dokonce mu to několikrát živě připomnělo velice podobný vlak, který ho tehdy v létě 1939 vezl přes Náchod dál, k polské hranici.

Mnohokrát se užuž zapojil do těch zmatených halabala hovorů, co, kde, jak a hlavně kolik, aby se alespoň trochu mohl připravit na to, co ho čeká ve Svatém Štěpáně, vždycky se ale zarazil: uvědomil si, že hned prvním slovem prozradí, že je něco extra, a oni s ním budou hovořit se směsí obdivu, pohrdání i závisti, jako to na každém kroku zažíval v Praze, kde to bylo ještě horší o tu uniformu, a že se tedy od nich tím spíš nic nedoví, protože se budou ptát oni. Tedy mlčel a poslouchal a snažil se být nenápadný, proto si přece oblékl staré manšestrové pumpky, které ho celou tu dobu škrtily, pečlivě na začátku cesty dbal na to, aby na sobě neměl vůbec nic armádního, to všechno měl připraveno v ranci na případná úřední jednání, ale věděl, že do vlaku si to vzít nesmí, proto taky pořád strkal nohy pod lavici, protože jiné boty než armádní nesehnal. Až teď litoval své averze ke všemu německému, německých bot mohl mít třeba třicet párů, všude jich bylo plno, na letišti celá jedna cimra, a tady ve vlaku je na sobě měl každý druhý, stejně jako různé součásti všech možných německých uniforem, samozřejmě patřičně očesané.

Když už v tom vlaku trčeli tři čtvrti hodiny, přece jen udělal známost, byť proti své vůli, ale z nějakého záhadného důvodu toho nelitoval, i když ten chlapík ze všech lidí ve vlaku vzbuzoval nejmíň důvěry. Hubený, malý, pidlooký, ale podivně starosvětsky a důstojně oblečený, jako se dřív na venkově chodilo v neděli do kostela, včetně paraplete, které, když se posadil naproti na lavici, zabořil mezi nohama do podlahy a opřel si o ně natažené ruce. Byl snad z jiného vagonu nebo možná šel pěšky kolem a viděl stát uprostřed luk vlak, prostě přišel, zeptal se: „Je tu volno?“ a posadil se, podíval se a za pár vteřin se naklonil dopředu a tiše, aby to snad nikdo neslyšel, spíš oznámil než se zeptal.

„Odkapa? Z Ruska nebo z Anglie?“

Naštěstí mu vůbec nešlo o odpověď.

„Z Anglie, žejo, že se vůbec ptám. Ten parašutista, co se u nás schovával, na tyhle vaše hodinky málem zařval, to vás na takový věci neupozornili, když jste měli někam skočit? Asi upozornili, žejo, ale von to byl takovej mlíčňák, radám ještě nevěřil, položil si je nahoře do vikýře jako na noční stolek a ty hodinky mu spadly dolů a někdo je našel, někdo si jich všiml, museli jsme mu pak udělat takovej kutloch pod hnojem. Tuhle u nás byl a že se toho hnojnýho smradu pořád nemůže zbavit. Tak jsem mu řekl, že bez hlavy by zase smrděl jinak. Hehe.“

A dál se ptal a dál nechtěl žádné odpovědi, chvílemi připomínal vševědoucího pana Posledu, přítele študáků z té slavné knížky, protože i jeho vlastní odpovědi na vlastní otázky byly až podezřele často téměř přesné.

„A kam vy, prosím vás, takovýmhle vláčkem? Osidlovat, osidlovat? Že by? A proč ne, žejo. Třeba jste se tu narodil, takovejch, co se tu narodili, je fůra, a spousta jich utekla za hranice, žejo? Když už jednou byli bez domova. Když už jednou poznali, co to je zač, ty skopčáci. Žejo. Někam nahoru, ke hranicím? Nojo, to je lepší, tam to eště není tak vyrabovaný. A hlavně vobsazený. Ale to taky bude. Teda spíš to rabování než obsazování. Jen tam nahoru. Ňáký pěkný stavení, k tomu ňákou tu louku, pěknej les, dobytka se tam potuluje fůra. Svatej klid, žejo. Po tý válečný vřavě.“

Mockrát si pak říkal, že každý z nás ve svém životě někdy potká svého pohádkového dědečka, jenže málokdo o tom ví. Na Putnovi byl kouzelný hlavně jeho čich. Čich na dění, na události. A asi i na lidi, když si ten jeho téměř něžný nosík dovedl najít ve vlaku takovou raritu, jakou pro něho jistě musel být „pan major“, jak se ho rozhodl oslovovat na základě své odpovědi na vlastní otázku, a samozřejmě vůbec nemohl tušit, že se strefil zrovna do té hodnosti, která byla při povyšování přeskočena, ovšem to právě byla ta přesná hodnost, která odpovídala Putnově nejzazší představě o vysokém důstojníkovi, přestože neopomněl poznamenat, že znal taky jednoho generála; jeho řeč měla zvláštní rytmus a byla doprovázena jakoby pavoučími, snovacími pohyby prstů. Vůbec sem do téhle země nepatřil, a nejen tím parapletem, on sem opravdu nepatřil, hned to na sebe řekl, vypadal tak na majitele mírně prosperující krejčovské živnosti někde ve vnitrozemí, což tedy nebyl, ještě nedávno ne mírně, ale ohromně prosperoval nákupem a předzpracováním králičích a jiných kožek, jenže ten devátý květen zvrtl leccos, a jestli to bylo tím parašutistou nebo taky tím, že pro králičí a jiné kůže se v obci dostal vlastně do každého domu, a k tomu ten jeho čich, takže vlastně věděl o všech všechno, prostě se stal v městečku Kolářově předsedou národního výboru. A hned rozhodl, že třicet kilometrů odtud opuštěné a ještě velice nedávno bohaté pohraničí by lecčíms mohlo poněkud chátrajícímu městečku Kolářovu pomoci, a to vlastně pouze za pár vhodně a dobře prohozených slov s funkcionáři služebně jemu podobnými, kteří o těch třicet kilometrů byli blíž k hranici.

Ta pojízdná, třesoucí se plechová krabice, kterou teď už nebylo ani trochu slyšet, ta zkušebna pevnosti zubů a kostí, to bylo taky dílo Putny. Dovedl sehnat všechno, zařídit všechno, s každým se domluvit.

Radil moc se v městě nezdržovat. „Zkazilo by vám to možná chuť jít někam nahoru. Vopravdu. Kam že to jdete?“

„Svatej Štěpán“

„Krásný jméno. Jen aby… Však víte.“

To bylo vlastně všechno, co si řekli v klidu. Chtěli jít do hospody, ale tam zrovna jeden mladík… prostě ho někdo zastřelil a Putna k tomu jen poznamenal, že určitě, ještě než dopadl s prostřeleným břichem na zem, už si každý několikrát pro sebe řekl, že ti vervolfové, zkurvysyni, ne a ne dát pokoj, ač jistě všichni velice dobře viděli, že ten vervolf je samozřejmě jeden z nich a tedy Čech jako poleno, s největší pravděpodobností nějaký utřinos, který chtěl být hrdina a dal se proto k eR Gé, takže vlastně mohl všechno, a když neuměl zacházet ani s parabelou, ani s pitím, jak to potom mohlo dopadnout, takže to celé nejspíš skončí tak, že radši udělají vervolfa z toho mrtvého a ten, co ho zastřelil, tomu bude za měsic už nejen věřit, ale bude se tím i chlubit. Což se tu nestalo poprvé a taky ne naposled.

Jenže tomuhle to nestačilo, kymácivě stál na chodníku, kam, jak byl jistě přesvědčen se z hospody musel prostřílet (naštěstí už do nikoho dalšího), mžouravě se rozhlížel a nejspíš se pokoušel rozhodnout, kdo je právě teď jeho největší nepřítel.

Maděra to nevydržel, vytrhl se Putnovi, který ve stejném okamžiku pochopil, co má jeho „major“ v úmyslu, a vydal se k opilci. Putnovo „Nechte ho, však vono ho to přejde i bez vás“ ho spíš postrčilo, než zarazilo.

Nešlo o obavu, že by mu pistolník mohl ublížit - ta pravděpodobnost byla mizivá, daleko větší nebezpečí hrozilo všem kolem, kteří sice v uctivé vzdálenosti, ale přesto zvědavě postávali a očumovali a byli pochopitelnými objekty pro střely, které se do Maděry nestrefí podle starého známého pravidla, že opilci se vždycky trefují jinam.

Mladík si ho samozřejmě všiml a udělal to, co od něho Maděra čekal: namířil a těžce ze sebe vydal: „Stůj, nebo střelím !“ A když s údivem seznal, že se Maděra přesto přibližuje, dodal: „Stůj, nebo tě vodstřř… jak vervolfa!“

Ale okamžitě nalétl na nejubožejší fintu: stačilo pohlédnout nad něho a říci „bacha“ a sledovat, jak se mu tím směrem pohnou oči, a pak už jen kopnout, jak se to naučil při přípravě na operaci Pegas. Pistole dopadla pár kroků před Putnou.

Tímto mělo zmrznout, jenže ti, kteří v hospodě polehali na zem, aby to nekoupili, si nejspíš usmysleli, že ten, který je před chvilkou ponížil až k podlaze, je právě ještě víc ponižován nějakým přivandrovalcem.

I nejprůměrnější komanďák se musel umět ubránit až čtyřnásobné přesile. A oni byli jen tři.

Neměl z toho dobrý pocit - ne pro to, jak to skončilo, ale že se to vůbec konalo, opět jako by se díval na sebe sama a nešlo mu pochopit, proč se musí ke svému cíli ubírat jinudy, než chtěl, a k tomu ještě jak škytavka neodbytný údiv: tohle by se přece vůbec už nemělo konat, a jestliže se to koná, tak proč, kristapána?

A co teprve když chtěli přejít náměstí a nemohli, protože tudy eskorta vedla odsunované Němce. Už v Praze mu několikrát bylo až úzko z toho, co viděl. Když přiletěl z Anglie, vyřizování účtů ještě zdaleka neskončilo, a pohled na ostříhané ženy a muže, z nichž mnozí měli na zádech - někteří muži na kůži - namalovaný hákenkrajc - jak těmi velkými a slavnými žulovými kostkami dláždí křižovatku na Újezdě a jak jsou obestoupeni a prostoupeni muži v černém, s bílo nebo žluto-červenými nápisy RG na rukávech a s trikolorami na lodičkách a se samopaly přes jedno rameno, zatímco druhou volnou paží jak kaubojové v Saskatchewanu dlouhatánskými pletenými koženými biči ty špinavé a zkrvavené ženy a muže popoháněli - ten pohled se mu navždycky zastavil v očích, a v uších mu i teď zcela zřetelně zněl záznam spíš varování než odpovědi Bédy Huleše na třaslavou chuť každého svalíku v těle zlikvidovat aspoň ty biče a slova tu chuť doprovázející: „Je to možný? Je to vůbec možný!?“

„Nesuď, Tondo, nesuď. Nebyls tu. Jsou to gestapáci a jejich paničky. Nevíš, co tu s náma vyváděli, tak nesuď.“

A teď, tady v okresním městě, při pohledu na ženy, starce a děti a tu a tam nějakého muže, vesměs poznamenané válkou, jak táhnou se svým třicetikilovým majetkem k nádraží, doprovázeni či přesněji zase popoháněni muži s páskami RG a samopaly přes jedno rameno, ale bez bičů a ne v černém, ale pískově žlutém Rommelových afrikakorpsů (až po ty slavné čepice s velikým nehtem, na nichž teď samozřejmě měli veliké trikolory), mu paměť zase (už pokolikáté?) pustila zvuk i obraz z Prahy a zase se mu zachtělo zopakovat Putnovi, jakoby nezúčastněnému, to, co pak vychrlil na Bédu, který ho táhl pryč.

„Copak jsme jako voni?! Porazili jsme je taky proto, aby už nemohli nikoho tejrat a zabíjet a… a… pálit v pecích… To je taky budem pálit v pecích? Zatím jsme je pálili na kandelábrech. Ve jménu spravedlnosti, humanismu a demokracie? Bédo, Bédo, co se to s náma stalo?“

Hájil pak neobhajitelné, ten skoro evangelický Béda, který po svých došel do Prahy z pochodu smrti a dosud nenašel ani ženu, ani děti, a přesto by na sebe nikdy nenavlékl tu černou uniformu a nikdy by nevzal do ruky bič - že se ta nenávist musela nějak provalit, přece, a bylo mu přitom do pláče, protože i on při hledání těch svých viděl ten úděsný repatriační tábor na Malé Straně u Svatého Tomáše, a právě on musel na Národní třídě vidět, jak táhnoucí dav zlikvidoval kohosi, na nějž kdosi ukázal, že to je gestapák, a Béda mu pak na chodníku odhrnul rukáv a viděl to číslo a ta tvář mu připomněla, že před dvěma roky, na palandě pod ním, v Dachau…

Bědo… co se to s námi stalo? Když můžeme tohle?

Cosi ho přitáhlo až do první řady toho špalíru, který eskortě dělal koridor z plivanců a nadávek.

Putna ho držel i pomocí rukojeti deštníku a jak kolovrátek mlel: „Nepleťte se do toho, nemá to cenu, vykašlete se na to, nepleťte se do toho, vykašlete se na to…“

Jedné Němce kdosi nastavil nohu. Při pádu jí třicetikilový ranec přejel přes hlavu.

Popadl ho a zdvihl těsně před řítící se špičkou bagančete, které ranec chtělo nakopnout. V okamžiku, kdy ženě pomohl na nohy s jejím tichoučkým „Danke“, dloubl ho do boku samopal gardisty. Nanejvýš pětadvacet. Utahaná, nebýt vzteku asi i poctivá tvář.

„Tak ty jim chceš eště pomáhat, jo? To bys skoro měl jít s nima, ne? No? Nejsi náhodou Němec? Nakonec? Dokonce ňákej přestrojenej nácek? Třeba?“

Tuhle situaci je při operaci Pegas neučili: jak se bránit lynčování. O zneškodnění gardisty nešlo neměl ani prst na spoušti. Ale co pak?

Ale to už Putna gardistovi něco šeptal, samopal se při tom už odkláněl, vztek z tváře zmizel a skutečně se tam nastolovala poctivost. A slova v té vřavě zněla tiše a mírně:

„Tohle nesmíte, pane majore, to není školní vejlet, víme?“ „To nemůžete“ pak až po hodné chvíli řekl zachmuřený Putna. „V divadle taky nemůžete bránit hercům, aby dělali to, s čím nesouhlasíte. A jste teď snad něco jinýho než divák?… Radši se půjdem poohlídnout po nějakým auťáku, kterej se chystá vaším směrem, co říkáte?“

Pochopitelně věděl naprosto přesně, kam jít a s kým mluvit, takže se brzy dozvěděl, kdy náklaďáček pro mléko bude vyjíždět a odkud. Takže byl ještě čas, a Putna, nejspíš proto, aby svého „majora“ uchránil před dalšími možnými maléry, ho zavedl k obrovské hromadě dříví u silnice, zablácené a zaprášené, o které prohlásil, že mu bylo divné, že na některých kládách je vyraženo Finnland, a tak zjistil, že to je týk, prý něco mnohem lepšího než naše tvrdá dřeva a přitom prý lehké. „Už je taky naše, zaplať Pánbůh!“

„Přijedu tam za váma nahoru“ hulákal pak ještě, aby přeřval všechny ty otřesné zvuky, které ze sebe vypouštěl rozjíždějící se náklaďák, „sháním k nám nějakou tiskárnu. Jenom docela malou. Tiskárna byla vždycky zlatej důl. Tak to tam vobčíhněte,“ pokynul rukou, přestal držet krok s vozidlem a zastavil se. A takhle, jak tam stál, celý černý, s parapletem v natažené ruce zabořeným do země, se na Putnu bude velice lehce a často vzpomínat. Jako by ten Putna byl předobrazem nějakých budoucích lidí, pro které válka je slovo s jen velice nejasným významem, ale přes všechny generace ji přesto mají zahnízděnu v těle.

Protože pro řev motoru a drnčení plechů a skřípání vyčvachtaných dřev postranic nemohl se šoférem a ozbrojeným spíš doprovodem než závozníkem promluvit jediné slovo, za prvním větším stoupáním, když museli zastavit a doplnit v chladiči vodu, si přelezl dozadu mezi prázdné konve na mléko. „Stejně je zase skoro všechny povezem nazpátek prázdný,“ řekl šofér. „Z každý louky sice slyšíte, jak krávy řvou, že jsou plný mlíka, ale každej má jinší starosti než dojit.“

Nahoře na plošině vozu to bylo daleko horší než vepředu v kabině. Přestože seděl na nějakých pytlech, nemohl se pořád zbavit pocitu, že se ta torza prken, vibrující pod uvolněnými šrouby, každou chvíli rozestoupí a on spadne rovnou pod kola. A když vyjeli do serpentin, na jedné straně postranic se vždycky ztratila pevná a blízká země a jen kdesi hluboko trčely proti očím ježaté špice smrků, takže si neustále musel myslet, že už při tom příštím poskočení kol přes nějaký kámen celý ten sen, za nímž se hrne, skončí mezi troskami auta tam někde v hloubce.

Když před půlrokem musel zaskočit za malarického Oldu a měsíc kočíroval vládní dakotu, dostal se leckams. Do Moskvy, Stockholmu i Teheránu. Předtím byl v Kanadě, na Bahamách, šest neděl byl půjčený na Dálný východ, a se střepinou v rameni se dostal na Havaj a tam odtud přes Los Angeles a New Foundland zpátky do Anglie. Musel na to myslet zrovna teď, když se kodrcal serpentinami po úbočí Krušných hor a pod ním stékaly vodopády lesů a skal a lučinatých strání a v padajícím slunečním žáru se chvěl vzduch nad rozeklanými pasekami, a hluboko dole se vlnila a vířila ta zvláštní, měňavá země, která každým pohybem očí byla jiná, támhle Kanada, támhle Itálie, támhle Švédsko, a támhle snad i Okinawa, od každého kus, a zamotáno dohromady to motá hlavu a nutí k odkašlání a snaze pořád víc se nadechnout, sem tedy jedu, si říkal, a sem tedy patřím, ať se děje cokoliv, ať krávy řvou a lidi rabujou, kradou a střílej se, protože to pomine, tohle je přemůže, jako mě to přemohlo už dávno a přemáhá znovu, a kdybych se teď zalkl a zdechl, byla by to tisíckrát krásnější smrt, než jaký jsem ušel 23. března 1944 ve wellingtonu, kterej plápolal jako fakule.

A do toho opona lesa, zastavení jak rána pěstí, rozcestí a vybílená pěšina, odvážně se vrhající nahoru do stráně.

A úpějící, naříkající, řvoucí motor, zamávání z okénka, pankejt a cigareta, už druhá, hergot.

Vstal a uvědomil si, že je mu podobně jako před každou operací. Taky si ale uvědomil, jaký v tom je rozdíl, tedy se usmál, vstal, s pocitem nesmírné svobody a bez obezřetného rozhlížení se vymočil, aby tedy zde na rozcestí zůstalo úplně všechno, a vykročil.

Po deseti krocích se zastavil.

Přes silnici, zvolna, rozšafně, jakoby vážíc každý skok, cestovala žába. Nejspíš rosnička.

Sedl si k ní na bobek. Skoro se svého hlasu lekl, když se jí zeptal:

„Má to snad bejt nějaký znamení? Žába přes cestu? S kočkou, to bych věděl. Ale žába? Neprozradíš mi to?“

Protože neodpověděla, vstal a šel dál. Po pár krocích se zastavil. Už tam nebyla. Rozhodil ruce.

„No prosím.“

Odtud ale už bylo vidět, jak nahoře les končí.

Přidal do kroku.

2

Šofér nelhal. Hned jak ho cesta vyvedla z lesa, dál už jen mírňoučce stoupala obrovitá, strašně zarostlá louka a z té se ozývalo napůl zoufalé, napůl odevzdané bučení. Skoro nebyly vidět. Napadlo ho, že by si vlastně některou tu krávu mohl podojit, a v tu ránu měl neodbytnou chuť na čerstvé mléko.

„Krávy jedny pitomý,“ pak několikrát opakoval s obličejem zabořeným do ostré vůně i chuti trávy, aby sotva dechu popadaje nějak zapomněl na sžíravou žízeň po mléce. „Seš kráva a chováš se jak bejk. A já vůl starej jsem ti chtěl pomoct.“ Šel k té nejbližší s otevřeným hledím a vírou, že se samozřejmě kravka okamžitě rozpomene na nějakého svého hospodáře a pak bude stát a jen tiše bučet úlevou a blahem, že ten strašný tlak mizí. Nejdřív před ním utíkala a spíš jen pohekávala, jak se jí k prasknutí nadité vemeno pohupovalo pod břichem. Asi taky proto toho po chvíli nechala a zastavila se, těžce oddychujíc. Už myslel, že má vyhráno, a s roztaženýma rukama, dotýkajícíma se vrcholků trav, rozšafně a poklidně, jak se domníval, se k ní pomalu vydal, a protože odkudsi z hloubi paměti dostal oprášený a pavučin zbavený pokyn, že na jakékoliv zvíře, slepicí počínaje a lvem konče, velice platí chlácholivý a uklidňující tón, pořád při tom něco říkal.

„No tak, Strako, nehloupni, já ti chci vlastně pomoct. To napití je až druhý, to první mlíko bych stejně nemohl pít. Tak co, Mařeno, dohodném se, tobě se uleví a mně vlastně taky, víš, co to je, takový prázdný vemeno? To blaho? Nebuď pitomá. Seš sama proti sobě.“

Nikdy by býval neřekl, že kráva může zavrčet skoro jako pes. Alespoň měl ten dojem, když najednou sklonila hlavu, zadkem se zašejdrovala tak, aby s roztaženýma předníma nohama stála proti němu a vrčela.

Ji napadlo vyrazit asi ve stejném okamžiku, kdy jeho napadlo, že to je nejspíš už docela německá kráva, která česky vůbec nerozumí, a proto že to tak dopadlo, naštěstí svaly a péra jeho šlach už velice dlouho čekaly na uplatnění, teď měly fůru možností, skončilo to tedy s nosem, rty a očima zabořenýma do bláznivé vůně a nad hlavou se mu rozléhalo pobukávání.

Vzpomněl si na Putnu. Měl pravdu. Potrhlá země. Místo cvrčků krávy.

Pak byl tlustý pruh lesa, na jeho krajích cestu lemovaly jalovce, na ty nějak zapomněl a teď ho tím víc okouzlovaly, a když vytahoval z kapsy krásně vybarvenou krabičku playersek a bral si z ní cigaretu, sedla si na ni babočka. O dva metry dál mu div na nohu nevlezla veliká brčálově zelená ještěrka. Pár kroků vpředu, jako by si z něho dělal legraci, přehnaně natahoval své nitkovité nohy, kýval hlavou a udržoval rovnováhu ocasními pérky konipas. Kam se člověk zahleděl, něco živého, a na dosah ruky, a bez přehnané bázně.

Všechno je tu navopak, říkal si, ještěrky se nebojej a krávy jo.

Les se potom začal rozevírat do další louky, do takového mělkého údolí, které připomínalo obrovskou lžíci, na jejímž dně se ve spoustě vzrostlých stromů topilo několik stavení. Dlouho a marně mořil vzpomínání, aby řeklo jméno tohoto místa, nejasně to poznával, dokonce měl pocit, že sem tehdy vezli… jak on se, herdek, jen jmenoval… Hans? Kurt?… Ne, Heini, určitě Heini… ještě s Karlem byli po škole… pan učitel Vitula je tam zamkl… lezli oknem ven na hrušku… ano, ano, Heini… si zlomil nohu… vezli ho sem s Karlem na trakaři… támhle u těch tří smrků… ty ale vyrostly… nebo ho vyklopili támhle u těch dvou?… jak se to tu ale, hergot, jen jmenuje?

Musel vyštrachat starou vojenskou speciálku… no samozřejmě, Wiesendorf. Lučiny. Takže támhle za tím sedýlkem je Wiesengrund, to bylo česky, to bylo česky… Stráně? Ano, Stráně, v Anglii měl někdo odtud tetu či co, ještě si říkali, jestli se ta krásná jména zase obnoví, až to vezme konec. Ano, vezme to tudy, trochu si zajdu, no a co, Stráně byly krásné, a odtamtud obloukem po vrstevnici až k hranici k blaubašskému mlýnu - jestli tam bude, už tehdy byl opuštěný: když překonali strach z vodníků, chodívali si tam hrát a chytat ryby, byla to široko daleko jediná trochu hluboká voda. A z Blaubachu jak podle pravítka přímo nahoru na sever, na to už mapu nepotřeboval, když se chvílemi běželo, trvalo to tak patnáct dvacet minut.

Už abych tam byl a něco kloudného dělal, ho napadlo, nebo budu stát u každýho patníku a uvzpomínám se. A v životě tam nedojdu.

Rychle začal sestupovat dolů k osadě. Něco mu na ní vadilo, věděl jenom, že to je nějaké podezření nebo co, něco že tu neklape, jenže taky už pozapomněl, co by to tak asi mělo klapat, trošku ho to rozčilovalo a navršovalo to v něm jakési napětí.

Vtom ale na všechno zapomněl a co nejrychleji se sesul pod hladinu trávy a přeopatrně hned zase vykoukl ven.

Kousek před ním se louka najednou zhoupla dolů a udělala ze sebe takovou vanu a na dně té vany se pokojně pásla klisna. Stříhala si ušima, pohazovala ocasem, občas si frkla, kaštanově hnědá, docela hezky stavěná, leccos na ní připomínalo mnohem lepší krev, než byla sama, ale to mu jen tak blesk

lo hlavou, to teď vůbec nebylo důležité, teď šlo o to, že tady potkal prvního koně, a kromě něhy a dojetí v něm také zacinkalo slovo MÍT, vždyť takhle by tam byl za chvilku, a k tomu ještě ty další pocity a představy…

Z řemínku od mapového pouzdra, z tkanice na ranci, z opasku a kravaty navázal něco mezi ohlávkou, lasem a oprátkou, nechal všeho být a sunul se pomalu trávou ke klisně, která mezitím popošla sotva pět šest kroků. Když se se zatajeným dechem milimetr po milimetru vztyčoval, jen zastříhala ušima, nechala se dokonce poplácat po hřívě nad kohoutkem a všechna ta hebká a něhyplná slova jako by jí dělala dobře. Sotva ale přiblížil byť jednu ruku k hlavě, ucukla a jen zase

o dva kroky odskočila mírně na stranu. Hráli si takhle snad čtvrt hodiny, to už by mělo skoro stačit, myslel si, a hned jak poprvé jenom trochu pohlédla jinam, vyrazil rukama dopředu. Blesklo mu při tom pyšně hlavou, že ruce pořád neztratily svoji zkušenost a zručnost, nahodil smyčku rychleji, než klisna stačila uskočit. Téměř s blažeností zjišťoval, že mu to pořád ještě jde. To všechno tedy bylo v naprostém pořádku. Jenže klisna se zachovala docela jinak, než od ní očekával a na co byl připraven. Měla začít tancovat na zadních a škubat hlavou co nejvýš k nebi, aby se vytrhla, proto si přece taky omotal konec ohlávky co nejpevněji kolem zápěstí a přichystal si svaly v rameni, aby mu tím tanečkem zbytečně nezpůsobila bolest.

Ona ale uskočila ještě jednou na stranu, naklonila se do ostrého úhlu s loukou, téměř na místě se prudce obrátila a s nataženým krkem vyrazila. Když poznal, o co jde, bylo už pozdě. Táhla ho tak zběsile, že se mu druhou rukou už nepodařilo uvolnit řemen omotaný kolem zápěstí.

Tryskem ho vlekla směrem k osadě, kopyta se mu míhala těsně podél obličeje, alespoň se snažil schovat si ho za natažené paže, raději obětoval rozdrásání o ostrá stébla trávy než rozkopnutí hlavy, i když se nevzdával a neustále bojoval

o uvolnění zápěstí a do toho svolával na sebe ty nejstrašnější nadávky, že mohl něco takového vůbec udělat.

A najednou se mu až zatmělo před očima, jak hlavou narazil do takového travnatého schůdku, v zápěstí mu škublo, kopyta zmizela a on ležel zabořený, rozcapený v trávě, jako by sem skočil odněkud z velké výšky šipku. Rozbolavělé se zdvihl na kolena a rozhlédl se. Klisna se poklidně pásla o pár kroků dál, jako by to všechno teprve mělo začít. Nejdřív s ním až škubla paličatost a hanba, že neuspěl, ale pak bolavě vstal, mávl rukou a nahlas řekl: „Eh co, jdi si kam chceš. Vlastně máš pravdu.“ Na to mávnutí rukou kobyla mírně uskočila, ale hned se zase začala dál pást.

Kus za ní byl vyvrácený plaňkový plot, za ním pečlivá zahrádka a pak bělostný dům, který byl tak tichý a rozlétlými dveřmi a okny tak zvoucí, že v sobě nenašel odvahu ty plaňky přelézt a raději dům obešel. Z druhé strany, od silnice, byla z domku taková malá tvrz z kamenné stodoly a kamenné zdi. Ale vrata byla dokořán, váhavě vešel dovnitř. Zase všechno otevřeno, ve dveřích ležela převrácená nůše a ta stačila tušení změnit v přesvědčení. Odkudsi zabečela koza, ale to na věci nic nezměnilo.

Nebylo tu človíčka. V tomto domě ani v žádném jiném, čím déle to obcházel a procházel, tím větší na něho padala hrůza, chvílemi měl pocit, že se dívá na dekorace k Šípkové Růžence, chvílemi musel polykáním zahánět podezření, že tudy proletěl mor a už každou chvíli že musí narazit na hromadu hnijících těl, nejhorší bylo, že na všech místech, kudy lidské nohy šlapou vlastně neustále, už vyrůstala tráva. Nebo možná nevyrůstala, ale člověka to prostě napadlo.

Vyděsila ho kočka, která se mu náhle otřela o lýtka a mňoukáním se zřejmě dožadovala mléka, nedaleko odtud našel roztrhanou slepici, na jiném dvoře se jich ale poklidně hrabalo v hnoji celé hejno, i s kohoutem, všechny králičí kotce byly otevřeny, byl z toho cítit záměr, v jedné světnici si ramlice udělala hnízdo pro své mladé v posteli. Obytné části vůbec působily nejděsivěji. Na kamnech v hrncích jídlo, na stole v hrnku nedopitá káva. Nejspíš do poslední chvíle nechtěli věřit nebo dělali, že nevěří, že musí pryč. Podivné bylo, že nikde nenašel ony jasně čitelné stopy rabování.

Ještě se mockrát ohlédl, když stoupal nahoru k sedýlku, přestože si to zakázal, nepřišel sem přece za smutkem, už ho užil dost, jenže pořád jako by za ním někdo šel. Na tohle byl Putnův povšechný průvodce po opuštěném Krušnohoří málo, myšlenkám se člověk těžko ubrání. Zvlášť když napůl nechce. Znovu si nenadšeně musel vzpomenout na obrazy převálcovaných měst, jak je vídal z pilotního místa, když otáčel letadlo, jenže kupodivu pachuť, již způsobila osada Lučiny, byla daleko nepříjemnější než pachuť vzpomínky na rozbořená města, a ne proto, že Lučiny měl pořád ještě za zády, nějak se to víc dotýkalo lidských vztahů, všelidských vztahů, válka sama byla vlastně velice neosobní, nejmenovitá, zbraň proti zbrani, letadlo proti letadlu, puma proti zemi, jedna mašinerie proti druhé, člověk nazývající se Antonín Maděra nebo Milan Smola nebo Josef Tomek nebo William Kerr za tím vším nebyl vůbec znát, a tady najednou všechny ty zbraně a mašinerie přestaly být cítit a zbyl člověk proti člověku, málem z toho vanul ten strašně dávný pach krve, ohňů a spálenišť, doprovázející kmenové války. Přestože na území Lučin by se zcela určitě nenašel jediný zkřivený vlásek. Před šesti lety se tu dálo cosi podobného, ne ale tak absolutního, Němců tady bylo vždycky mnohem víc než Čechů, snad jen ve Svatém Štěpáně to tak nebylo, z Lučin jestli odešly dvě rodiny. Odešly skutečně? Nebo spíš utekly, vyplížily se, najednou ho celého zaplavila ona sedm let stará nenávist, ilustrovaná vzpomínkami.

„Svinským krokem odtud poženeš,“ sípal na něho už půl roku předtím Kučera, „a bez mý dcery. Beze všeho. Slyšels?“

Ano. Dobře. Jak to ale, že tady v Lučinách už nehospodaří ty dvě rodiny, které musely odtud? Jak to, že dole v městě nepotkal ani jednoho ze svých gymnazijních spolužáků a jejich rodiče? Jakmile by je uviděl, okamžitě by se rozpomněl, to jenom teď si nemůže žádný z těch obličejů vybavit. Kam se poděli? Zadržela je tam někde ve vnitrozemí obava, že za dalších několik let je odtud zase někdo požene? Nebo je i tam našla a smetla trestající ruka herrenvolku, za opovážlivost, s níž si troufli leta žít a vzmáhat se a taky se strkat lokty mezi nadlidmi? Proč se sem nevracejí jako on se vrací, proč? Proč se ještě teď nacházejí na okrajích města mrtví a proč se o nich říká, že je zaBill vervolfové, a zároveň se říká, že to je nějaký osobní účet, za nímž se leskne zlato či daleko prozaičtější snaha získat národní správcovství autodílny či pokrývačství, snaha naneštěstí totožná se snahou jiného nebo jiných.

Poslední večer v Praze strávil s buchenwaldským vězněm, kterému přenechal svůj dekret na byt. Byl to předválečný komunistický poslanec za tenhle kraj, jeho jméno si jen matně pamatoval v souvislosti se štvanicemi, které na něj pořádali Němci, kvůli rozhodnutí jít sem se vlastně sešli, byl to jediný člověk, který to bez jediné výhrady schvaloval.

V nažloutlé scvrklé tváři mu divoce svítily oči, když se při čaji s kapkou whisky rozpovídal o tom jediném důvodu, pro který byl ještě dál ochoten být poslancem a neodejít někam do ztracena a lízat si tam své buchenwaldské rány.

„Je to ojedinělá možnost, jaká se v dějinách Evropy ještě nevyskytla: osídlit zcela opuštěný kus území a přitom mít osídlení již napřed hmotně zajištěno. Připraveno. Osidlujme, ano, ať to ale raději trvá pět let, než aby se nám to vymklo z kontroly. Je tam nesmírné bohatství. Nemůžeme z osidlování udělat jen politické heslo, jímž chceme světu dokázat, že jsme v stavu zaplnit prostor, vzniklý odsunem Němců. Pohraničí nám tak osídlí ti, kteří budou chtít obohatit sebe, ne pohraničí. Až si naplní kapsy a vaky, odejdou. A budeme tam, kde jsme teď. Jen s tím rozdílem, že z té bohaté země bude pustina. Obávám se, že chyb, kterých se nyní dopouštíme, bychom mohli litovat ještě za třicet let.“

Znovu si musel vzpomenout na všechny ty tváře, které potkával dole ve městě, a zamrazilo ho při pomyšlení, jak to dopadne, až už nic lepšího nezbyde a oni vyrazí na závod s cílem Lučiny. Nebo Svatý Štěpán.

Putna s tou svou podivnou moudrostí upozorňoval: „Moc tu svou poctivost nikde nevystrkujte, hned byste byl podezřelej, dejte na mě.“

„Nikdy bych bejval neřekl, že jsi takovej dobrodruh“ mu řekl dva dny před odjezdem Vincek. „Spousta lidí říká, že proti tomu, co se teď děje v pohraničí, byla celá naše válka mateřská školka.“

Měl jsem tu kobylu přece jen nějak chytit, ho napadlo v okamžiku, kdy se přistihl, jak se mu to v palici honí a motá jedno přes druhé a že to je všechno především proto, že je na to sám, alespoň živého tvora kdyby měl vedle sebe, člověk když mluví nahlas, mluví daleko míň a víc váží slova, než když si je jen myslí. Dumám, špekuluju, filozofuju a stejně je to všechno k hovnu.

O tom se přesvědčil, když procházel Stráněmi. Jako by nějaká obrovská ruka sebrala každé stavení a třásla jím podobně jako to dělají děti, když se pokoušejí vy třepat ze své kasičky úspory. Do několika domů zašel jenom proto, aby konečně viděl, jak to po takovém rabování vypadá. Nenašel snad jedinou sebemenší zásuvčičku, která by nebyla vytažená, jediný jakýkoliv otvor zakrytý včetně poklopu nad záchodovou žumpou. Rabování o to hrůznější, že z něho vanul systém a inteligence. Na nic se při tom nezapomnělo, každé místo, které sebemíň předpokládalo možnost být skrýší, bylo vypáčeno, vylomeno, vybouráno, tady se hledaly zřejmě jen nějaké cennosti, snad ukryté zlato a šperky, protože všechno ostatní se válelo po podlahách a po dvorech - šatstvo, lůžkoviny, obrazy, mnohdy i krásný porcelán. Okna rozbitá, květiny vyrvané z květináčů a truhlíků, rozpárané slamníky, vyrvané podlahy.

Utíkal odtamtud, jako by ho někdo měl každou chvíli přistihnout a obvinit, že to všechno on, zastavil se až u blaubašského mlýna, ale tam mu bylo ještě hůř, snad kvůli smutku zborceného a opuštěného mlýna a kvůli těm starým stromům, které zase naopak šuměly stejně, a všechno bylo stejně krásné jako před lety - na oblém kameni nad tůní u jezu jako by rozeznával vlastní ťápoty. Nebo Haniny?

Že Lučiny ušly nájezdu těch nomádů, se asi dalo vysvětlit jen tím, že neležely na silnici, která vedla podél hranic a tvořila tak jakousi hraniční magistrálu, trochu ho potěšilo, že o zkratce přes Lučiny věděl on a ne oni.

Ve chvíli, kdy se rozhodl vyrazit, aby už konečně byl ve Štěpánu, zavanula k němu vůně potoka, neodolal, svlékl se a skočil z oblého kamene po hlavě do tůně. Nemohl se nabažit, plaval naznak, jak to dělávali, a plival vodu vysoko nad sebe a představoval velrybu. Kdykoliv nějaká vzpomínka byla příliš neodbytná, vždycky se prudce potopil. A najednou zase tak vyplaval a sotva vyfrkl vodu z nosu a vytřepal ji z uší, zaslechl vrčení motoru. Nejdřív ho napadlo, že zezdola od Fichtenbergu jede prostě nějaké auto někam nahoru ke Štěpánu, na okamžik si také uvědomil, že by se mohl svézt, pak ale postřehl, že motor jednak hučí směrem od Štěpána a jednak že stále zpomaluje, ač jede z kopce. A pak, když zvuk byl nejblíž, najednou přestal.

O deset metrů dál, na placáku vedle skokanského kamene, trůnila a ukazovala se celému světu hromada, která znamenala naprosto všechno, co mu teď na tomhle světě patřilo. Nejdřív dokonce dostal strach, že motor zastavil proto, že ta hromada musela být vidět i ze silnice, ale hned se utěšil, že to není možné, jednou po koupání odtud s Hanou vylezli ven a zděšeně pozorovali, jak Kučera pár metrů od nich jede v bryčce.

Přesto se raději rozpomněl na komanďácký výcvik a neslyšně a rychle plaval ke skalce, šaty a ranec strčil do vymletého břehu a sám se potopil a vynořil se až ve vrboví protějšího břehu, odkud přece jen bylo lépe vidět.

Dlouho se nedělo nic, už začal pochybovat, pak se ale na přechodu přes stavidlo objevila postava, chvíli se rozhlížela a potom začala sestupovat k jezu. Na hlavě měl pískovou čepici afrikakorpsů s dlouhým nehtem, který dobře stínil celý obličej, sako od montérek nebo něčeho takového a široké, kdysi asi módní, vůbec se sem nehodící pumpky. V ruce nádražáckou brašnu. U jezu si sedl, zul se a bos přešel na druhou stranu a vyskočil na břeh pár kroků od místa, odkud byl zpod podemletých drnů pozorován. Proto taky pak zmizel z dohledu. Když usoudil, že je bezpečno, a vyhlédl přes okraj, ještě stačil muže zahlédnout, jak zachází do bývalého domku porybného, který se nepoužíval už tenkrát.

Muž hned zase vyšel ven, přešel jez, obul se, zmizel, a za chvilku bylo jen slyšet otáčení auta, dokonce to podle zvuku vypadalo na džíp, a podle toho, jak se motor namáhal, a taky podle směru se dalo soudit, že se vrací směrem ke Svatému Štěpánu. To bylo všechno, vlastně to byla příjemná změna, jenže když tak o tom přemýšlel, uvědomil si, že nazpátek šel muž bez brašny. A tak se šel do domku porybného podívat. Teprve když si na zdi všiml svého stínu, musel se rozesmát, protože byl stále ještě docela nahý, a až teď, když se tu tak promenoval, směšnost té nahoty, klukovsky se pídící za dobrodružstvím, patřičně vynikla.

Podivné - domek byl přece zchátralý už před válkou, propadlý strop a tak, místo podlahy jen halabala zdusaná hlína, ze zdí spadaná omítka, přitom ale byla ta nej větší místnost jakoby uklizena, zbavena všech těch příznaků chátrání, jakoby připravena pro zedníka. A v jednom rohu stůl, u něj dvě otlučené židle a podél zdi bývalé plyšové kanape. Tak ho to překvapilo, že si musel vzpomenout, proč tu vlastně je, že kvůli té brašně, jenže místnost byla jinak úplně prázdná, stál uprostřed a rozhlížel se.

Proti oknu, které vedlo ke mlýnu, tedy na východ, bylo stejné okno vedoucí na západ. Za ním snad dvě stě metrů mírně stoupající louky a pak stěna lesa. Něco se v ní zablýsklo, odraz slunce v chrómu, v lesklém kovu, ve skle, takového něco, to ale jenom zaznamenaly jeho oči, hlava na to teď neměla čas, najednou až hučela, jak se konečně docela rozpomenula, že tenhle břeh Blaubachu je vlastně Německo, proto domek už chátral před válkou, nikdo sem nesměl poté, co se zjistilo, že se tu scházeli ordneři se svými hitlerovskými vzory a byla z toho pak přestřelka, když tu v září sedmatřicet byl naposledy, lákal přece Hanu, aby se tam šli vykoupat, a Hana řekla, že Blaubach už je pět měsíců tabu, od chvíle, kdy o deset kilometrů níž zmizely ty dvě děti, co se koupaly a nikdy se jejich těla nenašla, byla to přece strašná aféra, chvílemi se dokonce čekalo, že z toho bude snad i válka, hajný narazil na čtyři chlapy, jak vlečou dva pytle, začali po něm hned střílet, utekli a podle popisu hajného dva z nich chytali na německé straně potoka ryby přesně v dobu, kdy se tam obě děti koupaly, někdo, kdo šel kolem po silnici, si to pamatoval.

Rozpomněl se na to najednou tak přesně, že ho to až zadýchalo, protože i obraz Hany byl za očima tak jasný a tak krásný a zvoucí, že pomíjivě zadoufal, že se těch devět let vrátilo, bylo to ale hned pryč, šel k tomu oknu, aby se zblízka podíval na zemi, která tolik zavinila, ve stěně lesa se zase míhavě zablýsklo, postavil se do okna a opřel se dlaněmi o shnilý rám, který se začal tlakem drolit. Nebyl to příjemný pocit, chtěl si dlaně otřít o stehna, ale uvědomil si, že je nahý, chtěl se na sebe dolů podívat, aby mu vlastní nahota spravila náladu, a najednou na všechno zapomněl, protože přímo pod oknem, na půdě Německa, ležela přesně a nepopiratelně tatáž brašna, kterou sem muž se zakrytým hledím přinesl.

Nebyl čas přemýšlet. Co nejvíc se vyklonil z okna a natáhl paži. Do zdi pár centimetrů vedle jeho ramene to prudce hvízdlo a plesklo a zároveň se ozval výstřel. To už ale držel brašnu za ucho. No co, mu blesklo hlavou, jestli se má strefit, strefí se, ať ji držím nebo ne, všechny svaly správně a bleskově zabraly a vtáhly ho do místnosti, jako by to byla nějaká silná ruka táhnoucí ho za pačesy. Kolem krku mu s hvízdotem teple dýchla další kulka a z lesa se vystřelilo. Spadl pod okno a s brašnou v ruce se dral ven, a kryt stěnou domku přeběhl podél břehu, na rohu vklouzl do vody a hned se začal brodit k šatům, rychle, ale ne překotně, sem na něho nemohli vidět, museli by téměř až k břehu, to znamenalo, že měl půl minuty náskoku a to bohatě stačilo k tomu, aby popadl všechny své věci a vklouzl do olší a za nimi se dostal do mlýna a k oknu nad stavidlem, odkud škvírou, vyhnilou v okenním rámu, mohl vidět druhý břeh s domkem jak v zaměřováku a přitom si už skoro bezděčnými pohyby najít, nabít a odjistit kolt.

Byli dva a skutečně ho hledali. Dokonce šli až k vodě, jeden si lehl a díval se pod vymletý břeh, zatímco ho druhý kryl krátkou puškou. Do tváří jim příliš vidět nebylo, jeden měl krempu starého černého klobouku sklopenu kolem dokola, druhý měl lesácký klobouček posazený skoro až na kořen nosu. Ještě se vydali kousek proti proudu a prohledávali olšové a vrbové křoviny a pořád se přitom hádali. Natolik nahlas, že bylo poznat, že to je němčina, rozumět tomu nebylo, ne proto, že určitě mluvili egerlandským nářečím, které dodnes nezapomněl, ale přece jen to bylo dost daleko. Až odešli a zmizeli nahoře v lesní stěně.

Bylo mu jasné, že pro průměrného střelce by na tu vzdálenost od lesa musel být chodec po silnici úplně školním terčem, dal si tedy na čas, zapálil si, pojedl, s ušima stále nastraženýma, kdyby se třeba chtěli vrátit, a snad až za půl hodiny se vyplížil z mlýna a kryt jeho budovou přeběhl silnici a takovým úvozkem, jímž v době dešťů stékala k silnici voda ze stráně, se rychle vyšplhal do březového háje, jímž byla porostlá lučinatá vlna, dmoucí se sem k mlýnu od vnitrozemí. Nikdo po něm nevystřelil, zřejmě to vzdali, usadil se do vysoké trávy a teprve teď si brašnu položil na kolena. Bylo to jednodušší, než očekával, nebyla zamčená, přesně taková, jakou míval táta, když kvůli deputátnímu uhlí chodíval po večerech dělat na trať, trojí uzavření povolilo a bylo to.

Samé peníze. Ve dvaačtyřicátém se přihlásil k výsadce do Čech, hned peníze poznal: říšské marky. Čtvrt milionu jich bylo v balíčkách, zbytek prostoru brašny byl vyplněn bankovkami nezabalíčkovanými. Nepočítal se s nimi, nač taky, jestli půl milionu nebo milion, vždyť to bylo jedno, co s nimi, když neplatí, vzpomněl si přitom, jak táta uchovával v jednom šupleti peníze z doby po první světové válce, a jak on se chodíval dívat do toho šuplete na bankovky s nesmírným počtem nul za jedničkou nebo pětkou a jak tomu táta nebráníval a dokonce se ho zastával, když bránívala máma, a říkal: „Jen ho nech, Liduš, co my víme, třeba to jednou někam dotáhne, aspoň se mu nikdy nebude z žádnejch milionů točit hlava.“

Taky ho napadlo, jestli ty balíčky peněz nejsou jenom kamufláží pro něco jiného, několik jich roztrhl, pořád to ale byly jen peníze, jeho někdejší komanďácký a vlastně tedy i špionský výcvik mu na chvíli vnukl i myšlenku, jestli v tom různém množství bankovek různé hodnoty není zakopaný nějaký kód, ať o tom ale přemýšlel jakkoliv, vždycky se to nakonec jevilo jako nesmysl, protože se však málem i na vlastní kůži přesvědčil, že nějaký smysl to musí mít, táhl se tedy s brašnou cestou necestou, ve vzdálenosti asi dvou set metrů od silnice, směrem ke Štěpánu. Teprve až bezpečně věděl, že silnice se od hranice vzdálila nejmíň na kilometr, sešel dolů a vrátil se do jejího prachu.

Silnice mírně stoupala, po levé straně se k hranici stále víc rozšiřovala a zvedala k obzoru v podobě mělkého údolí obrovitá louka, pokropená tmavými skvrnami osamělých stromů a keřů. Pak, ve stejném okamžiku, kdy se z horizontu začala pomalu vysouvat věž štěpánského kostela, vzadu nalevo na louce se skoro až u hranice, tedy u lesa, ukázala světle kropenatá skvrna. Dobytek - takové skvrny se naučil přesně rozeznávat z letadla, ale teď byla důležitější ta vysouvající se věž kostela, a nejen ta, všechno kolem se stále více stávalo pamětí vlastního alespoň těla, když ne ještě docela srdce, stačilo dojít k úzké odbočce doprava, ztrácející se po pár metrech za lučinatým pahrbkem, a přece ji mohl sledovat dál, až do hlubokého údolí, kterému se říkalo Rokle, kam se vždycky po večeři s kluky plížívali pozorovat párky, které se sem, na mechem a měkkou trávou porostlé dno Rokle, chodily milovat. Proto tam nikdy nevzal Hanu, když dorostli, jednou tam šli a on z jejích polibků vůbec nic neměl, tak byl plný pomyšlení, že se z nich nespouští jeho klukovské oči. Chodili proto o kus dál do Strže, do takové hluboké tržné rány ve svahu, který se porostlý lesem táhl až hluboko dolů do vnitrozemí. Byla tam malá jeskyňka, chodili tam i za špatného počasí a milovali se ve vůni vystlaného chvojí, jisti si svou samotou, protože Toník, jak se tehdy jmenoval, zabezpečil celé okolí nástrahami, které vždycky pečlivě prohlížel, ne kvůli sobě, ale kvůli Haně, Kučera by ji býval určitě zabil, kdyby se dozvěděl, že přišla o věnec. A s kým. I když tušil a běsnil a vyhrožoval a hlídal. A neuhlídal. Vždyť o věnec přišla v ložnici vlastních rodičů, kteří zatím byli na sjezdu strany.

„Hergot ty boty,“ řekl najednou do toho vzpomínání nahlas. K čemu to všechno bylo? To všechno, co bylo pryč. Tahle jizva nemá přece právo bolet ani při nejšpatnějším počasí. A jak to tedy, že ho bolí teď víc než jizva po Ann, ještě ani nedohojená. Blbá otázka, usoudil, a já jsem taky blbej, najednou nejsem v stavu to brát, jak to přišlo a jak to zase odejde, je to přece přirozený, tady všude kolem znal naše šlápoty už každej čtvereční metr, vodili jsme se tu za ruce tolik let… hergot je to možný… no jo… tři roky pořád, do vojny, potom ještě ten první rok na akademii, pak už tu nikdy nebyla, vždycky místo ní jen tvář služky: „Slečna je v penzionátě ve Švýcarech, slečna je u tety v Praze, slečna jela s rodiči do Francie.“

Načapal ji až v tom září sedmatřicet, přijel k rodičům a už mu pohled na to okno v obytném domě velkostatku vůbec nic nedělal, jeho rukama, tělem i hlavou prošlo mezitím dost jiných, i zdejších, a přece, když se v tom okně objevila, vrátilo se to všechno, všechno. A do ní taky. Ještě teď mu zahučelo v hlavě, jako tehdy, kdy se do toho znovu řítil, nemohl si pomoci a musel…

Dřív než uslyšel zvuk, ucítil pohyb. Za hřebínkem, který se táhl od Rokle, se objevila hlava v širáku, vyrůstala z trávy a najednou se před ní objevila hlava koně. Bylo jich osm, přehoupli se přes hřebínek a cválali k němu. Koukal jak blázen. Kaubojové. Něco mezi opravdovými kauboji, jak je viděl na základně v Texasu, kauboji z filmů a rodokapsů, a trempy, jak je kdysi vídal při cvičení u Sázavy. Širáky, i když všelijaké, kostkované košile, na nohou německá bagančata, do nich zastrkané kalhoty, na sedlech stočená lasa, a koně i oni ověšení všemi možnými zbraněmi, od německých parabel přes jeden americký kolt až po samopal. Přes nosy a ústa šátky.

„Stůjte, cizinče!“

A jiný hlas, taky se nutící do chrapotu, aby snad byla lépe zakryta jeho mladistvost: „A ručičkama si šáhněte k nebi! Pronto!“

Určitě z něho museli mít radost, protože z toho byl vyjevený jako tele.

„Půjdete s námi, cizinče,“ zase řekl ten první, ten vpředu, s nejširšími rameny, asi nejstarší.

Vzchopil se. „Jestli jedete támhle do Štěpána, prosím.“

„Půjdete tam, kam vám řekneme, abyste šel, cizinče. Jste moc drzý, pozoruji.“

Chtěl si přejet dlaní oči, aby se probral, vždyť je to jako by mu předčítali z nějakého rodokapsů, benjamínek Švícko dovedl v Anglii večer na cimře vyprávět rodokapsy slovo od slova, jako by ho znovu slyšel.

„Pustit ranec a pracky nahoru. A honem!“ skoro zamutoval rozčileně jiný.

I když mu blesklo hlavou, co by asi tak říkali, kdyby se podívali do té brašny, přece jen mu to přišlo k smíchu.

„Víte co, ani mě nenapadne,“ řekl a pootočil se, aby vykročil dál směrem ke Štěpánu.

„Ani hnout, nebo vás provrtám,“ zachrčel ten nejbližší a v ruce držel černou parabelu.

„Nemazli se s ním, Cassidy,“ radil někdo odzadu.

„Pete, Jerry,“ s výslovností čti jak psáno kázal oslovený Cassidy. „Svázat.“

Pete a Jerry celkem šikovně sklouzli s koní. Teď ještě lip, než když seděli na koních, bylo poznat, že to jsou úplní mladíčkové. S pažemi od těla a roztaženými prsty se pomalu a kolébavě vydali k němu. Před nohy se mu odkudsi sneslo stočené lano, tedy laso, jak se sám v duchu opravil.

Nedá se nic dělat, musím, si ještě řekl, když stáli po obou jeho stranách. Jen povolil prsty, aby z nich vypadl ranec i brašna, a hned obě ruce vymrštil a chytil oba kluky za košile.

„Tak co. Už snad je tý srandy konec, ne.“

Jenže on konec nebyl. Cassidy se jen rozhlédl, pak sám sjel s koně, stejně tak ostatní, utvořili kolem své oběti kruh a blížili se.

Bil se dobře, ale osm na jednoho i při jejich mládí stačilo, těch zbývajících pět, které už nestačil nijak bolestivě uhodit, ho prostě zalehlo. Omotali ho lanem od ramen až k pasu, na délku nepříliš dlouhého kroku mu svázali i nohy.

To už Cassidy zase stál opodál a jen to pozoroval. Čelo měl mokré stejně jako ostatní, muselo jim být pod těmi šátky strašně horko. Když bylo svazování dokonáno, Cassidy přistoupil, postavil se před zajatce, nohy rozkročené, ruce za zadkem, chvíli si ho prohlížel a pak řekl:

„Vaše vina, cizinče, sám jste nás k tomu donutil. A beztrestně mé lidi bít nebudete.“

A bim, bim - dvakrát prudce udeřil.

Hajzle, povolil Maděra zatnutým zubům, protože to byla jediná možnost co nejlíp se vyhnout vyražení zubů, i to se kdysi naučil, nebylo to sice pěstí, ale sílu kluk měl, cítil, jak se mu uvnitř úst poranila o zuby tvář a jak mu z ní teče krev.

„Ty jeho bágle mu přivažte na krk, přece mu to nepotáhnem,“ řekl Cassidy, otočil se a šel ke svému koni.

Až teď, když čekal, než nasednou, si všiml, jak jsou koně pěkní, obzvlášť kobyla, na kterou nasedal Cassidy - ta měla téměř plnokrevné rysy. Tu měl možnost si prohlédnout opravdu dosyta, protože Cassidy rozmotal své laso, udělal smyčku, přehodil ji zajatci přes krk a sám osobně, se štafáží svých jezdců vepředu i vzadu, si zajatce vedl směrem k vynořujícím se střechám kolem věže kostela Svatého Štěpána.

Za to, jak mu teď bylo, samozřejmě koňský zadek nemohl

I teď pro něho byl koňský pach pořád vůní, a aby nemusel myslet na svou situaci, snažil se myslet na koně a ne na lidi, a vnucoval si představu, že to je vlastně symbolické - domů ho přivádějí koně, co chce víc. Krása.

Krása? Blbost. Ta kobyla je navíc zanedbaná a ten Cassidy je dobytek. To támhleten má tu fuksu jak ze škatulky. A sedí na ní, jako by se na ní narodil. To maj určitě z rodokapsů, tohle. Samozřejmě. SAN STEFANO. Já se zblázním.

Na druhé straně silnice byla úřední tabule ještě s německým nápisem St. Stephan. Svatý Štěpán nikde.

Už toho měl plné zuby, takhle jít, cupitat půlmetrovými kroky, s rukama přitaženýma k tělu, jehož každý pohyb se tím stával naprosto nepřirozeným, a s deseti kily brašny a rance, tížícími do strnutí šíje krk, a navíc bolestivě bušícími při každém pohybu do břicha.

Ale i to by se bývalo dalo ještě snést. K nesnesení bylo pomyšlení, že v tomhle stavu se musí vracet tam, kam vrátit se ho stálo tolik sil a tolik let. Utěšovalo ho jedině pomyšlení, že takhle nemá ani čas, ani pomyšlení, ani chuť vzpomínat.

3

Když procházeli náměstím, mlel už z posledního. Takže své rodiště nanejvýš stačil zaznamenat a snad si ještě taky uvědomit, jak se těšil, že bude listovat a číst si v knihách jednotlivých fasád. Teď se zmohl jen na vědomí o tom, že prochází náměstím a že po pár metrech skončí, protože ho nejspíš vedou na radnici, kam jinam by ho, proboha, taky vedli, žejo. Sbíhalo se stále víc lidí, což nejspíš způsoBill tři kluci, kteří hned na kraji městečka hráli na silnici čáru a museli uhnout, lidé se tedy sbíhali a snad i něco vykřikovali, pitomci, si stačil o nich jen pomyslet, kdyby mě bylo tolik co vás, takhle by mě tu ten zasranej Cassidy za sebou na špagátě netáhl, to teda ne. Ale nakonec i tohle pomyšlení mu mohlo být ukradené, teď šlo o těch zbývajících pár kroků a pak se uvidí.

Co je, kruci, to v něm najednou zaprotestovalo, když teprve po pár krocích postřehl, že se zadek kobyly před ním přestal pohupovat ze strany na stranu.

„Tohle si už asi vypiješ, kamaráde,“ říkal nějaký mužský hlas, který buď opravdu byl, nebo jen teď zněl tak nesmírně melodicky.

„Nepleťte se do toho, to je naše věc,“ zněl, zastřen šátkem, nad kobylou Cassidyho hlas.

Musel několikrát zamrkat, aby mu pot, celou tu cestu řinoucí se s čela, nerozmazával vidění.

Cassidyho kobylu držel za uzdu nějaký muž. Vybledlé a potrhané nafialovělé tričko, plátěné kalhoty zašlé špínou i dlouhým nošením, uzle svalů na pažích i krku, opálených do šedohnědá. A nad tím jadranská tvář s havraními vlasy spadajícími do čela.

Už nic neřekl, na Cassidyho se už nepodíval, jen hmátl po noži zasunutém za koženým obšitím sedla, a lano, jehož druhý konec dělal smyčku kolem Maděrova krku, ušmikl.

I když kolem postávalo pár lidí, bylo ticho, jen občas nějaký kůň do toho frkl nebo se zamlel a zachřastil kovem udidla.

Muž neřekl nic, ani když přeřezával jeden po druhém závity lana, které obtáčely Maděrův trup. Když čepel nože vnikla mezi kůži a provaz kolem kotníků nohou, štíplo to i zastudilo.

„Děkuju.“

„Zatím mi ten jejich rodokapsovej život moc nevadil, ale tohle je už moc.“

Otočil se k zadku kobyly a zádům Cassidyho. „Jestli to stádo od svatýho Jána, pro který jsem vás poslal, nebude za statkem do dvou hodin, pudete si kaubojovat jinam. A s vejpraskem.“

Cassidymu chvíli trvalo, než se mu narovnala ramena a než se otočil, obličej bez šátku. Obličej trošku poďobaný, ale ne ošklivý, až na tu zlost a všechno kolem ní.

„Jen si na nás moc nevyskakujte, pane Kanda,“ konečně řekl. „Abyste se nám, až s náma budete ve statku sám, nemusel pak vomluvit.“

„Jeď, ti říkám, ale honem. Parodie na kauboje. Než ti dám pár facek. A ty blbouni, který na tobě visej jak bulíci vočima, ti budou houby platný, to jim můžu slíbit už napřed.“

„Co je, co je, co se děje,“ ozvalo se najednou od prvního javoru, jímž začínala alej táhnoucí se prostředkem náměstí, kdysi slavné korzo.

Malý, přitloustlý, připlešatělý, kdysi asi ještě tlustší, protože na něm šaty plandaly, límeček nad velikánským uzlem zvrásněné kravaty měl zapnutý až někde na krční jamce, ale nic z toho vůbec nevadilo, ze všeho nejdůležitější byly veliké, udivené a hlavně bleďounce a čistě modré oči jak oči všech těch andělů z malůvek nad manželskými postelemi.

„Starosta,“ řekl kupodivu pobaveně Kanda.

„Dobrý den, já jsem nějakej Maděra, šel jsem se sem přihlásit jako občan Svatého Štěpána, ale spíš jsem sem byl dotaženej. Ale i tak se přihlašuju.“

Na starostovi všechno na okamžik zůstalo údivem stát. Jen to modro očí se ještě víc vylilo z důlků.

„Jo tak. Ach ano. Vy… No jistě. Výborně! To je ohromné! Půjdete hned se mnou, nebo se chcete nejdřív porozhlédnout?“

V tom posledním slově zněl nějaký podivný důraz, na který těch několik tváří kolem odpovědělo zasvěceným úsměvem.

„Skoro bych nejradši. Jestli ovšem některej z těch pistolníků nebude zase chtít..

„Nene,“ honem před sebe nastavil dlaně starosta. „Jsou to jen blázniví kluci, bez rozumu, bez soudnosti“

„Pěkně děkuju,“ do toho řekl Kanda, „vlíct někoho svázanýho jak balík je prostě jen nerozum. Jestli jim projde i tohle, starosto, bude tu starostu za chvíli dělat Cassidy, to se s váma vsadím“

Podívaná se už dál nekonala, zvědavci se začali rozcházet. Uvědomil si, že na další tahání rance a brašny už nemá sílu. Že už snad nemá vůbec žádnou sílu. „Radši s váma půjdu hned, pak se teprve… porozhlédnu“ pokusil se dát slovu naprosto stejnou intonaci jako před chvílí starosta, ale nebyl si jist, jestli se mu to podařilo, protože starosta se jen spokojeně usmál.

„Jistě, jistě, ukažte, pomůžu vám s tím, pane… pane…“

„Maděra.“

„Pane Maděro… Jo: Brabenec. František. Jako já.“

Kanda postřehl, že už je tu zbytečný. „Tak já jdu. Kdybyste něco potřeboval, najdete mě nejspíš na statku“ mávl rukou.

Maděra se tím směrem podíval. „Na Kučerovým velkostatku myslíte?“

Kandovi i starostovi to škublo hlavami. „Kučerovým?“ podivil se Kanda.

„No. Nejdřív Kučerovým a pak Kutscherovým. V sedmatřicátým se dal k Němcům.“

„Jak to,“ začal starosta a ruka mu uprostřed gesta zmrtvěla.

„To je báječný, to je báječný,“ opakoval pak celou cestu, vůbec nic jiného neřekl, pořád jenom „To je báječný,“ až to šlo na nervy. Vysvětlovat začal až na schodech, a vysvětloval, ještě když si před sebe na psací stůl přichystal formulář přihlášky k pobytu:

„Doufali jsme, že se sem vrátí všichni, který odtud Němci vyhnali. Asi sám taky víte, jak to dopadlo. Jako by se po nich země propadla. Rodák, který se sem vrátí, je zřejmě rarita. Představovali jsme si to úplně jinak. Věděli jsme, co tu zůstane po Němcích za bohatství. Mysleli jsme si, že tohle válkou skoro nedotčený území dokonce pomůže urychlit proces konsolidace ve vnitrozemí. Šeredně jsme se přepočítali. Nějak jsme neměli dost síly obsadit pohraničí alespoň vojskem, aby se zabránilo vpádu všech, co sem přišli urvat něco pro sebe, ale státu že by měli pomoct, to nikoho ani nenapadne. Copak tady to ještě jakžtakž jde, já přišel ještě před odsunem, strejc pocházel odtud, byl u mý rodiny celou válku, umřel devátýho května, jako by ho den vítězství zmohl, možná že jste ho znal - Pařízek…“

„Koloniál nebo kovář?“

„Kovář. Ohromnej chlap; samozřejmě ne proto, že byl můj strejc, ale jestli jste ho znal, dáte mi za pravdu, celou válku nemluvil vlastně o ničem jiným než o Štěpáně, a já se rozhodl, že jestli kdy přijmu nějakou funkci, tak tady ve Stěpáně. A to jsem si dal! Ne že bych si něco maloval, to ne, já věděl, že to nebude jednoduchý, myslím ten odsun, ale tím koncentrákem jsem se cejtil obrněnej. Prdlajs obrněnej.“

To ještě byli ve Svatém Stěpáně Rusové. Ale hned mu dali najevo, že pokud jde o Němce, tak oni nic. „Eto vaše dělo. Nechtěli s tím nic mít. Možná i proto dali k dispozici ta tři nákladní auta. Bylo to zapeklité: odsun byl jasná a nepopiratelná záležitost, jenže úřední pokyn ještě neexistoval. Ani teď vlastně neexistuje. Teď jen existuje pokyn ohledně sběrných táborů a pracovního zařazení na nejhorší práce nebo na udržení chodu některých provozů. A že není dovoleno, aby si Němci s sebou brali živý inventář. S horní hranicí osobního majetku do padesáti kil.

Byl tu sám. Na odsun přijel úřada, který to měl na starosti. Z landratu nějaké seznamy měl, ale nespolehlivé - už někdy v únoru se říkalo, že nacisti dělají nové seznamy bez svých lidí. Kromě lejster měl raneček plný bílých pásek na rukávy. A pár velkých knoflíků potažených červenou látkou pro antifašisty. Kdo ale měl Němce rozdělit na antifašisty a ty ostatní? Oni sami? Prokazatelných antifašistů je zatím hrstka. Tady ve Štěpáně je taky jeden, nějaký Hubner, stačil se včas vrátit, Američané osvobodili koncentrák, kde kroutil už devátý rok, někdy v březnu. Tady se ho někdo pokusil zabít, zřejmě pár zdejších nemělo čisté svědomí. To byl taky důvod k rozhodnutí, že odtud, vlastně přímo z hranice, Němce odsune co nejdřív, ať se to komu líbí či ne. Dokonce jim to oznámil s třídenním předstihem, kdyby to třeba někdo z nich chtěl risknout a odsunout se přes hranici sám. Neudělal to nikdo. Nejspíš se báli Rusů.

S úřadou, nějakým Odehnalem (s takovým jménem jít dělat odsun!) přijeli takoví čtyři kluci z eR Gé. Byli ve Štěpáně snad jen čtvrt hodiny a už jednoho Němce zastřelili. Prý po nich chtěl hodit kamenem.

Vyhnal je. A poprosil místního ruského velitele, aby s ním zajel do okresního města. Spolehl se jen na svůj k smrti vytříbený čuch a vybral si jiné čtyři. Přestože jistotu, že ti v sobě jako jiní chřipku žádnou touhu po likvidujícím revanši nenesou, samozřejmě neměl. Sám jí byl navždy prost. V lágru si to musel odbýt každý. Končila okamžikem, kdy v celé bytosti došlo k jakémusi uklidnění, k nezvratné jistotě, že spalující síla pomstychtivosti je ještě neomylnější než žár krematoria. Navíc je nenávist vztah, cit, stejně silný jako láska, ne-li silnější. Nelze mít vztah k někomu, kdo mě likviduje, kromě vztahu oběti ke svému likvidátorovi.

Strefil se. Tihle čtyři se chovali normálně. Tedy lidsky. Stejně to nebylo nic příjemného. Někteří Němci si brali i nábytek, ne všechen, vždycky pár kusů, ke kterým měli nějaký vztah. Všichni se chovali apaticky, mlčeli, i děti. Z toho mu nebylo dobře - mlčící děti jsou strašná zbraň. Pár Němců řeklo, že se ještě vrátí, nějaký Lauermann postřílel celou rodinu a sebe ve vikýři, odkud předtím ještě vykřikl, že zůstává.

Za tři dny byli pryč. V poslední den přijel doktor Holubec. „Holubec…,“ vydechl Maděra. „Aspoň on.“

Brabenec se při vyprávění i s křeslem odstrčil od stolu. Vypadal zhrouceně. Jako po výslechu. Nadlouho zavíral oči. Teď je měl otevřené a usmíval se.

„No. Ale tady nebude. Je v okresní nemocnici. Přijel v takový dejchavičný a otlučený hadimršce, vyškrábal se ven, já zrovna vylezl ze dveří, von na mě chvíli kouká a pak mi podá ruku: Birkenau. A já i kdybych nechtěl, mu podám svou a říkám Mauthausen a voba sme se dali do smíchu… Já vás ale zdržuju, co? Už byste se chtěl někde uložírovat, co?“ „Nepospíchám. Teď už mám času dost.“

„Víte, že jsem kvůli těm Němčourům nemohl spát? Já totiž viděl, co s nima lidi dovedou vyvádět. Tam, kde ještě choděj do těch fabrik, kde dělali i předtím, to ještě jde, bez nich by se to taky zastavilo, ale tam, kde je honěj makat hlavně kvůli tomu honění, to je špatný. A já jak vůl jsem furt spekuloval, jestli jsem to kór neuspěchal, jestli kvůli mně… sakra práce! Vidíte to, zrovna já, kterej jen zázrakem přežil jejich koncentrák! Ale já je přece musel dostat pryč, jestli sem místo nich měli přijít naši lidi.

Řeknu vám, ty první dny mi bylo hrozně. Zůstal jsem tu sám. A když přišel první, věděl jsem houby, jestli to je vervolf, nebo zlatokop, nebo jestli to myslí vážně. Když po vás odněkud picnou, je vám veškerej koncentráčnickej čuch na nic. A Rusové tu už nebyli. Například se tu na mě dobejvali nějaký raubíři půl dne, a nebejt jinejch Rusů, který tudy projížděli, nevím, jak by to se mnou bejvalo dopadlo. Okres dal dekret každýmu, kdo si přišel. A na co chtěl. Ouřednická kasta je zvláštní druh lidí. Například celej okresní úřad byla vůbec první instituce, která měla plnej stav ouřadů, ctižádostivejch honemhonem oznamovat někam vejš, jak to skvěle dělaj. A tak mastili dekrety hlavně proto, aby mohli hlásit plnění úkolů pro čerstvě vylíhlou republiku. A to mi chodilo sem nahoru. Mně zase naopak byl celej tenhle ouřad k ničemu. Poslali mi sem tajemníka, Svěrku, to jo, to je ouřada podle fóršriftu, ale mně dobrej jen k tomu, že za mě všechno napíše. Ale rozhodnout musím všechno sám. Proto je to tady tak neobsazený. Ode mě dostane berana na dekret jen ten, kdo se zaváže na pět let, žádnej vejnos na to není, ale můžou mi bejt ukradený, vím co dělám, moc lidí tu sice není, ale určitě ty nejlepší, a vyrabovanýho tady taky moc není. Samozřejmě když přijdou a řeknou „Starosto, potřeboval bych skříň“, klidně řeknu „Běž si do čísla toho a toho, když spravíš střechu, aby tam nezatejkalo, vem si třeba dvě skříně.“ Nojo, já vím, že si berou i bez ptaní, ale aspoň míň. A celkem to klape.

Tak. Teď už jsem se snad vykecal. Takže co s váma?“

„No, v prvý řadě mám dojem, že já bych na pět let nemusel podepisovat nic,“ řekl a hodil konečně na stůl ten svazeček lejster s úmrtními listy rodičů, s otcovou poslední vůli a všemi notářskými náležitostmi. „Vracím se tam, kde jsem se narodil. Až se usadím, uvidím dál. Například se tu kolem potuluje dost koní. A já jsem koňák…“

Brabenec právě našmátl vojenské dokumenty a teď se snažil vsedě nějak dokázat, že stojí, a ještě k tomu s úctou.

„Ježíš, pane podplukovníku, já netušil, samozřejmě…“

„Jen klid, pane starosto, jenom klid, frčky jsou přišitý na uniformě, a uniforma je schovaná v pytli. Antonín Maděra, číslo popisný 247, kdyby tu zůstala po Němcích matrika..

„Zůstala, vlastně nejdřív ne, ale pak ji přinesl ten náš druhej prokázanej antifašista, starej Birke.“

„Birke? Co má až za Bučinou… měli ho za podivína, ale my, děti… pro nás to byl takovej ten pohádkovej dědeček.“ „No, asi ten. Když měli jet pryč, někdo ho zbil, protože tu asi půl dne klečel u dveří, že tu chce umřít, taky na něj házeli kameny. Ale řemeslník je to ohromnej, to vám teda řeknu. A zlatý srdce. A určitě hrozně starej.“

Maděra musel chvíli mlčet, doposud mu přemýšlení, mluvení i mlčení dalo strašnou práci, až teď ho začal bolet kaubojský výprask i cesta v poutech, až nesnesitelně. A najednou jméno starého Birkeho jako by bylo rozmáchnutím vůle i všeho vzpomínání a všech představ, dokonce pootočil hlavu ke dveřím, tak živě se mu Opa vybavil, že mu v tom zlomečku zastaveného a vráceného času bylo, jako by ten starý blázen už vešel.

„Jako děti jsme za ním chodili, i když to většině zakazovali.

Spravoval nám hračky, ale dovedl vyřezat úplně nový. Krásnější než ty kupovaný. A když jsme byli kluci, dělal nám nádherný luky a štípal šípy a ze slámy upletl a nabarvil opravdickej terč…“

Brabenec nevypadal, že poslouchá. Přestal se probírat lejstry, protože držel pořád jedno a civěl do něho, papír se mu v prstech chvěl víc a víc, druhá ruka se snažila setřít s obličeje pot i bledost, a rty až po notné chvíli začaly opakovat: „Ježíšikriste, ježíšikriste, ježíšikriste.“

Konečně pohlédl přes stůl, ale musel několikrát zamrkat, aby se zaměřil do Maděrových očí, blankyt těch jeho byl zavlhlý jakýmsi zoufalstvím.

Odkašlal si. „To je nadělení, ježíšikriste to je nadělení. Pořád na to hledím a nemůžu tomu věřit. Skoro všechno je prázdný, ale popisný číslo 247 vobsazený.“

No a je to, si pomyslel. Už ten návrat v poutech se do šest let malovaného snu nehodil, měl si to uvědomit.

„No a je to,“ tedy řekl a vstal, a přitom si musel přiznat, že to není tak docela nepříjemný pocit, být najednou úplně prázdný. Bez minulosti, budoucnosti i přítomnosti.

„Ne! Ne! Ježíš ne!“ vyskočil Brabenec, až se za ním křeslo zakymácelo. „To ne! Takhle ne! Kdepak! Nepustím vás!

Jedinýho vopravdickýho českýho rodáka! Zbláznil jste se? Kdepak… Počkejte. Sedněte si. A klid. Nic se neděje. Jen klid. Kdepak. Nepustím vás. Jedinýho rodáka. To tak. Nene. To zvládnem. To je maličkost. Už tu byly horší věci. Dva národní správci na pilu v Olši, víte, kde to je, žejo, asi zlatej důl. Bejvali by se snad i stříleli. A taky se to zvládlo. Na strejcovu kovárnu byli dokonce tři, to víte, to se hned vědělo, že to je celý vybavený strojema, však jsem si na to myslel i já, se přiznám. A vy byste to hned vzdal. Prosím vás.“ Tomu drmolení se nedalo čelit, zvlášť když své argumenty řadil za sebe s tak neúprosnou nelogikou, že se to snad ani nedalo sledovat, natož vnímat, nebo dokonce přijímat.

Pochopil z toho, že před třemi nedělemi sem přijel až z Moravského Slovácka Josef Křivý, sedlák, strohý v řeči, ale přesný v tom, co chtěl, odvolal se na výzvu k osídlení a obdělání pohraničí a že tedy chce statek. A obešel městečko, za hodinu už byl nazpátek, číslo 247, rostou tam dva staré duby, je to volné? To je přesně ono, jistě se pak dohodnou o polnostech, ráčil by pan starosta na to vystavit dekret, musí se vrátit, není to jen tak, předat tam na Moravě grunt synovi, naložit všechno potřebné a vydat se na stovky kilometrů dlouhou cestu, takže se vrátí snad za měsíc, za dva, rozhodně ale tak, aby se stačil zajistit na zimu.

„Počkejte přece!“ musel starosta zase vyjeknout na tu bronzovou, podivně nepravidelnou, teď navíc ještě odmítavě kamennou tvář, jejíž ostré tmavé oči se dívaly kamsi do zdi, protože cítil, že ten divný člověk se každou vteřinu přece jen zvedne a odejde.

„Nechte mě domluvit. Zvoral jsem to já, můžu to napravit. Křivý pak začal mluvit o tom, že ten velkostatek je něco podobného tomu, co by chtěl jednou mít, chodil kolem toho jako kolem horký kaše a já, pitomec, nevím proč, přestože mi velkostatek visí na krku jak závaží, jsem nějak nedovedl říct chcete ho, máte ho mít. Sotva byl za dveřma, už mě to mrzelo,ale už tehdy jsem si řekl, že mu to nabídnu. Tak si s tím nelamte hlavu, popadne to jak kapr třešni. Kromě toho váš nárok je daleko silnější a platnější než jakejkoliv dekret. Já se vám divím, mít toho tolik za sebou a hned začít couvat. Nebuďte bláhovej. Na mou zodpovědnost, jo? Jo?“

Moc chutí do toho neměl. Sen byl přetržen, bylo marné se do něj nutit. Pořád ale bylo lepší nějak zůstat než se vracet, setrvání si snad dovedl představit, návrat vůbec ne. Nejradši by býval ranec nechal u starosty a nejdřív se šel projít, aby mu zase vzpomínky nějak dokázaly, že sem patří, že tu přece, hergot, musí zůstat, ale Brabenec chtěl jít mermomocí s sebou, dokonce se sápal po ranci, že ponese, musel ho zahnat, i tak pomyšlení na všechny oči, které ho budou sledovat, nebylo moc příjemné, ještě se tak nechat doprovázet starostou, nakonec si ale uvědomil, že přímo proti radnici ústí do náměstí Chelčického ulička a tudy že to stejně je nejblíž, takže mu všichni i s Brabencem mohou být ukradení, náměstí bylo dlouhé, ale úzké, těch pár kroků se na něho můžou všichni dívat, jak chtějí. Jenom mu nešlo do hlavy, že si těch osm kluků mohlo dovolit vyvádět s ním takové věci a nikdo nic. A že zase jenom jediný člověk, ten Kanda, si dovolil jim v tom zabránit a oni pak zase nic. Nějak je to celý naruby, si už poněkolikáté řekl, a najednou se musel zastavit, protože jak se mu tak ten Kanda vybavil před očima, uvědomil si, že se Kanda skoro pořád díval na tu brašnu, když mu ještě visela na krku, i když ji pak držel v ruce.

Chelčického se napojila na širokou Nerudovu, vedoucí od školy kolem textilky ven z města k hranici, za fabrikou domy už jen přízemní, támhle bydlel hodinář a klenotník Stein, ti odtud museli první, chodili s Ossim do stejné třídy, když v Torontu o přestávce po Dvořákově houslovém koncertu za Ossim přišel do šatny, Ossimu se rozklepaly ruce a jen šeptal: „Jdi pryč, prosím tě, jdi pryč, nemohl bych hrát, přijď potom. a potom se tedy opili, zlískali se jako santusáci a brečeli si jak dvě ožralé doroty na ramenou a kňučeli po Svatém Štěpánu. A druhý den každý letěl několik tisíc kilometrů na opačnou stranu. Po návratu do Prahy říkal Leoš Kraus z brigády, že Ossi psal o říjnovém koncertu v Praze.

Musím to nějak udělat, aby sem nechtěl jet, pro něho by to bylo daleko horší, stačilo ho ještě napadnout, ale mezitím už došel k poslednímu v řadě domů, pak už byla po jedné straně louka a po druhé zahrada za plaňkovým plotem, tady přece bydlela vzteklá bába Erlebachová, ta umřela, nebo ji taky odsunuli…

Pustil to z hlavy silnice už stoupala mírně vzhůru, ne dlouho, nějakých padesát šedesát metrů, pak je rovina, ta nebyla ještě vidět, on ji však viděl, a koruny obou dubů se víc a víc odkrývaly, každým krokem víc, srdce i žaludek se mu začaly cpát ke krku, jako když dělával se spitfirem lomeňáky, hlava se zmohla jen na hučení, a dýchání se mu snad vůbec zarazilo v okamžiku, kdy zahrada po levé straně přestala přesně ve stejné úrovni, odkud už viděl všechno.

No co, co, poser se, pokoušel se sám sebe překonat zoufale skřípějícím cynismem, který byl snad jen potud dobrý, že mu nedovolil jako by to byl Růžový palouček pokleknout a políbit hned tu první píď země, která mu pořád ještě voněla v krvi. Chtělo se mu rozeběhnout, ale i v tom, že se donutil jít co nejpomaleji, byla podivná slast - rozbolavělým údům by teď rozeběhnutí určitě nevadilo. Dokonce se dokázal pousmívat, jak si myslel.

kuchyňských dveřích zůstal stát a rozhlížel se.

Uprostřed té velké plotny stál hrnec, na kraji, docela až na rohu šedobílý tlustý porcelánový talíř se zvlněnou obrubou, v něm vidlička a pokroucený krajíc chleba.

Nějak to v něm zakňučelo nebo co, udělal dva kroky, nohy ale nebyly snad jeho, viděl se ještě, jak se sune k zemi, ještě mu zbytek chladného uvažování stihl oznámit, že tohle všechno tu zbylo po Němcích a že ty slzy, co se v něm hromadí, jsou tím pádem blbost, a tedy i stud za to, že se ty slzy hromadí, ale i to potom nějak zmizelo nebo co. Vůbec všechno zmizelo.

Pak už prostě jen brečel.

4

Býval by to do sebe nikdy neřekl. Kdysi velice dávno, asi tak ve třinácti, přišlo na svět deset metrů odtud v maštali první hříbě, a hodinu poté, co se poprvé postavilo na nohy, mělo už jméno. Divoch. Proto se za čtyři měsíce rozběhlo přes celý dvůr a skočilo přes kamennou zídku a zlámalo si vaz. Když probrečel po tom odpoledni celou noc a ráno se mu nepodařilo přestat, přišel táta a řekl to, co v jedné určité chvíli musí říct každý táta: „No tak, Tondo, chlapi přece nebrečej.“

A tak to byl poslední pláč. Ta věta do něho vnikla svou naivitou a stala se jeho součástí, věděl od té chvíle stejně bezpečně, že muži nebrečí, jako věděl, že si muži třeba nemalují rty. Ještě mockrát se mu chtělo brečet, pak později to bylo nejčastěji kvůli Haně, ale i na vojně se mu několikrát chtělo, potom když v Praze našel vyhnané rodiče, a za války skoro pokaždé, když zahynul někdo, koho považoval za bratra. A to vždycky zároveň litoval, že už není schopen brečet, a zároveň nad sebou lomil rukama, jaký že je slaboch, měkkota, když cítil, jak mu slzy odkapávají dovnitř, jen jednou sebou za to nepohrdal a toužil, skoro se modlil, aby slzy přišly a vyplavily z něho nesmírný žal, znásobený bezmocí, nemohoucností vzkřísit s mrtvou Ann i ten ohromující, nádherný pocit rozdávání.

Vyschlý pramen jsem, vyhaslá sopka, říkal si potom o sobě, ty oslepující exploze citů a pocitů při návratu považoval za přirozenou reakci na zával vzpomínek.

A ono ne. Člověk si nikdy nesmí myslet, že ho nic na světě už nemůže překvapit. Stačí na to kamna, nemohl přece tušit, že zrovna kamna tu celá ta léta vydrží, chodil pak po usedlosti a přesvědčoval se, že opravdu jediná kamna přežila ten čas zloby, i stěny byly jinak omítnuty, i ty duby byly vlastně nějak jiné, a když se asi po půl hodině s konečnou platností přesvědčil, že být víc nábožensky založen by si dokonce mohl i myslet, že ten pláč byl zcela výjimečnou milostí, nechal úvah nad svým nitrem a za pár vteřin pak na něho padla taková únava, že za kuchyní, kde kdysi spával a dělal své úkoly, spíš přepadl než lehl do jedné z manželských postelí, a než stačil pomyslet, že na těch holých matracích by tím spíš měl mít něco pod hlavou, usnul.

Vzbudil se skoro až v devět ráno, trochu polámaný, ale s hlavou jasnou a nitrem bez sentimentu, postavil se do okna, pod nímž končila zeď dvora a vybíhala odtud doširoka až někam k hraničnímu lesu louka, vzal si temeno hlavy do obou dlaní, zívl, protáhl se, pohlédl, rozhlédl se a nahlas řekl: „Tady bude vejběh,“ a hned se rozesmál, protože si připadl jako praotec Čech nebo ještě spíš jako kněžna Libuše. Ale přitom to bylo dobré znamení, přišel sem přece žít, existovat, ne živořit a zapíjet to vzpomínkami a fňukat při tom.

Šlo vlastně jen o to honem odněkud začít, aby ho nezaskočilo zoufalství, že sám na to nestačí, že sám se z toho nikdy nevyhrabe. A tak se svlékl do trenýrek a šel ke studni. Vykouřil skoro celou cigaretu, než vypumpoval první zrezivělou vodu. Voda se čistila; přestože ho obě ramena už bolela, pumpoval jak blázen, a když už stružkou tekla jen průzračná voda třpytící se ve slunci, býval by si výskl a strčil pod proud celou hlavu. S chutí a dlouze se napil, vrátil se k ranci, snědl zbytek toho, co tam ještě měl, a už žádné posedávání s cigaretou a dumání, co, kde a jak, a dal se do uklízení. I tady se rabovalo, jediná zásuvka v celém domě nebyla nepovytažená a neprohrabaná, ale tohle už viděl v Stráních, tady se hledaly jen cennosti, proto všeho ostatního bylo dost. Za dvě hodiny mohl v kuchyni prostřít na stůl i ubrus. A na něj kameninovou misku se solí, i když trochu zavlhlou. A docela s radostí si byl k smíchu, když běhal po dvoře a honem honem hledal, co by narval do takové tombolové vázy,

o níž si usmyslel, že bude stát na ubrusu vedle misky se solí.

Jenže co to bylo platné, kuchyň mohla vypadat jako z cukru, když to, co dělá nakonec kuchyň kuchyní, nebylo. A v břiše mu už zase otřesně kručelo. Trošku se bál přestat dělat, aby se třeba v hlavě nezačaly rodit bůhvíjaké myšlenky. Nakonec to ale skončilo rozhodnutím stejně neodbytným jako hlad. Bochník chleba a hrnec mlíka a láhev piva to tady oživí asi vůbec nejlíp.

A dám se oholit a ostříhat a k Bílýmu koni pudu na panáka něčeho strašnýho, rozhodl se taky, a když ze sebe smýval pod pumpou prach a zaslechl zabučení a za zdí uviděl popásat se několik kusů dobytka, řekl si ještě, že sice po návratu uklidí svůj pokojík, ale pak honem maštal a zatím alespoň malý výběh, aby tady bylo co nejdřív něco živého. Co takhle nějakou slepici? Nebo králíka. Aby tu prostě jen tak pobíhal. Nebo přeci jen nejdřív nějakého koně, aspoň takového, jaké měli ti zatracení kaubojové? Vždyť co s krávou, proboha, nechat se snad honit po dvoře a být si sám pro vztek i pro smích?

Samoigen, jak říkával místo samozřejmě Jánoš Varga, jediný Maďar u peruti, kupodivu hrdý Čechoslovák. Samoigen, nejdřív koně.

A s tím se vydal na cestu. A s předsevzetím, že by tu někde měl pak najít kolo, chůze už ho zdaleka tolik netěšila jako ještě včera. A přece pak nebude jezdit nakupovat na koni. Jako ti kaubojové.

To vám nedaruju, hošánkové.

Ale jdi, Anton, ještě se dej na vyhrožování, prosím tě. Ty bys asi byl jinej, žejo.

Holičství bylo v prostředním z řady tří domů, tvořících krátkou jižní stranu náměstí. I teď tam byl stojan na kola se zaparkovanými dvěma bicykly, i když trochu pokroucený a vůbec už ne tak barevný, stejně jako lavička vedle vchodu, na které posedávali dva muži. Nad vchodem visela tabule s neumělým nápisem HOLIČSTVÍ - KADEŘNICTVÍ, kterému se nepříliš dařilo soupeřit s nápisem COIFFEUR, o něco výš obrovsky vyvedeným ve švabachu přímo na omítce, a jen lehce přeškrtnutým. Copak je asi se starým Henneckem? Přežil válku? Přežil odsun? A támhle v okně bývala neustále vyložená Frieda, krásná Frieda, a každý mužský, který šel kolem, tam musel pohlédnout, ať chtěl či nechtěl. Copak asi Frieda? Ta teď nejspíš má nějakého amerického plukovníka od trénu.

Přestože tyhle pohledy do minula byly přirozené a vlastně ještě včera se na ně dokonce těšil, bylo mu teď z toho trochu divně. Mít hlad a k tomu tohle, to už je skoro moc.

To už ale naštěstí byl u nízkých dveří. Zavrtěl nad tím i nad sebou hlavou a vešel.

„Dobrý den.“

U holiče víc než kdekoliv jinde se přítomní na příchozího podívají, je na to víc času. Je to součást čekání. Všichni si toho, kdo přišel, poklidně prohlédnou, on mezi ně usedne a příště se toho už zúčastní s nimi. Takový rituál.

Člověk s tím počítá a není mu to divné, stejně jako je připraven na prostředí v hospodě, ve vlaku, v čekárně u lékaře.

Jenže když člověk vejde, oni se podívají a dívat se už nepřestanou, když člověk ví, že v celém Štěpáně je jen pár duší a tady je přitom plno, a když očekává onen odhadující holičův pohled a místo něho jsou to pohledy tři a všechny patří ženám, co potom?

Dvě byly spíš ještě děvčata, žena stála nejblíž, prohlížela si ho stejně jako ostatní, nepřestala mydlit nastavenou tvář a jediná odpověděla na pozdrav.

„Dobrý den.“

I to jediné slovo neznělo česky, přesně takhle říkal Dobrý den Jánoš Varga, tahle navíc na Maďarku vypadala, vlasy, oči, obočí, všechno černé a asi taky ještě přibarvené, broskvová pokožka, jíž bylo dost, měla na sobě jen bílý plášť, dole dost krátký a nahoře dost rozevřený, až si vzpomněl na Putnu, jak mu vyprávěl, že ze Slovenska přijel celý autobus holek, které všechny chtěly dekrety jenom na oficíny, na hospody, v nejhorším na koloniály.

„Posáďte sa,“ řekla, kývl a raději šel, protože i on byl na nejlepší cestě civět do onoho zvoucího vstupu údolí jejích vnad přesně stejně, jako zcela nerušeně civěl ten v křesle, všichni se na něho pořád dívali, nešlo odhadnout, jestli proto, že si ho pamatují ze včerejška, jak byl přivlečen za zadkem Cassidyho koně, nebo prostě jenom proto, že oni se všichni znají a on je zbrusu nový.

Měla hezké dlouhé nohy, bylo příjemné se na ty nohy dívat a cítit v krvi, jak se v armádě hormonů troubí nástup.

Podívala se na něho za celou dobu jen jednou, a to ještě přes zrcadlo, a byl to pohled, který se vůbec nehodil ke rtům namalovaným do srdíčka a k přibarveným řasám, pohled vážný, zkoumavý, odhadující i zamyšlený. Nepochyboval, že ona je tu šéfka, obě děvčata vedle ní vypadala jako učednice, ve snaze napodobit ji v exteriéru. Nepřekvapilo ho tedy, že ve chvíli, kdy se už chystal přijít na řadu k jedné z nich, postřehl, jak šéfka dívce téměř nepozorovaně naznačila, že ho chce ona, a děvče svou práci okamžitě zpomalilo, že za dalších pět minut šéfka rozmáchnutě uvolnila svého zákazníka z plachetky, zašveholila své Děkujem pěkně a ještě strejce pohladila po hlavě, že skoro zavrkal, a obrátila obličej k Maděrovi právě v okamžiku, kdy si uvědomil, že se na její obsluhu těší. Bylo to dobré pomyšlení, mít kolem sebe plno ženských pohybů a vůní, byť těch vůní bylo možná příliš.

Opřel si hlavu, zavřel oči a čekal. Když mu nejdřív přejela po tvářích rukou, jestli proto, aby si víc uvědomil, že to jsou ženské ruce, nebo jen proto, aby posoudila kvůli namydlení sílu vousů, na tom už nezáleželo, v každém případě se lekl, že to s ním až cuklo. Rychle otevřel oči a viděl, jak si ho překvapeně prohlíží. Pokusil se usmát a zase oči zavřel. Nemohl jí přece vysvětlovat, že jediné ženské ruce, které ho kdy holily, byly ruce jedné ošetřovatelky v nemocnici na jihu Anglie, kde on bezmocně ležel napůl uškvařený na lůžku, a ta ošetřovatelka se o něco později jmenovala Ann Maděrová.

Najednou si trochu se špatným svědomím uvědomil, že tentokrát přišla jen čistá a samotná vzpomínka. Dusivý, epileptický žal se nedostavil. Otevřel oči. Že by to bylo tou holičkou? To by zase pro něho nebylo moc dobré vysvědčení.

„Viděla som vas,“ ozvalo se mu nad čelem. „Včera. Keď… když vás viedli. Nepáčilo sa mi to.“

Byla velice přítomná. Vzpomínku odfoukl a řekl:

„Nestačil jsem se na tenhle způsob žertování připravit.“ Škubla rameny a nafrněla se podobně, jako to vídával u Francouzek.

„Robia si tu, čo chcejí. Lebo je potřebují.“

„Vy jste Slovenka nebo Mad’arka.“

Nejdřív ji to zarazilo, pak se rozesmála se zvrácenou hlavou.

„Tak i tak. Bratislavčanka.“

Něco o tom věděl. „Teda Prešburačka.“

„Áno.“

Vešel vysoký zamračený čtyřicátník v bývalé německé důstojnické uniformě, dlouhé kalhoty zastrkané do bagančat.

„Poklona,“ řekl, a když procházel těsně kolem ní, dodal: „Dělej, Ilonko, pospíchám.“

Hodila očima po Maděrovi, po dlouhánovi, udělala kyselý obličej, prkenně se napřímila a řekla:

„Evička už je vol’ná. Móžte si sadnúť.“ „Nono,“ zahučel muž, „ne tak zhurta. Tolik zase nepospíchám. Počkám na tebe.“

„To sa nedočkáte“ Otočila se k muži zády a s přehnanou péčí se sklonila k Maděrově tváři. Muž poposedával, vtom vešel další zákazník, usmál se na Evičku a hrnul se k ní. Čahoun rychle vstal a předběhl ho. Než mu Evička zvrátila hlavu na opěradlo, okamžik se na Ilonku dost zle díval.

Maděra právě začal přemýšlet, jaký asi vztah oprávnil toho muže této ženě tykat, když vchod zase ztmavěl.

„Zdravím vás, mučačitas. Obzvlášť tebe, seňorito Ilonko!“

Poznal ho. Cassidy.

Chtěl jí asi položit ruku na nahý krk, tentokrát sebou škubla už mnohem dřív a s tou břitvou vypadala docela bojovně.

„Opováž sa!“

Cassidy mlaskl a rozhlédl se, jestli to všichni vidí a slyší. „A japato, že najednou žádný laškování. Japato?“

Maděra se musel smát. Už tomu včerejšku rozuměl víc. A najednou, ač vlastně vůbec nechtěl, mu to samo zpod pěny řeklo:

„Cassidy, Cassidy. Nějak ty rodokapsy špatně čteš. Copak se tam píše o úctě k ženám, no?“

„Coco,“ udělal Cassidy a snažil se poznat tu napůl namydlenou tvář.

„No, a teď se zase tváříš jako greenhorn. Copak to jde dohromady? Statečný Cassidy a greenhorn?“

„C-co tu děláte,“ skoro vyjekl své poznání Cassidy.

„Máš mezery v kaubojským vzdělání. Statečný Cassidy byl pověstný svým dokonalým zrakem.“

Ilonka se zurčivě zasmála.

Cassidy v sobě zabojoval, nadechl se, napnul se a řekl: „Vodejděte vocaď.“

Teď bych asi měl vstát, nejdřív mu naplácat hubu a pak ho bodlem kopnout do zadku, až by vyletěl ven, pomyslel si, ale snad únava nebo znechucení nebo co ho držely stále v křesle. Až řekl: „Taky že půjdu, Cassidy. Jenom, prosím tě, dovol tady paní šéfové, aby mě doholila. Já se tě totiž bojím, Cassidy. Chtěl bych tu ve Štěpáně zůstat a nerad bych, aby mě osm kaubojů zase chytlo a abys mě svázanýho zmlátil a přivlekl za zadkem svého koně. Víš.“

Cassidy se změnil v telátko před zavřenými vraty.

„Choc preč,“ řekla Ilonka.

„Můžu se teda nechat doholit, Cassidy?“ pokračoval Maděra. To máš místo toho bodla, hajzlíku, myslel si přitom skoro už dobromyslně.

A Cassidy pořád jen stál, snažil se ohlédnout po nějaké pomoci a bylo mu do breku.

„Choc preč,“ opakovala Ilonka.

„Nechte ho,“ ozvalo se od Eviččina křesla.

„Vidíš,“ řekl Maděra. „Tamten pán taky říká, abys mi neubližoval.“

Dlouhán se v křesle napřímil a ostře se na Maděru podíval. „Vy ho nechte. Tady spolu všichni vycházíme. Vy budete muset taky.“

„To jste nepostřehl, že dělám, co můžu?“ snažil se Maděra pořád mluvit vážně.

„Nechte si ty srandičky, nikdo na ně není zvědavej. A ty, Venco, vypadni.“

Venca Cassidy skutečně bleskově vypadl a Maděra sám sobě nemohl zabránit, aby ještě tomu dlouhému vzadu neřekl:

„Odpusťte, já nevěděl, že tady děláte šerifa.“ Ten ale už neodpověděl, jen se ještě chvíli zle díval a pak zvrátil hlavu zpátky na opěradlo.

„Moc jsem se tu neuvedl, co,“ řekl tiše Ilonce.

Byla z toho trochu vedle. „Nie, nie, tak je to lepšie. Šak aj ja som vinovatá.“

Kývl hlavou a věřil, že nějak vinovatá určitě je, stačilo se na ni podívat, nešlo však odhadnout, jestli tu helmbrechtnici jenom dělá, nebo jestli jí skutečně je.

Což je stejně její věc, ne moje, nakonec usoudil, a všechno, co s ní pak promluvil, byl jen dotaz, jestli dostane u Bílého koně koupit něco k pití a jestli tu už funguje nějaký koloniál.

Na lavičce vedle vchodu seděl Cassidy. Vlastně spíš pololežel, nohy natažené a patřičně překřížené, tu otřesnou hučku, nafackovanou na stetsona, posunutou - jak si určitě někde přečetl - až ke kořenu nosu. Paže rozcapené po opěradle.

Maděra ho nejdřív vůbec nepostřehl - dveře do oficíny se zavíraly tak, že k němu byl zády. Proto nejdřív viděl Cassidyho kobylu uvázanou a odevzdaně stojící u kandelábru. Neodolal a šel k ní. Přitom vydával ty tiché chrčivé zvuky za zavřenými rty, které kůň slyší a rozumí jim. Narovnala hlavu, vztyčila uši a ohlédla se. Jednou dlaní jí přejel co nejjemněji od očí k chřípí, druhou po krku podél hřívy. Taky tiše zachrčela. Pak ucítil, jak mu dlaň, sunoucí se po krku, zadrhává. Když ji obrátil, byla zašedlá.

Dobytek jeden, takovýhle stvoření mít takhle zadělaný, začal v něm bublat hněv, probouzející i ten, který už spolykal, jda svázaný za tímhle zadkem. Sedlo zaneřáděné, všechny spony rezavé, dobytek jeden, a kdybych se ti podíval na nohy, holka, tak bych už ho musel zabít. Nechá tě tu stát v tom vedru a sám je nejspíš v hospodě.

Až teď ho viděl, když se po něm začal rozhlížet.

„Neboj, já tě nedám,“ ještě tiše řekl klisně, ale v okamžiku, kdy chtěl vykročit, uslyšel své jméno.

Přes náměstí vedl starosta kolo a vychrtlého jakoby pohřebáka.

Maděra na adresu Cassidyho alespoň zavrtěl hlavou a radši se otočil a vydal se těm dvěma naproti. Brabenec mužíka představil jako „toho“ tajemníka Svěrku. Svěrka se při podávání ruky uklonil a že ho velice těší.

Místo na počasí stočil Brabenec řeč na Prahu a ten Svěrka se toho hned chytil a z jeho otázek čišelo, že by moc rád a pokud možno nenápadně vyzvěděl, jestli sem pan podplukovník přišel jen za sebe, nebo taky ještě v zájmu někoho jiného - armády, ministerstva, čehokoliv nebesky nadřazeného; kromě zvědavosti měl nejspíš obavu, aby nešlápl někam vedle. Z Brabence se přímo dalo přečíst, jak by nejradši řekl: „No, co jsem vám o něm říkal,“ bylo na něm znát, jak se ho to vyzvídání netýká - jemu šlo o obec, kdežto Svěrkovi o sebe sama, přitom vypadal navzdory té upjatosti a těm otázkám docela sympaticky, možná to byla jenom přehnaná úřednická subalternost a svědomitost nebo možná strach, že není schopen stanovit míru svého chování jako obecního tajemníka, protože někdy předtím stál jako úředník někde výš a důležitěji.

Náhle se mu však rozzářila tvář, a to v okamžiku, kdy se ozval zvuk motoru, a z Masarykovy ulice vyrazil džíp a zamířil k nim.

Brabenec se zachmuřil a Maděra si bůhvíproč vzpomněl na své nahaté dobrodružství v Blaubachu.

A Svěrka do toho říkal: „Ve srovnání s panem Zikmundem

ovšem vypadá všechno naše snažení směšně. Takové styky na okrese i v Praze jako on… to je člověk nové epochy, pane Maděro.“

Svěrkův nadřízený však nadšeně nevypadal a mlčel.

Džíp u nich zastavil a Maděra se marně ujišťoval, že takhle vypadají všechny džípy na světě a všechny mají i stejný zvuk, ať už jedou z kopce, nebo když zabrzdí. A nádražácké brašny že taky vypadají všechny stejně. A ne že tahle je ta jeho.

„Nazdárek, panstvo,“ začal muž rozdávat ruce, a nakonec tu správnou pravou nastavil i k Maděrovi se zdvořilým zaváháním, aby taky stihl vyslovit své jméno.

„Zikmund.“

„Hoteliér od Bílého koně,“ kvokal celý proměněný Svěrka.

„Nechte toho, Svěrko. Já vím, že to myslíte dobře, ale v týhle s prominutím prdeli to vždycky bude znít jako vejsměch.“

„Já ne… to ne… nenapadlo mě…,“ zděšeně se omlouval Svěrka.

„Maděra. Dobrý den.“

„Pan Maděra se k nám včera přistěhoval. On je rodák,“ řekl Svěrka a znělo to úplně stejně jako by řekl „On je nějakej divnej“

Na Zikmundovi bylo všechno jak má být. Až na to, že tím patřil spíš někam na Riviéru. Nebo aspoň do Jevan. Pěkný chlap, opálený, který určitě už viděl Dvě děvčátka a námořníka, v amerických důstojnických kalhotách a košili, na vedlejším sedadle semišová bunda a semišové boty na nohou, všechno ledabylé a prachem cest ještě ledabylejší, nenafoukaný, příjemný.

„Fajn, čím nás tu bude víc, tím lip. Co jste si tu vybral? Zbylo tu vůbec ještě něco kloudnýho?“ obrátil se na starostu, který se jen ošil.

„Vrátil jsem se jen domů, nic víc. Ostatní se, doufám, vyvine už samo,“ bránil Brabence.

„Jistě, jistě. Jen vás prosím, pane Maděro, abyste si především potíže nenechával pro sebe. Jsme tu proto, aby pohraničí zas žilo, a dokážem to mnohem lip pohromadě než každej na svým písečku. Takovejch je tady už dost, uděláte nám radost, když jejich řady nerozmnožíte.“

Aby se ubránil pohledům na brašnu, pokoušel se tvářit, že přemítá o Zikmundových slovech, jichž bylo na jeho vkus příliš. A tím pádem se mu taky nemusel dívat do očí, velice pozorných, ne-li zkoumavých.

Tak jim řekl: „Zrovna jsem se chtěl jít zeptat k Bílýmu koni, jestli bych…“

„To víte, že ano. Pivo, sodovku, cigarety, nebo chcete dovézt sud? Cokoliv sehnat dá teď sice dost práci, ale já se vám přiznám, že mi to vždycky dělá taky radost, když třeba seženu zrovna to, co se normálně vůbec sehnat nedá. Takže jste srdečně zván. Prosím,“ a nevyhnutelným gestem ho donutil, aby si na těch zbývajících sto metrů přisedl do džípu.

Překvapení ještě neskončila. Přestože nad vjezdem do dvora bylo pořád ještě napsáno ve švabachu „Zum weissen Pferde“, nad hlavním vstupem už trčel veliký reliéfový a bělostný nápis HOTEL BÍLÝ KŮŇ. Uvnitř nově vybíleno, což muselo dát práci, když se jim podařilo zabílit egerlandské myslivecké výjevy s texty písní, jak se na to pamatoval ještě z dětství, když sem k Dannerům musel tátovi zajít pro pivo, protože „U Pivoňků“ naráželi.

Bylo tu teď mnohem světleji a docela vkusný květinový ornament kolem stropu ten dojem příjemně zkrášloval. Největší překvapení bylo ale zařízení. Výčep teď byl spojený s obrovskou hostinskou místností a pult s pípami byl zasazen až dozadu ke kuchyni. Hospodské židle, lavice a stoly však nikde. Místo nich klubovky a křesla a kulaté i oválné stoly všech možných stylů, a tu a tam na podlaze koberec. Možná nepraktické, ale útulné. Ze stropu visely dva veliké vyřezávané lustry, jinak po místnosti různě postávaly všelijaké stojací lampy, připomínalo to spíš nějaký chudší klub v Londýně než bývalou hospodu. Jemu to připomínalo ještě něco, ale honem nevěděl co, protože mu do toho mluvil Zikmund o tom, jakou to dalo práci, to zařizování, až došli k tomu koberci s rudým obdélníkem uprostřed a dvěma vpletenými zlatými šelmami, a on na pomíjivý okamžik zahlédl Haninu nahotu, s hlavou mezi hlavami šelem a… a nic. Neboť ve stejnou chvíli mu do sousedství toho koberce naskákalo několik těch klubovek, dvě lampy a ten největší oválný stůl, dokonce mu vzpomínání v té bleskové rychlosti naservírovalo i místnosti v panském domě Haniných rodičů, kde nábytek původně byl.

Všechno to bylo jen mžik, trvalo to jen pár kroků a definitivně to vymazala paní hostinská, tolik přítomná, až to pomíjivě pozastavilo dech.

Milostivá paní. To napůl. A napůl ještě taky vamp. Bílá blůzka, pod sukní snad zatížená závažími, té blonďatosti bylo možná trošku moc a v téhle alergické době taky připomínala tu nadrasu, ale na druhé straně se to k černé sukni docela hodilo. Bývala by si možná nechala políbit ruku, ale určitě ne proto, že byla zbohatlicky nafrněná, dokonce se z očí dala vyčíst snaha myslet si o příchozím i to lepší.

Radši odtud vypadl, navzdory hladu toužícímu přijmout pozvání na malou svačinku, měl pořád ještě plnou hlavu té brašny, a trochu i těch klubovek, lustrů a lamp, a taky jakoby dorozumívacích pohledů Zikmundových nad jeho hlavou, které tak dobře viděl ve velkém zrcadle v pseudobarokním rámu (taky Kučerovic) na stěně nad pohovkou. Musel přijmout pozvání na večer - asi šest kilometrů odtud na sever je taková malá osada, pan Maděra ji samozřejmě zná, Vršiny, tu si obsadila parta budoucích vysokoškoláků jako brigádu, jak se teď tomu říká, vedou si tam docela zdatně, sehnali roztroušené ovce, mají i nějaké prase a drůbež, je to pro ně zábava, čtyři z nich jsou muzikanti, proto možná spolu tak drží, Zikmund je sem vozí v pátek, protože v sobotu jezdí na střídačku domů, bohužel může vždycky přibrat nanejvýš ještě jedno z jejich děvčat, ono to ale těm chlapcům nevadí, když to jejich děvče jde z ruky do ruky, Zikmund nikdy nepoznal, ke komu to děvče patří, ti mládenci vůbec nežárlí, jednou tu bylo všech devět, ale děvčata jsou tři, vůbec mají podivný vztah, na okrese už proti tomu brojí, že to je nemorální nechávat tam tu mládež takhle pohromadě a samotné. Takže v pátek je tu to vždycky takové slavnostnější, proto přijde celý Svatý Štěpán a pan Maděra bude mít nejlepší příležitost seznámit se tak říkajíc se všemi najednou, není-liž pravda, a nám samozřejmě bude ctí.

Nedal jinak než že panu Maděrovi láhve samozřejmě odveze. A pan Maděra musel cestou myslet na brašnu, ležící na lavici v kuchyni, a že jede džípem a že ještě před chvílí byla na tomhle sedadle ta brašna taky, byla to možná blbá shoda okolností, ale jednou už si usmyslel, že to žádná náhoda není, a teď šlo jen o to, nepustit Zikmunda dovnitř.

Ale Zikmund ani nápad: „Nebudu se k vám teď vnucovat, jenom samozřejmě doufám, že někdy, až budete bydlet podle obrazu svého, jak se říká, mě… nás snad pozvete. A kdybyste měl s adaptacemi nějaké potíže, jsem vám pochopitelně k dispozici, já už se tu zabydlil a nemá cenu, abyste objevoval Ameriku.“

Odpoledne přijel po louce od hranic Kanda.

„Nechcete s něčím pomoct?“

„To jste hodnej, ani vám nevím… práce by se pro vás určitě našla. A pro deset dalších. Jenže já už konečně přestal pospíchat, tak snad ani ne. Přesto vám děkuju.“

I tak se zdržel a pomohl mu vytáhnout jeden celý a jeden zhroucený vůz ze stodoly a pár dalších těžkých věcí. Při tom se bavili o koních a Maděra se mu přiznal, že se vrátil hlavně kvůli nim, a Kanda mu udělal radost, protože věděl, že jich tu je kolem dost - potulují se všude, ale tažní mezi nimi skoro nejsou, takže - kromě takových, jako jsou třeba kaubojové - o ně nikdo nemá zájem. Kaubojové - a vlastně i on - mají všichni sedla a vůbec všechnu výstroj z toho obrovského statku směrem na jihozápad…

Přerušil ho. „To máte pravdu. Tam bejval za premonstrátů hřebčín, tam jsem se taky poprvé svezl… a vlastně už nadosmrti nakazil. To by odpovídalo - jestli hřebčín zůstal i za Němců… to teda museli hodně pospíchat, když si je nevzali s sebou a nechali je napospas,“ a hlavou mu přitom proletěla vzpomínka na operaci PEGAS. „Měli tam už slušnej chov furiosů, plnokrevníků jen pár, k tomu je ukecal… jak on se jen jmenoval… premonstráti nato nebyli, koně je vlastně ani moc nezajímali, ale nebyl to špatnej kšeft. Proto se mi ty koně kaubojů tak líBill! To on ve Velký Vsi ještě nikdo není? To byl přece široko daleko největší.a nejbohatší velkostatek, teda spíš už panství…“

Kanda se mu pokusil vysvětlit, že alespoň ty, kteří sem přicházejí teď, nic velkého nezajímá - chtějí na svém na všechno stačit vlastními silami. A taky mají jiné starosti - například dobytek.

„V Německu je hlad. Němci sem pořádají nájezdy a dobytek si prostě berou. Jednotlivý kusy neuhlídáte vůbec, a když pracně seženete aspoň malý stádo, než ho stačíte odehnat dál do vnitrozemí, Němci si ho vemou, a bránit se jim nemá cenu, je jich dycky víc a hned střílej, už tu byl jeden mrtvěj

a bůhvíkolik postřelenejch. To každýmu zajde chuť.“

„To už nikdo nehlídá hranici?“

„Snad jo. Jenže je jich pár a daleko, navíc spíš proto, aby se jako dokázalo, že tohle už je československá hranice, ze začátku to tu bylo obsazený Rusama, ale ty maj svejch starostí dost a teď už se jen objevěj, když už kolem místa, kde právě jsou, nemaj žádný hovězí.“

Pořád mu vrtali hlavou ti Němci - pochopil, že i oni mají koně, ale odkud? Taky z Velké Vsi? A jak se tu tak dobře vyznají, když místní jsou ve sběrných táborech u nás?

„To jo, ale nezapomeňte, že bez chlapů. Ty se teprve teď vracej. Z front, ze zajetí. A jejich baráky buď prázdný, nebo obsazený Čechama, takže honem přes čáru, plný vzteku a touhy se pomstít, protože nevěděj, kde jejich rodiny jsou, a taky už leccos zaslechli, a tak si tajně choděj nejen pro svý věci, myslím nějaký ty cennosti, který si lidi v nejistejch dobách zakopávaj, ale i třeba pro svůj dobytek, teda spíš pro svůj počet dobytka. Kterej jim tam je, samozřejmě, k ničemu, když tam nic nevlastněj. Aby vlastnili a jejich odsunutá rodina se kam měla pak nastěhovat, ten jako svůj ukradenej dobytek dobře prodávaj. Aby se jim to všechno vedlo, museli si samozřejmě nejdřív ze všeho pochytat koně, to je pochopitelný.“

Pochopitelný, pochopitelný, to snad, ale především děsný a nějak naruby, nebo co, si při tom Kandově povšechném průvodci pohraničím říkal, a přitom se nemohl zbavit nepříjemného pocitu, že to opravdu je jenom povšechné a odtažité. A skutečnost že je asi ještě horší. Kanda pokračoval, asi to taky potřeboval někomu říct:

„Já osobně mám největší strach, aby jednou Němci nevystřelili po Rusech. Ne schválně. Jako že by se spletli. Asi by tu bylo horko. A asi by se tu zase usadili. A to by nebylo dobrý. Přijďte se podívat na statek. Uvidíte.“

Přitom je klidně možné, že to je jinak, a ty Němce sem pro dobytek posílají sami Rusové - pro každou okupační armádu je určitě lepší, když se obyvatelstvo živí samo.

„Taky mám strach,“ ale říkal Kanda, „že tady ve Štěpáně někdo nakonec neodolá a vezme si sem nějakou Němku nebo německýho dědka na práci, Brabenec vám to taky bude nabízet, na všechny národní výbory choděj i takovýhle instrukce.

Protože ty bílý pásky by mohly bejt vidět i za hranice a mohly by spíš působit jako červenej hadr na bejka.“

To už seděli na vyhřátých kamenech zápraží a vykuřovali každý playersku. Vyklidili spolu celou stodolu, nebylo toho moc, ale samé těžké věci - nejtěžší byly trámy snad na půl krovu, nějaké žebříky, tyčovina, tašky, hřebenáče - všechno se to vešlo do vedlejší kůlny a stodola byla nádherně prázdná.

Když Kanda už dostatečně předvedl, že dovede i mlčet, Maděra se ho zeptal:

„A vy tady jako co?“

„Já? Snažím se shánět ten dobytek dohromady. Ale taky si ho nechávám krást. Mrtvej pro sebe nemám cenu.“

A když pak řekl, co je zač, Maděra se nemohl zbavit dojmu, že v tom životopise cosi chybí, nebo naopak přebývá - jako by znovu slyšel jeden z těch životopisů, které se museli učit nazpaměť, když se bez vědomí Curryho přihlásil v dvaačtyřicátém k paradesantu. Ale přitom to bylo tak obyčejné a srozumitelné, že si vzápětí nadával, kde se v něm pořád ta podezření berou.

Byl z české strany Vysočiny a sem přišel proto, že už bez rodičů hospodařil na malém statečku s bratrem a jeho příbuznými. Už to dál nešlo. Taky mlhavě toužil po nějakém dobrodružství, samozřejmě ho ani ve snu nenapadlo, že to bude se svištěním kulek. Ale tam ho nic nedrželo. Taky byl rok v nasazení, proto možná nestihl mít pořádnou známost. Tak co. Jel sem, a na okrese se nechal najmout jako honák na zdejší statek.

„Kučerův?“

„To jsem slyšel až včera od vás.“

„A když neseženete žádnej dobytek, tak co?“

„Něco málo se vždycky nějak sežene. Přijedou si pro to náklaďákem a platí nás za to národní vejbor. Jinak jen máme udržet statek v co nejlepším stavu. Aby tam nikdo nekradl a aby to nezačalo chátrat. Aby si to pak vůbec někdo vzal.“ „Nikdo to nechce?“

„A kdo by chtěl, prosím vás. Ten statek se může dát do chodu jen prachama nebo hovězím masem. A sem každej jezdí prachy urvat, a ne je hned do něčeho strkat. Dobytek tu brzy taky už žádnej nebude. A aby se tu mohla provést normální sklizeň…. do tý doby se sotva sežene dost lidí. Navíc takovejch, který to aspoň trochu uměj. Ale to není moje starost. Takhle mám svou svobodu, dělám si co chci, eště kdyby mi nepili občas krev ty kaubojové, byl bych vlastně navýsost spokojenej.

Hergot, ať mi nikdo neříká, že chlapci z maličkejch gruntů na Vysočině říkaj „navýsost!… A i kdyby ne, co je ti do toho, Antoníne! A taky mi řekni, kdys viděl naposledy tak poctívej ksicht.

Kanda mluvil o kaubojích. „Původně jich sem přišlo šest. Ty přivedl Cassidy. Až na něj byli snad všichni uprchlíci ze školních brigád, Franta se přidal až tady, a toho posledního, toho přitloustlýho, sem dovezl takovej dost nóbl tatínek, aby se tu prej otrkal. A Cassidy brzy poznal, že na ně nikdo nemůže, když držej pohromadě - brigádníci jsou preferovaný a skoro posvátný. Nejsou to zlý kluci, Cassidy vlastně taky ne, ale někdy dovede bejt pěknej hajzl, však jste to poznal na vlastní kůži, řek bych, že mu to vlezlo do hlavy. Ze ho poslouchaj a že ho ještě nikdo nesejmul.“

„Vy jste nikdy neměl chuť to udělat? Já bych se asi neudržel.

„Vám se nedivím. Ale co když je mstivej? Nebo si blbě přečetl nějakej rodokaps, co já vím. Někde v lukách po mně picne, a každej řekne, že to byli Němci.“

„Nevypadáte, že byste se bál.“

„To snad ani ne, ale mám ten statek taky trochu na krku, a na takový lidi jste se statečností krátkej. A třeba bych tu chtěl už zůstat. To víte…“

„Jdete večer taky k Bílýmu koni?“

„Tam v pátek choděj všichni.“

„I kaubojové?“

„Samo. Vožerou se a budou zlobit, ale ne moc, protože nemaj prachy a moc dobře věděj, že by jim Zikmund nedal příště ani slzu. Ale jinak si je drží, podobně jako ty študáky, za pár frťanů má atrakci, která přitahuje. Někdy je s nima i sranda. A Cassidy je celej blázen do Zikmundový starý…“

„Všiml jsem si, že i ta kadeřnice… nebo holička?“

„Jo llonka. To taky. Von je cvok do každý, která je jen trochu zavoblená. A llonka navíc vypadá, že by dala každýmu. Kdyby si řek. Tak je kurážnej, ale radši si neřekne.“

„A ona by dala?“

„Těžko říct. Zatím se eště nikdo nepochlubil, a to by se určitě pochlubil. Ale říká se tu, že to je bejvalá bratislavská dorota. A ty její holky taky. Těch je tu prej kolem hodně, Zikmund tuhle říkal, že jich prej na tuhle stranu přijel celej autobus. To ale nemusí bejt pravda, Zikmund nemá Ilonku moc rád, chlapi choděj skoro víc k ní než k němu, doma se vůbec neholej, ženský jim za to nadávaj, ale když chtěj frizúru, musej k ní taky, na okres je daleko.“

Všiml si, že Maděra nespouští oči z kobyly, která si celou tu dobu pocházela po louce a užvykovala jen ty největší lahůdky, a teď si vybrala trávu, deroucí se z naskládaných kamenů zídky. Ukázal hlavou.

„Svezte se.“

Maděra se zasmál. Ano, myslel na to. A vzpomněl si, jak Kučera koupil Karlovi ponyho, a on, dvanáctiletý bosý syn domkáře, za humny žadonil: „Puč mi svízt, Kájo.“

„Užuž jsem to chtěl říct: Pučte mi svízt.“

Poznala koňáka hned, jakmile všechny jeho svaly i nervy uvěřily, že to je opravdu kůň a ne zase letadlo.

Kanda vyskočil na zídku a odtud volal: „Pomůžu vám nějakýho chytit, abyste měl pro sebe, třeba hned zejtra, přijedou pro dobytek, dva kluci musej vždycky jet se šoférem, jednoho koně si budete moct pučit, pěšky chytnete prdlajs.“

Najednou měl v hlase vřelost, která tam předtím nebyla, ač toho namluvil dost, ale jakoby nezúčastněně, chladně, teď to byl zřetelně obdiv nad okamžitostí, s jakou k sobě srostli cizí muž a cizí kobyla. Láska na první pohled.

Seskočil ze zídky a vydal se k nim. Poplácal kobylu po krku. „Málem se mi chce na vás žárlit - od chvíle, co jste z ní sesed, kouká jen po vás a zamilovaně kroutí očima. Bestie seš, viď.“

Bylo to přirozené, že si u Bílého koně sedli ke stolu spolu. Maděra se v půli cesty zase vrátil, protože zapomněl na brašnu, kdo ví, co znamená, chodil s ní snad deset minut po domě i po dvoře, čím víc hledal, tím horší se mu každá skrýš zdála, a nadával si, že brašnu klidně mohl nechat dál ležet na lavici a že si vůbec s takovou pitomostí láme hlavu, pak ji ve stodole položil na trám nad vraty a utekl, aby si to zase nerozmyslel.

Zikmundova žena měla vlasy na rusalku a krajkovou blůzku rozvírající se ještě níž než dopoledne plášť lazebnice Ilonky. Ale pivo roznášela perfektně a půllitry pokládala na stoly skloněna přesně tak, aby se chlapům protáčely panenky potěšením a ženským pohoršením. On v těch černých kalhotách a bílé košili s černou kravatou sice vypadal, jako by právě přišel z pohřbu a bylo mu horko, ale kraloval sálu s přehledem a elegancí, a mezi čepováním a pocházením po sále rozesílal svou ženu po jednotlivých stolech pouhými pohledy. Byla radost se na ty dva dívat.

Za dlouhým stolem u výčepu sedělo několik mužů, mezi nimi ten vysoký zachmuřený, co v oficíně tykal Ilonce, vedle něho - podle toho, že kouřili ze společné krabičky cigaret - jeho přítel, asi menší, ale udělaný.

Kanda postřehl, že si je prohlíží. „Taky občas dělaj ve statku. Ten vyčouhlej je Fojtík a tamto Tománek. Když já přišel, už tu byli. Nejvíc dělaj pro Zikmunda - takový ty těžší práce. Lidi se jich tu trochu bojej, ale nevím proč.“

Právě kolem nich procházela hostinská s plnými půllitry a ten Tománek jí šmátl mohutnou paží po boku a pootočil ji k sobě, a zvýšeným hlasem řekl: „Dejte sem taky něco, paničko. Mám žízeň jak válečnej hrdina.“

Kanda zafuněl. „S tím jste musel počítat. Ono toho bude ještě víc, uvidíte. Až pak…“

To už nedořekl ještě víc než u ostatních stolů se k nim předkláněla hostinská a co nej lahodněji se ptala tak, aby to slyšely stoly kolem:

„Pan podplukovník si jistě dá taky pivečko, že? A pan Kanda…“

Kolem se pootočily hlavy. Kanda se spokojeně usmíval.

Nemělo cenu se ohrazovat. „Jistě, děkuju… To víte, každej jsme nějakej.“

Zavrkala a odplula k dalšímu stolu.

Vešel starosta se svým stínem Svěrkou. Jak se proplétal mezi stoly, kýval na pozdrav. Svěrka ne, ten šel přímo k velikému stolu u výčepu a posadil se vedle těch dvou. Kývl na čtyři naproti sedící muže, podle osmahlých tváří nejspíš sedláky, ale ti si cosi povídali a nereagovali.

Brabenec zaváhal jen na okamžik, pak zamířil přímo k Maděrovi. Než se posadil, kývl na hostinskou. Dopadl na židli a řekl: „Konečně.“ Mohlo to znamenat leccos, ale pro něho nejspíš nejprostší skutečnost, že konečně sedí a může si dát pivo. To mu přistálo před rukou ve stejném okamžiku, kdy ji položil na stůl.

Pořád chyběli kaubojové. Maděra už otvíral pusu, že se zeptá, protože se nemohl ubránit pomyšlení na Kandovo odpolední povídání o Cassidyho eventuelní mstivosti, když se otevřely dveře a vešel postarší pán v brýlích, vypadající jako učitel, a pouštěl před sebe do místnosti kadeřnici Ilonku a její dvě pomocnice.

„Á, pan Hubačka opět coby gardepán,“ pobaveně řekl Kanda.

Brabenec se po čtvrtlitrovém žíznivém loku trochu zajíkal: „Hubačka má koloniál. Učiněný požehnání. Od olomouckejch syrečků až po trakař.“

Na rozdíl od svých pomocnic měla llonka na sobě hnědé, snad kartounové šaty, upnuté až ke krku, místo rtů neměla to otřesné srdíčko, a vypadala, že by nedala nikomu na světě, dokonce udělala něco jako pukrle. Děvčata se pokusila ji napodobit, ale v úzkých sukních se jim to moc nepovedlo. Nepohnula hlavou, sál přelétla jen očima, několik vyvolání svého jména jako by neslyšela; několika pivy zatíženému muži, který se k ní namáhavě sunul, uhnula, že se musel chytit za dveře. Viděla všechno i všechny, i jeho, i Zikmundovou, která si ji nejspíš pohrdlivě měřila, možná si to ale jen namlouval proto, že ty dvě byly jediné, které se mohly měřit.

Za výčepem se vynořili muzikanti polykající poslední sousta. Zikmund jim něco řekl, oni nejdřív pokyvovali hlavami na srozuměnou, pak do taktu, aby tuš, jímž se ozvali, patřičně vyzněl. Zikmund mezitím popošel dopředu na plácek, zřejmě volný pro tanec, po dobu tuše se rozhlížel, a pak se nadechl:

„Věnujte mi pozornost, panstvo. Tímto chci přivítat mezi námi konečně prvního zdejšího rodáka, který se sem vrátil, navíc ověnčen válečnými vavříny. Jistě i jeho jménem vás všechny prosím, abyste pana… podplukovníka… Antonína… Maděru… mezi sebe přijali… jako spoluobčana. Děkuju.“

Pauzička, aby se překvapení patřičně chvělo v ovzduší, a pak ruce až před obličej a tleskání. Sál se přidal, nohy křesel, pohovek a židlí zavrzaly, jak se trupy pozdvihovaly, aby viděly a zapamatovaly si tvář té raritky.

Brabenec se trochu mračil a pak ucedil: „Já mu to neřek.“

Maděra musel kývat hlavou na všechny strany a pohybovat rty, jako že říká děkuju, a přitom bublal vzteky. Taky ale smíchy, protože to vlastně bylo celé naruby a připomínalo to pimprlové divadlo. Jenže Zikmund opravdu vypadal, že tahá nitkami, a to už tolik k smíchu nebylo. Avšak ani k vzteku. To spíš k ošívání.

A šampus a skleničky a bum a muzika a hlasitý smích hostinské, jak se honem nemohla šumivým mokem strefit do sklenic, a do toho Zikmundova omluva, ověnčená úsměvem: „Musíte mi to prominout, ale taky mi musíte věřit, že vím, co dělám - lidi něco takovýho občas potřebujou, budou si teď připadat vaším prostřednictvím důležitější, uvidíte.“

Pak se venku ozvaly výstřely. Šum utichl a hlavy se otočily po zvuku.

„To nic,“ řekl Zikmund na celý sál, „to se jen blíží kaubojové. To aby sem přišli jinak, než chodí ostatní.“

Zikmundová okamžitě navázala: „Asi si zase hrajou na nějaký rodokaps.“

Brabenec tiše řekl: „Jen aby. Hlavně ať už neblbnou. Nebo je fakt vyženu.“

Do toho od velikého stolu vykřikl Fojtík: „Ať si tam radši zůstanou, stejně maj sotva na limonádu.“

Zikmund právě servíroval Ilonce a panu Hubáčkovi výdobytek svých konexí - pravou kávu, jak před chvílí Maděrovi šeptem nabídl. Vztyčil se a znovu nahlas řekl: „To není pravda. Moc dobře vědí, že určitou konzumaci v rámci naší úmluvy mají hrazenu!“

„Co jsem vám říkal,“ spokojeně se usmíval Kanda.

Chvíli se střelba skutečně blížila, ale pak se zase začala vzdalovat, možná se to jen zdálo, protože muzika začala hrát další sérii tanečků, lidé začali tancovat a prozpěvovat, něco už bylo také vypito, taky asi byli na tuhle střelbu zvyklí, nikdo tomu nevěnoval pozornost, zato Maděra ano, protože ta střelba už od začátku daleko víc zněla jako dávky z automatických pistolí, ne-li ze samopalů, než jako rozjařené výstřely do vzduchu.

Potom se ale začalo cosi dít přímo před hospodou, a za chvilku dovnitř vpadli kaubojové. Jenže vypadali spíš jako poslední obránci San Alama než jako partička, která si jde něco vypít. Ozbrojeni stejně, ne-li víc, jako včera, když ho přepadli, ale ještě špinavější, uštvaní, jeden měl kolem hlavy zakrvácený hadr a krví pomazanou i tvář.

Muzikanti sice přestali hrát, všichni se pootočili, šum se tlumil stále víc, ale někteří se pousmívali. I nezasvěcenému se to celé muselo zdát jako příliš nepodařený pokus o originální entrée.

Cassidy stál samozřejmě vepředu. A jako by čekal, až nastane naprosté ticho, a ono opravdu nastalo, a Cassidy si to ještě chvíli vychutnával a potom bez ohlédnutí sáhl za sebe, a z chumlu ostatních kaubojů vyškobrtal dopředu mladík jen o málo starší než oni.

A Cassidy neuspěchaně našel očima jednoho z těch mužů, co seděli za velkým stolem u výčepu, a začal:

„Zapálili vám stodolu, pane Hrstka. My to ale uhasili. Taky si vzali váš dobytek. A Čapkům vzali i králíky. Byli i u Dvořákovic a Starejch… A tenhle jim dal určitě echo, že jste všichni v hospodě.“

Možná mladíka chtěl postrčit na oči všem směrem k tanečnímu parketu, ale o chviličku dřív se pohnuly dveře, kdosi kauboje rozhrnul, Cassidymu mladíka vytrhl, zatáhl ho za sebe a postavil se Cassidymu čelem.

A řekl: „ Iš mén Sohn. “

Okamžik to celé vypadalo jako panoptikum. Nebo jak se v sokolovnách dělávaly na pódiu živé obrazy: všichni ztuhlí uprostřed pohybu a jen hleděli, i Zikmund se ženou, ač oba zatíženi půllitry.

První se pokusil vydrat od stolu nejspíš ten Hrstka, ale pro opilost se mu to nepodařilo. Aspoň tedy křičel: „Ty svině, ty svině!“ Povedlo se to však Tománkovi, který se - pořád ještě za ticha a ztuhlosti ostatních - protlačil k tomu vychrtlému postaršímu Němci a mladíka mu vyškubl.

Kdosi vykřikl: „Pověsit ho, hajzla!“

Němec se pokusil přitáhnout mladíka zpátky k sobě, ale ramenatý Tománek mu volnou rukou vrazil takovou facku, že muž upadl. Tománek se na to díval a téměř dobromyslně řekl:

„Nepleťte se do toho, Hubner, a buďte rád, že jste rád.“

Maděru uvedlo do pohybu až to jméno - do té chvíle se jen úporně snažil vzpomenout, odkud toho muže zná. Přiskočil k Němci, zdvihl ho ze země, postavil a zeptal se:

,,H’ Hubne, wos moche si dó? “

Ale Hubner jako by ho nevnímal, visel očima na mladíkovi a opakoval: „Iš mén Sohn… iš mén Sohn… iš mén Sohn… “ Kanda už taky stál a vedle Maděry se objevil starosta: „To je ten z koncentráku… Ale ten mladej u mě ještě nebyl.“ Hubner se mezitím vzpamatoval, chytil Maděru za ruku a v „egerlandru“ na něj vychrlil, že je to Dieter, jeho syn, který dezertoval a teprv dnes odpoledne dorazil.

Přeložil jim to. Fojtík, který se mezitím přihnal na pomoc svému druhovi, sice ještě řekl, že krejou jeden druhýho, a Tománek honem dodal, že by to mohl říct každý, ale ostří bylo otupeno, navíc se několik mužů s manželkami prodralo kolem kaubojů, za nimi hned Hubner se synem, a rázem bylo hostí v sále jen něco málo přes polovinu. Cassidy pořád stál na stejném místě a asi nevěděl, co dál, když to vzalo takový obrat. Ostatní kaubojové prošli kolem něho a posadili se k uprázdněnému velikému stolu u výčepu. Zikmund jim rozdal po pivu.

Kanda dosedl na svou židli, dopil půllitr a řekl: „A je po ptákách.“

Pan Hubačka, snad jediný, který se na to díval jako na podívanou, cosi říkal Ilonce a ta se usmívala a kývala.

„Tak jste to zatím zažil aspoň u piva,“ taky už ztěžkle pokračoval Kanda. „Dělaj to prej i jinde. U nás je na tom jediný zajímavý to, že minule to bylo taky v pátek a taky při plný hospodě. Asi aby bylo co dělat a o čem mluvit i v neděli.“ Vrátil se i Brabenec. Řekl: „Den, v kterej sem přijde první policajt, budem každej rok slavit jako svátek.“

„Dejte nám něco pít, paničko,“ ozvalo se jim nad hlavami a na volnou židli mezi Kandou a Brabencem dopadl Cassidy, pouzdro s revolverem přitom udeřilo o hranu stolu. Zaklonil hlavu a spíš lustru než kohokoliv kolem se zeptal: „Copak je to, hergot, takovej problém, tuhle zakopanou prdel vohlídat?“ Neodpověděli mu, ani to nemělo smysl, ani se nezdálo, že by na odpověď čekal.

Dost dlouho bylo ticho. Študáci něco jedli a ostatní v sále se bavili tlumeně.

„Asi jo,“ najednou řekl Tománek od vedlejšího uprázdněného stolu a všichni na něho pohlédli, proč tohle říká, a on už taky vypadal, že to neví, ale vzpomněl si a vítězně dodal:

„Asi už maj všichni války plný zuby.“

„Ba, ba,“ řekl těžce Kanda, „asi se ještě neodnaučili bát.“ „A ty snad jo?“ řekl Fojtík a otráveně se napil.

Zase bylo chvíli ticho, a Maděra se nemohl ubránit podezření, že téma, které otevřel Cassidy, je tenisový balon, přesně nahrávaný a přesně odpalovaný. Svěrací kazajka pilotní kabiny ho za ta léta naučila cítit nebezpečí dřív, než bylo vidět, teď měl nevysvětlitelně stejný pocit - jako by to všichni říkali jenom proto, aby se od něho dozvěděli nějaké tajemství, které sám neznal; lítalo mu to hlavou sem a tam jako světelné střely, jejichž směr viděl, ale neznal cíl. Proč, hergot,o co jde, chtěj abych vzal kolt a šel do boje, chtěj mě navízt do něčeho, na co si sami netroufaj, nebo to nějak smrdí, nebo co, sakra…

Kaubojové si mezitím nalili do mladičkých hrdel své půllitry a teď jako by se nadechovali k potopení do druhého kola, které už před ně stavěla hostinská.

A muzikanti poklidně balili svá fidlátka, konečně se jejich blonďatý parťák dočkal Zikmundova pohledu, aby se dorozuměli o odjezdu.

Kupodivu promluvil Brabenec. „Asi to nejde, srovnat si tak rychle v hlavě, že je jednou po válce a že Němci už jsou vyřízený. Lidi se jich pořád ještě bojej…“

Tománek, houpající se ve svém křesle až na hranici přepadnutí, zastavil své zhoupnutí v kulminačním bodě a odtud se na Brabence pod pokleslými víčky zahleděl, pak se ušklíbl a pohrdlivě řekl:

„Hlavně že vy se nebojíte, starosto.“

Kauboj, kterému ostatní říkali Pete, spíš ještě kluk než mužský, opálený, ale přitom pihovatý, ostříhaný snad nůžkami na plech, do sebe první nalil druhý půllitr, hřbetem ruky si utřel rty a své sklenici oznámil:

„Hlavně že vy jste tady chlastal a Němci si pochodovali po Stěpáně jako na přehlídce.“

Tománek měl asi v úmyslu okamžitě Peteho ztrestat, ale zapomněl na svůj záklon a dalo mu práci udržet rovnováhu. Aspoň zakřičel: „Drž hubu, spratku!“

Ač nevěděl, jestli to je ta pravá chvíle, přesto Maděra řekl: „Dát se všichni dohromady, sežene se hravě všechen dobytek z okolí, i se ochrání.“

Nebyla to ta pravá chvíle. Fojtík pohrdavě řekl: „Á, promluvil válečnej hrdina! Za to by se nám mohli šeredně pomstít.“

Na to už byl jakžtakž připravený. „Jednak asi znáte blbou definici hrdiny. A pak mám dojem, že strach může člověk mít jen z něčeho. Rozhodně ale ne z vyprávění. Že bych tu byl kór dlouho, se říct nedá, ale i tak si myslím, že nejjednodušší by bylo Němce nenechat. Nedat jim šanci.“ Ne, Fojtík se mu od začátku nelíbil.

Fojtík ale měl Tománka, který se už tolik nehoupal, a proto mohl posměvačně vyprsknout: „No jo, no jo, to může říkat jen někdo, kdo se na válku díval akorát z nebe.“

Maděry se to nedotklo, zato Brabence, který až poposedl: „Nechte těch blbejch keců, Tománek!“

Jenže Tománek už v sobě měl nejenom dost piv, ale mnohé navíc „zazděné“ velkým rumem, v takovém rozpoložení či naložení se hlava nehlava mlátí nejlépe. A tak nejdřív na Brabence upřel kalný zrak, chvíli se soustředil a pak pomalu a těžce řekl:

„Ale jděte. Vod vás to teda sedí. Dyť vy víte vo válce stejný hovno jako von. Celou dobu jste byl schovanej v koncentráku!“

Zikmund tu nebyl, aby zasáhl - před chvílí byl slyšet odjíždějící džíp. Jeho žena se neopovážila nenalévat, ale piva radši rozesílala prostřednictvím kaubojů.

Už toho bylo opravdu dost. Fojtík Tománka umlčel pěstí do žeber, ten se sice ještě ohradil, že „No co? To se snad neví?“, ale už to dál nemělo cenu. Takže vstal, položil na stůl stokorunu, posunčinou hostinské naznačil, že to je za celý stůl, a vydal se ke dveřím.

Na schodech před hospodou se zastavil, rozhlédl se spíš po nebi než po zemi, nasál a vydechl vlahost, řekl volové, zapálil si a šel.

5

Vzbudil se pár minut po šesté a ještě chvíli zůstal ležet, aby se mohl kochat. Vším najednou, takový celý chumel kochání - slunce, otevřeným oknem dovnitř se hrnoucí vůně a zpěv ptáků, v němž rozpoznával už jen jásání kosa a možná skřípání rehka. Jakmile si však vzpomněl, že se už jako kluk, i když v jiné posteli, ale na tomhle stejném místě, přesně stejně takhle brzy ráno budil a přesně stejně pro totéž, co ho vzbudilo dnes, ač pospávání a doznívání spánku miloval nadevše, prudce se vymrštil a nahýma nohama plácnul do podlahy, aby se vyhnul nebezpečí, že se tu celý den bude potácet mezi minulostí a přítomností.

Cachtal se pod pumpou, nahlas hekal blahem a přitom si sliboval, že to musí nějak vymyslet s koupelnou, v zimě si přece nebude hrát na otužilce. Ani na zálesáka.

Pak se pustil do maštale. Všechno vynosil ven, vymetl i pavučiny, ale to mu nestačilo - usmyslel si, že stáj i vydrhne. A vybílí. Když nesl první dva kýbly, zaslechl namáhavý hukot udřeného motoru. Už si natolik zvykl na okolní ticho, že se šel podívat, co se děje.

Dveře ve vratech nešly otevřít, chvíli jimi lomcoval, tím zuřivěji, čím méně věděl, proč ho to vlastně rozzuřuje, ač tušil, že to má nějakou souvislost s pomalu se blížícím hukotem motoru. Pak si vztekle uvědomil, že předevčírem sem přišel radši zadem a že dveře jsou nahoře i dole zaháknuty.

Otevřel je ve chvíli, kdy před vraty už sesedal z kola starosta, a padesát metrů za ním právě překonávalo přechod ze stoupání do roviny nákladní auto, až k nebi naložené vším, co náleží k totálnímu stěhování.

Nepotřeboval k tomu ani bledý starostův obličej, ani jeho zděšené oči.

Josef Křivý, sedlák z Moravského Slovácká, je tu.

„Přijel před chvílí z okresu, kde spali,“ drmolil Brabenec. „Jel rovnou sem, jdu si koupit chleba a proti mně to monstrum. Řek jsem mu o velkostatku, řek jen, že jede do čísla 247, řek to tak, že jsem si vůbec netrouf říct, že jste tu. Ale nesmíte se dát, rozumíte, vaším právním nárokem dekret zaniká, rozumíte, eště rád si ten statek veme, přece by se nekodrcal zase zpátky na Moravu.“

Vůz zastavil a ještě jím projela křeč dodělávajícího motoru. Na druhé straně se otevřela kabina. V mezeře mezi dvěma skříněmi nahoře ve voze se objevil dvanáctiletý chlapecký obličej, o postelovou drátěnku dál asi tak sedmnáctiletý a o půl pohledu doprava se shora cosi mihlo vzduchem a na trávu před zadní kola vozu dopadlo na bobek a hned se jak péro narovnalo děvče. Už si ji nestačil prohlédnout, zatím jen věděl, že má nejspíš plavé a dlouhé rozcuchané vlasy.

Vepředu obešel kapotu zmrtvýchvstalý Abraham Lincoln bez licousů. Spíš tedy pan Raymond Massey, který ve filmu Lincolna hrál. Manšestrové šaty, světlá košile zapnutá ke krku, šněrovací boty. Padesát vyzrálých, šlachovitých, odedřených let.

V prostoru mezi jeho ramenem a hlavou pomáhal šofér z kabiny osmileté holčičce a ženě v tmavohnědých šatech, schované za černým šátkem.

Prolétlo mu hlavou, že pořád postrádal pionýrské vozy. Tady jeden máš, akorát místo volů koně, a pod kapotou. Jinak všechno, jak má být.

„To je podplukovník Maděra, pane Křivý,“ konečně se odhodlal Brabenec. „Němci ho odtud s rodiči vyhnali, rodiče zemřeli a on se vrátil.“

Muselo mu být prachsec špatně, když dovedl být tak stručný.

A oni dva mezitím na sebe pohlíželi. Křivý vážně, jakoby slavnostně, bez mrknutí, všude vrásky, na hnědém krku jak brázdy, pěkný chlap, čelo ale neselské, spíš oficírské, připomněl mu trošku Pepu Tomka, ale na to nebyl teď čas myslet, teď bylo třeba myslet na to, co jak hladina ledové vody stoupalo tělem k srdci a tlačilo je do krku.

„Netušil jsem, nemohl jsem to vědět,“ zase drmolil starosta, „když jsem vám vystavoval dekret. Narodil se tu a zdědil to.“

Křivý sotva znatelně pokýval hlavou a pomaloučku ji pootočil k oknům stavení.

Vedle jeho ramene se objevila ta plavovlasá rozcuchaná hlava. Veliké oblouky hustého obočí po otci byly ještě moc mladé, než aby je zamračení příliš pozměnilo, rty příliš plné života a barvy, než aby se jim podařilo sepnout do tenké čepele vzteku. Velikým očím se to dařilo nejlíp. Pěkná. Rostlá.

Teď to viděl, přestože už věděl, že tamto v něm je smutek.

„Nemáte právo nám to urobiť. Nemožete nás vyhnat’,“ konečně prudce řekla. Pak to v ní všechno nějak povolilo, chytla otce za loket a mnohem tišeji a vůbec už ne bojovně dodala: „Nemožeme sa vrátit’.“

Ne, to teda nemohli, aspoň podle toho, co říkal Brabenec, rozhodně nemohli.

Cítil, jak pokyvuje hlavou.

Pomalu, velice pomalu se otočil a vydal se k otevřené brance.

Za chvíli zase vyšel, jiný než Maděra, který sem předevčírem přišel, jen čistou košilí a právě těmi dvěma dny. V levé ruce zase tu nešťastnou brašnu.

Všichni tam pořád stáli tak, jak je opustil, přibyli jen oba kluci, kteří mezitím seskočili z vozu.

No a je to. Prostě šmytec. To bylo jediné, na co byl schopen myslet, ono se to ale stejně vztahovalo na všechno. Znovu po nich přejel očima, pak se ještě jednou pohledem vrátil k děvčeti - byla oblečená jako oba kluci, slušelo jí to, a potom už opravdu šel. Ani si nemusel říkat, že se nesmí otočit. Ani by nemohl.

Aby nemusel nikoho potkat a nic vysvětlovat, vzal to zadem kolem humen. A byl rád, že to udělal - humna nemají tváře jako domy, a tedy nic nepřipomínají. Aspoň většinou. Stodola a kus oplocené louky. Větší, menší. Teď ještě taky neobsazené. Původní obyvatelé už nic nesekali - humna byla první, kterých si přestali všímat, když už jim bylo jasné, že Velkoněmecká říše končí. Takhle to asi vypadalo tři měsíce potom, co se Šípková Růženka píchla do prstíku. Tady obohaceno o celé plantáže vysokánských kopřiv.

Cosi ho upoutalo. Odtud, kde byla monotónní hradba stodol přerušena, přilétaly lidské hlasy a jakési rány či co. Podle dvou větracích věžiček poznal, že to je ze dvora hostince. Vydal se podél plaňkového plotu, aby uviděl mezerou mezi dvěma kůlnami, co se tam děje. A málem zakopl o Kandu a div nezasáhl dalekohled, který si Kanda držel u očí. Okamžik na sebe hleděli. Začal se v něm vzdouvat smích. Je to opravdu naruby - Štěpán skoro vylidněný, ale jeho chalupa obsazená, a tady za humny zakopne jeden zvědavec o druhého. Kanda se taky usmíval a posunkem mu naznačil, aby si lehl vedle něho a podíval se dalekohledem.

Než tak udělal, ještě postřehl, že u sousední ohrady je nadlouho přivázána Kandova kobylka, samozřejmě tak, aby nebyla od hospody vidět.

Na’ dvoře stál bedford s plachtou, na dvířkách kabiny byla ještě znát bílá americká hvězda. A z náklaďáku právě vytahovali dost velikou bednu Zikmund, Tománek a Fojtík. Dalekohledem se dal přečíst i nápis na bedně: UNRRA. Vtom si uvědomil, že podle způsobu, jak s bednou pohazují, musí být prázdná. Co je to za nesmysl? Nechal dalekohled klesnout do voňavé trávy a pohlédl na Kandu. Tomu blýskaly oči hrdostí, jako by právě chytil do ruky pstruha.

„Sranda, co? Ale za chvíli bude ještě větší.“

Ti tři mezitím zmizeli s bednou v širokých dveřích skladu, postaveného kolmo k domu. Za chvíli se objevil nejdřív zadek, pak celý Fojtík, těžce a shrbeně couvající s touž bednou, pod níž se hrBill ještě Tománek a Zikmund. Zase nápis UNRRA, ale tentokrát musela vážit nejmíň půldruhého metráku, podle toho, s jakým úsilím ji rvali do vozu.

„To už je pátá,“ řekl Kanda, vzal si zpátky dalekohled a jako rak couval po břiše od plotu do louky. Zopakoval to po něm, a jak k sobě přitahoval ranec i brašnu, mihla se mu vzpomínka na jeden výcvik v Anglii.

Až minuli další humna, Kanda nasedl na kobylu a z té výšky řekl: „Mám to místo biografu. Tak jednou tejdně. Auťák je vždycky slyšet už zdaleka.“ A bez dalšího vysvětlování, ale

tázání, proč ranec a brašna a kam, kobylu pobídl a odklusal.

Zbyla mu z toho pachuť zbytečnosti či marnosti či čeho, jako po procházce zrcadlovou síní, kde je všechno opačně - jako by právě ty bedny toho byly symbolem. UNRRA přece dává, nebere, sem by se věci měly vozit, ne odvážet. Kurva!

A já bych měl přicházet a ne odcházet.

Jenže to bych si celý ty leta nesměl malovat takový kraviny.

Už viděl dole pod sebou zborcenou střechu blaubašského mlýna, a úplně vzadu, za lesy, v chvějícím se a zamlženém obzoru dokonce masiv hospodářských budov panství Grossdorf - no jasně, to je velkoveskej hřebčín! Když za sebou uslyšel zuřivé cinkání zvonku a ten zvláštní lupavý zvuk úporně namáhaných vyčochtaných pedálů. Hned věděl, že to je Brabenec, ač mu nebylo jasné, proč to ví, nicméně si se zuřivou rozkoší a nahlas krásně ulevil:

„Ty mi taky vyliž prděl!“

A přidal do kroku.

Starosta se kolem něho mihl, přestože stál na pedálech a zablokovaným zadním kolem vyrýval čáru v prachu silnice. Z jeho výrazu se nedalo poznat, má-li hrůzu z toho, že si nabije hubu, nebo že mu jediný opravdový a drahocenný rodák uteče. O dvacet metrů níž se mu podařilo zabrzdit smykem a chvíli musel bojovat, aby nepřepadl na opačnou stranu kola.

Protože z Maděrova obličeje nejspíš vyčetl odhodlání pokračovat v cestě, honem si opřel kolo o zadek a roztáhl ruce.

„Ne. Ne.“ Připomínalo to kvákání osamocené žáby. „Vzpamatujte se. Prosím vás. Neblázněte.“

Maděra mezitím došel až k němu. Brabenec postřehl, že ho chce obejít. „Ne!“ zase kvákl a popojel mu kolem do cesty. Když viděl Maděrův výraz, polkl a s váhavou zpupností řekl: „Jste zbabělec. Utíkáte od zodpovědnosti“ „Nemluvte nesmysly a pusťte mě, sakra.“

„Teď není doba ani čas na laciný gesta, Maděro.“

„Ne. Není. Ani na vaše.“

„Vraťte se a pusťte se do toho.“

„Do čeho, nevíte?“

„Třeba do chovu koní. Jedno, do čeho. Ale do života tam, kam patříte. “

„A nevíte náhodou, kam asi? A jak?“

Vtom mu došlo, že se chytil.

„Vím. Dám dekret na velkostatek vám,“ řekl Brabenec ministersky.

Jako by se najednou podíval přímo do slunce. „Vy jste spad z višně, čoveče.“

Brabenec už otočil přední kolo směrem ke Svatému Štěpánu. Pokyvoval hlavou. „Nejenom z višně, mládenče. Nejenom z višně. A mockrát ještě spadnu. A vy taky. Ale uvolňovat místo zlatokopům a různejm jinejm desperátům, jak říkaj Cassidyho kluci, to nemůžete. To teda ne.“

„Ale jděte,“ sice řekl, jako se to říká, když člověk honem neví, jak se ubránit, jenže už věděl, že to snad ani nejde - vzdát to. 1 když tušil, že to jeho otáčení nejen že je neodvolatelné, ale že tím zároveň uvádí cosi do pohybu, a že to cosi je mnohem víc než první otočení vrtule letounu, chystajícího se vzlétnout k úkolu, při němž může být sestřelen buď s pilotem nebo bez pilota a roztříštit se na zemi či utopit v moři.

V moři čeho všeho? mu ještě blesklo hlavou, ale to už Brabenec mluvil a mluvil, aby si to ptáček, jemuž zpíval, během posledních dvou set metrů ještě nerozmyslel. Ale nejen proto.

„Takhle jako vy jsem vocaď taky už šel. Dvakrát. Poprvý že naprosto nic nefungovalo a připadal jsem si tu zbytečnej, a podruhý že mi to lezlo na mozek… Ale nojo, ty Němci.

V noci jsem na to zase musel myslet. Že jsme něco zvorali. Když jsme o tom mluvili v lágru, bylo to úplně jasný a bezpochybný. A pak před nima stojíte v tom vedru a ne že se potíte, ale spíš se topíte ve vlastní šťávě. A můžete si stokrát opakovat, co provedli vám a statisícům dalších, kolik lidí povraždili a pustili komínem, jenže znáte to - každá písnička se vobehraje. A co bylo vůbec nejhorší - že mi to zároveň připomínalo ty procedury, který voni prováděli s náma. A hlavně s Židama. Náklaďáky bez plachet a vyvolávání popisnýho čísla domu a tak. A z baráku vám pak vyjde ženská s dětma a nějakej ten dědeček či babička - vždyť rukovali i šedesátiletý a nikdo z nich se ještě nevrátil. A jestli se vrátil, tak se vypařil za čáru. A já do toho s decimálkou.

Jedna ta Němka měla taky přes váhu a Hrstka jí to od decimálky vrátil, a ona rozbalila jeden ranec, vyndala z něj takovou porculánovou vázu, krásně malovanou a zřejmě vzácnou

a praštila s ní vo zem. A poklidně ranec zase zavázala, a když šla kolem mě a mejch lejster, vodplivla si. Mám to zavrtaný v makovici dodnes a v noci se mi to zase zvopáklo… na jméno bych si vzpomněl… vím, že to končilo - diger nebo tak nějak…“

„Rudiger,“ přerušil ho Maděra, aniž vlastně chtěl, a kdesi za očima nebo kde se mu zadrápl smutek - bednář Rudiger byl všechno, jen ne nacista, především evangelík, každou neděli je fuksa vozila na valníčku, jímž přes týden rozvážel své bednářské zboží po okolí, dolů do města do modlitebny. Před očima mu naskočil nápis nad dílnou BÓTTCHEREI, a pod tím menšími písmeny Karl Rudiger u. Sohn. Nejspíš zašel jako pes někde v Rusku, s ním se určitě nikdo nemazlil.

„Rudiger nebyl henleinovec,“ řekl, „podle dnešní terminologie by byl asi antifašista. Kdyby žil. Jestli žije.“

Brabenec chvíli mlčel. „Řekla mi to. Voboje. I když se od vašeho odchodu mohli dát k náckům stokrát, takovejch bylo… Nechala se zapsat do seznamu a naložit věci a až pak mi to řekla. Co jsem moh dělat? Udělat si poznámku. Jediný, co se mi povedlo, že je nešoupli do… sběrnýho tábora… vidíte to, málem jsem řek lágru… ale do evangelický modlitebny. Je tam zřízená kuchyň a ona tam vaří. Tam se zase soustředěj antifašisti.“

„Ale ti by snad měli spíš zůstat na svým, ne?“ „Prosím vás, český vosídlenci by je uštípali. Dyť jste to včera viděl u Koně. Nebejt vás…“

„Takže Rudigerová je sice antifašistka, ale jejich bednářství dostane Čech… Moc to nechápu, ale asi to tak musí bejt.“ Brabencovi tekl kolem ucha čůrek potu, navzdory zprohýbanému slamáku. Horko bylo už ráno, natož teď v poledne. Stoupání bylo pořád ještě dost příkré, bylo na něm znát, jak těžce dýchá. Asi proto mu chvíli trvalo, než řekl: „Nemusí. Ale už jsem vám řekl… Já vím. Berte to, jako že je revoluce. Vlastně… že například vy budete národní správce velkostatku, je taky revoluční. Syn domkáře pánem na velkostatku…“

„… tyhle řeči na mě nezkoušejte“ skočil mu do toho děsného slova, aby se zase nemusel trucovitě otáčet o dalších sto osmdesát stupňů. „To v Praze taky nebyla žádná revoluce, jak hlásá ta vaše partaj..“ Brabenec byl zkušený. Okamžitě to postřehl. „Já vím. Moc kecám. Ale to vobčas potřebuje každej. A komu bych asi já tak… Svěrkovi? I když vypadá, že by ho člověk měl ve dne v noci litovat? Já holt tyhle lidi, kterejch je mi líto, radši nemám rád.“

Pak ještě mluvil o těch čtyřech, jejichž usedlosti včera přepadli Němci - Hrstka, Čapek, Dvořák a Starý jsou ti čtyři gardisti, co Brabencovi pomáhali s odsunem, pak se vrátili s rodinami, jen Dvořákovi ještě děti nemají, ale Dvořák se onehdy po několika pivech přiznal, že už na ně zadělávají.

To už šli po té krátké rovině, po levé straně už byla vidět zeď, oddělující zahradu obytného domu Kučerových od silnice, a vzadu bariéra živého plotu, pohlcující už neviditelné plaňky.

„Ty děti, který se tu naroděj, už budou taky rodáci,“ řekl ještě Brabenec, „a ty se už na tuhle zem budou dívat úplně jinak než vy nebo já.“

Podél vysoké zdi se už blížili k hlavnímu vjezdu.

A první, co z domu vzadu nad zdí uviděl, bylo Hanino okno. S tím sice počítal, ale při pomyšlení, co s ním vzpomínání bude provádět, až vejde dovnitř, to byla pramalá útěcha.

A Brabenec právě říkal: „Tak já jedu vyplnit dekret a přinesu vám ho podepsat. A ne abyste zase utek.“

Chystal se nasednout na kolo, když ho zarazil zvuk jedoucího vozu, a proti nim vyjel v džípu Zikmund. Zastavil a zeptal se Brabence, jestli nechce něco zařídit, vyřídit, vzkázat, teď jede kvůli něčemu do Velké Vsi, ale pak na okres. Lezlo to z něj jaksi zadrhované - Maděrovi to tak aspoň připadalo, protože Zikmund celou dobu nespustil oči z brašny.

„Chtěl nám utýct,“ do toho vítězně hlásil Brabenec a oddrmolil svou verzi o popisném čísle 247. Při zmínce o velkostatku se Zikmund nijak nadšeně netvářil.

„No Pánbůh vám požehnej. Držím vám palce. Ale…,“ a pokrčil rameny, aby zdůraznil, že to za nějaké extra terno nepovažuje.

Až konečně ukázal a řekl: „Že jste si neopatřil ještě nějakej druhej pingl. To přece nemůže být moc pohodlný, tahat v ruce takovou brašnu.“

No vida. Aby stačil domyslet odpověď, pokrčil rameny. A zároveň se snažil tvářit odevzdaně. „To máte pravdu, ale znáte to - je to vlastně to jediný, co mi zbylo po tátovi.“

Jen si to usmyslel, že by si Zikmund měl oddychnout, nebo si opravdu oddychl?

Zikmund ještě pokýval hlavou a nastartoval.

Oni dva popošli k vratům, ale museli se zastavit a chvíli prskat, jak je zahalilo mračno prachu ze Zikmundova až příliš bravurního odjezdu. Brabenec nejspíš postřehl, že je z těch vrat celý nervózní. „N-no, tak já jedu,“ a nasedal na kolo. Při tom se mu opřel o rameno tak, aby to bylo něco mezi opřením a poplácáním. Už se chtěl odrazit, a zase dal nohu zpátky. „Jo, ještě tohle… Vodpusťte… ale já nevím, jak vám říkat, když nechcete toho podplukovníka…“

„Maděro. A já vám starosto. Jakej předseda národního výboru, když jste sám. Ten tajemník vám ten vejbor neudělá.“

Brabenec rychle zakýval hlavou, nasedl a odjel.

A je to.

Zhluboka se nadechl jako před ponořením pod hladinu a prošel vraty.

Obrovský čtvercový dvůr, ze tří stran obehnaný stodolami, kůlnami, chlévy a sýpkou, původně tvořil mohutné tvrzovité U, poněkud se svažující k protější straně a tam ještě zvýšené

Rozdíl v klesání, s obrovitou plochou, která ten tvar ještě zdůrazňovala, a to všechno jako by ukazovalo a směřovalo k jednopatrovému, vždy bíle omítnutému domu, jehož zahrada o délce dvora a šířce snad osmdesáti metrů se vždycky snažila vypadat jako park panských sídel. Pokud se pamatoval, vzadu byla obehnána vysokou kamennou zdí.

Vstupu na dvůr se vlastně bál nejvíc, jenže ono nebylo čeho se bát - ona strašná rozloha se nekonala. Neboť Kučera někdy během války - zřejmě ve snaze produkovat co nejvíc - přistavil k prostředku toho U ještě jedno křídlo s dalším chlévem, na konci asi s bytem deputátníka (z hloubi paměti zničehonic připlul ten zvláštní název - Švejcar - přece to žádní Švýcaři nebyli!), aspoň podle tvaru oken. A tak když vešel, druhá část dvora byla vidět jen asi osmimetrovou mezerou mezi obytným domem a štítem nového křídla, a to, co před sebou viděl, byla spíš skládka než dvůr, jedna veliká, hložím prorůstající hromada všeho možného zemědělského vybavení, ale i pozůstatků války, i zborcených kamen a železných postelí, zřejmě všeho, čeho se noví usedlíci potřebovali zbavit. Tím se pořád ještě veliký dvůr jakoby scvrkl a nebylo proto třeba podpírat sebevědomí nějakými berličkami.

V domě to už bylo horší. Uložil si, že napoprvé všechno projde co nejrychleji, jako že aby jen věděl, v jakém to je stavu. Jenže tolik zničené to zase nebylo. Samozřejmě chyběly koberce a nábytek a to ostatní, co teď je u Bílého koně, byla tu špína a prach a svinstvo všeho druhu a po zdech azbukou psané stopy po ruských vojácích, které se už daly rozpoznat i mezi haraburdím na dvoře, on by ale býval v této chvíli radši viděl propadlé stropy a stopy po nejhorším rabování. Takhle na něho z pracovny, která teď podle rozválené postele a lejster na stole patřila asi Kandovi, štěklo Kučerovo „Hanu nedostaneš, kdybych ji měl sám zaškrtit“ tak zřetelně, že skoro uskočil a dveře zabouchl.

Panská ložnice byla až ke stropu plná slamníků, i tak se musel rychle otočit, jakmile se slamníky začaly ztrácet a napravo u stěny se začala vynořovat obrovitá manželská postel, aby - nedej Pánbůh - tam nakonec neuviděl sebe sama a Hanu.

Proto do jejího pokoje vůbec nešel a po ochozu nad hlubinou rozlehlé haly co nejrychleji přešel k zadnímu schodišti. Bývalé hostinské pokoje, do kterých se vstupovalo z ochozu, prohlédl jen letmo.

„Místo pěti rodin tam bydlí jedna,” před mnoha lety řekl táta, ne ze závisti, ale aby svému synovi zase jinak vysvětlil propastný rozdíl mezi statkem a chalupou.

Vzadu, na krátké straně ochozu; vedle schodů, se opřel

o zábradlí a podíval se dolů. Uprostřed haly zela v zaneřáděných parketách díra skoro jak po dopadu bomby. Proto se podíval nahoru na prosklený strop a střechu. I z jeho úhlu bylo otvorem vidět nebe. Znovu se podíval dolů a teprve teď to celé pochopil. Dole žádný kráter po bombě nebyl - po vytrhání parket to jen tak vypadalo. No jasně, ohniště. Dobrý, si pomyslel. A praktický. Žádný starosti. Prostě Rusové. Na rožeň hned celou krávu a hotovo. A pár metrů vedle měli jídelnu jak ratejnu, po celý dýlce haly, s falešným krbem a velikým falešným - ne, to už tam není, to je teď u Bílýho koně. A kolem dokola na stěnách štukový ornamenty jak v pražskejch palácích.

Dole se objevil Kanda, postavil se kus od díry v podlaze, rozhlédl se a zavolal: „Maděro?”

A on nahoře věděl, že jsou jen dvě možnosti: buď ho Kanda viděl vcházet, což sotva, nebo dole v chodbičce ke kuchyni našel ranec. A brašnu, samozřejmě. Prima.

Pustil se dolů po schodech, Kanda mu popošel naproti.

„Potkal jsem starostu. Říkal, abych mu pomohl vás tady udržet.”

Netvářil se nijak. Možná se trochu usmíval.

Co na to. Snad jen: „A vy že jo, nebo že ne?”

Cuknul rameny. „Už jsem vám to říkal. Tenhle velkej statek je taky velkej průser. Z luftu to do kupy nedáte, kdybyste se strhal.”

„A co dobytek. Říkal jste…“

„Jo. Ale taky jsem říkal, že mrtvej pro sebe nemám cenu.“ „Ani pro mě. Pořád jste ale neřek, jestli jste pro, nebo proti.“ „Mně je to jedno. Někdo by to časem stejně dostal.“ „Napadlo mě, že… zkusit to spolu. Já dekret a svaly, vy zkušenost a svaly.“

Na nabízenou ruku se Kanda díval dost s nechutí, ale pak otráveně podal svoji a řekl: „Snad. I když to vypalujete moc od boku, jak říkaj kaubojové. Vidíte - s těma musíte taky ňák počítat. A vlastně i s Tománkem a Fojtíkem. I když toho moc nepodělaj… Já vlastně taky ne. A zkušenosti tady taky nejsou moc platný.“

„Ale dvanáct chlapů by mělo pohnout i s touhle obludou.“ „To by mělo. Jenže by se jim za prvý muselo chtít dělat, a za druhý by nesměl každej táhnout na jinou stranu.“

To zaznělo trochu záhadně, ale nechal to být a honem řekl: „A co takhle tý obludě přidat voj a všechny připřáhnout?“ „To klidně můžete zkusit.“ Balil si při tom cigaretu.

Užuž mu chtěl nabídnout, ale rozmyslel si to a řekl: „Víte, že to zkusím? Čím míň vidím důvodů zůstat, tím víc se mi chce. Vy se sám sobě nerad šprajcujete?“

Ticho, zatím jen rezonující jejich hlasy, se čímsi porušilo. „Můžete to začít zkoušet,“ řekl Kanda. „Kaubojové.“ A usmál se. Ale ne škodolibě. Když viděl, že jeho protějšek váhá a moc těch chutí nemá, dodal: „Čet jste někdy rodokapsy?“

„Trochu jo. Jako každej.“

„Tak si s nima hrajte na rodokaps a bude to dobrý. Akorát musíte nějak přečůrat Vencu, teda Cassidyho. Tomu to tak vlezlo do palice, že už si myslí, že to tak musí bejt, i když se nehraje.“

Vešel udýchaný Brabenec, v ruce lejstra, v očích obavy. Když je uviděl, hlasitě si oddychl.

„Na dvoře jsou kaubojové,“ řekl. „Už to věděj. Měl byste tam jít.“

Kanda zafuněl. „Chce to jen pořádnou voj a pevný kšíry,“ řekl, zase ne škodolibě. „Tak už jděte, budu vám krejt záda.“ A vytáhl z pouzdra, velice připomínajícího pouzdra z filmů, úplně stejný kolt, jaký měl Maděra v ranci, a zatočil jím na ukazováčku. „To se taky musíte naučit. A ušít si takovýhle pouzdro. V týhle zdivočelý zemi jsou k něčemu dobrý i rodokapsy.“

Ve dveřích ho oslnilo slunce a výkřik Cassidyho:

„Novýmu rančerovi hiphip!“

„Hurrrééj!“ odpověděli ostatní.

Do toho zabučely krávy.

Pět kluků odvazovalo od svých sedel lasa, jejichž druhý konec měly krávy kolem rohů, volný konec provlékli mřížemi zahradního plotu a opřeni jednou nohou o zídku přitahovali dobytek k plotu. Bylo jasné, že to nedělají poprvé. To byl zřejmě transport, o němž včera mluvil Kanda.

Cassidy sesedl a postavil se vedle své kobylky tak blbě, že to vypadalo, jako by se ocasem, odhánějícím mouchy, nechal ovívat. Zbylí dva na koních pomáhali dobytčata přistrkávat k plotu. Jeden z nich byl ten, co se mu líbil, už když ho vláčeli do Štěpána, zase jako by byl s tou svou fuksou srostlý, cosi jí pořád tiše povídal, volali na něho Smile, což určitě nebylo podle pana Smila Flašky z Pardubic, ale podle nějakého rodokapsového Smájla neboli Úsměva.

Co teda s tím Cassidym? E co, si řekl, sešel ze schodů, udělal těch pár kroků a napřáhl k němu ruku. „Děkuju za přivítání“

Cassidy ztratil hrdý výraz a nezbývalo mu než podat ruku taky. A taky něco říct. „Moc velkej kauf jste teda neudělal.“

„Taky mám takovej dojem. Ale třeba se oba mejlíme.“

„To pochybuju.“

„Jako jsme se mejlili předevčírem jeden ve druhým.“

Cassidy se sice trochu nafrněl, ale řekl: „Byla to kravina.“

Spíš cítil než postřehl, že se Kanda baví. Přesto řekl: „To jo. Měl jsem se snažit vaši hru pochopit. Třeba byste mě pak nesvázali.“

„No. No. To jo,“ dychtivě se ozval ušpiněný blonďáček s kudrnami jak Harpo Marx, jehož jalovice byla u mřížoví plotu první, neboť mu místo přitahování přišla radši sama, a tak se mohl hrdě postavit po Cassidyho boku. Cassidy mu dal očima pohlavek, ale řekl:

„Dobrý, dobrý. Jenže vy taky po nás budete chtít víc práce, co?“

„To budu. Jestli mám bejt rančer, tak musím. Ale snad nebudu muset bejt pes rančer. Kdybych totiž byl, tak bys teď musel dostat nakládačku. Ne zato, co jste provedli mně, to už je smazaný, ale za to, co provádíš svý kobyle. Takže příště a vždycky bude vyhřebelcovaná a napucovaná, že bude vonět už zdálky. Žejo. No, a pokud se tejče tý práce… kdyby například místo těchhle pěti krav jich tu bylo padesát, bylo by za ně desetkrát tolik, ale máknout bychom museli třeba jen třikrát tolik. Hm? A k dekretu mi na tenhle - ranč - musej taky zřídit konto, ne?“

„Nojo, jenže vaše, ne naše.“

„Nojo,“ napodobil ho, „jenže vám by to mohlo zvýšit plat.“ „To určitě,“ nahrál Brabenec, který stál na schodech a kryl se proti sluníčku. Kanda se ušklíbl.

„A co Němci, he?“ nechtěl se dát Cassidy.

Kravky už byly přivázány u plotu a pobukávaly. Dva kaubojové sešli po schůdkách pod okno kuchyně a vynořili se se džbery, z nichž šplouchala voda. Jeden upozorňoval toho druhého, že kravám nesmí dát napít moc. Zbylí čtyři se přišourali blíž a rozestavěli se kolem Cassidyho. A koukali.

Maděra řekl: „Abych se přiznal, moc dobytku nerozumím, ale už včera mě napadlo, že by se ten dobytek možná podařilo lip ochránit, kdyby se z pastvin kolem hranice zahnal na druhou stranu Štěpána. Nebo aspoň tady za statkem směrem do vnitrozemí. A postavit ohradu a třeba ji i hlídat.“

Cassidy mezitím poplácal kobylku po krku, aby ještě postála, a všiml si, že Maděra viděl, jak má špinavé ruce – jestli od kobyly, to už bylo jedno, v každém případě se je pokoušel schovat, a do kapes se mu nechtělo. Nezbývalo než je zaklesnout za pás, a to taky nebylo moc dobré - věděl, že je to póza, to na něm bylo poznat. I na hlase: už zdaleka nebyl tak drsný, jak se pořád snažil. A ostatní čekali, co řekne.

Nejdřív pokrčil rameny. „To je těžký. Tři z těchhle jsou až od čáry. A dvakrát po nás picli. Před tejdnem jsme jich sehnali jedenáct a pak na nás vervolfové spustili kanonádu jak u Leningradu. A my byli rádi, že jsme utekli bez krav.“ Kanda popošel k nim dopředu. „Kdyby se chlapi ze Štěpána dali dohromady, bylo by to celý sranda.“

„Nemůžete jim to mít za zlý,“ ozval se zezadu Brabenec, „jsou rádi, že už je po válce.“

Kaubojové pootáčeli hlavy za hlasy a připomínali pingpongové obecenstvo.

„A tak se radši nechaj ožebračit,” řekl Kanda.

„Malér spočívá v tom,“ řekl Brabenec, „že eště nic není natolik jejich, aby si mohli myslet, že riskujou kůži za dobrou věc.“

Maděra už to nevydržel a prudce se otočil k Brabencovi. „Snad by se dali přesvědčit, ne? Řek bych, že byste to měl mít v náplni svý funkce.“

Brabenec se zatvářil dotčeně, ale Kanda už taky cítil, že by se mělo něco dít, a oslovil Cassidyho: „Ty, Venco, některej byste měl panu Maděrovi půjčit koně, aby si moh taky chytit nějakýho pro sebe. Kdo dnes pojede s dobytkem?

„Tady Kid,“ pohodil hlavou Cassidy ke kudrnáčovi vedle sebe. „A Jerry.“

„Říká se Džery,“ řekl Maděra. „A proč vůbec neříkáte Kidovi Kérly?“

„Kérly?“ udělal kudrnáč a všichni si ho se zájmem prohlíželi.

„No. Píše se to Curly. A znamená to Kudrnáč.“

„Tý vole! Kudrnáč Kérly! To je vohromný!“ okouzleně řekl Pete, který si už pěknou chvíli točil na prstě s parabelou.

„No jasně,“ vykřikl Jerry. „Curly je přece v tom, no, jak se to jmenuje, jak do toho vopuštěnýho ranče přijede ta holka, co to zdědila, a jak neví, že na jejím pozemku je nafta, a jak ten padouch, no ten, hergot, no…“

„Hawkins. Red Hawkins,“ přišoural se nejmenší a nejmladší z nich a postavil se vedle kudrnáče. A oznamovacím způsobem ještě dodal: „A Curly ho pak zesměšnil.“

„Kérly,“ řekl Maděra.

„Tak seš Kérly, Kide,“ řekl Cassidy.

„Ale Curly jsem chtěl už od začátku bejt já,“ řekl ten nejmenší.

„Neblbni, Harry, nemůžeš bejt Cur-Kérly, dyž máš vlasy jak hřebíky a dyž to znamená Kudrnáč.“

Harry se jen vyčítavě podíval na čerstvého Kérlyho, ale nic nenamítal. Kérly byl jen o málo starší než on, a už v hospodě bylo vidět, že se tihle dva drží pospolu.

„Kde máte Tománka s Fojtíkem?“ zeptal se Kandy Brabenec.

Kanda jen pokrčil rameny a pohlédl na Maděru.

Brabenec se ušklíbl. „Mně už to vlastně může bejt jedno.

Teď si to s nima bude muset vyřídit už jen pan Maděra. Tak zatím,“ a šel ke kolu, nasedl a rozjel se k vratům.

„Vemte si Rebeku,“ do toho řekl Cassidy.

„Rebeku?“

Cassidy pohrdlivě odfrkl. „Osamělej jezdec se jmenoval Cassidy. A měl kobylu a ta se jmenovala..

„Rebeka,“ řeklo skoro posvátně několik hlasů.

Cassidy kobylu pohladil po čele. „Jenom bacha na jednu věc: když na ni zamáváte pravou rukou, dá se hned do cvalu, když ale zamáváte levou, zarazí hnáty do země, začne se repetat, a nevodtáhnete ji ani traktorem. Byla už taková, když jsem si ji našel.“

V tomhle okamžiku to moc příjemné nebylo, ale musel to Cassidymu připomenout. „Děkuju. Ale teď… řekli jsme si, že Rebeka…“

Cassidy povadl, ale neurazil se. Pokýval hlavou. „Nojo. Vemte si Smilovu Vandu. Smile!“

Neměl sílu ho opravit, že to je Smájl. Tomu přejel přes obličej stín, ale pootočil hlavu, tiše hvízdl a od stodoly vyšla ze stínu hezky stavěná fuksička, které si Maděra všiml, už když ho vlekli do Štěpána, a přišourala se ke svému pánovi. Na rozdíl od Rebeky se leskla čistotou. Smile jí láskyplně přejel hřbetem kloubů po čele. „Pojedeš teď tady s… se šéfem. A žádný blbosti.“

„Takže snad pojedem,“ popoháněl Kanda. „Pasporty na dobytek jsou v kanceláři, Venco,“ řekl Cassidymu a vydal se do zadního dvora, kde si jeho kobylka okusovala větvičky, vyčuhující mezi mřížemi zadní části plotu.

„Když jsme naháněli ty dvě poslední krávy,“ řekl Smile potichu, „vyplašili jsme asi čtyři koně. Zaběhli do kaňonu. Asi tam eště budou, je tam krásná pastva.”

„Do kaňonu?“

Smile ukázal rukou.

„Jo do Rokle,“ řekl Maděra a snažil se ani neusmát. Pak tiše dodal: „Hele, to tvý jméno se čte Smájl, to je anglicky a znamená to úsměv. A dík.“

Byli tam a samozřejmě byli krásní, i kdyby to bývali ti nejošklivější koně na světě. Ale to nebyli.,

Leželi s Kandou nahoře nad srázem. „Ty jsou taky asi z tý Velký Vsi,“ šeptal Kanda, „tohle přece nejsou tažný koně.“

„Ježíš, to je přece hřebec,“ div nezavzlykal Maděra, když koně trochu popošli ke středu Rokle. Kaštanově hnědý, havraní hřívu, ocas až k zemi, vysokonohý, s dlouhým krkem, a když se narovnal a pomalu se otáčel a zkoumal chřípím přilétající pachy, Maděra si schoval tváře do dlaní.

„To je plná krev, Kando,“ nevěřícně šeptal. „Kde se to tu, proboha, vzalo, přece se takhle nezbavili i těch tří čtyř plnokrevníků, co měli. Copak to se dělá?! Kando, toho musím mít! Rozumíte? Jinak jdu vocad’.“

Sen se vrací, si pak říkal, jestli se ale vrací, ať to aspoň, pro rány boží, vydrží než ho chytnem.

Nebylo to tak těžké, jak se obával. Jeden vchod Rokle zašněroval lany jak botu a potom se s Kandou vydali s rozpaženýma rukama k hřebci a dělali hušhuš. Pak postřehl, jak hřebec pokukuje po volném východu, od kterého už byli několik metrů vzdáleni, a jak se šejdruje ke skále tak, aby v nestřeženém okamžiku mohl vyrazit. Radši se vrátil a zašněroval

druhý vchod. A nasedl na Vandu a Kandovi řekl, aby udělal totéž, neboť pochopil, že hřebec se poddá, když bude cítit převahu, ne sílu. Bylo to tak - hřebec, uši dozadu, jen asi dvakrát hrábl a vyhodil, ale pak už se téměř nevzpíral, když se Maděra k němu na kobylce tlačil tak dlouho, až se mu podařilo hřebci přehodit přes krk smyčku, nakrátko přivázanou k sedlu. Oběma kobylám to pak už bylo snad jedno, nakonec největší práci dal tmavý, skoro černý roček, s místy ještě ježatou srstí, který se, s neznalostí svého mládí, chtěl v jedné chvíli vrhnout do skalnaté průrvy, propadající se do spodní, téměř nepřístupné části Rokle.

Na schodech obytného domu seděl Tománek, lokte opřeny

o schod výš, nohy pohodlně nataženy před sebe, po boku na dosah láhev. Nepohnul se, ani když je viděl vcházet do dvora, ani ho nevyrušili sbíhající se kaubojové. Maděra to viděl proto, že ho spíš zajímalo, kde je ten druhý - Fojtík. Ne kvůli práci, už začínalo sobotní odpoledne a pro něj v dané chvíli to byla spíš výhoda než nevýhoda, nemusel se s nimi aspoň ještě dnes a zítra bavit o práci a vzájemných vztazích na tom postavených. Proč tu tedy je? Dělal ale, že ho nevidí, sklouzl ze Smájlovy kobyly a chystal se od sedla odvázat hřebce.

Kaubojové mu to nedovolili. Nejdřív chtěli, aby jim slíbil, že bude rodeo. Když se chytne nový kůň, musí být rodeo, tak je to dáno ve všech rodokapsech a kaubojkách. Pete dokonce už držel sedlo. Oči jim svítily - jejich láska ke kaubojskému životu potřebovala občas injekci a tohle mohla být přímo veleinjekce. Navíc přešlapující hřebec cukáním hlavy, blýskáním očí a dozadu sklopenýma ušima sliboval, že by rodeo mohlo být přímo ukázkové.

Vrtěl hlavou. Tohle byla jeho parketa, v téhle chvíli ho zajímali jen koně a ne nějaká rodea, ani kaubojové ne - přišel sem kvůli koním, především kvůli nim.

Kauboje rozhrnul Tománek. „Dobrý,“ řekl místo pozdravu, odstrčil malého Harryho a přejel dlaní po krku té nejsvětlejší kobyly, „ten můj lenochod už nechce chodit ani pomalu, vzal bych si tuhle.“

Kaubojové ztichli.

Maděra ještě okamžik počkal. Pak se zeptal: „A vy jste kdo?“

Zaskočil ho, že musel polknout. Málem uctivě řekl: „Tománek. Já tu dělám.“

Máš smůlu, kamaráde, ten včerejšek ti nedaruju. „To jsem si nevšiml.“

„Je sobota vodpoledne.“

„Chtěl jste asi říct, že tu jste zaměstnaný. Ale já o tom nic nevím, takže přijďte v pondělí brzo ráno a řeknem si, co a jak.“

A otočil se k němu zády. Ocitl se tak obličejem proti obličeji největšího z kaubojů, od kterého ještě neslyšel jediné slovo, slyšel, že mu říkají Bille, a podle jeho zavalitosti soudil, že to je asi ten, kterého sem tatínek poslal na otrkání.

„Vemte ty kobyly a toho ročka, dejte je do maštale a pořádně je vytřete,“ tedy řekl do těch dobráckých očí, „napít jim dejte až potom. Je horko.“

Maštal byla pro osm párů koní a vedle ještě jedna menší, nejspíš pro kobyly s hříbaty - hřebce zavedl tam, protože byl přesvědčen, že v hřebčíně měl své oddělené stání, a doufal, že si takto hřebec rychleji vzpomene na své dřívější návyky. Nebylo příliš třeba ho vytírat, se svou kondicí se nemohl za tu cestu unavit, ale i to patřilo nejen k upamatování, nýbrž ke sblížení. Proto ze začátku vydával ony tiché brumlavé zvuky a nepromluvil, dokud hřebec nenarovnal uši. Pak mu řekl, že odedneška se bude mít jako pán, že samozřejmě bude muset pod sedlem pořádně makat a sám se o vzájemné porozumění taky snažit, ale to že oba zvládnou a bude jim spolu velectěně. Že pochopitelně bude mít ostatní koně na povel, tak ať jim řekne, že všem teď bude lip, protože ten funglnágl nový pán má pořád ještě radši koně než lidi.

Když vešel do veliké maštale, kaubojové tam už nebyli. Musel uznat, že o koně bylo postaráno výborně, z Cassidyho Rebeky byla kobylka k pohledání - pohazovala hlavou a blýskala očima, jako by si toho byla vědoma.

Teď se to tak ještě podařit s kauboji, ho napadlo. Jak se například stravují?

Ve stejném okamžiku, kdy si uvědomil, že od rána nejedl a že mu je skoro zle hlady, si taky vzpomněl, že už dopoledne chtěl jít do koloniálu toho Hubačky, který to už nejspíš zavřel, takže bude muset jít k Bílému koni, a to se mu nechtělo.

Ale pan Hubačka měl ještě otevřeno.

Koloniál byl v prostředním domě zadní krátké strany náměstí přímo proti holičství a kadeřnictví té llonky. Nad dvoukřídlým obloukem širokých dveří byla připevněna veliká tabule s nápisem OBCHOD SMÍŠENÝM ZBOŽÍM, která zakrývala původní nápis, a on si zaboha nemohl vzpomenout, komu to tady patřilo před obsazením - ať dělal, co dělal, žádná tvář ani jméno mu za ty dveře nenaskočily.

Ani zacinkání, když vešel, mu nikoho nepřipomnělo. Možná taky proto, že pan Hubačka se za pultem vyjímal opravdu skvěle. Teď už měl blíž k řediteli školy než k učiteli, snad proto, že měl na hlavě černý klobouk, který jiní nosí jen v neděli do kostela. A tvrdý límeček a kravatu a brýle s kovovou, ne-li stříbrnou obroučkou. Černý klotový plášť byl nad pultem podobný saku, takže mu na důstojnosti vůbec neubral - spíš naopak. I ruce s dlouhými štíhlými prsty, opřené lehce o pult, připomněly spíš školní výuku než prodej mouky a lízátek.

Jakmile se setkali očima, pan Hubačka smekl a řekl: „Vítám vás. K službám.“ A usmál se a zdvořile čekal, až zákazník popojde k pultu a rozhodne se podat ruku.

Do toho se ozval hlas starosty: „No konečně, právě jsme si říkali, jestli vás napadne sem před nedělí ještě zajít.“

Seděl schován za pyramidou skleněných nádob s cukrovinkami u maličkého stolku, na němž si Hubačka asi vyřizoval agendu, před sebou rozpitou láhev piva.

Aby se vyhnul Brabencovým obřadnostem a titulování, rychle se představil sám. V Hubáčkově úsměvu bylo pochopení. Maděra rychle řekl, že se přišel především poradit, jak v budoucnu. Něco teď koupit samozřejmě taky, protože na takové věci, jako je jídlo a pití, nějak neměl ještě čas. A že vlastně netuší, jak se stravují ti kluci, kteří jsou teď jeho zaměstnanci - asi by se měl o ně nějak postarat, protože jsou hubení. Například si nedovede představit, že by si ráno uměli udělat snídani.

Mluvil takhle podrobně možná taky proto, aby to ujasnil i sám sobě. A aby do toho nemluvil starosta, který se několikrát pokoušel říct, že kluci dostávají plat a ať se živí sami, ale radši ho nechal jen u toho pokusu.

Pan Hubačka jen pokyvoval hlavou, ale přitom už chodil po svém hájemství a z jeho štíhlých prstů přitancovávaly na pult nejen potraviny, ale i kastroly, talíře, hrnky, svíčky, sirky - všechno, o čem Maděra až teď věděl, že to potřebuje.

Když se odmlčel, aby si vzpomněl, v které kapse má potravinové lístky, promluvil Hubačka:

„Napříště stačí, když ke mně pošlete jednoho z těch mládenců s lístečkem, pane Maděro. Potravinové lístky vyřídíme vždycky na konci období. Od pondělka vám už mohu dovážet mléko a housky, nějaké máslo, cukr, čaj…“

Brabenec ho přerušil: „Pan Hubačka má na kole před sebou i za sebou po bedýnce a kromě samovazače vám všecko doveze třeba vo půlnoci. Na můj vkus je až moc slušnej, ale bez něho bysme tu chcípli hlady. A taky je to příjemný, to teda jo.“

Pan Hubačka se přitom ukláněl a usmíval. Zdvořile počkal, až starosta domluví, a řekl: „Kdybyste si ještě na něco vzpomněl.

Ozvalo se zacinkání. Vešel dlouhý Fojtík a za ním Tománek, který vypadal překvapenější než Fojtík. Ten řekl: „Maucta“ a dělal, že vidí jen pana Hubačku, opět se zaklínajícího svým „K službám“

Ale vedle něho se vynořil Brabenec a hned začal: „No vida, ani jsem vás nemusel shánět. Maděro, tohle jsou dva zbejvající zaměstnanci statku. Zatím spíš jen tak napůl.

„Já vím,“ přerušil ho Maděra, „pan Tománek a pan Fojtík. Už jsme se s panem Tománkem domluvili.“

„Moment, moment,“ ozval se Fojtík, „eště jde taky vo to, esli…,“ ale v tom okamžiku rozhlížející se Tománek do Fojtíka prudce narazil a Fojtík se odmlčel. Tománek promluvil místo něho: „Nojo, domluvili. Na pondělí,“ a obrátil se na Hubačku a zeptal se: „Už vám něco přišlo?“

Pan Hubačka zavrtěl hlavou.

Zvláštní - po cestě zpátky se Maděrovi ze všeho nejvíc vybavovalo to zavrtění hlavou. Jestli proto, že se přitom neusmíval? Co to ti dva mohli od toho Hubačky chtít, že mu najednou tak zpřísněly oči?

Jen se objevil ve vratech, vyšel mu naproti Kanda. Svítily mu oči: „Už jsem měl strach, že do večera nepřijdete. To by kluci asi nepřežili.“

Nechápal. Kanda se rozesmál: „No přece se to vaše rančerství musí zapít, každej dekret se dycky musí zapít, to je tu tak zavedený. Cassidy už na to byl připravit Zikmunda, vy si zase připravte peníze.“

Co na to měl říct? Že se tohle místo sotva dá rychle do kupy, když se bude po večerech chlastat? Nebo že ti kluci by už vůbec neměli? Ještě tu nic nedokázal a už má začít mentorovat? Nebo má říct ano, ale až to udělá táky ten Křivý, co mi sebral mou chalupu?

„Nojo, já vím,“ místo toho řekl, ranec s nákupem šoupnul do chládku prádelny nebo co to bylo, a tak jak byl, upocený a usmolený, se vydal k Bílému koni. Kanda, který zavíral vrata a zamykal branku, musel utíkat, aby ho dohnal.

6

Vzbudilo ho pronikavé světlo, bodající i přes zavřená víčka. Pokusil se oči otevřít, ale paprsky slunce, jemuž rám okna už přestal bránit, byly tak pichlavé, že se mu všude v hlavě roztančila bolavá žhavá kola s plamennými okraji. Musel s pevně přitisknutými víčky bolestivě sunout hlavu tak dlouho, dokud tlak světla nepovolil a on tak věděl, že už má hlavu ve stínu. Přesto se už nesnažil dívat - rána světlem k uvědomění prostoru, v kterém se nachází, úplně stačila. Dokonce i takhle si uměl místnost, v které leží, docela představit, přestože v ní včera strávil jen pár minut.

Nějaké zkušenosti s kocovinami i alkoholickými dírami v paměti už měl, ale to slovo - včera - jehož se chtěl chytit, nefungovalo. V hlavě bylo dál pusto a po rozpuštění těch žhavých kol bílo. Bílo… proč zrovna bílo?

Takže první bylo poprsí za bílou halenkou, jímž ho hostinská napichovala zvenku na zeď. Ale proč na zeď? Přímo cítil, jak ho hrubá omítka tlačila, v nose se mu připamatoval parfém, ale to bylo všechno, přece by si něco pamatoval, kdyby ho od té zdi dostala na zem a ještě k tomu na sebe.

Místo toho se mu za víčky objevily švidravé oči Harryho, jak se snažil soustředěně dívat do jejího výstřihu. A udivený pohled Kérlyho, který pil jen limonádu, protože mu namluvili, že ten rodokapsový Kérly se nikdy nedotkl alkoholu.

To bylo skoro všechno. Ještě se v něm zničehonic objevilo jakési podivné podezření, že na něho všichni šijí nějakou boudu, že se na něho neustále někdo s někým dorozumíval pohledy, včetně hostinské, která ho dokonce snad tahala ze židle a někam vedla. Že by k té zdi? Nebo snad až sem?

Opatrně zdvihal víčka. Bylo to dobré - oči už nebolely, teď už jen hlava. Děsně. Ale to mu tolik nevadilo, s tím už organismus měl zkušenost a nějak se s tím už vypořádá, horší, když se taky opije duše, jak říkal Hugo Klein, a tím si právě teď nebyl jist. Důležité ale bylo, že ležel v posteli sám. Úleva byla větší než bolest. Jenže trvala jen pomíjivou chvilku.

Jen do okamžiku, kdy se oči zaměřily na místo, kde měla být brašna, a nebyla.

A bylo to. Pitomá brašna, která se ho vlastně vůbec netýkala, a zrovna kvůli ní si musel uvědomit, že tohle ráno je neděle a že to je vlastně totéž, jako by ho vysadili někde na pustém ostrově. Zlatá kocovina. A samota na pustém ostrově je proti tomuhle určitě učiněná selanka. A do toho se jako nějaká podivná starožitnost opráší vzpomínka na ten půldenní pobyt na nejmenším ostrově světa, když v květnu 42 pololeže polosedě čekal v gumovém člunu uprostřed Kanálu, jestli ho najdou. Samota tohoto druhu měla v sobě cosi absolutního, všechno se scvrklo do jediné kuličky jako při ruletě, a buď vyšla červená jako jemu a bylo to dobré, protože ho uviděli, nebo vyšla černá a potom „Zdař Bůh“ Ze člověku přitom byla zima a že měl hlad a že se mu z toho věčného poskakování a točení člunu obracel žaludek, bylo vedlejší a nehrálo to roli.

A najednou tady, v neděli ráno, v bývalém panském obýváku ve zplundrovaném statku ve vystěhovaném rodišti, které dělá, že není, to všechno bylo stokrát horší - sedět jak praštěný kamenem do hlavy na kraji postele a tupě zírat na neutěšenou zašlost místnosti taky nešlo, myslet na brašnu a všechna její Proč taky ne, a vyhlédnout z okna a vidět zaneřáděný dvůr už vůbec ne. Nádhera rána to dělala ještě horší, a rozskakující se hlava se ani teď neubránila všem možným pomyšlením, jako by podpis na dekretu byl upsáním ďáblovi, a v nepravou chvíli. Ta zbytečnost a marnost ho zasáhla takovou silou, že měl téměř fyzický pocit, že mu znova za zády hoří celé letadlo a on má na vybranou mezi vyskočením s prohořelým padákem, nebo pokračováním v letu s vědomím, že se to celé může každou vteřinu rozletět, oboje bylo stejně nadraka a bez perspektivy.

A teď taky: chmurnou skutečnost, v které tu seděl, ten hřebec a ostatní koně nemohli nijak ovlivnit. Co dřív, proboha, statek nebo výběhy, koně nebo dobytek, obilí nebo seno, slepice nebo vejce, pracovat jako lidi nebo jako dobytek, kdy uklidit dvůr, kdy adaptovat bůhví co všechno, a kdy potom dojde na koně, dojde-li vůbec. A to všechno s Kandou, dvěma ožraly a osmi kauboji? A k tomu jako koření Němci a to něco kolem Zikmunda, je-li vůbec něco, a jiné něco kolem brašny plné neplatných marek.

Teď by asi měl vstát, strčit hlavu pod studenou vodu a bez ohledu na den Páně vyhnat devět chlapů a sebe do nějaké práce, jakékoliv, aby tu nestál i vzduch.

Tohle rozpoložení mělo aspoň jednu výhodu: když procházel domem a nutil se k rozhodování, že tady bude bydlet Kanda a kaubojové že půjdou do hostinských pokojů a ne že čeledník, a všechno, co vadí, se vyhází okny a na dvoře zapálí, vymete se to tu a vymeje, něco se s tím prostě provede, vždyť by to měl, hergot, být domov a ne fabrika, všechno se od základu změní taky tím, že se nějak natáhnou ty potrhané dráty, a všude se bude svítit, a poteče voda - cítil, jak mu to smejčí hlavu. I se vzpomínkami.

Pomohlo to. Mohl se s rukama v bok zastavit v kterékoliv místnosti, minulost přesto mlčela jako hrob, žádná Hana, žádný Kučera, žádný Karel, tahající si sem přes verandu holčičky, mlčeli, nic neříkali, nic nebolelo, nic.

Jediné místo, kde tekla voda, byla prádelna. Pod tenkým čůrkem se už myl Kanda.

„Chcete mi pomoct?“ zeptal se ho. „Rád bych s tím barákem něco udělal. Aby se tu dalo aspoň trochu žít.“

„Dneska? Teda… Zatím jsem rád, že jsem zvlád krmení.“

„Já vím, co je vám po tom, žejo. Jste tu zaměstnanej a máte neděli. Jenže…,“ jenže co, proto to nedořekl, pokrčil rameny a vykašlal se na to. A vzpomněl si na hřebce. Ale po opici? To ne.

„Říkal jsem si, že bysme měli vyjet na ten dobytek,“ řekl Kanda.

„A co kaubojové?“

„Ty pudou, neuměj se bavit jinak než na koních. I když třeba Bill pokaždý vypadá, že má ze zadku tatarskej biftek. Zato Tománek s Fojtou, teda s Fojtíkem… s těma teda nepočítejte. Ty dva vůbec… já osobně… ale to je vaše věc.“

Tohle nemělo cenu rozebírat. „Neměli bychom ale nejdřív někde postavit nějakej výběh? Jak už jsme o tom mluvili - na druhý straně? Jenže já vůbec nevím, kde a co ke statku patří.“

„Ovšem jestli tohle by kluci chtěli dělat.“

„Tak ať jedou sami a my dva třeba že bysme mezitím…“

Kanda se jen podíval a vzdychl. Nadšení jím přímo lomcovalo.

„Tak teda ne.“ „Ale jo, proč ne. Koukám, že to myslíte vážně.“

Vylezli z prádelny do oslnivého jasu a oba mžourali. Kanda si mačkal spánky. „Ode dneška nepiju.“

Z čeledníku se vypotácely dvě postavy, rozepínající si poklopce.

Vjel do něho vztek. Nadechl se. „Kando…,“ ale vzápětí zavrtěl hlavou. „Nic. Nic. Podívejte se na ně. Necháme toho. Nemá to cenu.“

„Hřebíky tu někde ňáký jsou,“ řekl Kanda a odevzdaně se díval na poslední knoflík od košile, jak se kutálí po zemi. „V tý zadní kůlně se válí spousta hnacích řemenů, připevníme klády ke kůlům jima, to pude nejrychlejc. Dříví je tu dost.“

„To by šlo,“ kýval na souhlas, který ale patřil víc tomu, co se v něm zničehonic začalo usnášet. „Vyžeňte kauboje třeba revolverem,“ honem řekl. „A připravte to. Já si ještě někam odskočím. Jsem tu hned.“

Brabenec si na malém stolku vedle psacího stolu vařil snídani.

„Potřebuju ten dekret.“

„Nemám. Nemám. Už je poslanej.“

„Nekecejte. Kromě Zikmunda, kterýho jsme potkali dopoledne, včera na okres už nikdo nejel. Pošťák sem jezdí v úterý a v pátek. Sem s ním.“

„Nepustím vás!“

„Nikam neutíkám. Připíšete tam Kandu.“

Nechtěl. Že to nejde a tak. Povolil až pod výhrůžkou odchodu.

Bez jediné výčitky svědomí na všechna lejstra pod své jméno podepsal Kandu. Přitom mu blesklo hlavou, že ani neví, jaké má křestní jméno, ale Brabence se radši neptal. Však to stačí. Proto Kandu podepsal i na duplikát pro něho samotného. Holt se ode dneška bude podepisovat takhle. Až mu to přišlo k smíchu, a Brabencovo upozornění, že si napříště musí opatřit na odvoz dobytka sami i auto, ho nezajímalo.

Na prvním dvoře stál malý valník se zapřaženou Kandovou kobylou. Kanda do vozu snášel kůláče.

„Zkuste to s tím revolverem sám,“ řekl. „Asi by s nima nehnula ani bubnová palba… Škoda… Už jsem skoro začínal věřit, že by to mohlo jít.“

Pokud se pamatoval, čeledník se nepoužíval už před válkou

byla to taková ratejna přes celé přízemí špejcharu, strop podepřený pilíři, světla tam sice bylo dost - šlo sem okny ze tří stran, ale většina kočích a chlévských měla rodiny a rozdělit se to nedalo.

A to právě vyhovovalo kaubojům. Zbraní spíš pro rotu než pro osm kluků. Jediná stěna, jediný pilíř neověšený. Na zadní stěně tlustá fošna s namalovaným terčem, rozstřílená. Uprostřed místnosti starý kočárek, na něm koza na řezání dříví s přidělanou rohatou hlavou, na jejímž krku bylo namotané laso.

Okna zabedněná, smrad všeho druhu.

Shnijou tu. „Tak pohyb, boys,“ řekl co nejlíp.

Spíš blaničtí rytíři než kaubojové. Jen Harry a Kérly pozorně sledovali z výšky svých kavalců, co se z toho vyvine.

Zafuněl. Kousek od hlavy mu nabízel své služby starý armádní revolver, visící na skobě. Kde ten sebrali… To jistě byla jedna z možností, ale Kanda je určitě znal lip. Bill a Jerry, které viděli čurat, už zase spali. Nebo je odtud jednoduše vykopat, teď by na ně určitě stačil sám a ani by se nemusel moc namáhat.

Vždycky ale dělal to, co mu nejmíň šlo pod nos. Aby si jako nebožtík Míra Štefek nemusel ze sebe dělat legraci, že poručit si sice dovede, ale poslechnout se neumí.

„Přišel jsem vás poprosit, jestli byste nám nešli píchnout. I když je neděle. A jste po opici.“

Už jen samotné prošení dovede člověka otrávit, natož prošení takových mláďátek. Sobě natruc ale ještě dodal, že to je opravdu potřeba, že už se jednou, sakra, z toho musí statek dostat, ovšem jen když za to vezmou všichni.

Nic se nehnulo, i Harry s Kérlym honem zavřeli oči, a jemu bylo, jako by si tu kecal rozumy v prázdné místnosti, z toho by ruplo v hlavě i Františkovi z Assisi, dalo mu práci se natolik ovládnout, že neskočil k těm jejich pelechům a nevykopal je z nich, zato se vydal po místnosti a začal sbírat jejich arzenál. Otevřel nejbližší okno a vyhodil to ven. Když chtěl vyhodit druhou várku, ozval se Cassidy - taky už byl nejvyšší čas.

„Pusťte to, nebo vám ty pracky provrtám!“ Zpod deky mu vyčuhovala devítka parabela.

Musel si tedy vynadat, že s tím měl počítat a že mu nezbývá než dělat hrdinu, to jest vydat se s jistě poněkud připitomělým úsměvem přímo proti té parabele, a k tomu ještě dávat k dobru psychologickou ekvilibristiku.

A samozřejmě se taky bát.

„Střelit člověka není jen tak, milej Cassidy. Na to musíš bejt buď hodně velkej lump, nebo ještě větší magor. Nebo ti musí jít vo kejhák. Kocovina na to nestačí. Takže, jak vidíš, to je v hajzlu.“

Ano, bylo. Cassidy pistoli zahodil, málem se rozbrečel, otočil se obličejem ke stěně a hotovo, bylo po parádě. Teď měl právo trucovat. A ostatní s ním.

Dřeli tedy na výběhu sami dva, pot z nich jen stříkal, ne že by jim to nešlo, zasadili za tu dobu snad deset sloupů, pět polí už dokonce přepažili kládami, ale pořád to bylo dohromady sotva čtyřicet metrů, a oni chtěli mít výběh co největší, a tak při pomyšlení, že toho musí udělat aspoň pětkrát tolik, jim pracovní elán ubýval pořád víc. A v něm zase přibývalo přísah, že od zítřka za to dá kaubojům tak zabrat, že buď utečou, nebo na ty své frajeřiny navždycky zapomenou.

Aby se Kandův zuřivý výraz ještě vylepšil, ke čtvrté se začali loudat čumilové, dorůžova vyspalí po nedělním obědě. Z nich polovina hecířů, které sem nejspíš přivedla obava, že výběh na téhle straně by mohl nepříznivě omezit jejich vlastní majetkovou expanzi. A tak mezi sebou vedli takové ty řeči, jestli tahle půda vůbec k velkostatku patří, a odkud jsou ty klády, a bůhví co sem přijde za dobytek a tak. Nebylo jich moc, Maděra jejich tváře znal už z hospody a dělal co mohl, aby jim v sobě na ty obavy přiznal právo, ale čert ho bral pořád víc, možná taky proto, že si pořád ještě nebyl zcela jist, jestli to celé má vůbec cenu.

Pak se přiloudal Tománek s Fojtíkem, a Tománek řekl Kandovi, že se mu diví, že se na to nevysere.

Kanda mlčel tak dlouho, že si Maděra už dával dohromady nějakou výživnou odpověď, ale Kanda přeci jen promluvil:

„Víš co? Vyprdni se na mě. Jo? Furt je lepší dělat tohle, než sedět s váma dvěma v hospodě a poslouchat ty tvý ouvahy, kde by se eště dalo co ukrást. Teda vosvobodit.“ Ani přitom nepřestal dělat, jen trochu zmírnil tempo.

„Ty ho, Edo, necháš říkat takovýhle věci?“ řekl mu po chvíli Fojtík. „Před tolika lidma?“

„Neboj,“ řekl Tománek, „nenechám. Hned mu, frajerovi jednomu zasranýmu, jednu plácnu.“

„Neplácnete,“ řekl Maděra a zatěšil se, že se bude prát.

Tománek se na něho těžce podíval, nejdřív jako by ho teprve teď začínal poznávat, chvíli zíral, pak pokrčil rameny a protáhle řekl, že je vlastně na všechno spousta času, a pomalu se otočil a neochotně doprovázen Fojtíkem se odloudal pryč.

Nebyl to náhodou právě on, kdo čapnul tašku?

Radilové a hecíři zmizeli taky. Byli zase sami a už je to nebavilo. Ale přišoural se Kérly, a než se stačil tvářit zarputile, poslali ho pro pivo, aby měli čím zapít chleba se špekem.

Při cigaretě ho napadlo, že by možná stačilo vyhnat Cassidyho, ostatní by se určitě přizpůsoBill, ale s Cassidym to nikdy nebude dělat dobrotu.

A musel se dát do smíchu, když spatřil, že mu tyhle úvahy přichází překazit sám Cassidy v doprovodu ostatních. Jako by je dva vůbec neviděl, prohlédl všechno, co bylo uděláno, a všichni začali makat ještě dřív, než oni dva dokouřili. Kanda po nich jezdil očima, jak se míhali sem a tam, pak zahodil vajgla, zakroutil hlavou, řekl: „Já se na to vyseru,“ což byl nejspíš výraz obdivu, protože se na nic nevykašlal a šel řezat klády. Za dvě hodiny to bylo hotovo, či spíš spíchnuto, a opravdu jenom pro ten vychrtlý toulavý dobytek, trošku lip živená kráva by tím musela projít jak papírovou stěnou, aspoň podle Kandy.

Ale Cassidy tónem znalce oznámil, že stačí kůly v dírách pořádně prolít vodou a udrží to i stádo bejků. Aby to dokázal, oznámil dále, že hned ráno seženou aspoň pár kusů a hned se to zkusí.

Cassidyho náhlou horlivost šlo těžko pochopit, kvůli té prohře s parabelou to určitě nebylo, protože pracoval s větším nadšením než všichni ostatní dohromady.

A co když tu tašku čmajznul Cassidy a to nadšení bylo jen špatné svědomí?

Nakonec to klidně mohl být i Kanda. Už je tu dost dlouho, aby i on věděl, k čemu by takové marky mohly být, a mimoto sem přišel především proto, aby si podstatně vylepšil své dosud nijaké živobytí. A navíc mohl včera lehce zjistit, co v brašně je. A vlastně už hned ten první den po brašně tak divně koukal.

Ale, co se staráš, troubo, vždyť ti celá brašna může bejt ukradená nejen doslova, ale i přeneseně, však víš, že bys klidně obětoval ještě deset takovejch brašen, kdybys věděl, že to pohne s Cassidym, jako už se pohnul, ale už na dýl, nebo že to uklidí oba dvory a zamezí krádežím dobytka.

„Mám žízeň,“ řekl Kanda. Byli zase jen sami dva, ze vzdalujících se kaubojů byl už vidět jen Kérly, courající se vzadu a zcela nekaubojsky usekávající prutem vrcholky trav. Byli zase sami dva, ale teď je z toho nebral čert, bylo teprve šest odpoledne a ohrada byla hotová a oni oba popocházeli kolem a poplácávali klády a hladili jejich drsný povrch, jako se poplácávají a hladí koně, a ať už to byl nebo nebyl dobrý nápad s tou ohradou…

„Třeba je to kravina, celá ta vohrada,“ řekl Kanda, „ale co tu jsem, je to poprvý, co se něco novýho postavilo.“ A mohl dělat kamenné obličeje jaké chtěl, v očích měl tichou radost, a Maděru napadlo, že Kandovi by tu brašnu klidně odpustil, kdyby ji býval ukrad. A Cassidymu vlastně asi taky.

Pak ale brašnu pustil z hlavy a kvůli té žízni to vzali nazpátek přes Bílého koně. Hrál se tam Billár a karty, všichni byli v nedělním, Zikmundová byla ještě pěknější a v očích se jí pletly zlobné plaménky s chtivými, když čepovala, a Maděrovi při pohledu na její k útoku připravené poprsí blesklo hlavou, že teď by si třeba dal říct, když má ruce od smůly, smrdí potem místo slivovicí a v ramenou má ještě usazenou námahu, což ho po cestě z hospody přivedlo k nostalgickému pomyšlení, že v nějaké náruči se tady stejně ocitne, protože od Anniny smrti se ještě neocitl, a smutek se nechá dlouho nosit nanejvýš v srdci. Jenže tak se dostal k závěru, že zatím by připadala v úvahu buď tělesnost hostinské nebo zralá zkušenost lazebnice, nebylo to bez lákavosti, ale zároveň ho takto zúžená možnost výběru nutila k předsevzetí ještě nějaký čas v té nucené řeholi vytrvat, zvlášť když si mohl myslet, že to tělo jsou jen otevřené dveře, které by mohly za zády zaklapnout.

Kaubojové čekali. Celí netrpěliví. V obličejích spiknutí. Hned se ukázalo proč. Osedlali hřebce. Cassidy osobně ho vodil kolem předního dvora, tvářil se nenuceně, ale zpocený byl jak myš, protože hřebec byl chodící dynamit. Teď už se nedalo couvnout, syčáci dvůr trochu i poklidili, chmurně ho při tom napadlo, že kdyby to býval po nich chtěl ráno nebo kdykoliv jindy, bývali by ochotni ho snad i zastřelit.

Kanda pokyvoval hlavou. „A já proč se při stavění ohrady pořád bavili o rodeu.“ A trošku se usmíval.

Maděru to naštvalo. „To mám kvůli jejich pitomýmu rodeu zkazit koně?“ A copaks pro něj dnes udělal ty, hm?

Kanda pokrčil rameny. „Asi jo. Asi spíš tohle než cokoliv jinýho.“ A v očích měl totéž, co jeho napadlo před okamžikem.

Cassidy při předávání otěží měl zase v očích něco, co se dalo vykládat lecjak, rozhodně to nebyl otevřený pohled, a on musel tedy vzít v úvahu i onu možnost, že hřebec předtím dostal pár ran bičem, aby teď byl divočejší, i když podle toho, jak se Cassidy choval k Rebece, by ho něco takového napadnout nemělo.

Hřebec sílu měl, to ano, ale někdy dřív už určitě musel pod sedlem být, jinak by bývalo rodeo muselo být přímo předpisové. Hřebec ale jenom několikrát uskočil na stranu, párkrát udělal kočičí hřbet, jednou se pokusil vyřítit proti stěně chlíva, ale to se lekl víc a dřív než jezdec, a pak už toho nechal a jen pravidelně poskakoval a pohazoval hlavou. Kluci byli všelijak rozsazeni po hromadě haraburdí uprostřed dvora; když poznal, že žádné rodeo nebude, byl škodolibě rád, že je zklame, ne kvůli sobě, ale kvůli koni, jenže oni se vůbec zklamaně netvářili, nedovedl to pochopit, pořád vypadali, že ještě na něco čekají, pak mu něco hvízdlo kolem ucha, a než stačil vymyslet, co to mohlo být, sedlo se s ním zdvihlo, jako by to byla obrovská vlna a ne kůň, jednou rukou se sice stačil chytit okraje sedla, to ale nestačilo, teď nestačilo nic, na takhle běsnícího koně by bývaly neplatily ani ostruhy, ani bičík, což stejně neměl, teď jenom vyklepat nohy z třmenů, ale honem, jedna noha vyklouzla hned, ale ta druhá se hřebcovu běsnění nějak víc bránila nebo co, jako by měla křeč, neposlechla ho, začala se ho zmocňovat hrůza, protože věděl, co se může stát, tělo se už na sedle neudrželo a klouzalo dolů, přepadnu přes nohu vězící v třmenu dolů a je konec, mu proletělo hlavou, a protože se v tom letu kolem něho mihla Kandova postava, uvízla mu za očima naděje i hrůza, že Kanda hřebce zastřelí.

Pustil otěže a ještě se stačil chytit oběma rukama sedla, visel na boku hřebce jak donský kozák při džigitovce, kolem volné nohy se mu míhalo dusající kopyto, přitom jako by ho někdo rval pryč od hřebcova boku a ta zatracená noha pořád v třmeni, zkusil se o ni opřít, poslechla ho, přitáhl se rukama, škubl nohou a cítil, jak mu konečně třmen jede po podrážce směrem ke špičce. Pak už to byla legrace, přitáhnout k sobě kolena, odrazit se jimi a zároveň se pustit a zlomek vteřiny viset ve vzduchu a čekat, jak to dopadne, a mít všechno připravené na kotrmelec dopředu nebo dozadu jak při seskoku padákem.

Přistál na dlaních a břiše, oči i ústa plná prachu, ruce jak v ohni. Pomalu se zdvihal, ale kromě kolen ho už nic jiného nebolelo.

Uslyšel nebo spíš postřehl nějaké kroky. Pootočil hlavu. Tři metry od něho ramenatý Pýt, nabubřelý výraz tentam, ústa zkřivená moldánkami, po tvářích čůrky od slz.

„To já,“ řekl tiše a nastrčil před sebe ruku svírající prak, na silné gumě pořád ještě připravenou další skobičku.

Maděra si prohlížel zkrvavené a špinavé dlaně. Vzdychl. Pokýval hlavou. „Dobrej nápad.“

„Já nerad,“ těžce z Pýta lezlo, „já nevěděl…“

Maděra se otočil a šouravě se vydal k nízkému vchodu do prádelny. Kolena měl tak omlácená, že měl pocit, že mu určitě strašně vržou. Když si to myl, hekal přitom jak stará bába a litoval se jako dítě po výprasku, samozřejmě ne pro ta krvavá kolena a dlaně, i když to bolelo jako čert. Jedině ty Pýtovi slzy ho trošku utěšovaly, ne pro lítost samu, ale že by snad mohly být klínem, který ten kaubojský val prorazí, a pak se s nimi dá už konečně nejenom jednat, ale i dělat.

Umyl si obličej, mokrýma rukama si prohrábl vlasy a pokud možno co nejpevnějším krokem vystoupal po betonových schodech na slunce boží.

Stál tam s vysunutou bradou Cassidy. „Jsme volové,“ řekl.

„Taky to tak vodhaduju,“ tedy odpověděl, jenomže pak se na Cassidyho podíval jaksi pozorněji a dodal: „Jako byste všichni dělali, co mohli, abyste mi to tady znechutili, co. Jako bych tu byl přebytečnej, žejo.“

Kanda stál opodál, opřen o zábradlí hlavního vchodu, a kupodivu se usmíval.

A v něm se taky někde našel smích. No co, rozbil jsem si

držku a kluci z toho mají srandu. Co je na tom nenormálního. Že jsem se mohl zabít, to jim teprve dochází.

„Máš už teď pocit, že jsme si vyrovnali všechny oučty?“ zeptal se tedy Cassidyho. Cassidy ale vrtěl hlavou a opakoval: „Jsme volové. To já…“

„Víš co, Venco,“ proto honem řekl, „už se na to vyprdni. Teď spíš přemejšlej o tom, jak se postaráte o chlív. Zejtra seženem co nejvíc kusů do ohrady a potom z nich vybereme ty krávy, který by snad ještě mohly dávat nějaký mlíko. Někoho si na to vybrání pozvem, protože tomu sám nerozumím, ale myslím si, že když je tu místo pro šedesát krav, že by tu ty krávy měly bejt.“

Cassidy se zděsil. „Kdo je ale bude dojit?“

„Asi my. Teda Cassidy and his melodyboys. Takže dnes večer byste eště měli chlív komplet vyklidit, zejtra brzo ráno nabílit, aby to vyschlo, no a polovina z vás bude se mnou ty krávy vybírat a polovina shází ze stodoly řezanku a připraví stání. Rezanky je tu fůra, ta se ještě nekrade. A teď tu počkejte na mě, musím toho hřebce nějak uklidnit. Jo jméno. Nějaký jméno pro hřebce, gentlemen.“

Na návrh Kérlyho dostal kůň jeho bývalé jméno Kid. Čemuž se hřebec nijak nebránil, zato jezdce vůbec nechtěl, Cassidy s Kandou ho museli dlouho a pevně držet, než vůbec připustil, aby se Maděra k jeho boku mohl vůbec postavit. Museli Kida dovést až k vratům, odkud pak vyrazil, jako by dostal do zadku další Pýtovu skobičku. Na volném prostranství a po divokém cvalu ho ale jankovitost celkem brzy přešla, raději ho ještě vzal mezi takové dva kopečky a několikrát ho prohnal nahoru a dolů, a pak už se klidně mohl vrátit a číst přitom snad i noviny.

Před chlívem byla obrovská hromada všeho možného sajrajtu a malými okénky neustále něco lítalo ven.

„Nechtěl jsem jim říkat, že nemá cenu tady jen tak blbě sedět a čumět a čekat, než se vrátíte, tak jsem vzal vidle a šel jsem do chlíva. No a voni za mnou,“ Kanda byl až legrační, jakou měl radost, že si zahrál na pedagoga a ono to vyšlo.

Kid byl zpocený, potřeboval ještě provést. Kanda se přidal. („Abych jim třeba při tý práci nějak nepřekážel.“) Tiše si po-piskoval. Přešli do zadního dvora. Maděrovi to nedalo: „Že jste se do něčeho takovýho nepustili už dřív?“

Jako obvykle trvala odpověď Kandovi tak dlouho, že už se zdálo, že neodpoví. „Nikam to nevedlo. Za každou námahu si člověk pak jenom zbytečně nadával.“

„To jako teď už to někam vede, jo?“

Jen se ušklíbl. A zase až za bůhví jak dlouho řekl: „Teď zase není čas na hecování.“

Takže nastala chvíle, aby se dozvěděl o svém podpisu na dekretu. Chvíli se usmíval a pokyvoval hlavou. Až řekl: „Hlavně aby se to nedozvěděl Svěrka.“

To ovšem musel vysvětlit. Kanda se zasmál: „Kdykoliv jsem jako kluk začal něco vysvětlovat, táta mi na to řekl - Nech toho. Čím víc kdo vysvětluje, tím víc lže. - Dobrý, ne?“ Věděl jen to, že Zikmund si Svěrku buď platí, nebo na něho něco ví - Svěrka je mu oddán tělem i duší, a pravděpodobně proto má Zikmund vždycky perfektní informace o všem, co se děje nejen v obci, ale i v okrese, odtamtud sem za ním jezdí různí chlápkové v kravatách, jako například ti dva včera večer.

„Mám vokno,“ řekl Maděra. „Nic nevím. Možná je to dobře.“

„Zkoušel to i na mě. Peníze, nějaký pěkný národní správcovství, a to všechno jen za informace, kolik je tu kolem dobytka a koní a kdo cizí se stavěl ve statku a na co se ptal. Nic víc. Místo mě má teď Tománka s Fojtou. A bůhví, jestli nemá prsty i v těch krádežích dobytka - jednou jsem viděl ty dva, jak ke hranici zahnali asi deset kusů a nechali je tam a už je nikdy nikdo neviděl. Já se do toho nemíchal, co mi nakonec bylo po tom, ne.“

Došli až do nejzazšího rohu k mohutným železným vratům, zabezpečeným silným rezavým řetězem a mohutným visacím zámkem. Vraty se proplétaly větve bezinky, Kid se do šťavnatých listů dal s takovou chutí, jako by věděl, že jsou léčivé.

„Co kdybysme to zkusili Zikmundovi překazit?“ řekl Maděra, „ne proto, že bysme podle rodokapsů měli bejt liga spravedlivých, ale proto, že bysme tu za chvíli ožírali kůru ze stromů. A sedět a čekat, jak se co vyvrbí, ani moc neumím… Jo, já jsem Tonda. Ale v těch posledních letech jsem si spíš zvykl, že mi říkali Made. Zkrátili si takhle mý příjmení, protože to anglicky znamenalo blázen. Taky mi leckterý vykutálený kamarádíčkové říkali Madeira, podle toho vína, aby z toho jako bylo znát, že jsem vožungr. Ale to se tolik neujalo. Asi jsem na to málo chlastal.“

Pomíjivě v něm zatrnulo, jestli to Kanda v tomhle obalu přijme. Pousmíval se a jakoby nepřítomně hleděl kamsi před sebe. Ale pak vzhlédl, zašklebil se a řekl: „Tak jo. Já jsem Martin. Po dědovi strom zelenej.“

A plácli si. Kid po tom zvuku pootočil krásnou hlavu. Z tlamy mu čouhala ratolest.

Téměř celý zadní dvůr obešli beze slova. Až u rohu obytného domu Kanda řekl: „Měl by ses podívat na všechny ty lejstra, co mi ke statku dal starosta, když mi to vrazil na starost. Taky jsem něco našel po šuplatech. A hlavně bysme měli uvíst do chodu tu travní sekačku - jsou tu asi tři, ale jedna by stačila. Kosou umím sekat akorát já, Smájl a Jerry - a s těma dnešníma tu je patnáct koní a Smájl ještě má někde dva valachy, pro který ho sem vlastně poslal táta, aby mu je hned zase přived. Na to jsem teda zvědavej. Víš, co je to krmení? Ještě se ty valaši budou moc a moc hodit.“

Z prádelny právě vynášel Harry vodu. „Cassidy řek, že bude lepší, když to vybílíme eště dneska.“

Z chléva vyšel celý bíle kropenatý Bill a křičel: „Dělééj, Harry, je to moc hustý a čekáme jen na tebe!“

Kanda to chvíli zamyšleně pozoroval. Až řekl: „Zatím si každej svýho koně nakrmil sám. Teď už na to nebude čas.“ Už se stmívalo. Musel dát kaubojům všechny svíčky, které nakoupil u Hubačky, aby nic nestálo v cestě jejich sveřeposti. Při vydávání svíček musel zase myslet na všechno, co by se taky mělo udělat okamžitě - například právě ta elektrika. A voda - sehnat dobytek je jedna věc, ale napojit ho spolu s koňmi z jednoho čůrku v prádelně je druhá věc, teda spíš pitomost než druhá věc. Hned zítra se tam musí dát nějaké netekoucí necky, aby bylo aspoň kde nabírat…

Na úřadování měli všehovšudy jednu svíčku a jednu poloprázdnou petrolejku. Navzdory tomu i následkům flámu se do těch několika složek začetl tak, že Kanda začal usínat. Když mu potřetí klesla hlava, strčil do něj a řekl:

„Hele, Martine, aby se ti lip usínalo, budu ti vyprávět pohádku o jednom kvetoucím velkostatku, chceš?“

Bylo to německy, pochopitelně, a byly to kopie - dokonce měl jednu chvíli pocit, že to tam starý Kučera nechal schválně jako jakousi obžalobu, z čeho ho ti hajzlové Češi vyhánějí, co mu ukradli.

„Poslouchej, Martine - sto osumnáct hektarů luk a polí, dvaasedumdesát hektarů lesa… A tady… ale to není možný! 152 kusů hovězího dobytka! To se sem přece nemohlo vejít!“ Kanda se probral. „Už jsem se na to vyptával. Tady to dělali tak, že většinu dobytka měli od jara do zimy venku a na zimu si pro něj najímali chlívy jinejch. Pravejch dojnic měl něco přes šedesát, a ty se sem vešly. A prasata měl někde ve Wiesendorfu u nějakýho sedláka - to tam taky najdeš - jednadvacet kusů.“

„Tak proč ti to překládám?”

Kanda zamžoural. „Aby sis to lip pamatoval.”

Zkusil tedy to slovo, jímž jen párkrát v životě nabídl své přátelství, říct:

„Blboune.”

A on, úplně stejně jako před dvěma či kolika hodinami tam u té zadní brány, omotané rezavým řetězem, jakoby nepřítomně hleděl kamsi před sebe a pousmíval se, a až po chvilce vzhlédl, zašklebil se a řekl:

„Nápodobně.”

7

Vzbudil ho hlad a hrkot žebřiňáku. Chvíli mu trvalo, než si zvuk přeložil do krmení. A pak do radosti, že něco funguje. Aby se nenamlsal, zkusil si to pokazit: copak jsou koně krávy? Koně potřebujou oves, seno, melasu, ať mi nikdo nevykládá, že tyhle koně si za dva měsíce volnosti zvykli na čerstvou travičku a že by bylo škoda je zase zvykat na něco jiného, když to stejně není.

Když vyšel z domu, v jedněch prstech kus špeku, v druhých krajíc chleba, zaslechl, jak v čeledníku ječí Cassidy: „Hejbejte se, grýnhorni, tak pohyb, sakra, nebo s váma rančer vyrazí futra!“

Proti němu šel s prázdnými džbery Jerry. V maštali byli Kanda a Smájl. Ten právě přidržoval Kidovi kýbl - s ovsem!

A nemluvný Smájl ještě omluvně řekne: „Musí si co néjrychlejc zvyknout. Přece nebude žrát jen zelený jako kráva. Dyž jste říkal, že je plnokrevník.“

Až po cestě mu Kanda řekl, že zásoby ovsa jsou Smájlova práce - ve velkoveském hřebčíně ho bylo celé jedno patro špejcharu.

„Radši jsem na to nechal u starosty napsat potvrzení. Kdyby náhodou… Teď je toho zase plný patro nad čeledníkem, kde bydlej kluci. A o další patro vejš je skoro celý vybavení hřebčína. Sedla, postroje… kamaráde, to jsi houby rančer, když pořád eště nevíš, kde co máš.“

Přerušil ho. „Ty, Martine, asi jsme udělali blbost. Teda hlavně já. Měl jsem zůstat ve statku. Já se tak těšil, že si zase konečně vyjedu na koni, že na Tománka a Fojtíka jsem ani nevzdechl. Na to, aby si to tam teď prohlídli jako v muzeu, jsou drzý až dost.“

Proto mu večer řekl „Blboune“ Ze teď uměl říct: „Nojo, tak to se radši vrať.“

Nevěděl přesně, proč nechal Kida před vraty, a plížil se podél domu. Ale nebylo to jen proto, že je chtěl chytit při činu, ač taky nevěděl, při jakém. Jenže byli v prádelně a zřejmě po dalším večírku u Bílého koně dělali přesně totéž, co on a Kanda včera ráno.

Nepřel se s nimi, když říkali, že tu už jsou hodinu a že jsou zvědaví, kdo jim to zaplatí, chtěl vědět, jestli tu dál chtějí dělat a jestli na půl dne nebo na celý. Řekli, že jen na půl, něco ještě mají, a on měl tisíc chutí se jich zeptat, kolik jim platí Zikmund, aby se podle toho zařídil, ale raději mlčel.

Poslal je sházet ze stodoly nad chlívem slámu a rozestlat po stáních, hudrali, že jsou spíš na shánění dobytka než na po-destýlání, ale nakonec šli.

Ani v kanceláři, ani ve svém pokoji nepoznal, jestli tam byli. Brašna už byla pryč od včerejška a z rance nic nechybělo, ani kolt, ani náboje, uniforma byla celá a vypadalo to, že se v ní nikdo nehrabal. Nakonec usoudil, že si taky nemohli být jisti, jestli on někde nečíhá, i kdyby ho viděli, jak odjíždí, vrátit se mohl během chvíle.

Šel se tedy podívat do špejcharu a žasl. Ne kvůli ovsu a sedlům, na to byl připravený, ale množství zbraní a munice mezi krovy ho ohromilo. Od raketových pistolí až po panzerfaust. Až mu naskočila husí kůže. Aniž bylo třeba to domýšlet. Jako třeba, že jednou usnou a nesfouknou svíčku. Nebo že se příště nevrátí jako se vrátil dnes, a Tománek s Fojtíkem přeci jen začnou šmejdit. A prozradí to, až se jim to bude hodit. Nebo si něco vezmou a něco s tím provedou…

Radši utekl. S předsevzetím, že - jen co se všichni vrátí - koupí u Hubačky ten největší zámek, pak se poradí s Kandou, co s tím, a teprve potom udělá kaubojům malér.

Aby o tom příliš nepřemýšlel, prolezl zbytek střech, aby se mohl nadále chovat aspoň trochu jako hospodář a tedy vědět, že támhleta půda je z poloviny plná sena, v tamté je takových tři sta balíků slámy, a támhle nic, támhle řezanka, a v pravým rohu je díra a určitě tam pěkně zatejká.

Byl zpocený, ušmudlaný a zalykal se prachem, ale prolezl a prohlédl všechno, přestože cosi v něm se nezměnilo a tvrdě se všemu, co právě konal, bránilo. Co to tady vyvádím, prokristapána, do čeho jsem se to nechal namontovat? Proč se neseberu a nevyrazím toho Krivýho ze svýho vlastního baráku, ať si tady po těch stodolách leze on, určitě by si to přepočetl na pěknou sumu, která by ho sem přivázala za obě nohy, a byl by pokoj. Proč pořád musím dělat něco, co nechci?

Copak jsem chtěl tehdy utýct? Chtěl jsem snad lítat? Chci snad bejt velkostatkář? Co tu tedy dělám? Proč se mi dělaj bubliny u nosu z pomyšlení, co by se těm blbečkům mohlo stát, kdyby se jim překotila svíčka?

Nemělo cenu tohle v sobě dál poslouchat. Jako nemělo cenu se za války ptát, proč kvůli poruše musel místo něho vzlétnout někdo jiný a už se nevrátit. Proč to poslední fauajns muselo zabít právě Ann a v sedmým měsíci. „Jakmile si začneš myslet, že je něco osud,“ říkal Hugo Klein, „honem si potop hlavu pod vodu a vyndej ji, až ti polezou oči z důlků. To si radši říkej, že Pánbůh je chytřejší a ví co dělá. Ale na osudu si dycky nabiješ držku.“ Že právě z Huga zbyly jen boty, zrovna z něho, který dělal poskoka na letišti, aby nemusel lítat se strachem, že se jednou nevrátí.

Když v něm úvahy došly až k Hugově konci, nahlas se vzepřel („Vidíš, ty vole, to máš z toho“) a otvorem v podsebití se spustil na zem. Byly to možná čtyři metry, dopadl na dlažbu dost tvrdě. Ale bylo to dobře - zatřáslo mu to hlavou natolik, že z ní všechny ty pitomosti okamžitě vypadly.

Až nějak po poledni zaslechl bučení. To už byli Tománek s Fojtíkem pryč, a on právě vyhazoval oknem z bývalého obýváku všechnu tu spoušť, kterou tam zanechali Rusové. Sobě natruc vystoupal nahoru do Hanina pokoje, aby se tamodtud rozhlédl. Bylo to dobré, vzpomínky se neozvaly, taky neměly čas - rychle pokoj přešel, otevřel okno a už je viděl.

Za tu dobu toho moc neposháněli - dvanáct kusů, ale Kanda ho včera večer upozorňoval, že už toho moc nemůže být, kromě Němců jsou i jiní, pro které dobytek znamená spíš maso než mléko. Něco taky uhynulo, ale těch šedesát kusů by přece ještě měli dát dohromady. Dneska se soustředili na hranici, kde nic moc už nečekali.

Taky tam nic nebylo, dychtivě hlásil Cassidy, proto to vzali víc na jih, a proto jim to tak dlouho trvalo - bylo to pěkných pár kilometrů.

„Jen si nejsem moc jistej,“ dodal Kanda, „jestli už tyhle krávy někomu nepatřej. Byly podezřele pohromadě a až moc poklidně se pásly. Rozhodně to už byl cizí katastr.“

„To by se přece někdo vozval,“ řekl Jerry. Kanda jen pokrčil rameny.

Chyběl Smájl. Že prý objede Svatýho Štěpána od vnitrozemí, jestli tam na něco nenarazí.

„Von se ale spíš potřeboval pořádně projet,“ řekl Kérly, „když se každej den pořádně neprojede, tak s ním není řeč.“

Dobytek odehnali do ohrady zadem, jednak aby zbytečně nepůsoBill rozruch, jednak aby krávy nezadělaly silnici. Pak je donutil, aby něco snědli, a než je začalo zmáhat horko a pivo, poslal Harryho s Kérlym zpátky do ohrady se zeleným, Cassidymu řekl, ať se pustí do druhého chlíva, tam se pak dají koně a vyčistí se a vybílí maštal. Taky se musí vyklidit a vyčistit stodola mezi maštalí a chlívem, kam se dřív zřejmě naváželo zelené krmení, když jsou odtud probourány vstupy jak do maštale, tak do chlíva.

Potom si vzal Kandu a řekl mu o tom arzenálu nahoře ve špejcharu. Jenže Kanda o tom věděl.

„A co jsem měl podle tebe dělat? Udat je? Tajně to po kouskách odnášet a někam to házet? Akorát jsem se každej den, když usnuli, chodil přesvědčit, jestli jim něco nehoří.“

Prohlédl všechny půdy - i tu nad domem. Ale nebyl zdaleka první. „Říkal mi Hrstka, že sem při jejich odjezdu musel zajít s nějakým lejstrem pro komandanta a že z baráku vynášeli i hračky. Prostě všechno. Protože jim se hodí opravdu všechno. A pro ně to tady bylo nepřátelský území, který voni, Rusové, dobyli. Tak jakýpak copak.“

Dohodli se, že co nejdřív zbraně pod plachtou někam odvezou a pak oznámí Brabencovi, že je našli - ať si pak pro ně pošle koho chce.

„Pustím se teď do tý sekačky,“ řekl Kanda, „vezmu si k tomu Frantu, ten kluk má děsně šikovný pazoury.“

„Ten snad ještě nepromluvil. A proč nemá nějaký to jejich rodokapsový jméno?“

„Protože si nechce na kauboje hrát. Von má zase jinou hru, jenže voni jsou v přesile, tak má smůlu. Ale do tý jeho hry koně patřej taky, tak to s nima táhne.“

„Jaký hry?“

„Myslím, že tři mušketýry. Asi po nich chtěl, aby mu říkali ďArtagnane, jenže mu to říkaj, jen když mu nadávaj. Ty jeden ďArtagnane, ďArtagnane zasranej a tak. Ale protože je z nich asi nejchytřejší a nejšikovnější, tak k nim prostě patří a je Franta.“

Zničehonic se blížilo k večeru. A Smájl nikde. Cassidy se už třikrát byl nabídnout, že se vydá ho hledat. Maděra sám byl v Hanině pokoji snad pětkrát, jestli ho neuvidí přijíždět. Pošesté ho spatřil. Rychle běžel zařvat na ostatní, že už jede, a vrátil se k oknu. Na Smájla byla radost se dívat. Už jak ho vlekli do Štěpána, si Maděra všiml, jak ten kluk sedí v sedle a jak vede koně. Ale to bylo pomalu, teď cválal po louce a bylo i na tu dálku poznat, jak jsou s tou kobylou spolu srostlí. To nemohl odnikud vyčíst, a v devětatřicátém, kdy přestali v biografech pouštět kovbojky, mu bylo nanejvýš něco přes dvanáct, mimoto kobylu vedl jinak, než se to ve filmech dělalo, taky sice stál ve dlouhých třmenech, aby nemusel při každém skoku vytírat sedlo, ale zároveň jako by byl ke koni přilepený v tom jediném místě, kde nehnou s tělem ani dlouhé skoky. Ale na to musí mít jeden hodně moc odcváláno, aby tohle uměl.

Přitom si vzpomněl, že jediný Smájl nebyl při rodeu vidět, tak takhle se asi rodí právej koňák, ho napadlo, a sliboval si, že až se počet koní rozšíří, dá je na starost Smájlovi.

„V tom údolí za rozcestím je asi tak dvacet kusů,“ pak hlásil, „možná i víc. Ale jsou roztroušený. Protože tam je ňákej chlap s dvěma ženskejma a s takovým klukem a ty je furt honěj, takže je to rozutíkaný.“

Kromě Franty osedlali všichni - Franta s Kandovou pomocí opravdu dal sekačku dohromady a chtěl ji vyzkoušet. Tak špinaví a umolousaní, jak nechali své práce, naskákali do sedel a hnali se za Smájlem, který jel napřed a ukusoval, jak Maděra doufal, ten špek s houskou, které jim přivezl pan Hubačka, aniž si toho všimli - prostě v jednu chvíli našli ve stínu u vchodu do domu housky a dvě šišky salámu a máslo a mléko a svíčky a sirky. „Hubačka je skvělej,“ na to jen s plnou pusou řekl Kanda.

Byl to Křivý s rodinou. Už na dálku poznal tu jeho lincolnovsky kostnatou a vyčouhlou postavu i vlající blonďaté vlasy jeho dcery. Koně neměli, a tak to zkoušeli pěšky. Mlíko. Křivý přesně věděl, kde začít. Sedlák bez dobytka není sedlák. S čím se ovšem Křivý ve svém životě určitě nikdy nesetkal, byly právě opuštěné, a tím pádem taky zdivočelé krávy.

Vyjeli na takovou vlnu těsně nad místem, kde se ten nepodařený hon konal, takže se tam vedle sebe srovnali jak na přehlídce. A všichni do jednoho, tedy i mlíčňáci Harry a Kérly, hleděli jediným směrem: na Křivého dceru. Ženská v kalhotách tady v těch končinách ještě k vidění nebyla. Navíc v kalhotách s poklopcem; jaké armády ty kalhoty byly, se nedalo přesně odhadnout, zato ale přesně té velikosti, že v nich byly znát všechny přednosti krásně stavěného spodku. To tatínkův starý svetr byl rafinovanější, ten to ostatní jen nabízel k tušení. A ty vlasy a k tomu ještě docela pěkná, no nazdar, tys tu, holka, ještě chyběla.

Když dojel až k nim, pohlížela na něho mnohem milostivěji než v oné chvíli, kdy se rozhodoval odejít přesně odtud, kam se s takovou námahou vrátil.

Zeptal se Křivého, kolik potřebuje kusů, a nabídl mu, že zítra si může přijít všech osm vybrat do ohrady. A to všechno za jedinou protislužbu: že postupně vyčlení pro velkostatek šedesát nejlepších dojnic. Nějakou dobu to, pochopitelně, bude trvat, ale udělat se to musí, pan Křivý sám nejlíp ví, že bez patřičného množství dobytka statek nemůže vůbec existovat. Tak tedy zítra a teď už abychom se do toho pustili, ne?

Křivý jakžtakž poděkoval, daleko květnatější díky za něho opatřila zpocená a brunátná žena, Křivý sám spíš pořád pokukoval po koních, jimiž byl teď obstoupen, až přeci jen povzdychl, že jemu by taky bylo hej, mít koně, ono MÍT z něho přímo čišelo, byť je vyslovil co nejskromněji, byť v jeho rukou se jistě každé to mít měnilo v hodnotu pevnou a stálou jako určitě byl jeho předešlý grunt a jako brzy bude číslo popisné 247, dříve známé jako „U Maděrů“.

Kandovi o tom dobytčím handlu radši řekl hned, ač ten stále ještě vnímal spíš blonďaté vlasy a to pod nimi než něco o kravách, ať se to jeho týkalo jakkoliv.

Chvilku ho pozoroval a kvůli tomu jeho výrazu zvýšil hlas a dodal, že by snad bylo dobře, kdyby Martin zítra vzal tu kobylku, co chtěl Tománek, a odvezl ji ke Křivým, aby měli něco pro začátek.

„Co, co…,“ vytrhl se Kanda ze zadumání, ale pochopil to a hodil po Maděrovi očima. „A co Tománek?

Maděra našpulil rty. „Zatímco tys vejral na tu slečnu, mě napadlo, že na šedesát dojnejch krav budeme potřebovat dobytka spoustu. Čím víc, tím lip. Vystavením dekretu končí vyplácení peněz od obce za odvoz dobytka, a někde peníze sehnat musíme. A ten dobytek seženeme spíš s pomocí kaubojů než s pomocí Tománka s Fojtíkem. Budou se starat o dojnice, teda o chlív oni. Jednak, jestli je to pravda, nebudou mít o čem Zikmunda informovat, a jednak budou aspoň k něčemu dobrý.“

„Oni ale jinak dobytku rozuměj.“

„Tím lip pro krávy. A pro ně dva taky. A když se jim to nebude líbit, můžou jít. A jestli se jim to nebude líbit, a přesto nepůjdou, zase o důkaz víc.“

„Pěkná,“ řekl Kanda, když se děvče rozběhlo k blízkému křoví, kde sebralo šátek a utíkalo zase zpátky k rodičům, zřejmě rozhodnutým být obecenstvem při shánění dobytka. Běžela kousek od Cassidyho, jenž přesvědčený o své neodolatelnosti okamžitě postavil Rebeku na zadní. Rebece se to vůbec nelíbilo, takže poskočila náhodou tím směrem, kde se zarazila dívka.

Maděra viděl, jak se děvče tváří. „Ten Cassidy je přece vůl,“ řekl, aby v Kandově obličeji rozdrobil rozhodnutí dát Cassidymu okamžitě pár facek. A aby si byl jist, že se mu to určitě podařilo, raději ještě dodal: „Má, idiot, štěstí, že sedí na koni, ta holka vypadá na to, že by mu jednu vrazila, než by řek popel.“

Pobídl koně. „Jdem na to, eště chvíli tu budeme očumovat a bude tma.“

Když vehnali všech třiadvacet kusů do ohrady, bylo už pořádně šero. Museli stádo hnát kolem Štěpána, bylo k osmé hodině, přesně ten čas, kdy jsou chlapi po večeři a ještě je brzy jít do hospody, proto se jich u ohrady sešlo dost, mezi nimi vyčuhoval Tománek. Názory různé. Od úlevy, že je konečně i tady vidět pořádný kus práce, až po obavu, že takhle si Němci půjdou pro dobytek přes celé město a bůhví jak to dopadne.

Maděra zatáhl Kandu stranou. „Ty, Martine, jestli ty německý nájezdy pro dobytek jsou prostě jen z hladu, tedy živelný, nebo jestli jsou organizovaný, by se vlastně mělo poznat hodně brzy. Ne-li už dnes v noci. Jenže pouhý poznání je nám houby platný. Jestli je to organizovaný, musej Němci v nejbližší chvíli dostat nějaký echo. Jestli už ho nedostali. Říkals Zikmund…“

Zavolal na Harryho. „Seber se a prchej do hospody a nespouštěj oči z hostinskýho, rozumíš? Jo, a vem s sebou Kérlyho, kdyby za hostinským někdo přišel, koho by hostinskej někam posílal, ať se za ním Kérly vydá. Ať je to kdokoliv. A nikomu ani slovo, je ti to jasný?“

Harry se dychtivostí zajíkal, takže mohl jen kývnout hlavou a vypařit se.

Kdosi z přítmí Maděrovi nabízel, že by si pár kusů vzal. Přidal se druhý a třetí. Jeden z nich byl onehdy v noci vyrabovaný Čapek. Pak se přidal ještě stejně postižený Dvořák a po něm Starý.

Nedá se nic dělat, Antoníne, uvědomil si, budeš muset řečnit.

„Dobytka je tu v okolí dost. Pro každého jistě nejmíň tolik, kolik se mu vejde do chlíva. Když se všichni spojíme, sehnat dobytek dohromady nedá žádnou práci. Každej extra nezmůžete nic. To ale znamená vybudovat ještě výběhy a hlavně systém stráží, který by dobytek ochránil před vpády Němců.“ Hotovo, tečka, ať si to přeberou.

Přebrali. „Němců může být mnohem víc než nás a skončí to krveprolitím.“

„Dyť do toho nelez, Franc,“ ozval se kdosi, „a máš pokoj. Taky ale budeš mít hovno.“

„To je všechno hezký, ale my každej potřebujem jen pár kusů, zato statek jich potřebuje spoustu. My se budem honit a pak toho většinu schlamstne statek, ty malí budou dřít a ten velkej si to veme, jako to bylo za první republiky.“

To ťalo. Než ale stačil odpovědět, ozval se hlas starosty Brabence.

„Meleš nesmysly, Oldo, a to všechno jenom proto, že se bojíš, že by někdo mohl mít víc než ty. Ty jsi národní správce a Maděra úplně stejnej jako ty. Každýmu z vás jsem statek nabízel a každej jste se mi vysmál. Ty osobně jsi mi například řekl, že to je totéž, jako si uvázat na krk kámen a skočit do rybníka. Pleteš do toho politiku, který ses ještě nenaučil vůbec rozumět, protože máš čas akorát na zvelebování svýho majetku, a přitom je to vobyčejnská závist. Platí na tebe přesně to, co řekl támhle Polda Minaříkovi: když nechceš, tak se tomu vyhni.“

Maděrovi zašeptal do ucha Kanda: „Tománek vyčichnul jak smrad.“ Jenomže on musel ještě chvíli diskutovat a vysvětlovat v podstatě stále totéž, ale neustále jinými slovy, skončilo to jakýmsi schválením návrhu, že kdo se zúčastní shánění dobytka po celou dobu, co shánění bude mít nějakou cenu, tomu budou splněny jeho spravedlivé požadavky na počet žádaných kusů. Brabenec, aby tomu dal nějaký řád, oznámil, že to ještě teď večer napíše a opatří razítkem, aby to mělo váhu, a vyvěsí v hospodě, koloniálu, u Ilonky a tak, aby nikdo nemohl říct, že o tom nevěděl.

Už byla stejně pořádná tma, kdosi sice navrhoval, aby se v diskusi pokračovalo v hospodě, na což Kanda pouze řekl, že ten, kdo celý den nic nedělal, ať klidně jde, kdo šrouboval, tomu se většinou chce spát.

„Jenže my se, strome zelenej, asi moc nevyspíme,“ řekl pak Kandovi. „Harry s Kérlym tady sice eště nejsou, ale já vždycky každej nálet cejtil bůhví jak dlouho napřed v kostech. Vlastně spíš taky v zátylku. Jako teď.“

Za chvíli přiběhl s vyvalenýma očima Harry a udýchaně oznamoval, že Zikmund byl v hospodě až do chvíle, kdy přišel Fojtík a něco mu řekl. Pak se hned sebral a šel do kostela, kde je dosud, Kérly hlídá u vchodu. Fojtík zůstal v hospodě a poručil si pivo.

„V kostele? Co to je za pitomost?“ řekl Kanda.

„Právě že je to pitomost,“ řekl Maděra, „v tý pitomosti je nejspíš zakopanej nějakej pes. Teď jde vo to jakej. Jen by mě zajímalo, jestli Zikmund chodí takhle do kostela častějc. Budeme tam muset holt jít taky.“

Poslal Harryho pro ostatní se vzkazem, aby s sebou přinesli všechny raketové pistole s náboji a co nejvíc tenkých provázků; nejsou-li, rozplést na tenké prameny jedno laso. Ale hlavně co nejdřív naklusat.

Nedošli daleko, když potkali Kérlyho. Zikmund už z kostela odešel, čepuje zase v hospodě pivo.

Maděrovi to vrtalo hlavou o to víc. „Co tam, hergot, mohl tak dělat?“

Kostel pořád ještě neměl kněze, hned první den, jak šli s Brabencem kolem, starosta podal vyčerpávající vysvětlení i o této záležitosti. Že se mu jaksi nechce někde prosit o kněze a sám se žádný ještě nepřihlásil, že kostel je samozřejmě prost všeho zlata, pár ženských se ale o kostel stará, respektive že donutily své muže, aby kostel aspoň udržovali.

Nojo, ale co proboha může mít společného s kostelem právě Zikmund?

V kostele byla tma jako v pytli. Než jim Kérly ukázal, že mu Zikmund zmizel v sakristii, praskla na to spousta sirek. A když byla krabička skoro prázdná, řekl Kanda „hele“ a ukazoval na stopy v prachu, vedoucí ke schodišti na věž.

„Jenže tam se tak akorát zabijem,“ řekl.

Maděra pokyvoval hlavou. „To máš pravdu… Kdybych se já, hergot, jenom upamatoval, jak to tam na věži vypadá, kdysi jsem tam taky chodíval zvonit.

„Já bysem skočil pro baterku,“ nesměle navrhl Kérly.

Maděra zase tak přihlouple pokyvoval hlavou. „Zikmund si taky svítil,“ dodal Kérly.

Maděrovi se konečně trochu rozbřesklo.

„A co když si tou baterkou nesvítil jenom na cestu. Co když třeba,“ škrtl sirkou ze své krabičky a ruku s hořící sirkou zdvihal a spouštěl.

„No,“ vybízel Kandu.

„Znamení,“ řekl Kanda.

„Ták, znamení. Kostelní věž je vidět až v Německu. Před válkou zapálil věž blesk a hasiči z Birkentalu tu byli první, protože k nim byl oheň vidět, jinam ne. Když se nahoře postaví v určitý vzdálenosti od okna, který vede k hranicím, zespoda ty jeho světelný znamení nemůže nikdo vidět.“

Kanda přemýšlel. „Pokouším si vzpomenout, jestli před dřívějšíma vpádama Němců měl Zikmund čas a příležitost jít večer do kostela… Nevím. Nevzpomínám si.“

„My to taky nevíme určitě,“ řekl Maděra, „nebudem to vlastně vědět, ani když dnes Němci přijdou. Ale budem s tím počítat a třeba už příště Zikmunda nachytáme. Já typuju, že znamení dával a že Němci přijdou.“

„Mě by taky zajímalo, kdo to organizuje z Německa. To přece musí bejt organizovaný.“

Dali hlídat hospodu, aby odtud Tománek s Fojtíkem neodešli, protože jim prostě nevěřil, ať se přesvědčoval jakkoliv, že většinu toho, co si teď o nich myslí, si vlastně namluvil a nemá pro to vůbec žádné důkazy kromě toho zatraceného pocitu, s nímž má tak velice dobré zkušenosti.

Kaubojové seděli v chumlu kolem jednoho sloupu ohrady a očekávání velkých věcí jimi přímo cloumalo. Raketové pistole, provázky, tajemnost toho vzkazu ještě patřičně zdramatizovaná Harrym, to všechno samo stačilo, aby drnčeli napětím.

Maděrův plán znal v době jeho dětství každý skautík. Přes všechny přístupové cesty ke Štěpánu se půl metru od země napne provázek a jeden jeho konec se přiváže ke kohoutku patřičně upevněné a odjištěné raketové pistole. A co nejdál od raketové pistole bude schovaný jeden kauboj, který v okamžiku, kdy pistole vystřelí, začne pálit do vzduchu ze všech svých palubních zbraní. A s ním všichni ostatní na všech dalších přístupových cestách. U ohrady bude hlídat Cassidy ještě s jedním, kdyby náhodou Němci měli nějakého spolupracovníka ve Štěpáně, a Maděra s Kandou se schovají někde za Štěpánem směrem k hranici a prchajícího nájezdníka budou pronásledovat, aby přesně věděli, odkud skutečně a přesně přijeli.

Kluci ani nedutali, i když skončil a ptal se, jestli někomu není něco jasné. Ještě tedy řekl prosebným očím Cassidyho, aby kluky rozdělil na posty podle svého uvážení, a pak už si s Kandou šli pro koně.

V domě někdo byl.

Nechal Kandu hlídat dveře a co nejtišeji vnikl dovnitř.

V chodbě, vedoucí z haly do spodních obývacích místností, se pohyboval kužel světla z baterky. Postavil se za otevřené dveře a čekal. Když pak za světlem kolem něho prošla i tmavá postava, přichystá] si obě ruce, aby mohly bleskově zasáhnout, a vybafl STŮJ!

A nevěřil svým očím. llonka!

„Co tu proboha děláte?“

Chvíli se ještě zajíkala hrůzou, než byla schopna promluvit.

„Hladala som vas tu.“

Neviděl ji moc dobře, ale bylo poznat, že má rozpuštěné vlasy stažené vzadu asi stužkou a že voní zcela jinak než v oficíně, daleko lip, přirozeněji, lákavěji; jak mu svítila na břicho baterkou, bylo vidět, že má na sobě jen lehounký svetr a pod ním jinak vůbec nic, cítil, jak mu to vůbec nedělá dobře, obzvlášť teď ne, kdy na to vůbec není čas a každou chvíli může vystřelit některá raketová pistole.

„Proč jste mě tu hledala?“

„Bola som v hospodě pre sodovky, som zvyknutá brať si je vzadu sama, a slyšela som, jak Zikmund vraví Fojtíkovi, aby šupom jel jim, neviem komu, reknúť, že aby přišli cez Zikmundova humna, že ten oficír je chýtry, že si bude dobytok hlídat’ od hraníc, a aby nezabudol tiež vysvětlit’, kde dobytok je. Nuž myslela som si…,“ a pokrčila rameny.

Joj, mama mía, co teď, ne se situací, ale s Ilonkou, užuž se to ješitné v něm chtělo zeptat A pročpaks mi to, Ilonko, vlastně přišla říct, ale ještě si stačil uvědomit, že už takhle si tu pěkně zkomplikoval život a že tohle rozbuškové tělo, stvořené ze všeho nejvíc právě pro mužské ruce, takové bude i zítra, za týden, za měsíc.

„Ježíš, to jste strašně hodná, Ilonko, ani nevíte, jak jste nám pomohla, bejvali bychom se tu teď v noci všichni pachtili nejspíš nadarmo, jenom se, prosím vás, snažte dostat domů nějak nepozorovaně, do smrti by mě mrzelo, kdybyste kvůli nám měla mít sebemenší nepříjemnost.“ Dával si záležet na tom NÁM, aby to ani neznělo jako já, nemohl si to teď v nejmenším dovolit, navíc se v něm míhalo ještě cosi, co neznal a co mu také bránilo pohladit jí byť jen prst. Byla z toho smutná, zářící, zvoucí oči se jí zakalily, pohasly, že skoro nebyly vidět, přeci se tedy odhodlal a jemně ji uchopil za předloktí a pohnul jí směrem ke dveřím. Ano, nemýlil se, vkládala mu svou paží do prstů sebe celou. Opatrný Kanda se vynořil z temna, teprve když si byl jist, o koho jde.

„Ale,“ jenom řekl, „Ilonka.“ „Utíkejte,“ šeptl jí Maděra do ucha. „Děkuju. Až bude po všem, tak přijdu, ano?“ Kývla a on si s hrůzou uvědomil, jestli si Ilonka nemyslí, že přijde ještě v noci, takže když nepřijde, může se klidně stát, že ho bude nenávidět; ženské k tomu obvykle stačí jen krůček.

Řekl všechno Kandovi a oklikou se dostali k uličce, vedoucí kolem Zikmundových humen přímo do středu Štěpána.

Šli radši pěšky - co potom s koňmi. Kandu nechal schovaného v houští asi padesát metrů od Zikmundova plotu, aby jim mohl začít pálit za zády a tím je ještě víc zezmatkařit, a sám se uvelebil v klínu plaňkového plotu, odkud mu nemohlo proti nebi, posetému hvězdami, nic ujít, i kdyby ušlo Kandovi, a navíc byl ještě perfektně kryt.

Jen abych nemusel střílet do nich, pomyslel si několikrát, přece bych kvůli nějakejm posranejm kravám nezastřelil člověka. I když věděl, že oni byli zřejmě odhodláni udělat i to. A navíc se mu pořád vnucovalo pomyšlení, že jenom kvůli kravám to není. Ale já první nebudu, usmyslel si, protože se mu pořád do toho pletlo pomyšlení, že si Němci vlastně jdou pro svoje, přestože zároveň věděl, že na to pomyšlení nemá právo. A už byl na nejlepší cestě dostat se tak až na pokraj filozofických úvah o životě a smrti. Vtom se ale cosi ozvalo. Tlumené bušení kopyt jednoho, nanejvýš dvou koní. Fojtík.

Na okamžik dostal strach, že se Kanda spolehne jen na sluch a spustí kanonádu, ale zřejmě včas rozpoznal totéž. Fojtík projel půl metru od Maděrova nosu, o čtyři metry dál sjel s koně, odšoupl si branku a vedl koně dovnitř. Maděra se musel zuby nehty bránit pokušení za Fojtíkem jít, popadnout ho, nějakým způsobem ho prostě donutit k přiznání, neboť kromě toho, co jim řekla Ilonka, pořád ještě neměli proti nikomu nic hmatatelného, i když sem Němci opravdu vpadnou. Bylo nutno si vybrat, oboje mělo přibližně stejnou váhu. Rozřešil to další dusot, tentokrát mnoha kopyt.

A už se proti nebi rýsovaly jejich siluety. A hned nato výstřel z Kandova křoví, a další a další, a tak tedy do toho, toporně vzpažit a zmáčknout kohoutek, a po zabrnění znovu a znovu. Zastavili je, vlastně spíš překvapili, vzápětí ale začali střílet i oni, a kus od Maděrovy hlavy se uloupla jedna plaňka, vrhl se o několik metrů dál a zuřivě doufal, že totéž dělá Kanda a že za živý dobytek, který jednou stejně někdo zabije, nebude cenou jedna mrtvola.

Vtom se ale nad střechy vymrštila záře, následovaná výstřelem. A za ní druhá, třetí, devátá, rachomejtle svítivě štupovaly tmu, že z ní byl za okamžik den. A do toho kanonáda jak při invazi.

Němci, nebo kdo to vlastně byl, byli sice najednou vidět, jako by si na přepadení vybrali pravé poledne, v nazelenalém svitu raket všichni vypadali, že mají strach, ale on ho měl taky a o Kandovi věděl totéž; stačilo se podívat na vlastní ruku, která v tom bengálském osvětlení svítila jako ruka mrtvoly, aby mu bylo jasné, že se nemůže ani pohnout, aby se okamžitě neproměnil v onoho hejbacího pajduláka na pouťové střelnici. Měl z těch tváří takový divný pocit, na okamžik ho dokonce napadlo, že tuhle scénu už někdy viděl. A když se jeden z jezdců při tom tanci otočil a na půl vteřiny byl jeho obličej naplno osvětlen - jako by se mu přímo do očí díval o deset let starší Karel Kučera. Aby hned zase zmizel.

Nebyl čas dumat - světlo způsobilo, že muži na koních, užuž přichystaní se prodrat soutěskou mezi domy do středu obce, se začali otáčet, a to byl nejlepší důkaz o zmatku, který mezi nimi nastal a působil daleko lip než sebeorganizovanější obrana. Dokonce nechali i střílení, jen aby se co nejrychleji rozptýlili.

Rakety pořád ještě osvětlovaly oblohu, byť už jen jednotlivě, vypadalo to, že po nadšení, s jakým kluci začali pálit do vzduchu ze všeho, co měli po ruce, jako Jabůrkové, trochu zauvažovali. Nebo Cassidy dostal nějaký nápad. A právě toho se Maděra bál nejvíc. A než to domyslel, dostalo se mu důkazu.

Dusot, kolem humen se blížili koně. Prokristapána, ti kluci pitomí do toho zatáhli i koně! A aby bylo jasno, proč sem pádí, vyletěla z místa, kde stáli, raketa, a hned potom zaznělo neartikulované ječení „Uauauauauauááá“, které si ti blbečkové určitě přečetli v nějakém rodokapsů jako překlad indiánského válečného pokřiku. A od rohu hospody vysršela druhá raketa a proletěla nad hlavami útočníků a do toho ještě zaštěkal automat. V ústí uličky do náměstí se mihla postava. A druhá.

Němci samozřejmě nemohli vědět, že tohle, co se děje, je naivní Cassidyho představa o útočné obraně, pro ně to byla prostě léčka, do které padli a z které se museli dostat za každou cenu.

Začali střílet. „Pitomci, volové,“ syčel vzteky, protože mu nezbývalo nic jiného, než se do toho pustit taky a úplně zbytečně riskovat a hned teď na sebe upoutat pozornost, aby to některý ten ničema kaubojskej nekoupil. Vypálil salvu, okamžitě z toho místa odskočil a vrhl se k plotu, kudy jedině mohl Cassidy či kdo vést ten svůj idiotský obchvat, na nic už nečekal a zařval: „Stůjte, vy blbci! A k zemi!“ a znovu odskočil a padl k zemi a odkutálel se, neboť ustupující Němci teď pálili po všem, co se ozvalo nebo hnulo.

Jak tak ležel a po nabití koltu se chystal odsunout zase někam jinam, postřehl, že ve vchodu z hospody se objevil stín. Mohl to být leckdo. Třeba i llonka. Ale spíš Fojtík. Pečlivě zamířil na temné okno asi metr vedle vchodu a vystřelil a zase na nic nečekal a překulil se jinam.

Východ byl prázdný. Vtom se ale ozval bolestný, naříkavý výkřik mladého hrdla.

A kanonáda od Kandova křoví. Hned mu bylo jasné, že Kandovi muselo kvůli tomu výkřiku prasknout v hlavě, zatím se odtud neozval jediný výstřel, Kanda si byl jistě velice dobře vědom své pozice. On jediný Němcům stál v cestě a teď, když se ozval, musí ho Němci převálcovat, aby se dostali pryč.

Zařval tedy: „Pal, Cassidy, pal, kruci!“ a vrhl se do rohu plotu, vypálil tři rány, přeskočil nějak plot, padl k zemi a zase vystřelil, už s určitou úlevou, protože tam někde vzadu už kaubojům došly rakety nebo co, prostě byla tma a odtud, kde asi měl ležet Cassidy, se už taky střílelo.

Pak se konečně přestalo ozývat chrčení koní, jak drženi silou poskakovali na místě, a ozval se jejich dusot, který se neustále vzdaloval, až utichl.

Harry ležel u zdi hospody, nepřirozeně zkroucený, jak to tak bývá, když člověk dostane zásah v běhu. Byl v bezvědomí a na první pohled to vypadalo ošklivě, celou levou stranu prsou a levý bok měl zalitý krví, z košile a vesty bez rukávů, které všichni kaubojové po kaubojsku nosili, by se bývala dala ždímat krev.

Byl bledý, ale čelo měl orosené potem a slabě dýchal. Přicourávali se jeden po druhém a stavěli se kolem dokola jako truchlící pozůstalí. Poslední přišel, vlastně spíš připajdal Kanda.

Maděrovi se zachtělo na všechny zařvat, protože v prvé řadě za to mohli oni, ale byli vyděšení jak králíci, a to zatím bohatě stačilo; pokusil se tedy nasadit co nejmírnější tón, když řekl: „Tím mu moc nepomůžete, když tady budete přešlapovat a tvářit se.“

„Je mrtvej?“ zadrhnutě se zeptal Kérly.

Zavrtěl hlavou a opatrně začal Harrymu rozepínat a odhrnovat košili. A trochu si oddychl: Harryho mdloba byla způsobena spíš hrůzou z doteku smrti než jejím skutečným zásahem, asi měl čas si uvědomit, že je zasažen a že to tedy je smrt; smrtelné to však nebylo - kulka mu rozervala prsní sval a kůži naštěstí přesně mezi žebry, a jak při běhu pracoval i pažemi, stihla kulka zasáhnout i předloktí - musel to koupit nějak zešikma a měl vlastně velké štěstí, být o pár centimetrů rychlejší… jistě ztratil mnoho krve, ale ani to nemohlo způsobit omdlení, všechno mluvilo pro tu hrůzu ze smrti než pro cokoliv jiného. Pořád ještě krvácel a mohla hrozit i sepse. Maděra sice měl bohaté zkušenosti z války, aby věděl, jak tomu čelit a jak to zvládnout, ale nic z toho teď neplatilo, teď platilo jen jedno: odpovědnost.

Řekl tedy, že se Harrymu musí zastavit krvácení a že se musí co nejdřív odvézt do nemocnice, takže teď musí kaubojové fofrem zaběhnout do statku, bleskově vyštrachat z kůlny tu malou bryčku, která je, doufejme, v pořádku, zapřáhnout a být tu zpátky natotata.

„Nic takovýho,“ řekl Kanda. „Odveze ho Zikmund džípem, a Zikmundová nám dá obvazy. A polovina kluků bude hlídat statek a polovina se ani na krok nehne od vejběhu.“ A sklonil se, aby Harryho zdvihl, ale zasykl, chytil se za stehno a zaklel.

Pro Harryho se tedy sehnul Maděra, a když se s ním v náručí narovnal, radši se Kandy zeptal, jestli snad v sobě taky nemá podobnou díru jako Harry. Zavrtěl hlavou. „Jen mi to štrejchlo stehno, ale pálí to jak svině.“

A vpajdal do hospody jako první. Na náměstí se před osvětlené vchody a okna stavěly postavy zvědavců. K hospodě spěchalo asi pět stínů. Uvnitř bylo dost plno a dost ticho. A oni určitě vypadali pateticky, protože se k nim otočily všechny obličeje a některé brady poklesly a několik párů očí se vytřeštilo. Hostinská si zakryla třemi prsty spodní ret, Zikmund ztěžka položil plnou ruku půllitrů zpátky na výčep, a odkudsi se vynořila bílá Ilonka a držíc se za to krásné hrdlo jim šla toporně v ústrety.

Tohle všechno viděl jen Maděra. Před ním pokulhávající Kanda zase viděl jen Fojtíka, sedícího osamoceně na židli, vklíněné mezi servírovací stůl a chromovanou stěnu výčepního pultu. Maděra si uvědomil, že za jiných okolností by v téhle situaci dovedl skoro všechno nejen předvídat, ale i usměrnit. Jenže Harry v náručí byl dost těžký a ta jeho zakrvácená košile a bílá tvář a jedna paže bezvládně visící dolů jaksi člověka nutily k nějakému nadhledu nebo k čemu. A navíc jako by s prýštící Harryho krví ubývalo sil i jemu. Ne pro spjatost s Harrym, té ještě nebylo, prostě jen pro únavu. Pro únavu a pro znechucení.

A když tedy Kanda zůstal stát metr před Fojtíkem, zamáčknutým do židle, a řekl: „Aspoň vstaň, hajzle, a vzdej úctu krvi, kterous prolil,“ Maděra se jen zastavil a zase si nebyl příliš jist, jestli proto, že dělá právě štafáž Kandovi, nebo prostě jen proto, že teď honem neví, kam s Harrym. Kanda vypadal dost legračně, v tváři zamazaný jak čert, jak tam v tom křoví nejspíš líbal matičku zemi, aby mu Němci neustřelili palici, ve vlasech trávu a pozůstatky nějakých kytek, jednu nohavici zakrvácenou, druhou rozpáranou a rukávy plandající dolů, jak to bývala středověká móda. Nebo jaká.

Fojtík vstal a měl toho plné zuby - nejspíš odtud poslouchal celou tu kanonádu, a mohl si i myslet, že Maděra přivede nějaké zajatce a tím pádem svědka, a k tomu ještě všechno, co se právě dělo, včetně Kandových narostlých ramen před pivním veřejným míněním a jistě taky před ostřížími pohledy Zikmunda, teď nešlo být nijaký, nezachovat se, rvačka už visela ve vzduchu. Ale tak špatně to pro něj zase nevypadalo, ač byl dobře o deset patnáct let starší, ale vysoký, samá šlacha, ruce jak lopaty a v očích i teď odhodlání. Avšak v okamžiku, kdy měla padnout první rána, Kanda místo toho jen mávl rukou na znamení, že se vzpamatoval, a jen řekl: „Však ty to na sebe eště rád povíš. A nejen na sebe,“ a rozhlédl se, a když se mu v pohledu objevila hostinská, vybafl: „Na co čekáte, hergot! Vobvazy! Nebo prostěradla. Nebo bílý košilky pana hostinskýho… Zikmund!“ Zase se rozhlédl. „Auto! Ale fofrem! Ale fofrem!“

Jeli sami, Zikmunda - když předjel - ani nenapadlo zůstat sedět za volantem. Vzal s sebou Cassidyho, ač by býval chtěl, aby se doktor taky podíval na Martina Kandu, ale nechal se od něho přesvědčit, že to nic není, ta jeho rána, a že bude lepší, když tu jeden z nich zůstane, kdyby se mělo ještě něco šustnout. A taky dá pozor na kluky.

Cassidy se vzadu usadil s už vnímajícím Harrym v náručí, a Maděra si sedl k řízení a za očima mu projela vzpomínka na jízdy na různá letiště, a nejen letiště. Ale rychle to přešlo.

Ač věděl, že Martinovy plápolající oči jsou dostatečnou zárukou, přesto spíš kaubojům než jemu řekl:

„Nikdo ať se nepřibližuje ani ke statku, ani k ohradě. Ale nikdo, rozumíte? Na všechno vám musej vystačit tři slova: Stůj, nebo střelím. Je vám to jasný? Takový soukromý stanný právo, jo?“

V nemocnici měl službu starý a sešlý doktor s trochu povědomou tváří a s krhavýma očima, zavlhlýma spíš griotkou než ospalostí, aspoň podle toho, jak si pořád něco mrčel a jak se občas musel opřít o obě ruce. Nad Harrym jen řekl: „Vono toho za války asi pochcípalo málo, asi se to holt musí dohnat v míru,“ a šoural se napřed do operačního sálu. Vtom se jako přízrak objevila bílá řeholnice s opálenou mladou tváří a spolu s ošetřovatelkou, takovou postarší důstojnou paní, která předtím neustále mrskala po doktorovi pohrdlivýma, ale snad, starostlivýma či jakýma očima, přeložily Harryho z vyšetřovacího stolu na vozík a odjely za doktorem.

Sebral se a šel za Cassidym, kterého radši poslal čekat do vozu. „Je to jen roztrhaný maso. Teď mu to šijou. Doktor říkal..přestal, protože v tom okamžiku mu paměť dodala jméno. Holubec! No jasně.

„Co říkal?“ naléhal Cassidy.

„Co? Jo… že to spraví pár stehů. A že kdyby Harry tak blbě nedejchal, že by možná bejvaly stačily i svorky.“

Cassidy se ze svého zděšení pořád ještě docela nevzpamatoval. Taky si asi spočítal, kdo vlastně má Harryho na svědomí. Vypadal teď jak malý kluk, který si sám rozbil milovanou hračku. Malý, strašně ospalý kluk.

„Dej si dvacet. Neboj, včas tě vzbudím.**

Vykouřil čtyři cigarety, což mohlo znamenat čtvrt, ale taky tři čtvrtě hodiny, za celou dobu ho nenapadlo se na hodinky podívat, možná taky proto, že navzdory všemu, co se stalo, jeho přemáhala ospalost.

Jednou se objevila ve dveřích ta bílá řeholnice a tiše řekla, že pan doktor vzkazuje, že je všechno bez komplikací a že to bude dobré.

Když se pak probral, Holubec seděl proti němu, zády opřen

o psací stůl. Chvíli si ho ještě prohlížel, jak se probírá, pak zafrkal a řekl: „Na tobě, mladíku, koukám, ten čas taky pěkně zapracoval. Tu jizvu na zadku ale máš pořád, co. Už je to kafe, Mařeno?“

Maděrovi se před nosem, náhle plným té neopakovatelné vůně, objevil hrneček, nabízený štíhlými prsty. Rychle se probral a vzhlédl. „Děkuju.“ Ježíš, vona ho má ráda!

Byli oba příliš utahaní, než aby mohli vzpomínat na doby, kdy Holubec ve Štěpáně hojil jak české, tak německé choroby i bolístky a pak zastavoval krev, prýštící z ran, utržených v česko-německých bojích, ale slíBill si, že pozítří, až se sem Maděra pojede podívat na Harryho, si popovídají. Bylo zatraceně o čem. Harry si samozřejmě pár dní pobyde v nemocnici, dokud mu nevyndají štychy. Proto by asi bylo dobře vzkázat to k němu domů.

Myslel na to celou zpáteční cestu. Býval by uvítal, kdyby

o tom mohl mluvit s Cassidym - ten určitě leccos věděl, ale ten měl půlnoc, když ho vzbudil a řekl, že si tu Harryho nechávají, jenom zamumlal: „To jsem rád,“ a spal dál. A on teď na to byl sám a hlava se mu tím plnila jako houba sající vodu. Neví o nich nic, naprosto nic, to málo, co mu o nich řekl Kanda, s jejich minulostí a hlavně zázemím nemělo nic společného. Dobře, zítra napíše Harryho rodičům, jejichž jména neznal, protože ho, idiota, ještě ani nenapadlo se jich aspoň zeptat, jak se opravdu jmenují, napíše tedy jeho rodičům a klidně se může stát, že tihle rodiče řeknou rodičům ostatních, samozřejmě za předpokladu, že jsou ze stejného města

což nikde není psáno - co se stalo jejich Harrymu, a jednoho dne si rodiče odvezou své syny a na celý statek rázem zbyde on, Kanda a možná Cassidy, který je snad sirotek. Snad! Prokristapána!

Už byl na nejlepší cestě se začít litovat a zase se začít ptát, proč tady vlastně ještě je a co tu vůbec pohledává, když mu, už těsně před Štěpánem, skočila před reflektory srnka a on měl najednou plné ruce i nohy práce, aby srnce neublížil a zároveň nepřekotil vůz.

Nechal džíp stát před hospodou, vytáhl Cassidyho, a než mohli zbytek cesty dojít, musel s ním snad každých deset kroků zatřást, aby si nelehl na vozovku a nepokračoval v spánku.

Nikdo na ně žádné „Stůj, nebo střelím“ nezařval. Nahoře na zdi, táhnoucí se od vrat k domu, leželi jak štěňata do sebe zachumlaní dva, ale nedalo se poznat kteří. Čeledník, kam dostrkal Cassidyho, byl ale prázdný, ani Kanda u sebe nebyl, znamenalo to, že je Martin nějak někde rozmístil a sám nejspíš hlídá ohradu.

Nejdřív ho popadl vztek, ale nakonec mu to přišlo k smíchu při představě, jak se kaubojové změnili v blanické rytíře, celí zmožení únavou, dojmy a mládím.

Proto taky mohla v jeho pokoji stát llonka, opřená tělem a hlavou o stěnu vedle okna, v nespolehlivém světle svíčky se rýsovat způli na stěně, způli na stropě, ale taky se rýsovat sama o sobě, a to velice a jednoznačně, že mu nezbývalo než za sebou zavřít dveře, opřít se o ně podobně, jako ona se opírala o tu zeď, a jen si pomyslet: Ano, Ilonko, vlastně jsi mě jen předešla.

A pak se tedy vydal k tomu, co ona jen předznamenala sotva znatelným pohybem ruky, ještě si stačil uvědomit, že je strašně unavený a že ten její pohyb ruky znamená přesně všechno, co by asi mohl chtít, jenže radši jindy, pak už ale všechno klouzalo za něho jako klouzají kapky deště po špici letadla.

8

Ráno na její objetí už nemyslel. Teď musel myslet na to, jak se zachovat podle jejích slov, jimiž mu zpočátku Československy a pak už krásnou slovenštinou podala zprávu o Zikmundovi, jak si ji ona sama dala dohromady z jednotlivých kostiček hovorů a tlachů, které musela vyslechnout při patlání mýdlové pěny a holení chlapských tváří či při mytí a kulišení ženských hlav, řídíc se starou pravdou, že navzdory špatným zkušenostem lidé znovu a znovu považují oficínu za vrbu.

Byla to podivná zpráva a mnoho napovídala. Méně už vysvětlovala.

Například že Zikmunda pár lidí vidělo dole u blaubašského mlýna s někým stát nebo sedět ve voze, a jak potom ten někdo odešel přes jez za hranici.

Nebo že několikrát přivezlo auto jakési bedny, a potom přesně popsala to, co on už sám viděl, díky Kandově dalekohledu dokonce zvětšeně.

Že Zikmundová, když v kadeřnictví platila, měla v peněžence říšské marky.

Jindy se Zikmundové po umytí vlasů a otření obličeje objevily stopy po úderu dlaní, a na záloktí měla modřiny, které Ilona dobře znala, neboť se jako osmnáctiletá provdala za dunajského šífáka.

„Presne sedemnásť aj pol mi bolo, to nie je nič čudného, ta u nás. Bol to taký žiarlivý ožran. Skór ako išiel šífom dolu Dunajom, vždy ma dobil, lebo bol presvedčený, že tákto do-kaličená se nebudem páčiť ani bohovi… Za tri roky som ho nášla pri břehu s nožom v chrbte… Tuná si tiež všeci myslia… keď že som přišla tým autobusom… no ja som sa ta dolu nemohla viacej brániť takým mužom, čo…“

Jindy Zikmundová přišla a - ač bylo pod mrakem - měla tmavé brýle, které nakonec musela sundat, protože zacákat brýle mýdlem bylo to nejmenší, a samozřejmě měla pod okem žlutohnědozelenomodrou skvrnu nepopiratelného původu.

A onehdy před nějakou pijatikou, na kterou se Zikmundová přišla udělat na krásnou, llonka neodolala a podívala se hostinské do kabelky. Moc tam toho nebylo, jenom už dost opotřebovaný dopis, z něhož llonka i se svou němčinou vyrozuměla, že se adresátce, Frau Heinemannové, oznamovalo, že její muž Fritz Heinemann padl za Vůdce a Říši někde, to si už llonka nepamatovala, ale pamatovala si adresu, protože jméno toho místa slyšela v oficíně mnohokrát, to jméno znělo Birkental in Egerland, a llonka už věděla, že za reichu patřil do Egerlandu i Svatý Štěpán.

Že za Zikmundem často někdo jezdili, městsky oblečení páni, někteří prý až z Prahy, přijížděli německými auty s českými čísly, někomu prý starý Birke z pastoušky dokonce řekl, že jednoho z těch návštěvníků zná, ale hned to zase popřel, že se spletl, protože ten, koho myslel, je prý už dávno mrtvý.

Že Fojtík s Tománkem v hospodě nikdy neplatili a že pokaždé pomáhali i s těmi bednami. Že Čapková si jednou při trvalé postěžovala, že její starý je k ničemu, sama chodila za naturálie pomáhat Zikmundové mýt porcelán, co Zikmund čas od času odněkud přivezl, a proto viděla, jak Zikmund dává těm dvěma nějaké peníze, ti že jsou chytří a vědí, jak si přivydělat, ale její starý na to jen řekl, že mu ve Štěpáně smrdí už dost věcí, ještě aby mu smrděly peníze.

A tak dále a tak dále.

Bylo to až k smíchu, jak ten Ilončin špionážní systém byl jednoduchý. Ale účinný. Sám se o tom mohl přesvědčit, když se tehdy v dvaačtyřicátém přihlásil k výsadku do Čech. Mezi adresami, které dostal po výcviku, byly adresy čtyř holičů. Z výsadku sešlo, neboť ho prý bylo víc třeba v letectvu, ale od té doby měl k holičům mnohem méně pohrdání a mnohem víc úcty, a mohl se stokrát ujišťovat, že to je pitomost - svůj názor už nezměnil. Proto mu možná taky nevadilo, že v oficíně byla llonka na lákavo.

Teď ale bylo ráno po probdělé noci, a on musel zapomenout na únavu nejen těla a mysli, ale - jak s údivem zjistil - i srdce.

Teď už mohl nanejvýš jen žasnout, jak si se svou zkušeností mohl myslet, že ta hlava nad nádherným trupem je dutá prázdnotou a že v ní nanejvýš dovede táhnout jak průvan touha po pořádných mužských pažích. Dvě hodiny se milovali, ale druhé dvě povídali, hlavně ona povídala, a všechno, co řekla, bylo potřebné a důležité a věcné, a nebylo mezi tím jediné slovo lásky, neboť nastával všední den, do něhož Štěpánští vstávali málem dřív než kohouti, a ona v tu dobu musela už zase ležet v parádním pokoji starého Henneckeho nad švabachovým nápisem COIFFEUR.

V prádelně se svlékl donaha a starým hrnkem na sebe lil studenou vodu a blaženě přitom prskal a chrochtal. Ale v hlavě to už dostávalo obrátky bez ohledu na slast ještě horké kůže z chladivého svlažování. Při pomyšlení na počet paží, ztrácejících se v rozloze statku a rozsahu nejnutnějších prací, se mu navíc vrátila i jeho pomyšlení ze zpáteční cesty od Harryho, a tedy nejen to nebezpečí, že jich tu zbyde pár, ale bezpodmínečná nutnost dostat se do kontaktu s rodiči, nebo s jakýmkoliv jiným zázemím kluků.

A nade mnou je jedna procovská koupelna a nad ní druhá, a já si tady v prádelně mědím pod takovýmhle čůrkem. Vždyť to tady bylo prázdný nanejvejš pár tejdnů, zchátralý to tedy bejt nemůže, nanejvýš zničený, ale kdyby to bylo utrhaný, tak by z toho musela crčet voda, to znamená, že někde je to jen zavřený, ale kde, sakra, přece tu nebudeme kopat kolem potrubí tunel, abychom zjistili, kam vede. To se přece musí nějak najít, ještě nedávno tu všechno běhalo jak švejcarský hodinky, elektrika a stroje, takovejch maličkostí je tady na každým kroku sto a všechny by se nějak měly, něco by se s nima mělo, se, se, to je právě ono, na co nešáhneme my, to už zůstane nedotčeno, jenže pořád ještě nevíme, kam všude šáhnout, pořád jako bychom nabírali vodu sítem, a teď nás třeba bude jen polovina, všichni přede mnou se na to vyprdli a já abych honemhonem chytal ne jednoho, ale tucet bejků za vocas.

Naštěstí ho nedávná léta a hlavně ještě předtím koně, z kterých tisíckrát padal a tisíckrát na ně znovu nasedal, natolik vycvičili, že každou sebelítost v něm vždycky nakonec zalehl vzdor. I teď. 1 kdybych tu měl zůstat sám a kdybych měl zhebnout, v tý koupelně teplá voda poteče, tekla tam za starýho Kučery a my teda nejsme o nic horší než on.

Život ho také naučil, že s vysmíváním má člověk vždycky začít u sebe. Blbče, si proto vzápětí řekl, ramena máš jak Frištenskej a přitom tady stojíš nahej a máš husí kůži.

Nahoře na schodech se potkal se zmačkaným a mžourajícím Kandou. Byl jen v trenýrkách, pořád ještě pajdal a kolem toho stehna měl omotaný kus Zikmundovic ubrusu.

„Vidíš,“ řekl mu, „ani tu zatracenou lékárnu nemáme. A přitom stačilo říct starýmu Holubcovi.“ Kanda kýval, ač určitě nevěděl, o koho jde. V tomhle stavu byl ochoten odkývat cokoliv.

A do toho buch-buch-buch na vrátka a zacinkání zvonku u kola.

Život je krásnej, i když jsi po krk ve sračkách, říkal nebožtík Hugo Klein, protože dokud dejcháš, máš naději, že budeš v těch sračkách jen po kolena. A nejkrásnější ze všeho je, když se ti v tý chvíli stane něco krásnýho. Jenže to se, bohužel, stává málokdy.

Voňavě oholený pan Hubačka přivezl mléko („prý už budete mít brzy vlastní“), čerstvoučké rohlíky, plný koš rohlíků, a cosi velikého beztvarého v papíru („ti vaši chlapci by měli občas sníst něco teplého, včera přišlo trochu masa, tak jsem si dovolil přivézt kus pečeně, tady je ještě mouka, vajíčka, bohužel, nedošla, ale když řeknete paní Čapkové…“). Nakonec sáhl do kapsy svého klotového pláště, sepnutého kolem nohavic, aby se nedostal do drátů, malý papírový balíček („sehnal jsem trochu kávy, tak jsem si dovolil… pan podplukovník byl jistě v Anglii zvyklý…“).

Zázrak. Prostě zázrak. Přestože mžourající Kanda v trenýrkách a on s ručníkem kolem beder na moc vznešené zákazníky nevypadali, pan Hubačka s nimi jednal jak u Meinlů na Václaváku.

Už se chystal k odjezdu, když se zeptal, jestli nebudou chtít nějaká kuřata, něco mu má přijít, tady ještě moc drůbeže na samozásobování není. Řekli, že ano, a on zakýval a pak ještě řekl:

„Slyšel jsem v noci jakési střílení a teď jsem se dozvěděl, že sem opět vtrhli Němci a jednoho z vašich chlapců prý postřelili. Je to vážné?… No to jsem rád. Podařilo se vám někoho zajmout?… To je škoda, alespoň by se zjistilo, kdo to dělá. Třeba jste ale někoho postřelili, podle toho by se možná dalo něco vyšetřit, samozřejmě za pomoci sovětské vojenské správy.“

Ujistili ho, že je ani nenapadne, ještě to tak, nevědí, kam dřív skočit, a ještě tady budou jezdit od čerta k ďáblu. Odporoučel se s přáním krásného dne („jen aby zase nebylo moc horko“).

A oni pak s rozkoší do sebe ládovali rohlíky a zalévali je mlékem a na Kandově vařiči se každou chvíli měla vařit voda na kávu, Hugo Klein měl pravdu.

Ale stačil pohled na kraj stolu, kde ležel ten beztvarý balík ve vlhnoucím papíru, k němuž se začínaly slétat mouchy, a pak se ještě rozhlédnout po bezútěšné obrovitosti zašlé kuchyně, a při tom ještě pomyslet, že tohle má být pečeně pro deset lidí, ke které by se mělo uvařit odpovídající množství knedlíků, a blaženost se najednou vytrácela.

„Chce to tu hospodyni,“ řekl tedy Kanda a Maděra, protože v něm noc přeci jen ještě úplně nedozněla, řekl: „Jak to myslíš?“ a hned by si býval jednu plácl.

„Když se budem muset starat ještě taky o žrádlo a přitom navíc nežít jako dobytkové, to abysme si rovnou řekli vo ňáký Němce. Možná že by stačily i Němky.“ Martinovy oči blýskaly spíš pobavením než rozhořčením.

Radši rychle přehodil výhybku. „Ty bys teď měl vzít tu kobylu, co chtěl Tománek, a nabídnout ji Krivýmu. Ovšem když s tebou nebude chtít ty dojnice vybrat, tak mu ji nedávej. Dojnice nějak označ. Vencu Cassidyho pošleme se Smájlem a Pýtem, jestli by ještě nenašli nějakou krávu, já nejdřív půjdu zatelefonovat Harryho rodičům a pak bych se pokusil s ostatníma klukama udělat z tohodlenc baráku něco obyvatelnýho pro všechny, kauboje už ve špejcharu nemůžeme nechat.“

Kanda pokrčil rameny. „Teď už si snad daj říct.“

„Někdo z nás by ale měl vařit. Nebo se střídat, ty kluci možná ještě i rostou, jsou vychrtlí jak fakírové, za chvíli by padali na hubu vysílením.“

„Chce to hospodyni,“ zase řekl Kanda.

„Tak ňákou sežeň, troubo.“

„Zkusím říct llonce, tuhle říkala Brabencovi, že by si ke kadeřnictví eště něco přibrala, že to ty dvě holky klidně stáčej.“

Proč se, sakra, ten Martin při tom tak blbě šklebí, to snad něco viděl, či co? „Jen by z toho byly řeči,“ tedy řekl.

Kanda se uchechtl. „Z těch si ona toho tak dělá. A my taky. Zkusím to.“ „Jak myslíš.“

„Chlapi budou nanejvejš chodit trochu víc zarostlí, stejně tam všichni choděj tak často jenom proto, že si furt eště myslej, že by přeci jen některýmu z nich mohla dát.“

„Ty si myslíš, že nedala?“

„Skoro bych se vsadil. Jednou se u Koně Tománek vytahoval, jak si s ní užil, a nevšim si, že vona mezitím přišla. Tos měl vidět, co tam s ním pak vyváděla.“

„Třeba to bylo domluvený.“

„To určitě. S Tománkem a domluvený. Jako bys měl se všema krávama v okolí domluvený, že budou na tebe čekat támhle za tím kopcem.“

Rozrůstalo se v něm zděšení. Proč se, prokristapána, tak blbě vyptávám? A ten vůl se fakt sebere a přitáhne ji sem a co pak? „Dobrý, dobrý,“ proto honem řekl, „pro mě za mě to zkus. Ale neškemrej.“ Nervózně vstal a šel k oknu.

A Martin mu do zad říkal: „To víš, že to zkusím, a až se bude mejt, budem se na ni chodit koukat ňákou škulinou, řek bych, že bude na co koukat, žejo.“

Od špejcharu se směrem k prádelně ploužili Cassidy a Pýt.

„Ty, Tondo,“ ozval se za chvíli Kanda, „už vím, kdo ti vzal tu brašnu. A taky proč.“

Otočil se a opřel zadkem o parapet. Kanda se s rukama za hlavou protahoval a hrozně se přitom šklebil.

„Když jste odjeli do špitálu, popadl mě znovu takovej vztek, že bych snad bejval někoho zabil. Naštěstí jsem musel uklidňovat kluky a to mi samotnýmu taky trochu pomohlo. Aspoň natolik, že už jsem neviděl rudě a mohl trochu uvažovat. Takže jsem se vrátil ke Koni. Samozřejmě když už tam nikdo nebyl. A trochu jsem si Zikmunda půjčil.“

Zikmundovou zamkl ve kvelbu a hostinského si vzal do sklepa. Docela rád by mu býval namlátil víc, ale stačilo pár ran a Zikmund se rozpovídal. Nejdřív o brašně. Vzal si ji, protože byla přece jeho! S těmi markami je to až průzračně jednoduché. Tady marky neplatí, ale v Německu až snad do září ano. Je tam hlad a jídlo na černým trhu stojí strašné peníze. Ti chudší prodávají část půdy. A Zikmund ji kupuje. Jednoduché jak facka.

„Víš, co je děsný, Tondo? Že by ho za to nikdo, ani tady, ani tam, nemohl nijak postihnout. Že pašuje něco, co neplatí?

Koukal jsem jak tele. Ale když už jsem to začal, zkusil jsem se zeptat na ty bedny. Porcelán, čoveče. Kterýmu asi rozumí, a tak to tady všude objíždí a shání jen to nejlepší a neporušený, prostě celý sady, nebo jak se tomu říká. Dokonce to i vykupuje, samozřejmě za hubičku. A ve městě má dekret na jeden sklad. Mám sto chutí se tam zajet podívat. Pěknej šizuňk. A já začínal mít takovej blbej pocit, že jsem takovej ten nablblej řimbaba, kterej mlátí svýho slaboučkýho, ale mnohem chytřejšího spolužáka právě za to, že je chytřejší.“

Už ale nemohl couvnout. Znovu mu jich pár vrazil a zeptal se na ten noční nájezd, a proč Němce pustil přes svá humna, a Zikmund se naštěstí konečně sesypal a přiznal se, že to vlastně souvisí s tím kupováním pozemků dá Němcům echo, kdy je dobytek pohromadě, a oni mu za to organizují ty prodeje pozemků. Fojtík taky dělá kurýra a Tománek jim většinou ukáže, kudy mají přijet, ale taky si ty úkoly vyměňují.

To už seděli proti sobě a usrkávali další kávu. Zpod okna sem doléhaly hlasy kaubojů, nejspíš jim Cassidy povídal o Harryho sešívání.

Na Kandovi už zase bylo znát, jak nemá takováhle dlouhá povídání rád - a vlastní tím míň. Ale nebyl ještě u konce.

„Já při tom měl furt takovej divnej pocit, že to celý nemůže bejt soukromej podnik pana Zikmunda. Snažil jsem se to z něj dostat, ale byl jak beran.“

„Ten asi, chudák, vypadá.“

„Neboj, modrý má žebra a možná taky trochu prsní svaly, ale ksicht má netknutej, dával jsem si bacha, párkrát dostal taky za uši, ale tam to není vidět, tam má vlasy… A pak ti mě napadlo zeptat se ho na zlato - vlastně je taky zlatokop, ne? A z něj vylezlo, že Němci mu říkaj, kam to zakopali, von jim to vykope, a voni mu za to část daj. Dobrý, ne? A když už jsme v tom byli, šťouchl jsem si i do hostinský, a z něho ti, čoveče, vylezlo, že to není jeho žena, ale ségra, která se vdala za Němce, ten snad padl nebo co, a vona se takhlenc chce stát znovu Češkou.“

Vstal a se zamrčením se znovu protáhl. Už to vypadalo, že chce odejít, když se zasmál: „Von ti mi to zlato dal. Sranda, co? Tak jsem šel vzbudit Brabence, a tu kabelu jsem mu dal. Že jsem ji našel kousek od hospody a že asi vypadla z těch Němčourů. Koukal jak vrána… Tak já teda jedu k těm Krivejm.“

Teď bohužel nešlo říct hele, Martine, já se v noci vychrápal s Ilonkou a ta mi zase řekla tohle a tohle. To prostě nešlo. Nebo šlo, ale až někdy později - odvaha se z něho teď vypařila. No a co. Tolik novýho bych mu zase neřek.

Když vycházel, málem vrazil do Cassidyho. Tak mu řekl, co se dnes bude dělat a aby sehnal Kérlyho kvůli telefonnímu spojení na Harryho rodiče, a šel se podívat na Kida, na kterého si dokonce vzpomněl i v noci, či vlastně už po svítání, když pod sebou a všude kolem sebe vnímal chystající se příboj toho nádherného těla.

Připomenulo se mu to s takovou prudkostí, že se mu na okamžik zadrhly nohy a musel polknout.

Uhrovitý Smájl už měl všude podestláno a právě hřebelcoval Kida. Ten si spokojeně požvykoval voňavou trávu a po novém pánovi jen hodil očima.

Řekl tedy Smájlovi, jaké s ním má plány, a Smájl Kidovi políbil zadek a skoro zkrásněl.

V přední části maštale byl už Kanda a právě se chystal odstrojit svou Mášu. „Ty, Tondo, asi bysme měli klukům něco říct. Aby si nezačali myslet, že si tady hrajem na vlastním písečku. A taky proto, že - i když o tom pochybuju - přijdou do práce Fojta s Tománkem a my je budem muset vyrazit. Já tu teda s nima dělat nebudu. A taky jsme klukům neřekli o zlikvidování toho jejich arzenálu. V noci si po tom fofru nedávali pozor na pusu a ukecli se, že to maj rozstrkaný po celým statku. “

Posadili se na schody do domu a museli chvíli čekat, než je sem Cassidy nažene. „Už je půl osmý, a my eště na nic nesáhli,“ řekl Kanda otráveně. „A to ani jeden z nich nesnídal. Ze jim to nevadí. Já bych se zbláznil hlady. “

Sotva Maděra začal o tom, že Zikmund a Němci a brašna s markami a Fojtík s Tománkem, uviděl ty dva přicházet. Byli ještě dost daleko, stačil tedy klukům říct, že zbytek jim holt poví jindy, i o těch dvou, co přicházejí, a pak už z té sešlosti udělal normální pracovní raport. Aby místo pozdravu mohl Tománkovi a Fojtíkovi oznámit, že pro stále přibývající dobytek musí připravit další stání, je už spravená sekačka, oba jejich koně se hodí i do lehkého tahu, zapřáhnou si valník a přivezou zelené.

Tománek při tom pokyvoval hlavou a Fojtík ho napjatě sledoval. Až Tománek řekl: „Eště jde taky vo to, jestli se nám bude chtít.“

„To je pravda. To nemusí. Ale já nikoho jinýho nemám. Tady klukům to svěřit nemůžu, sám to taky neumím, a Kandy je třeba na jiný věci. Vy tomu rozumíte, jste kamarádi a ve dvou to pro vás bude hračka.“

Tománek pořád ještě pokyvoval hlavou. „Jenže to je zrovna, co se nám jediný nechce, víme?“

Postřehl Kandův výraz. Ne, nemá cenu to protahovat. Ještě že jejich nechuť k nabídnuté práci předpokládal. Tománek by je pěkně převezl, kdyby to vzal. On ale naštěstí řekl: „My vám budem svádět dobytek a vy se pak stavte třeba na hlavu.“ Fojtík se přidal: „Z těchhle krav vydojíte stejně kulový hovno a ne mlíko.“

„No,“ protáhl Kanda, „kdyby v nich bylo tolik mlíka jako v tobě piva, stačilo by to úplně.“

Fojtík celý narostl a horní ret mu přetekl přes spodní, už se nadechoval na nějakou sprosťárnu, už toho ale bylo opravdu dost, a Maděra proto řekl:

„Je mi líto, pánové. Jinou práci pro vás nemám.“

Zarazili se, ale Tománek dost pohotově vyhrkl: „Na takovýhle řečičky seš moc malej pán.“

„Sice je hezký, že ty víš, jak velikej jsem pán, ale na tenhle dvůr to pořád ještě stačí a co řeknu, to tu bude platit. Nelíbí se ti to - dobře, ale pak si běž svádět dobytek pro někoho jinýho. A to ti jistě půjde, máš v tom praxi.“

„Akorát holt budeš mít vo jednu vejplatu míň,“ přisadil si Kanda a Cassidy se uchichtl.

A Tománek mu jednu vrazil tak zkušeně, že byl Cassidy v tu ránu na zemi a hned sahal po revolveru tak neohrabaně, že měl Kanda milion času mu ho vykopnout. Daleko zkušeněji to provedl Fojtík, který hned uskočil a už mířil. A říkal svoji verzi, jak a kdo má dát ruce nad hlavu.

Tománek už pochopil, že tady končí, a tak dal nejdřív Maděrovi pořádnou facku a pak žoviálně řekl Fojtíkovi, aby tu panstvo hezky hlídal, že si nejdřív vybere nějaký hezký koníčky a snad že by se taky zašel podívat do domu.

Pro Smájla byli naštěstí koně důležitější než sebevíc vyřvávaná výzva k pracovnímu raportu. Vypadal až k smíchu, jak držel samopal a ochotnicky recitoval: „Ruce vzhůru“.

Tománek se v půli cesty zastavil a Kandovi stačilo Fojtíkovo užaslé civění na záda svého kumpána, aby po něm skočil robinzonádu.

Kaubojové si podle rodokapsů představovali rvačky určitě jinak, přestože i tady jim bylo okamžitě jasné, že se mohou nanejvýš jen dívat, ale to taky bylo jediné, co se aspoň trochu podobalo bitkám z rodokapsů.

Jinak to bylo dost ošklivé, ale nedalo se nic dělat. Kanda už bezohledně bušil do sice dlouhorukého, ale příliš pomalého Fojtíka. Tománek se pomalu obrátil, chvíli se pohrdlivě rozhlížel, až prohlásil, že to by dovedl každý při takové přesile. Maděra mu tedy navrhl, že je mu k dispozici sám a nikdo jiný se do toho míchat nebude, a Tománek si hned radostně pohladil svaly a dychtivě kýval hlavou. Maděra o jeho síle dobře věděl, onehdy ho pozoroval, jak lehoučce zavírá vrata, která jinak než ve dvou kaubojové nezavřeli, neboť se musela nadzdvihnout. Zato Tománek sotva věděl, co se jeho soupeř naučil za války. Na rozdíl od Kandy, který si na Fojtíkovi s rozmyslem hasil žáhu za minulou noc, v Maděrovi ten spravedlivý hněv chyběl. Když proti němu poprvé vyrazila Tománkova pěst, prostě jen trochu uhnul, a spíš se té řítící paže chytil, a půlobrat vlevo jako při tanci, a trochu škubnout a nahrbit se a nepustit, a všechno ostatní si vlastně Tománek udělal sám - od křupnutí až po plochý a tvrdý dopad na páteř. Kérly s úžasem vydechl: „Tý vole!“ Tománkova vůle zbít, zmlátit, zničit, pomstít se sice ještě nestačila pochopit, že už to nejde, a nutila ho vstát, ale nešlo to, jen zaúpěl a chytil se za paži, ve které to před okamžikem tak křuplo.

Kandovi to s Fojtíkem trvalo mnohem dýl a bylo jasné, že to tak Kanda chce a že mu nejde jen o to, aby z Fojtíka udělal jednu nepřetržitou krvavou podlitinu. Jistě taky chtěl, aby to Fojtíka pořádně bolelo a aby si taky mohl uvědomit, jak je bit, zprvu se zdálo, že ho Martin po každém zavíření svých pěstí nechává vzpamatovat se právě kvůli tomu, ale zřejmě to bylo především proto, že hned na začátku mu položil tu otázku o včerejšku, a teď jen vždycky vyhekl MLUV! a hned potom bumbum a znovu bumbum a pauzička a MLUV!, div ne rozradostněně takhle kolem Fojtíka tancoval a bušil do něho a ten se už jen kryl, až to konečně vzdal a řekl, že ho Zikmund poslal na silnici k Birkentalu, s baterkou a příkazem, jak s ní svítit a co říkat, až z lesa vyjde ten člověk, který mluví česky.

Tománek pak za oba slíbil krvavou pomstu, ještě je chvíli museli pozorovat, jak se zničeně šourají k vratům, a pak byli navždycky pryč a kaubojové nevěděli, na koho se dívat s větším zbožňováním.

Bylo mu z toho trochu špatně, a nejen z toho - pomyšlení na rozhovor s Harryho rodiči na jásání rozhodně nebylo. Kérlyho vzal s sebou a bylo dobře, že to udělal, protože Kérly nezastavil pusu, jak se usilovně snažil svého rančera přesvědčit, že Petrův - tedy Harryho táta, pan Soukup, je moc fajn, že ví, jak tu žijí, neboť jim kluci co nejčastěji píší, určitě taky proto, aby se rodiče jednoho dne nesebrali a nepřijeli je zkontrolovat. Že horší to bude s paní Soukupovou, ta má o Petra - tedy Harryho, pořád strach, on je jedináček, a paní Soukupová teď bude pořád opakovat, že to říkala, aby ho sem nepouštěli.

Telefonní číslo bylo k Soukupovi do práce, ozvala se veterinární služba, a jemu se bůhví proč ulevilo. Mihlo se mu taky hlavou, že i návštěvu veterináře potřebuje statek jako sůl, ale už se ozval doktor Soukup, tak se holt představil jako podplukovník, a bylo to pod pás, až se z toho Soukup odmlčel, přestože to musel od Harryho vědět - jestli opravdu domů psali, tu šarži si určitě neodpustili jako důkaz a záruku, že tráví léto na nejsprávnějším místě.

A on mu musel říct, že je Petr v nemocnici, ale opravdu to není nic vážného, ať přijedou a přesvědčí se a samozřejmě na místě pak rozhodnou, co dál. Ano, tak tedy zítra kolem třetí, ano, v té stráni nad městem. Na shledanou. Ano, Mirek je v pořádku.

Uf. Položil telefon a cítil v kolenou, jak se chtějí rozklepat. Kérly na něho poulil oči a Brabenec dělal, že neposlouchal. Mezitím dvakrát vešel a hned zase odešel Svěrka.

Brabenec mu taky předal dva dopisy. Jeden byl s předem zaslanými srdečnými pozdravy od Josefa Putny z Kolářova a připomínal poohlédnutí po tiskárně, která - jak už má Josef Putna zjištěno - v městečku Sankt Stephan fungovala pod názvem Druckerei Freimann und Sohn. No jasně, s Bertlem přeci spolu chodili do obecné, než ji pak rozdělili. A děda - Opa Freimann chodil po okolí se síťkou a chytal brouky a motýly.

„Tu Freimannovu tiskárnu už někdo má?“ radši se hned zeptal Brabence a stručně řekl o Putnovi. Ne, dva zájemci tu už byli, ale vzdali to, kvůli vysypaným kasám s písmeny.

Druhý dopis byl z okresu, byl na něm podepsaný nějaký JUDr. Simáček, ředitel okresní zemědělské správy, a vyzýval váženého pana podplukovníka, aby se v zájmu vlastním i svěřeného mu majetku co nejdřív dostavil na OZS.

Brabenec udělal hm a pak řekl, že zemědělská správa sice spadá pod okresní národní výbor, ale je vlastně mocnější, protože má pod dohledem veškerou zemědělskou půdu a to je teď bojová záležitost. Brabence nemá doktor Šimáček vůbec rád, protože je národní socialista a Brabenec komunista, ale to by tak ještě nevadilo, horší je, že ten Simáček má papír, že seděl půldruhého roku v koncentráku, a někde řekl, že to byl Mauthausen, kde být nemohl, protože to by ho býval Brabenec musel znát. Takže to pak upřesnil, že v Mauthausenu byl jen chvíli, protože ho odtud odvlekli jako svědka k nějakému procesu v Brně. Ale že přesto v Mauthausenu zaslechl, že tam Brabenec dělá kápa na jednom baráku. A Brabenec mu chtěl dát přes držku a strana mu to vytkla, a tak se teď nemají rádi proto, že jsou každý v jiné partaji. Krása, co. Jinak radí Maděrovi, aby nikam nejezdil, však on si pan doktor za ním rád zajede. Když je Maděra západní letec a Šimáček je v okresním předsednictvu prozápadně orientované strany, to si určitě budou rozumět.

„Jinak si samozřejmě dělejte co chcete. Ale říkám vám: bacha na něj, mě ten můj rypák moc často neklame, ty tam kujou ňáký pikle, nenechte se do nich zatáhnout.“

Kérlymu div oči nevypadly. Na zpáteční cestě si museli plácnout, že o tom, co Kérly slyšel, neřekne ani Harrymu, když jsou pokrevní bratři, a Kérly se zbytek cesty vznášel.

Když přicházeli k vratům, proti nim spíš vlekl než vedl Cassidy dvě jalovice - kolem rohů měly zatažené smyčky a nechtělo se jim. Jako by je táhl odněkud, kde jim bylo mnohem lip, teď šlo jen o to, jestli to nebylo už u nějakého majitele, který je vyhnal na pastvu.

„Prima,“ řekl, „odveď je ale radši do ohrady, ani ty, ani já nerozeznáme, jestli z nich budou dobrý dojnice.“ Jestli je někdo bude postrádat, snad si je tam najde.

Pýt se Smájlem už taky něco objevili - Kanda jim půjčil dalekohled, těm to ale bude trvat dýl, Cassidy tyhle dvě potvory načapal kousek za blaubašským mlýnem směrem k té osadě…

„Wiesentalu,“ bezděčně ho přerušil. „Lučinám.“

„No,“ kývl Cassidy, ale bylo mu to jedno.

Krátce nato se vrátil od Křivých Kanda. Bez kobyly, ale že má s Křivým rande za dvě hodiny u ohrady. Oči mu přitom těkaly, jako by byl duchem jinde, vypadal vyjeveně nebo dokonce zděšeně, že to Maděra nevydržel a zeptal se, co mu je, co se zase, prokristapána, stalo, už by toho mělo bejt dost, a Kanda na to kroutil hlavou a přiblble se usmíval, až z něj vylezlo, že na Křivého musel chvíli čekat, protože si Křivý myl nohy nebo co, a jak tak Kanda seděl na té lavici, co spolu tehdy udělali, přímo před ním ta jejich holka, jmenuje se Alena, věšela prádlo.

„Ježíš to je holka, Tondo! Tam na tý louce jsem neměl čas si jí pořádně všimnout. Ježíš to je holka! Měla jen takový, jak voni tomu nadávaj - jo šortky, a nějaký tričko. Ježíš to je holka, Tondo.“

A Tonda si jen stačil myslet No nazdar, my to teda vedem, přesně to nám ještě scházelo - já jsem z toho nervózní a on zase divokej, a když si nechá zamotat hlavu, bude už taky jedno, jestli přitom bude klidnej nebo nervózní. No nazdar, Ilona holt bude muset dostat desatero zákazů, příkazů a povolení, nebo sem prostě nesmí.

O to zuřivěji se pustil do práce, lítal po domě i po statku jako pominutý, honil kluky i Kandu jak zupák, ale mělo to svůj nejen důvod, ale i cenu, pokoje pro kauboje nahoře v patře už opravdu vypadaly spíš jako pokoje než jako vězeňské cely, jídelna byla jídelna, a tam, kde spal Kanda, bude teď jenom kancelář, nebude zdaleka tak honosná jako Kučerova, ale pro komunikování je to opravdu nejvhodnější místo, vedle kuchyně je můj obejvák a tuhle stranu si nechám pro sebe - pořád si takhle se sebou v duchu povídal nebo spíš diskutoval, jistě to celé byla do jisté míry jenom hra, nábytku tu byla sotva čtvrtina, parkety zadělané a na zdech zaprášené pozůstatky po obrazech a azbuka, vedle obýváku byl salon s východem na krytou verandu do zahrady, vedle na zahradní straně salon a knihovna a bývalá ložnice, které pak říkali hudební salonek, když zadaptovali hořejšek, Kučerovou pak vždycky mrzelo, že se neodhodlala zrušit koupelnu, aby tudy mohl být průchod do té sálovité jídelny, táhnoucí se podél celé haly, bývalo by to bylo takové šik, moci z hudebního salonku jít do jídelny, již dosti kultury, panstvo, vždyť i jídlem živ jest člověk, naproti přes halu, na druhé straně vchodu proti kanceláři byla ta obrovská kuchyně, ty služky se tu musely namordovat, když to nosily přes halu do jídelny, a na opačném konci haly ať se ubytuje Kanda, když je ten spolusprávce nebo co, jeden pokoj jako kráva a ještě malá ložnice s koupelnou, Kučerův otec to měl za vejminek, parádní vejminek, jednou se sem s Hanou dostal, když bylo všechno pryč a Hana ho všude provedla, starý tam měl obrovité vyřezávané kusy nábytku a nádherné obrazy, i když tehdejší Maděra prostě jen věděl, že jsou nádherné, a stačilo mu to k pocitu bázně a úcty. To se snad už nikdy nezabydlí, ho napadlo, na co by nám bylo tolik místností a kdo by se o ně staral, vzpomněl si přitom na Maud, která byla ženou leteckého maršála s dětmi a povinnostmi reprezentovat, a kdykoliv jí Curry nabízel třeba vilu nebo něco takového, vyhnala ho, že těch čtyř pokojů má až nad hlavu, byť má služku a mužova pobočníka, který je v přesčase ochoten obstarat i nákupy.

Najednou si vzpomněl, jak Ilona mluvila o Čapkové, která by si ráda přivydělala, k čemu jinému by ty prachy, které si s sebou přivezl, asi tak byly. Pozítří je prvního, dá z toho všem něco jako zálohu a zbytek se rozdělí na jídlo a úklid, co nevidět se snad už nějaký dobytek prodá a mělo by se to už, herdek, nějak dát do pohybu.

A ona si to Ilona, jestli sem přijde, stejně nějak zařídí, v tomhle se teda určitě vyzná, dobře si v oficíně všiml, že do rejstříku jejích pohledů patřily i pohledy organizační, jimiž dirigovala své dvě poddané.

Proto taky okamžitě svých vlastních organizačních úvah zanechal, protože si uvědomil, že on to uspořádání domu rodí v bolestech, zatímco pro Ilonku by to mohla být hračka. Rozhodně by to zvládla lip. - Byl to báječný pocit téměř na sobě vidět, jak z něho spadává odpovědnost za vnitřek tohoto domu. A byl to báječný pocit, že právě z něho a právě do ještě nic netušící Ilonky přetéká ta odpovědnost.

Mohl taky uvažovat dál mnohem rozvážněji - když vyšel ven do slunečního jasu, zaneřáděný první dvůr ho už tolik nermoutil, za týden snad bude i dost mléka a snad i masa a třeba i peníze už nějaké budou, že se nějaký stroj bude moci koupit nebo třeba vyřazený armádní džíp, a pak třeba za další dva týdny najednou bude čas i na koně, no, na koně, co je na tom, hergot, proto jsem snad tady, ne? Nebo snad ne? A třeba se někdo uvolí starat se o slepice a kachny. Někdo? Jak to někdo, vždyť víš, že jedině Ilona, když vůbec někdo, farizeji jeden farizejskej…

Taky by tu nebyl špatný pes, blafan, spíš bernardýn než vlčák, nebo kdyby se tak sehnal ten obrovský černý novofundlanďan, co ho s sebou vozila druhá kanadská peruť, jmenoval se bůhví proč Quasimodo, byl to nádhernej pes, říkali mu ale Modo a byl zlatej, zlatej, jakmile někdo skočil do vody, Modo za ním a už ho tahal ven, měl plovací blány a byl cvičenej asi na tahání lidí z vody, potápěl se pro ryby a byl to jedinej pes na světě, kterej se ve vodě točil a dělal kotrmelce jako lední medvěd, a pak vždycky vylezl, zafrkal a otřásl se a byl suchý, představení, na které se chodili dívat všichni, kdo měli volno, a Modo zase skočil do vody a zase dělal kotrmelce a ven a otřásl se a znovu, jako by věděl, že všichni ti, kteří se na něho dívají, to strašně potřebujou, ten smích…

V bráně se objevili dva jezdci, z nichž byl jeden Kanda a druhý měl dlouhé blonďaté vlasy a útlá ramena a seděl na světlé kobylce, takže to bylo jasné.

Martin měl zase ten připitomělý výraz, směšnější o vzdor, s nímž byl přichystán čelit posměchu v Maděrových očích.

„Pan Křivý vybral dvanáct dojnic,“ řekl vyzývavě a v krku měl cukaturu směrem k dívce, „a tady… ta… tady slečna… že by… kdyby někdo… že ho naučí dojit.“ Potom váhavě dodal: „Takovýho něco bysme asi měli umět všichni. Jestli chceme sedlačit.“

Nejradši by býval řekl Já sedlačit nechci, ty vole, místo toho galantně pravil: „To jste hodná,“ a zničehonic ho téměř zděsilo, že se krávy mají učit, jak dávat mlíko. A urputně se snažil zdržovat se i vnitřních komentářů, pokud šlo o zjev slečny Aleny Křivé, k mírnému zděšení mu docela stačila jednoduchá vnitřní jistota, že tahle jakoby na koni narozená bytost právě teď na území statku přitáhla další velkou fůru komplikací. Řekl tedy ještě, že to je od ní a od pana otce hezké, že podali pomocnou ruku, budeme se samozřejmě revanšovat a udělejte si pohodlí, a pak vyklidil bojiště.

Vlastně to byla nádherná příležitost vzít si teď Kida a trochu si vyjet. Potřebovali to oba, hřebec i jeho pán, vždyť ještě neměli čas se pořádně seznámit, Maděra hned zadoufal, že kauboje hned tak nenajde, strašně si potřeboval rozhýbat kostru a vyvětrat hlavu. A taky v sobě vykutat tu koňáckou radost, kvůli které se tu přece ocitl, sakra, a zatím to vypadá, že i nadále bude dělat všechno možné, jenom ne koňáka, a co je na tom vůbec nejhorší, že se s tím nedá nic dělat, vůbec nic dělat.

Kid chvíli jančil, ne už ale proto, že by chtěl shodit, ale spíš že dlouho stál. Mělo to i pro Maděru své výhody, musel se soustředit na otěže víc než na cokoliv jiného, a na ponuré myšlenky tak nezbýval čas.

Objel statek ze severu a obloukem se vrátil k ohradě, kde Franta se štíhlým a mlčenlivým Jerrym právě vymýšleli, jak vytříděných dvanáct dojnic, přivázaných vedle sebe ke kládám ohrady, dopravit do statku pokud možno najednou, když jen tak je prostě hnát, jako to dělali s Cassidym, si zřejmě sami netroufali. Spokojeně jim poradil, že když každý vezmou dvě, že se otočí jen dvakrát, a ještě spokojeněji jel dál. Konečně se něco děje, něco, co má svou cenu. A hned ho zas napadlo, že i tihle dva kluci musí mít nějaké rodiče a že by vlastně taky měli jít za měsíc nejspíš do školy, a že i jich by se vlastně měl zeptat, jak to myslí se svou budoucností, jest

i jejich rodiny vědí, kde teď jsou, jestli i oni píšou domů, potřeboval teď vědět, kolik jich tu vůbec zbyde, nemělo cenu si namlouvat, že včerejší přestřelkou všechny komplikace skončily, vždyť ani teď vůbec netušil, co za tím vším je, když sotva šlo jen o kradení dobytka kvůli hladu v Německu.

Pokoušel si to rovnat všechno v hlavě, začal od brašny s markami a střeleckým uvítáním v Blaubachu, pokoušel se řadit k sobě fakta, ale faktům se řadit nechtělo, vždyť ani ta dost jasná nějaká snaha poštvat proti němu Štěpána se nedala sledovat prstem po mapě jako řeka nebo silnice nebo železnice. A navíc se mu do toho samozřejmě připletla Ilonka a taky trochu ta štíhlá a krásně rostlá blonďatá… honem od toho utekl a bylo málo platné si nadávat do zbabělců.

Objížděl přitom Svatého Štěpána směrem od vnitrozemí, odtud už bylo na lukách znát, jak se chystají spadnout jako vodopád dolů do vnitrozemí, zdivočele se vlnila jak peřeje, tahle část svatoštěpánského katastru byla vždycky nejmíň obhospodařována, proto taky byla nejkrásnější, poseta chumáči křovin a osamocenými pokroucenými stromy, vonící svobodně vřesem a letním kvítím, mnohokrát se tu s Hanou byli schovat, mnohokrát se tu zpoceně milovali mezi rozvlněnými travnatými dunami, když neměli tolik času, aby zašli do své jeskyně v srázu, vzpomínal na to teď bez jediného povzdechnutí, byla to jen živočišně příjemná vzpomínka bez jediné bolesti, kromě toho mu bylo příjemně i pro samu jedinečnou přítomnost, oba se s Kidem mírně udýchali při zdolávání všech těch nerovností, párkrát museli i skočit, v Kidovi to spokojeností jen hrálo, i když mu krk mírně zvlhnul a občas si pořádně zafrkal. Je to paráda, mnohokrát si přitom nahlas řekl, a bylo mu velice, velice dobře a zažíval onen vzácný pocit štěstí, při kterém mu všechno, naprosto všechno kromě hřebce Kida a jeho samotného mohlo být ukradené.

Ponořen do vychutnávání tohoto pocitu se najednou ocitl před osamocenou, napůl zděnou, napůl hrázděnou chalupou, která sice byla stářím celá hozena k jedné straně, ale jinak byla pečlivě upravená, nebylo na ní místečka sešlého či zanedbaného, zahrádka s plůtkem jako z pohádky voněla nejen vůněmi, ale i činorodostí rukou, jež ji pěstovaly.

Aby ne, ho hned napadlo, když to jsou ruce starého Birkeho.

Krásný děda. Na hlavě rozčepýřené bílé hedvábí řídkých vlasů, pod nimiž prosvítala kůže stejně bronzově temná jako na hlubokými rýhami zbrázděné tváři a rukou. Vytesával vzadu v dřevníku ze štíhlého kmene korýtko na vodu nebo okap, pracoval pomalu, ale přesně a soustředěně, byl v tom pohledu na něho hluboký mír a klid, a člověku se hned zachtělo taky tak umět pracovat.

Když Birke uslyšel německý pozdrav, nejdřív se mu pomalu zastavily ruce a teprve po chvíli se mu pohnula hlava za hlasem. Dlouho si Maděru prohlížel, skoro až do rozpačita a netrpělivá, pak teprve pomalu pokýval hlavou a snad se

usmál, než tím strašným egerlandským nářečím řekl: „Tak ty ses teda vrátil, Tony,“ a přestože měl blankytné oči pořád stařecky zarosené, teprve teď na Maděru jejich vláha působila tak silně, že cítil, jak ho jeho vlastní oči začínají štípat.

Starý Birke nikdy nebyl blázen, ale nikdy taky neměl nic proti tomu, když ho za takového považovali. Žena mu umřela už dávno před válkou, stejně dávno před válkou mu odešel z domu jediný syn a nikdy o něm už nikdo neslyšel, a Birke prodal své truhlářství a přestěhoval se sem do bývalé pastoušky a žil si tu pro sebe, pro své včely a ovocné stromy a pro svou kůlnu plnou starých dřev, z kterých dovedl těma svýma pomalýma, láskyplnýma rukama vytvořit kdeco, hračkami a židlemi počínaje a madonami do výklenků konče. Všechny děti ze Štěpána, tedy i Toník Maděru, k němu chodily, sotva se chodit naučily, nosily své pokažené hračky a škemraly o nové. Dospělí ho měli za blázna a podivína jenom proto, že se nehnal za ničím z toho, za čím se pachtili oni. A nejspíš mu taky záviděli.

Vida, říkal si Maděra, i nácky přežil, možná všelijak, ale přežil, nejspíš mu asi vždycky pomohly jeho blankytné oči a nad prádelníkem fotografie syna a ženy, jak vystřižených z Niebelungů. Antifašista Birke! Zní to stejně blbě jako fašista Birke. Nebo klerikál Birke. Komunista Birke. Jsou lidé, na něž se nehodí jediné slovo z politického slovníku, a přesto by právě oni měli být politiky. A naopak, samozřejmě.

Jednou nevěděli s Hanou, kde už být spolu chvíli sami, a poprosili Birkeho. Vůbec tenkrát nic neřekl, ani se nezatvářil, jen mírně ukázal na dveře do domu a odešel, kráčel tou obrovskou loukou pořád dál a pryč a oni oba naprosto bezpečně věděli, že nejmíň dvě hodiny budou docela sami.

„Hana,“ řekl Birke, „tu byla začátkem dubna. Řekla, že se vrátíš a že ti mám vyřídit, že na tebe nezapomněla.“

A máš to, Antoníne, je to skoro totéž, jako když tátu občas píchlo u srdce. Jenom se za ně chytil a celý se zastavil, ať tu chvíli dělal cokoliv.

„Všechno se stačilo za ty léta změnit, dědo. I my. A úplně. Stačil jsem se za tu dobu oženit a pořád ještě zbývalo spoustu času na to, aby mi žena umřela.“

Zase to píchnutí. Snad abychom toho nechali. „Udělali z vás antifašistu, co.“

Pokýval hlavou. „Chci tu umřít. Před dvěma týdny tu byl její bratr. Naja. I když vloni padl na východní frontě.“

Pak už nezbývalo, než z toho udělat skoro výslech.

Dalo to trošku práci nejen klást otázky, ale vyznat se i v odpovědích, protože starý Birke byl už tak starý, že pro něho události před dvaceti lety měly stejnou časovou platnost jako to, co se stalo před týdnem. Když se ho podruhé zeptal, jak to tedy bylo s Karlem Kučerů, Birke začal vykládat, jak to bylo, když Karlík Kučerů ve čtyřicátém rukoval.

Odjížděl proto až za víc než dvě hodiny a do snahy o jakousi alespoň základní souslednost, kterou musel z Birkeho vzpomínkového galimatyáše vykutat, aby se vyznal, ho píchalo špatné svědomí, že za celou dobu ani nevzdechl na Harryho a jak mu, klukovi, asi je.

Podle Birkeho to vypadalo, že se Kučerovi, ať se to zdálo sebenaivnější, chtějí vrátit do statku. Jenže jestli se opravdu chtěli vrátit, asi to tak docela naivní nebylo. Co když tu proto jsou Zikmund a Tománek a Fojtík a krádeže dobytka a snad plná brašna říšských marek. A možná i snaha znemožnit tu nějakému Maděrovi pobyt. Kromě Birkeho, kterého všichni považují za pomateného, by vlastně jenom jakýsi Antonín Maděra, původně bytem v popisném čísle 247, mohl dosvědčit, že další rodák, vracející se odněkud z válečných utrpení na svůj velkostatek, se nejmenuje Josef Vyčichlo, ale Karl Kutschera, zvlášť kdyby se dalo bezpečně zjistit, že Karl Kutschera, hauptmann Kutschera, padl.

Přemýšlel o tom tak usilovně, že se zapomněl sehnout a dostal od jedné větve takovou pumelici do hlavy, že málem s Kida spadl. To ti patří, blbče, si pak říkal a divoce si mnul čelo, to ti patří, kde jsi sebral, ty pitomče, že tě někdo chce vyhnat ze statku, no? Že jako kdyby se to Němcům s tím dobytkem podařilo, že bys jako byl namydlenej, jo? Před chvílí sis říkal, že pro Birkeho vzpomínky nehraje žádnou roli ani dvacet let, a teď sis z toho přesto vydedukoval, že tě Kučero chtěj vyhnat ze statku. Ano, vůl jsi, že jsi do toho statku vlez, ale proto, že to je na tebe moc velký sousto - že to sousto přesto chceš užvejkat, je jiná věc. A proč.

Dobře. Jestli ale to s tím Karlem je pravda, tak co?

Tak nic. Podezření, že se zapletl do něčeho, co už pro něho bylo mrtvé a co nikdy neměl v úmyslu křísit, se stejně nezbavil. A jestli je teď v něčem až po uši, dostat se z toho může stejně jen tak, že tomu všemu zabrání. Byť neví, co „to vše“ je. Zato se nemůže zbavit podezření, že je to především všechno to, co ve statku nefunguje. Brr. Jak se rychle stát Antonínem Spravedlivým! Anthony Justice! Jako opsané z rodokapsů - kaubojové by byli nadšení.

Aby na to nebyl sám, řekl to Kandovi, který zrovna chtěl vyjet ze vrat hledat Cassidyho, celý říčný z čerstvě a jistě příjemně nabytých dojičských vědomostí. Zamilovanost či co se mu vrazila do očí v podobě nepřítomného, zasněného, dalo by se říci přiožralého pohledu. Trvalo to naštěstí jen pár slov, pak přeci jen zpozorněl. Řekl mu všechno, včetně svých úvah a pochybností.

Seděli na schodech a kouřili. Kanda pokyvoval hlavou a mlčel tak dlouho, že už to vypadalo, že spíš myslí na lektorku dojení.

Pak řekl: „Kdyby to bylo pravda, podle mýho bys byl už bradou vzhůru, jak říká Cassidy.“

„Pochybuju. Jestli jde o mě, tak musej taky vědět, že jsem válečná šarže a že uhynutí každýho svýho příslušníka musí armáda vyšetřit, prozkoumat a tak. To by se jim určitě nehodilo, aby sem přijela celá horda armádních šťouralů. Naopak, když vocaď sám vo svý vůli uteču, budu nejvejš k politování a kamarádi se mi budou vysmívat, ale rozhodně v tom nebudou nic hledat, ať jim budu vyprávět cokoliv, což nebudu.“

Zase chvíli trvalo, než Martin řekl: „Abych pravdu řek, zatím víc souhlasím s tvejma pochybnostma než ouvahama. Nemůžu se zbavit pocitu, že například Zikmund si jede po vlastním prkně, ať už je s Němcema dohodnutej jakkoliv.“

„Víš, že jsem si jednu chvíli myslel, žes mi tu brašnu mohl sebrat i ty?“

Kanda se usmál. „Taky mě to napadlo.“

„Co teda s tím, Martine?“

„Ono se to všechno postupem času nějak provalí, uvidíš,“ řekl Kanda a vstal, „třeba to je úplně jinak a ty… my v tom jen lítáme jak papír po ulici.“

A Maděra na okamžik, opravdu jen na okamžik zachytil v jeho hlase záchvěv cizoty. Možná proto - když ho pozoroval, jak odchází vstříc bučení, ozývajícímu se za vraty - si vzpomněl, jak mu Martin odříkával svůj stručný životopis a jak on měl přitom pocit, že v tom životopise něco chybí nebo naopak přebývá, a jak si nadával, že je pořád plný všech možných podezření.

Zatřepal hlavou.

Nech toho, vole, a šoupni to koňovi, ten má větší hlavu, by řekl Cassidy.

9

Přeci si na sebe nevezmu uniformu, si už pokolikáté řekl, jak tak chodil sem a tam po neutěšeně prázdném pokoji a kolem otevřené skříně, v níž všechno jeho oblečení nebylo skoro vidět. Už při probuzení patřila jeho první myšlenka setkání s Harryho rodiči a sám sobě by lhal, kdyby se snažil přesvědčit, že mu na tom nezáleží. Záleželo, a moc. Až po tu uniformu. Asi by zapůsobila. Ale právě že asi příliš. Už si taky přiznal, že by nerad, aby mu Harryho odvezli. Sice bylo problematické na sobě chtít přiznání, že ty důvody jsou víc citové než pracovní, a nešlo tedy si ani namlouvat, že navzdory krátkosti času mu Harry mohl přirůst k srdci, ale přitom a zároveň to tak bylo, ovlivněno asi i pomyšlením, že s Harrym by asi nejspíš odešel i Kérly - bylo by docela přirozené, kdyby se Soukupovými přijeli na revizi rodiče Kérlyho, když ti dva jsou pobratimové. Ostatní kluci to taky cítili a bez říkání dělali co mohli, aby jejich pokojíky a ten Harryho a Kérlyho zvlášť - byly jako z cukru.

A přece nepojedu na Kidovi v uniformě, nakonec rozhodl a ulevilo se mu. Ale šel se na sebe podívat do jediného pořádného zrcadla ve vyprahlé a zašlé koupelně, a té zarostlé tváře se skoro lekl. On, vycepovaný od Angličanů, on, který se holil i před nočním letem! To mu vadilo víc než samotné strniště: že na to nevzdechl.

Byl to skvělý důvod, který odolal i před soudem špatného svědomí: tenhleten ksicht může uvést do původního stavu jenom Ilonka.

Bylo zavřeno. Dostal vztek. Že se na ni těšil a že se bude muset vrátit, v prádelně si natočit do ešusu vodu, tu si ohřát, a teprve pak si dřít to děsivé strniště. Otočil se a šel.

Pak uslyšel: „Je otvorené.“

Neměla namalovanou pusu a plášť měla zapnutý o knoflík výš.

Obě děvčata seděla vzadu u stolku s kasou a cosi si šuškala.

Nepromluvili. Nechtěl se na ni v zrcadle dívat, ale nešlo to.

A kdykoliv ona na něho pohlédla, měla v očích radost. To bylo všechno. Až nakonec, kdy si na dlaně nakapala cosi mnohem příjemnějšího, než byl pitralon, a naplácala mu to na tváře, místo masírování ho hladila. Několikrát jí chtěl říct, s čím se na ni chystá přijít Kanda, ale nešlo mu to.

Až při odvazování plachetky řekla: „Škoda. Tie fúzy sa mi páčili.“

Harrymu se nejdřív až zarosily oči radostí a dojetím, že jeho idol nezapomněl. Pak ale jako by si uvědomil, že správný hrdina se má tvářit jakoby nic, a honem ze sebe vysypal, že pan doktor říkal, že je to dobrý, že to už vůbec nekrvácí a už tady nemusí být a že za pár dní ty štychy už vyndá. Ale pak to vzdal a už jen škemral, že nechce, aby si ho rodiče odvezli. Naštěstí už nebyl ani pobledlý, mladý organismus si zřejmě se ztrátou krve už poradil, tak mu řekl, že to taky záleží na něm, neboť nevěděl, co by právě řekl lepšího, a odešel za Holubcem. Bylo půl třetí a měli tedy na vzpomínání nejmíň necelou půlhodinu.

Po dnech a nocích, strávených na statku, mu připadal lékařský pokojík jako oáza přepychu, klubovka byla tak pohodlná, že mu přes oči přelétla ospalost. Ale když do sebe obrátil slivovici a pak čichal k pravé kávě, celý se blahem rozvrněl, v té pomíjivé chvíli mu všechny starosti mohly být ukradené. Holubec to pobaveně sledoval. Pak řekl: „Jsem rád, že ses vrátil. Kvůli sobě. Že nejsem jedinej pitomec, kterej se vrátil. Jenomže,“ odmlčel se, nahrbil ramena, hodil do sebe další štamprli, mlaskl, spokojeně vydechl, zamračil se a pokračoval:

„Jenomže asi nejsme jediný, kamaráde.“

Pak řekl, že musí nejmíň dvakrát týdně chodit škemrat na zdravotní odbor a že tam viděl Karla Kučeru. Kdyby ho viděl jen jednou, býval by si řekl, že je to jen náhodná podoba a že zbytek už způsobila slivovice, ale před čtyřmi dny ho potkal podruhé, to do sebe div nevrazili, a on měl dojem, ne-li jistotu, že ho Karel poznal také.

„Rozběhl jsem se do registru a tam mají napsáno, že hauptmann Karl Kutschera zemřel hrdinnou smrtí u Stalingradu. Tak.“

Ano, pomyslel si Maděra, tohle tu už bylo mockrát, ale mně se to taky mohlo vyhnout, nejsem na to zvědavej.

„Takže se teď Karl Kutschera určitě nejmenuje. Ani jako dřív,“ řekl a přidal to, co věděl od Birkeho.

Holubec dlouho kroutil hlavou, než řekl: „A teď si představ, že starej Kučera byl legionář od Zborova. A tady předsedal národním demokratům. Náckové mu museli nějak pohrozit, nejspíš že mu ten statek seberou nebo co, prostě najednou byl u nich. Ale to ty přeci taky víš.“ A k tomu ještě přidal, co věděl o posledních letech rodiny Kučerů. Kučerka hned začátkem války umřela na rakovinu. Hana se vdala ve dvaačtyřicátém za obersta wehrmachtu. Byl to šlechtic s vášní pro koně…

„Jak se jmenoval, náhodou nevíte.“

„Takový divný jméno… počkej… jak jen, hergot… podobně jako ten porúrskej zbrojař… von… von… no… von Thyssen…“ „ …von Niessen,“ řekl ponuře Maděra a už mu bylo ze všech těch souvislostí zle. „Baron Helmuth Wolfgang Niessen von Niessen.“

A kdyby tu místo Holubce sedělo pár kamarádů z koňské čtvrti, hned by začali deklamovat několik slavných jmen z té proslulé stáje. Hana nejspíš v sobě měla něco, co přitahovalo koňáky. Dokonce jako by se mu ulevilo. Až na ty ztopořené šlechtické manýry byl Niessen fajn chlap, opravdu chlap, ten moc velký nacista nikdy nemohl být. Zato Karel ano, rozbratřili se tehdy především pro tu jeho nadřazenost a poručníkování.

„Padl nějak vloni před Vánocemi při tý jejich poslední ofenzívě v Ardenách,“ říkal při tom Holubec a Maděra myslel na barona von Waldheima z Francie v září „, jehož první slova po zajmutí patřila právě Niessenovi. „Být tu se mnou místo toho otřesného Jatzkeho von Niessen, mein lieber Herr Maděra, sami bychom bývali ty koně někam odvedli. Možná do Švýcar. Hlavně někam, kde by bývali byli v dobrých rukou, nicht wahr?“

Přesto: o co byl Waldheim lepší než Niessen už jenom tím, že nikdy nechtěl být voják. Vybavil se mu Niessen, jak ho naposledy viděl v sedmatřicátém na Velké pardubické - jediný Němec, jehož němectví nevadilo obzvlášť Češkám, pokud si nenasadil monokl. Byl to pěkný mužský, vysoký, tesaný, s graciézní chůzí kauboje ve chvílích, kdy pozapomněl, že je voják a že by měl chodit málem parádešritem.

„Koupil ten hřebčín ve Velký Vsi, v Grossdorfu. Byl jsem nahoře ve Štěpáně snad první a Birkeho jsem zpovídal celej den. Od ostatních jsem se toho moc nedověděl, už věděli, že budou muset jít. Byl to blbej pocit - víš o všech jejich mateřskejch znamínkách a jizvách a bolestech a najednou jsou to pro tebe cizí lidi. A ty pro ně. Nechtělo mi to vůbec dojít.“ „Nevyhrožovali, že se brzo vrátěj?“

„To taky. A kupodivu víc ženský než chlapi. Neumannová… ale víš která - ta lékárnice - ta mi řekla, že nás měl Hitler všechny poslat do plynu - to řekla zrovna mně, kterej jsem je prakticky živil. Poštmistr mi zase řek, že naše příští setkání pro mě skončí špatně. Leucht se oběsil. Lauermann postřílel celou rodinu a pak sebe, vůbec to nebylo pěkný, ale asi to muselo bejt, tahle generace nás stejně bude dycky nenávidět. Jo, jejich děti bych sem za nějakejch patnáct let klidně pustil. Kdyby chtěly. Ale jejich rodiče nás budou nenávidět nadosmrti. I když… jeden neví. Jako je hlad pudem těla, zapomínání je pudem duše… A nemysli si, to se děje i bez chlastání.“

To mu nejspíš připomnělo, že má žízeň. Nalil si a hodil to do sebe. Bylo znát, jak už na něm alkohol zapracoval - od očních koutků se krhavě propracovával k panenkám.

„Stejně mi bylo blbě, když jsem viděl, jak je nakládaj. Žil jsem mezi nima pětadvacet let, mezi jejich hrobama je hrob mý ženy i mýho jedinýho kluka. Živí jsou pryč a mrtví po nich zůstali a budou tam furt, a já kdykoliv půjdu k těm mejm hrobům, budu muset myslet i na ty živý, i kdyby to byli ty největší hajzlové na světě.“

Ano, doktore, taky jsem si musel odcejtit něco podobnýho, ale buď jsem na to měl málo času, nebo mě toho ten předchozí čas zbavil víc - slivovicí to topit nemusím.

„Takže vy se nahoru už nevrátíte?“

Pohrdání vyfoukl Holubec nosem. „A proč si myslíš, že jsem tady, co? To jsem moh klidně zůstat v Nymburce, nemyslíš?“

„Byl byste tam potřeba.“

„Tady jsem potřeba víc.“

„Jenže patříte tam.“

To věděl doktor taky, jistě o tom už moc přemýšlel, ale asi se neuměl rozhodnout, dosud zřejmě nevěděl, co je silnější - jestli obavy, že ho tam bude všechno bolet, nebo obyčejná touha tam být. Až po chvíli řekl:

„A to mý… to už je vobsazený?“

„Právě že není. Je to sice zabedněný a pozamykaný, ale určitě i tak tam toho spousta chybí - doktor prý se odstěhoval

o dva měsíce dřív. Tím spíš byste ale měl přijít… Předtím jste mluvil o tom hřebčíně ve Velký Vsi. Že si to Niessen pronajal-“

„No, prej pořádali i štvanice. Střídavě tam a ve Stěpáně. Na statku prej pořád byli nějaký hosti. Generálové, pohlaváři - starej Kučera se snad musel zbláznit, vždyť v osmatřicátým neuměl pořádně německy.“

„To ona, stará, Hana už někdy v šestatřicátým říkala, že maminka našla nějaký německý předky. Karel byl po ní.“ „Jinak prej byl celkem neškodnej. Birke říkal, že nejhorší byla mladá, Karlova žena, prej byla odněkud ze severu, Karel si ji přived někdy ve čtyřicátým z nějaký tý gestapácký školy. Ta prej na lidi vzala i bič. A Hana prej pořád jen jezdila na koni.“

„Na koni?“ nevěřil svým uším. Tehdy je přece rozdělili právě koně. Buď já, nebo koně. Najednou měl pocit, že si z toho už vůbec nic nepamatuje.

„No,“ Holubec nebyl k zastavení - poprvé potkal někoho, komu mohl vyprávět něco, co ten druhý znal. „Byla u Birkeho každou chvíli, to ti von neřekl? Ale řekl, žejo? No, von je trošku divnej a je děsně starej, ale blázen není… Kde jsem to přestal. Jo. Dycky přijela na koni a dycky mu přivezla nějakou práci. Byl to vysokej černej kůň a Hana skoro pokaždý Birkemu říkala, aby nezapomněl, jak se kůň jmenuje. Proto si to jméno pamatuju i já. Ten starej blázen mi to opakoval snad dvacetkrát. Divný, co?“

Pokyvoval si hlavou. „Bled. Jako to jezero. Divný jméno pro koně, žejo.“

Divný? Ne. Šílený. Celý je to šílený. A zase jako by se hrál pingpong a on ani nestačil sledovat míček. Byl to tentýž Bled, na kterém on tehdy vyhrával kdeco, a ona si ho nějak opatřila nebo dala to jméno jinému koni a do toho jména vložila nějaký svůj vzkaz? Ale jaký? A proč? Najednou jím projela podobná bázeň jako v dubnu, když ho ten potřeštěný Lojza Smrček zval na spiritistickou seanci a on div nešel, protože ho napadlo, že by se mu mohlo podařit mluvit s duchem Ann a zeptat se jí, jestli to bolelo, to fauajns.

Bez klepání vešla ona postarší sestra, které Holubec říkal Mařeno a která byla jako vystřižená z obrazu Dcery americké revoluce.

„Máte tam průstřel,“ oznámila s kamenným pohledem upřeným na štamprlata, „je na sále a musí se udělat okamžitě. A přišli ty rodiče od toho chlapce.“

Než stačila odejít, musela vyslechnout doktorovo smířlivé: „Ale nojo, Mařenko, vždyť už jdu.“

Místo loučení řekl: „Povím jim, že se může klidně vrátit na statek a že pohyb a čerstvej horskej vzduch a tak. A ty jim musíš slíbit, že tam po dobu rekonvalescence bude jen chodit jak šafář a honit vás do práce. A když to odkejvou, můžeš si ho odvízt. Ale ne na koni. V pondělí mi ho přivezeš na štychy. Kdyby to začalo krvácet, tak hned. Hlavně ať neblbne, pohroz mu, že ho jinak pošleš domů, s těma klukama jinak nepořídíš. Počkej tady, pošlu je… nebo ne, radši běž s nima, lip se ti to ukočíruje. Koňáku.“

Paní Soukupové bylo pořád do pláče, že na chvilku málem nakazila i Harryho, ale jeho táta byl výborný - přesně takový člověk tam nahoře chyběl. Dokonce mu to řekl. Zabrala paní Soukupová - byla kvůli synovi ochotná udělat cokoliv, aby mu byla nablízku. Přijeli vlakem a z toho bylo patrno, že Soukup už napřed rozhodl, že si Harryho neodvezou - i proto se jeho žena chytala Maděrou podaného stébla. Soukup aspoň slíbil, že zařídí pravidelné návštěvy veterináře a sám že v rámci toho taky přijede. Vlakem také jel i proto, aby paní Soukupová nechtěla nahoru do Štěpána, aby na vlastní oči viděla, jak její dítě žije a pracuje.

Šel je pak doprovodit, a když se vrátil k Harrymu, poznal na něm, že mu dalo práci tu domácí bábovku a buchty a koláče a ovoce a bůhví co ještě neobrečet. Rychle proto řekl, že je za hodinu pro něj autem, tak ať se přichystá, a pryč, a na Kida, a teď, kamaráde, ukaž, jak umíš naskočit do cvalu, a nezapomeň, že to bude bez přestání do kopce.

Zikmunda požádal o džíp tak slušně, že se hostinský až lekl, ale pak se oba chovali tak, jako by nebyli žádní Němci, žádná brašna, žádný porcelán, Zikmund se dokonce nabídl, že pro pana podplukovníka zajede ke statku, protože vidí, že kůň pana podplukovníka bude potřebovat, aby se o něj chlapci postarali.

Ze začátku se Harryho pořád jen ptal, jestli nejede moc rychle, jestli to moc nedrncá, jestli to nebolí, jestli nemá horečku, pořád se takhle ptal, jen aby se ubránil pomyšlením na povídání s Holubcem. Až si uvědomil, že tohle je možná poslední příležitost, jak se ještě něco dozvědět o kaubojích.

Bylo to jednoduché. Harry s Kérlym, tehdy ještě Petr s Mirkem, se skamarádili přes půjčování rodokapsů, odkud byl přes pokrevní bratrství už jen slepičí krok k oné nejasné touze po všem mužném, hrdém, dobrém, spravedlivém a dobrodružném. A pak už stačilo zaslechnout, že v nedalekém pohraničí pobíhají volně koně i dobytek a že je třeba celých mužů, aby se to tam mohlo dát do pořádku. Právě proto, že ještě celí muži nebyli, si to o sobě mysleli, a když vyšla výzva, aby mládež pomohla budovat pohraničí, zbývalo jen přesvědčit zděšené rodiče, a pak první statek, kde se pořád jen sklízelo seno a nic než seno a kde koně měl jen správce, pak druhý statek, kde sice bylo koní víc, ale oni dva se k nim nedostali. Proto se rozhodli, že zase půjdou o dům dál, ale především, že si sami najdou a jen pro sebe koně. A tak přišli k takové samotě, a tam bylo přivázáno k ohradě pět koní.

Harrymu se vzpomínáním rozhořely oči: „Míra, teda Kérly, rozhodl, že si jednoho koně na chvilku pučíme, abysme si prubli, jaký to vůbec je - svízt se na koni. Bylo to děsný. Já toho koně tlačil k vohradě a Míra se na něj snažil vylízt, jenže ten kůň se nedal udržet a poodešel a Míra se držel sedla, ale nohama byl zaklesnutej za tu ohradu a řval Pomoz mi, ty blbče, nebo mě ten vůl přetrhne! a já nemoh, protože jsem se musel strašně smát, takže jsem toho koně pustil a Míra se radši pustil nohama ohrady a visel přes koňskej hřbet jako pytel a ječel, abych něco udělal, nebo že s ním ten kůň uteče. Naštěstí se objevil Cassidy s klukama a bylo to dobrý. Teda - nejdřív to nebylo dobrý, protože na nás normálně mířili revolverama - teda koltama - a že aby… no dyť vy taky víte co… No a pak už jsme zůstali pohromadě. My dva s Mírou jsme jim sice museli dělat pár dní poskoky, protože jsme byli grýnhorni, ale i to bylo príma.“

Nejdřív byli dva - Cassidy a Pýt. Cassidy se tudy vracel z říše, kde byl totálně nasazen, a z tohoto totálajnzacu utekl ještě před zhroucením Německa, takže se přes měsíc toulal a skrýval a často strádal hlady a zimou, i tak se mu po tom útěku z dvouletého polovězeňského života, kde si udržoval při životě otupovanou mysl čtením a memorováním rodokapsů, tahle prázdná země musela jevit jako země zaslíbená. Odmalička mu rodiče nahrazovaly různé výchovné instituce včetně polepšovny, z které se právě vykoupil totálajnzacem. S Pýtem si museli okamžitě padnout do oka - Pýt sice sirotek nebyl, ale svým putováním od jednoho rodiče a jeho střídajcích se protějšků ke druhému do toho nikdy daleko neměl. Svůj citový život, své sny a touhy našel v rodokapsech a - střelných zbraních. Přestože byl až z Budějovic, utekl z domova do Krušných hor hned, jak si přečetl v jedněch novinách, že na sever od americké zóny je země nikoho, kde se potulují koně a dobytek a povalují všechny možné zbraně. Jeho láska ke zbraním neměla nikdy nic společného s touhou se do někoho trefit, jen do něčeho. Možná byl sám svým talentem překvapen, ale hned první parabelou, která se mu dostala do ruky, po pár pokusech zasáhl přesně a všechno, co chtěl zasáhnout. Největší potíže měl se sháněním munice, protože jí spotřeboval snad kila, ale rychle rozpoznal, za co lze munici sehnat, a v opuštěných usedlostech žádané uměl najít. Brzy uměl střílet i pomocí zrcátka přes rameno. Ušil si pouzdro a uměl bleskově tasit, taky ale uměl z jedoucího koně strefit armádní puškou i šišku.

Brzy se k nim přidal Smájl a pak ostatní.

Harry vyprávěl tak nadšeně, že Maděra jel co nejpomaleji, aby toho Harry mohl namluvit co nejvíc; až se na palubní desce ručička teploměru třepetala na maximu. Ale i to se hodilo - na chvíli musel zastavit a o to trvala cesta déle a o to víc se mohl dozvědět všechno, co tak nutně a s podivným dojetím potřeboval nebo spíš musel vědět. To jediné teď hrálo roli - že se znají pár dní a že jsou mlíčňáci a on zase až zbytečně dospělý - to s tím nemělo nic společného. Nic. I to vzrůstající a chvějící se podezření, že statek i oni všichni jsou jen figurkami na nějaké šachovnici, i to ustoupilo do pozadí od chvíle, kdy Harry začal povídat, se jak v záři jediného reflektoru uprostřed naprosté tmy nasvítilo poznání, že oni, kaubojové, jsou nositeli jeho snu, a ne on, který už na to nemá, příliš zatížen vlastními pochybnostmi i minulostí. Ano, oni, i s těmi rodokapsově černobílými představami o dobru a zlu, o cti a necti.

Pro toto všechno potřeboval bezpodmínečně vědět, že mlčenlivý Jerry s legračním jménem Vincek Štětka má jenom dědu, protože mu rodiče zahynuli v čtyřiačtyřicátém v únoru při náletu na Prahu, a z nich a z domu zbyla jen police plná kompotů přichycená ke stěně a na téže stěně visící tátova kytara. Ač od narození Vinohraďák si Jerry vždycky představoval, že bude sedlačit, a proto se tu ocitl. Na rozdíl od ostatních kaubojů to nechtěl jen prožít, chtěl se tu sedlačení naučit, možná si na to i vydělat peníze, ale hlavně o tom vědět tolik, aby mohl co nejdřív odmaturovat místo na stavební průmyslovce na hnojařské.

Při shánění dobytka dělali všichni vždycky to, co Jerry, který pokaždé nějak věděl, co dobytek asi udělá a kam by nejradši utíkal. Jen Jerry věděl, kdy má dobytek žízeň a kdy ne, možná taky trochu i Smájl, ale určoval to Jerry. Cassidy to pak zorganizoval, on zase uměl velet a vymýšlet zábavu, i práci jako zábavu, a ke každé akci dovedl vymyslet příběh, nebo přesněji - na každou práci ušít nějaký příběh z rodokapsů, které snad všechny znal nazpaměť, a skoro každý večer jim jeden rodokaps vyprávěl a nikdy se neopakoval. Ze je taky vejtaha a že je - aspoň teda hubou - na ženský, protože jemu jedinému je skoro dvacet, věděli všichni, ale to byla jeho soukromá záležitost a do života party ji nikdy nemíchal. Cassidy dovedl dát i pěstí, když se kluci mezi sebou začali třeba prát, ale pro sebe si autoritu nikdy silou nevynucoval, vždycky jen řekl, komu se to nelíbí, ať jde. Copak by to vůbec šlo? Odejít?

Asi týden si žili úplně sami v tom obrovském statku, co tam prý byl hřebčín. Ano, tamodtud jsou všechna sedla a výstroj, prostě všechno. No, Velká Ves. Tam to bylo nádherné. Jak to bylo nebezpečné, si uvědomili, až když tam měli schůzku ti Němci, a oni se jim nad hlavami tetelili strachy, aby se neozval některý kůň, a vyplížili se pak ven, vyvedli koně a prchali nocí, až dojeli k nějaké zdi, tu přelezli a ráno je tu našel pan Kanda.

Franta se k nim přidal až potom.

„Vidíš, na Frantu jsme zapomněli. Proč se pořád jmenuje Franta, a ne třeba Jack nebo Chris nebo tak nějak?“

„Protože Franta není kauboj. Teda ne že by nebyl, von jen nechce bejt, von má jít na vysokou a furt nám říká, že když se to přeloží, tak je kauboj vobyčejnskej honák, něco jako čeledín, a to von nikdy nechce bejt, a že si na nic nechce hrát, protože tady frčí vo šíleně důležitý věci a na hraní že není čas. Ale jinak, jak jste viděl, dělá všechno s náma a na koni jezdí skoro jako Smájl, akorát že nenosí stetsona a kolty a lasu říká špagát a neříká ty skunku, ale ty blbče, ale když jste nám řek, abysme se vozbrojili, tak si kolt vzal, ale hned řekl, že to není žádnej kolt, ale parabela a že vopravdickej kolt máte akorát vy, ale když tuhle Němci vyrabovali celou tu řadu baráků, tak střílel taky a Cassidy mu řek, že jednoho Němce postřelil, a von z toho byl celej špatnej. Přitom ale… vlastně si taky hraje, umí šermovat a má s sebou dva díly Třech mušketýrů a furt si v nich čte a Míru, teda Kérlyho, kterej se nechá zblbnout vod každýho, naučil šermovat, jel kvůli tomu na okres a za tři flašky ňákýho chlastu tam někde vyměnil dva kordy a ňáký hadry a teď s tím vobčas blbne, a když mu někdo řekne, že je kráva, tak hned zařve Urazil jste mě mesijé, a hodí vám ten kord a huláká Taste mesijé, je-li vám život milý, ale nikdy nevydrží tvářit se vážně, je s ním taky sranda.”

„Bill se jmenuje Jirka Všetička, je až z Prahy jako Jerry, ale neznaj se, a pan Všetička, kterej je primář v ňáký nemocnici, ho sem přivezl, aby z Billa nebyla tlustá bačkora, vysadil ho s rancem z auta a řekl Billovi, aby se nevracel, dokud z něho nebude chlap. Proto se jmenuje Bill - podle jedný kaubojky, v který takovýho kluka, jako je Bill, jeho táta milionář vyklopí na jednom opuštěným místě na Divokým západě a z toho Billa se pak stane slavnej kauboj.“

Smájlův táta byl sedlák někde u Plzně a Smájla sem poslal, aby mu odtud přivedl pár pěknejch koní, které mu zrekvírovali za války Němci. Jenže těch koní tu je tolik, že tu Smájl radši zůstal, protože dva koně pro něho už vždycky budou strašně málo.

S přibývajícími životopisy v Maděrovi ubývalo až dojaté okouzlení a jako déšť se na něho snášelo čím dál větší zděšení, neoddělitelně spojené s odpovědností, která za prvé proti němu mohla být kdykoliv použita a za druhé z něho - ať chtěl či nechtěl - činila jakéhosi rodiče v zastoupení. A taky pedagoga. A on ani jedno, ani druhé neuměl. Bylo marné se utěšovat, že to zatím docela zvládal, najednou toho všeho bylo nějak moc, a jediné, čeho byl teď schopen, bylo slíbit si, že nejen pobytu, ale vůbec existenci kluků musí dát nějaký solidní základ, jenže to se mu bez rodičů, dědečků a institucí stejně podařit nemůže, a představa, že sedne a začne psát dopisy a žádosti a vysvětlení a zdůvodnění, byla tak nesmyslná, že toho radši nechal.

Zeptal se: „Kromě vás dvou - píše ještě někdo domů?“ „Von se s tím nikdo moc nechlubí, ale já myslím, že jo. Až na Cassidyho. I Pýt říkal, že napsal nějaký svý tetě, u který dycky spal, když se doma hádali. A Bill píše každej tejden tajně dlouhej dopis, minule jsme mu ho líz-teda ukradli, a von tam psal vo tom předminulým německým přepadu a udělal ze sebe šílenýho hrdinu, a furt má hlad, maminka mu už poslala tři balíky, ale aby to pan Všetička nevěděl, Bill se s náma musel rozdělit - měli jsme z něj srandu, protože nám to zároveň nabízel a zároveň na něm bylo vidět, jakej má strach, že mu to všechno sežerem, ačkoliv ví, že bysme to nikdy neudělali.”

„Ty, Harry, víš, že to vypadá, že nás možná bude někdo chtít ze statku vystrnadit? Co byste dělali potom?“

Harry se napřímil tak hrdě, že se neubránil bolestivému ušklíbnutí.

„Nebojte se, pane, ubráníme se.“

„Hohó, ty mi říkáš pane! Víš, že na to už neslyším? To se říká v anglický armádě, tady ne.“

„Kaubojové to v Americe taky říkaj. Je to tak nejlepší. Pane Maděro by bylo pitomý.“

„Jak mi říkáte, když o mně mluvíte a já u toho nejsem?1’ „No přece rančer. Taky šéf - v některejch rodo… - knížkách tak kaubojové rančerům říkaj. Ale říkat pane rančer nebo pane šéf, to přece taky nejde. Pane šéf říkaj učedníci ve kšeftě, nebo… nebo v bance.“

„Nojo, to máš pravdu. Možná byste mi mohli říkat Made - to je taková anglická zkratka mýho jména, taková přezdívka, a všichni, co se mnou lítali, mi tak říkali.“

Harry se začal vrtět. Mohlo to být bolestí nebo únavou, taky ale rozčilením. „Vy jste byl vopravdickej letec? Co sestřeloval Němce? V bitvě vo Anglii? A nad Německem? A nad náma?“

„Takovejch byla fůra, Harry. A hrozně moc jich to odneslo. Já holt měl jen větší štěstí, že jsem se moh vrátit.“

„Muselo to bejt vohromný.“

„No, že zrovna vohromný… Onehdy byste si bejvali taky připadali jako srabi, kdybyste při tom německým vpádu někam zalezli.“

To asi ta správná odpověď nebyla, ale Harry ji dá dál a kluci budou mít aspoň o čem přemýšlet.

Už projížděli Štěpánem a blížili se ke statku, když po dlouhé odmlce Harry zadumaně řekl: „Proč jste ale jel zrovna sem? Určitě máte metály. A jste šarže. Dyť jste moh… A vy tady…“

„Ono to není tak jednoduchý, Petře. Co když jsem vlastně taky kauboj? Já přijel za koňma. A taky jsem se tu narodil, jestli to nevíš.“

Ano, přesně takhle to bylo až zázračně jednoduchý, když jsem se vypravoval na cestu sem. Kdybych bejval věděl… Ale prosím tě… stejně bys bejval jel. Troubo.

Jako by ho vyhlíželi. Jen zabočil do otevřených vrat, stáli mu v cestě Kanda s Cassidym. Kanda se tvářil, jako že se netváří, a Cassidy byl tak vzrušený, že z něho skoro byl pěkný chlap.

„Někdo tu byl,“ hlásil. „Někdo cizej. V domě.“ Chtěl mluvit dál, ale Kanda mu do toho skočil, že to až pak, nejdřív se musí postarat o Harryho. „Pro Harryho už je všecko přichystaný, ty odvez auťák, stejně tam musíš, čeká tam na tebe takovej strejda. Celej v černým.“

„I hučku,“ přidal se Cassidy. „V takovým pařasu!“

„No jen se vopři, Harry, nehraj si na hrdinu,“ okamžitě navázal Kanda, „budeš si připadat jako paša.“

Zase ten pingpong. Chtěl se vzepřít, ale neměl šanci. Jen se nadechl, Kanda řekl: „Tak už jeď, sakra, ať jsi zas zpátky. A ten strejda ať tě moc nezdržuje… Jo, tamto už je zařízený… hezky pomalu, Harry, žádnej spěch…“

Hned poznal, že mluví o Putnovi, teď ho spíš zajímalo, co Kanda zařídil. Nepřišel na to.

Jakmile však Putnu spatřil v hluboké klubovce za Kučerovic biedermeierovským stolkem, nad kterým mu čouhala jen hlava, na všechno zapomněl a bylo mu jen a jen dobře. Jako by opravdu potkal toho vytouženého kouzelného dědečka se třemi přáními a obuškem z pytle ven. A spokojeně se mu přitom mihlo hlavou, že ani v tom fofru nezapomněl zajít do Freimannovic tiskárny.

„Vyflajzl jste se na mě, co,“ hlaholil Putna, ale tvářil se, že to všechno je jenom takový vtip.

„Budete se divit, nezapomněl,“ a řekl mu o těch vysypaných kasách, jinak že tam všechno je.

Kýval hlavou. „Dobře, dobře, jenže já tu kvůli tomu nejsem, víme. Mám zajímavější věci. A důležitější. Posaďte se. Pane restauratére!“ zahlaholil.

„Tady ne, Putno, tady prosím vás ne, až přijde, zaplaťte a půjdem k nám, tady žádný vejklady. Pak vám to vysvětlím.“

Po cestě mu řekl o Zikmundovi a o tom, jak skončil na statku, Putna smeknul klobouk a ovíval se jím a netvářil se, že by nějak zaujatě poslouchal. Tak ho nakonec nechal mluvit, přestože Putnovi všechno vykládal tak obšírně proto, že se těch zajímavých a důležitých věcí trochu obával.

Než došli na statek, Putna stačil říct jen úvod.

Zřejmě proto, že se jako předseda MNV v Kolářově staral víc o obec než o sebe, Kolářovu už patřila jedna pila a jedna malá textilka („fakt je, že v tý zatím pořád ještě pracujou skoro sami Němci, ale je o ně dobře postaráno“), o Putnovi se brzy vědělo. I na okrese, pod jehož správu podle předválečného uspořádání Kolářov znovu patřil. A tak se stalo, že si ho včera pozvali na okres, kde mu oznámili, že je jmenován členem Okresní zemědělské správy a ať se jde představit jejímu předsedovi, doktoru Šimáčkovi. Předseda ONV mluvil o tom Šimáčkovi v superlativech - že byl v koncentráku, že je vzdělaný a velice schopný, zkrátka muž na svém místě. Který se z koncentráku dokonce zná se Zápotockým!

To už dorazili do statku a Maděru až teď napadlo, že posadit Putnu může snad jen v kuchyni, která je ale taky dost strašná. Uslyšel své jméno. Kanda řval jak tur. „Tondóóó, už dojímééé! Potom sem přijď!“

Putna už stoupal po schodech. A najednou zůstal stát a zíral do domu. Maděra ho dohnal ve chvíli, kdy se rozevřenými křídly dveří k Putnovi blížila Ilonka. Cítil, jak rudne.

„Ilonko, to je pan Putna, můj přítel a příznivec… Pane Putna, to je p-paní I-Ilon-ka…,“ protahoval, protože dál nevěděl. Zachránila ho:

„Dučanová, těší ma. Vítajte. Nech sa páči,“ a ukázala do otevřených dveří kuchyně.

A já, blbec, proč pingpong a proč ten Martin huláká jak na lesy.

S kuchyní se cosi stalo, ač se nezměnila. Nejspíš to bylo způsobeno hořícími kamny. A Ilonkou, samozřejmě. A jejími hořícími tvářemi. Radši si sedl zády k ní, aby mu neujížděly oči. Ale Putna mlčel a s potěšením z Ilonky nespouštěl pohled. Za okamžik přinesla velké tlusté hrnky s bílou kávou a velké krajíce namazané sádlem. Sádlem! A k tomu místo pohlazení její slovenština: „Dala som Pétera do tv… do vašej postele. Mal trocha horúčku.“

A odplula. A jemu - a nejspíš i Putnovi - zůstala před očima její nenalíčená krása.

„Pěkná,“ pak řekl Putna, „přesně něco takovýho jste sem potřeboval, žejo. Jste klikařovo dítě, jinej by si to jen maloval, a vy to vopravdu máte. Neuvěřitelný.“

Když v něm zmizela káva i chléb, spokojeně si nacpal a zapálil fajfku a řekl: „A teď teda k věci,“ a začal to ze sebe sypat.

Ten doktor Šimáček se ze všeho nejdřív Putny zeptal, v které je straně. Když mu Putna řekl, že před válkou byl v živnostenské a teď - protože jeho švagr je farář - ho přemlouvají, aby se stal předsedou místní organizace strany lidové, Šimáček ze sebe okamžitě vychrlil, že pohraničí se chtějí zmocnit komunisté a on je tady mimo jiné taky proto, aby jim v tom zabránil. A že tedy Putnu vítá do řad bojovníků za demokratické pohraničí.

„Víte, já mám takovou životní zásadu, že - když to není kór nutný - nikomu se nemá nic vyvracet. To bych se nikdy moc nedozvěděl. Pak mi ještě řekl, že ta demokracie se nejlíp ubrání prostřednictvím sedláků, a z nich nejvíc pomocí velkostatků, které zdaleka ne ještě všechny jsou v držení, natož správných a oddaných lidí. A že o tom má jeho komise za hodinu schůzi a že tam se dozvím víc. Bude se projednávat případ velkostatku ve Svatým Štěpáně, kterej je takovej dost delikátní, protože ho sice má západní letec, ale teď se ukázalo, že má dost proletářskou minulost a navíc se spřáhnul s místním starostou, kterej je obzvlášť nebezpečnej komunista, s pazourama… no, řek pazourama, pěkný, žejo… nataženejma no, málem až do předsednictva partaje. A že když se uváží, že ministr zemědělství je komunista Ďuriš, kterej by určitě nejradši ze všeho nadělal po celým pohraničí kolchozy, je jasný, že by asi bylo lepší, kdyby se z toho štěpánskýho statku udělal jako státní statek s naprosto spolehlivým správcem, kterýmu by se to pak předalo. Dobrý, co?“

Byl sám se sebou spokojený, jistě taky proto, že té pro něho nebesky vysoké šarži ukázal, že on je taky někdo. A že i on tahá za nitky jeho osudu.

„Musím se vám přiznat, že potom, na tom zasedání komise, jsem se musel moc snažit, abych nekoukal jako bulík. Kromě toho Šimáčka tam byl takovej inteligent, kterýmu říkali profesore, ale ten se moc neprojevoval, pak jeden major v předválečný uniformě, která snad vopravdu smrděla naftalínem, a ještě další dva, který vypadali na sedláky. Ale na hodně bohatý sedláky. Šimáček v úvodu konstatoval, že se všude nepodařilo obsadit klíčová místa. Právě jsem dumal jaký a kde, když jeden ten sedlák řekl, že ve vesnicích nebejvá pokaždý nejdůležitější starosta, ale že těm vesnicím většinou kraluje velkostatek. Na to se Šimáček zasmál a řekl, že mu to připomíná důležitost tvrzí při osidlování americkýho severozápadu. Do toho si přikořenil ten naftalín, že při bojích s rudochy. Pak chvíli Šimáček četl seznam velkostatků, kde se jim to podařilo, připomněl, že některý ty velkostatky si zaplať Pánbůh začíná přebírat taky církev, jmenoval při tom taky jeden vodněkád vocáď - Dlouhá Ves nebo tak nějak..

„Velká Ves.“

„No, no. O ten už se přihlásili premonstráti. K tomu ještě řekl, že v týhle oblasti se nadělalo nejvíc přehmatů, že právě třeba ten premonstrátskej statek mohl bejt od nich obsazenej mnohem dřív… to jsem už moc neposlouchal. Nastavil jsem uši, až když padlo jméno Svatýho Štěpána. A teď se chvilku držte. Šimáček si vzal nějakej papír a řekl, že dostal sdělení, že o velkostatek ve Svatým Štěpáně požádal nějakej bejvalej partyzán, tlačenej až bůhví odkud seshora. Ale nekomunista, jak zdůraznil Šimáček, proto že to taky doporučuje do úvahy. Že ten partyzán bojoval s francouzskejma makistama, že ho Němci chytli a mučili, ale že on jim utekl, prostě štramák, a že si Šimáček taky myslí, že by ten partyzán byl pro ně stejně lepší než ten západní letec, co se spřáhnul s komunistama.

Navíc taky proto, že ten partyzán by sem teď stejně nemohl přijet a že by nechal na okresní zemědělský správě, aby mu tam dosadila nějakýho šikovnýho správce, a to že je vůbec ten nejhlavnější důvod, proč Šimáček doporučuje, aby to celý zvážili a hlavně vymysleli, jak to tomu západnímu letci šikovně a bez velkýho randálu vzít. A že by už jeden poznatek měl. Že se totiž dozvěděl, že ten západní letec zemědělství a statkařině absolutně nerozumí, že má k ruce jen pár hloupejch kluků, který si akorát hrajou na kauboje, a že stejně zkrachuje. Takže by se mu to právě proto mělo vzít co nejdřív, aby ten statek nezplundroval… A víte, co na tom bylo vůbec to nejhorší? Že všechno, co říkal, znělo logicky a rozumně. Tak.“

Odmlčel se, aby uvedl do chodu vyhaslou fajfku. Možná taky proto, že čekal, jak na to bude reagovat jeho protějšek. Protějšek ale nic. Protějšek na to nijak nereagoval ani v sobě uvnitř. Zpočátku se v něm asi třikrát ozvalo To snad není pravda! ale i to s přibývajícím Putnovým povídáním umlklo.

Putna rozdmychal fajfku a všude kolem sebe rozprostřel šmouhy dýmu. „Tak tohle na vás chystaj, Maděro. A vy byste proti tomu měl honem něco udělat. Já například už dělám. Vzkázal jsem svý starý, že ze služebních důvodů přijedu až zejtra, a od včerejšího do dnešního poledne jsem pořád někam strkal nos. Tak jsem například káp na to, že Šimáček sice v koncentráku vopravdu byl, ale za šmelinu. Jenže jako na potvoru ho za tu šmelinu zatkl novej okresní náčelník, kterej se ho tjm pádem bojí a už zatkl tři lidi jenom proto, že to někde o Šimáčkovi řekli. Dobrý, ne? Už se ho bojej i komunisti, protože von je na veřejnosti tak aktivní, že si vedle něho připadaj jak mátožný komunisti, a tak všichni radši dělaj, že vo Šimáčkovi nic nevěděj, a ty, co věděj, se nejspíš brzy radši vytratěj, takže se vytratěj i důkazy, a Šimáček je na nejlepší cestě dělat co nevidět předsedu ONV a dál už je to jasný. Tím pádem to může bejt i všelijaký s tím jeho partyzánem, žejo, to dá rozum. Taky jsem objevil, že Šimáčkovi ta jeho šmelinářská minulost prostě nedá, když všude kolem sebe pořád vidí všechno možný, co nepatří nikomu. A čemu von nejspíš rozumí. Třeba takový zlato. Vůbec drahocenný věci. To víte, neměl jsem na to moc času a taky nejsem žádná detektivní kancelář… i když se vám přiznám, že by mě to docela bavilo, věříte? Ani ne tak to čmuchání, jako… jak bych to řek… když jen tak přátelsky posedíte s lidma a vobčas prohodíte nějaký slovo a ty lidi vám řeknou spoustu věcí, vo nichž vůbec netušej, že vám je řekli… a tak jsem se taky dověděl, kde bydlí, a jako člen jeho komise jsem k němu zašel, že mi u něj v kanceláři nejspíš vypadly z kapsičky zlatý hodinky, jestli je náhodou nenašel… Víte, já porculánu moc nerozumím, ale jenom to, co měl z tý bedny už vybalený, bylo za hezkejch pár zlatek.“

„Z bedny, říkáte.“

„Z čeho jinýho, to se přece jinak transportovat nedá. Měl na to vybalování tři Němky… taky jste si všim, že antifašistky jsou většinou mladý, pěkný a dobře rostlý?“

Řekl mu o těch bednách s nápisem UNRRA.

Ano, ten nápis viděl. Putna skoro mňoukal radostí a při Maděrově vyprávění si mnul ručičky. Pak řekl: „To je právě ten malér. Že poctivý lidi maj teď plný ruce práce doma, na svým. Takže sem, do týhle země nikoho, maj čas a chuť jít hlavně syčáci, protože si tu můžou všechno dovolit.“

Pootevřely se dveře a nahlédla Ilonka. „Prepáčte, ale je třeba přiložit’ do pece, lebo…“

Ještě mu pořád nedošlo, že je tady, a zase na ni koukal jak na zjevení, jako by byla spíš výplodem jeho představ, než tou Ilonkou, kterou náhle zacítil na pokožce se stejnou silou, s jakou dovedem v parném bezvětří ucítit závan konejšivého chladu. Možná to bylo tím, že se pohybovala s kočičí vláčností… ne, ne, dirigent se taky nepohybuje s kočičí vláčností… Bože, Ilono…

Přiložila, nahlédla do obou trub, a až za pár vteřin po tom, co s prepáčením odešla, k oběma mužům dolehla nebeská vůně jakési pečeně - to bylo úplně jedno jaké, a především pro Maděru to znamenalo cosi veledůležitého, co nedovedl a snad ani nechtěl stanovit.

Pro Putnu to možná znamenalo jen něco strašně dobrého, co už dlouho neměl, ohmatával vůni tím svým nosíkem, oči zvrácené k nebi. Až řekl: „Kdepák bez ženský ruky je všechno mužský podnikání polovičatý. Takže bych si měl myslet, že s vámi asi nepoříděj. Přesto vám ale říkám: udělejte s tím něco. Nebo vás stejně vyženou, je to boj vo zrno, a vy se na ty na vokrese vyprdněte a jeďte do Prahy, copak pro vás - s těma frčkama a metálama - by to byl problém si vyběhat, co potřebujete?“

S frčkama a metálama. Je jak dítě. Jak Harry. Copak to takhle jde? Copak to nemůže jít normálně? Hergot? Kdyby v tom nebyla zamotaná moje krev, a vlastně i táta s mámou, a to nejhezčí z mýho mládí, tak možná jo… nebo ne… já nevím…

„Ten francouzskej partyzán, Putno, je syn majitele tohodlenc statku - kurva, esesák, kterej se nechal napsat jako padlej u Stalingradu. A já byl kdysi jeho pokrevní bratr a k zbláznění jsem miloval jeho sestru a málem jsem si ji vzal. Tak. A co vy na to teď, detektive Putno?“ a řekl mu všechno, co tom věděl, a bylo mu při tom, jako by zvracel.

Vůně pečeně se nejspíš rozléhala jako píseň po celém domě

statku - každou chvíli dovnitř někdo vpadl, nejdřív nasál, pak něco chtěl říct, ale místo toho řekl „Pardón“, nebo taky nic a zmizel. Takže na Holubcovo svědectví došlo až na cestě k Brabencovi, s kterým si Putna chtěl domluvit odvoz tiskárny. Když vycházeli z domu, llonka se vyklonila z okna a pozvala pána Putnu na večeru, a keď bude chcieť, aj sa vyspať, Harry s Kérlym budú spať tuná vedl’a a ich izbička je volná. Ráno príde prvý raz auto pre mlieko, pán Putna sa móže sviezť.

„Vy jste holt klikař, Maděro,“ neodpustil si zase Putna poznamenat.

Putnu jen Brabencovi doporučil a zase šel - už neměl sílu tam vydržet, než si to dojednají.

Dveře do kuchyně byly pootevřené. A jimi bylo slyšet: „Nech ťa chrání sám Boh, ak sa teho len dotkneš! Cassidy! Čo som vravela! Už aj!“

Jako by chtěla plotnu chránit vlastním tělem, stála k ní zády a kusem polínka odháněla Cassidyho, sápajícího se k troubám. Jakmile Cassidy zjistil, kam se llonka dívá, řekl jen: „To se nedá vydržet,” a vyjel ven.

Velikánský stůl byl nějak ještě větší, byl na něm ubrus, nebo spíš prostěradlo, u obou čel po dvou židlích, takže se jich sem opravdu dvanáct vešlo.

Obrátila se zase k plotně a začala cosi klohnit, a on tam stál dva metry od ní a nevěděl co. Řekl tedy málem hrubě Pocem, a když se ona - ruce plné - pokusila podat alespoň úsměv, vydal se k ní, uchopil ji za ramena a řekl: „Teď mě, prosím tě, polib nebo obejmi, nebo aspoň pohlaď, jo?“

A ona ho jen lehce políbila a na okamžik se otřela tváří o jeho tvář, aniž přestala čímsi míchat v kastrolu.

Harry si pokojně ležel v posteli a četl si Frantovy odrbané Tři mušketýry a těsně vedle postele poklidně spal Kérly, stočený do klubka v potrhané kožené klubovce, která tu dopoledne ještě nebyla. Tiše se vytratil.

Někdy to jde, si říkal, v jediném okamžiku přijmout i několik sebedůležitějších informací. Mnohokrát se o tom přesvědčil i jako stíhač, i jako velitel bombardéru. Někdy to ale nejde, jako například teď to nejde. A zvlášť když ty informace nejsou ochotny zůstat v přijímacím centru a roztahují se do každého nervíku.

Aby zabránil neodbytnému podezření, že ten podivný přetlak, přecházející do téměř už zapomenuté svíravosti hrdla, může být už jen štěstí, ne-li dojetí, učinil to jediné, co byl ještě schopen učinit: utekl do stáje ke Kidovi, rychle ho ostrojil a pryč. A Kid už se postaral o to, aby jeho pán nemyslel na nic, než na něho a na jeho sršící energii a touhu tu energii ze sebe vydat, až se celý chvěl, cukal svou nádhernou hlavou a blýskal očima, a když na té obrovské zvlněné louce v hubě a ve slabinách ucítil ve stejném okamžiku povolení vyrazit, v první chvíli se zdálo, že by ty patnáctimetrové vlny nejradši přeskakoval, on ale každou chvíli sám od sebe přibrzdil, rozdrobil svůj dlouhý cval do staccata podupávání, jako by skutečně chtěl skočit, ale pak zase natáhl krok a cválal a cválal. Bože, to byla úleva, přijmout Kidovu hru a jen chvílemi se prát s jeho nezvladatelností, tolik si přející být zvládnuta, tisknout se k němu koleny a jen lehce, spíš pro vzájemný kontakt než z donucení, vytírat zadkem sedlo. A pak zkusit na Kida promluvit, jak bylo vždycky jeho zvykem na koně mluvit, a pak cítit, že Kid začíná rozumět, ne slovům, ale intonaci, doprovázené povolením uzdy a přitisknutím kolen směrem dopředu, a začíná chápat, či se rozpomíná, že ta slova jsou totéž, co povolení uzdy a přitisknutí kolen, takže v jednom okamžiku, ne teď, někdy jindy, naskočí poprvé do cvalu či trysku na pouhé slovo.

Ano, Kide, jsem tu především kvůli vám. Nic mi vás nenahradí. Nic. V uších mu svištěla rychlost a jako vývěva vyprazdňovala všechna zmatená a spletená pomyšlení a pocítění.

A tak se opět octli u pohádkově pokřivené a vůněmi obklopené Birkeho chaloupky. Na kraji lesa, odděleného od chaloupky paloukem, Kida přivázal ke stromu a šel šťavnatou trávou po svých. A už věděl, že ani nemusí přivírat oči, aby viděl Karla a nějak i sebe, jak na tomhle palouku vystřelují z luků, které jim vyrobil Birke (protože děda Birke uměl všechno), jeden šíp za druhým do terče, svým vybarvením tolik podobného terčům na trupech britských letadel. Ano, ano, říkalo se v něm, nevíme-li kudy kam, jsme ochotni hledat cestu i ve vzpomínání.

Birke osazoval do trakaře nové šprusle. „Grtisti Onke, “ tiše starouška oslovil tím podivným nářečím.

„ Grtisti Toni, “ zazpíval a zakýval Birke, ruce se mu zastavily, stářím zavlhlé oči se s potěšením podívaly.

Honem do těch očí povídal o trakaři a spoustě jeho předchůdců, o šťavnaté trávě, která už spěje k Otavám, a o včelách, kterým tohle počasí svědčí, a o medu, který bude hustý, průzračný a temně zlatý. A Birke pokyvoval hlavou a usmíval se pomalým obrazům, které kdesi daleko v něm vyrůstaly z Toniho slov. Pak spolu chvíli mlčeli, pak se ho zeptal, jestli něco nepotřebuje, aby i potom mohl stařík být pyšný, že ne, a bez loučení odešel.

Když nasedal na Kida, zatěšil se na jeho zpáteční trysk. Ovšem i na cíl toho trysku.

Putna chodil sem a tam po chodníku pod kuchyňským oknem a hned volal, že takovéhle vůně by se do éteru neměly posílat, a přitom zdvihal ten svůj nosík a přivíral oči.

Večeře byla slavnostní už jen tím, že vůbec poprvé večeřeli společně a že taky poprvé to, co jedli, se dalo nazvat večeří. Červenolící Ilonka se přesto omlouvala, že ještě nemohou jíst v jídelně, lebo nie je dostatečne upratovaná, a Kanda to doplnil, že už se Zikmundem mluvil v tom smyslu, že našli na statku seznam nábytku a že ovšem netrvají na tom, aby Zikmund vrátil všechno, ale nějaké stoly a židle navalit musí. A možná i nějakou lampu.

Jakmile Ilonka začala rozdávat jídlo, všichni zrozpačitěli - kluci a Kanda nejspíš proto, že hezky dlouho nedrželi v rukou vidličku a nůž, Maděra z Ilonky a Ilonka, jestli se uvedla dobře, neboť v slastném opojení z teplého jídla, naservírovaného až pod nos, nikoho samozřejmě ani nenapadlo, aby to kuchařce pochválil. Až na Putnu, jediného, který se choval normálně a nešetřil chválou. To však na příklad, který by táhl, nestačilo - všem při žvýkání tak nadšeně lupalo za ušima, že nic neslyšeli.

Zmizelo naprosto všechno. A on si až teď uvědomil, že llonka sama - jestli rozčilením nebo obavou, aby bylo dost - skoro nejedla. Proto řekl:

„Kuchařka, pánové, čeká na vaše hodnocení, aby se pro příště mohla podle toho zařídit.“

Cassidy dlouze, temně a bublavě říhl, až llonka zamrkala, a řekl, že to bylo žůžo a že se asi poprvé v životě pořádně nažral. Ostatní pak už jen řičeli a chechtali se a dohromady to byl trochu neandrtálský projev spokojenosti a úlevy z právě skončených rozpaků.

Nechybělo ani pivo, pro které llonka odpoledne poslala Billa s vozejčkem a vlastními penězi. Pivo však už působilo rozjařivě jen chvíli, s přibývajícím časem kaubojové otvírali ústa častěji k zívání, než aby řekli nějakou ptákovinu. První šel spát Harry - prosebně se podíval na Ilonku, ta kývla a potom pohlédla na Kérlyho a ten bez sebemenšího protestu Harryho doprovodil.

K desáté poprosil i Putna, aby ho pustili jít spát, že ho zítra čeká perný den. Taky měl trošku v hlavě a předtím snad půl hodiny vyprávěl o tom, co všechno jsou zlatokopové schopni sbírat a čeho jsou kvůli tomu ochotni se dopustit, že se kluci chvílemi váleli smíchy, pak ale začal rychle vadnout, že Maděrovi dalo práci ho aspoň ještě na chvíli natolik probrat, aby nejen pochopil, ale si i zapamatoval, že každou zprávu, týkající se statku nebo někoho z nich, musí okamžitě hlásit, a taky že musí zprostředkovat nákup dobytka na okresních jatkách, které se nějak nemůžou pořádně rozjet, jistě především proto, že zatím toho moc k porážení neměli. Z jeho výrazu stejně nebylo příliš jasné, jestli si všechno zapamatuje, přestože o tom spolu mluvili taky před večeří.

Pak si Putnu na starost vzala llonka, jemně ho vzala pod paží a on se hned a z posledních sil vypjal k cvrlikavému laškování, takže ho pak vedla spíš za límec. Hned byla zpátky, trochu se mračila a trochu jí ztmavly tváře, ale neřekla nic, a jakmile se posadila k nedopitému čaji, začala se usmívat.

Hned potom se vytratil Kanda. Že si ještě potřebuje něco zařídit. Znělo to legračně - jako by vstával od stolu v nějakém městském bytě a ne v takové zakopané řiti. Navíc při tom měl vzdorný a zavilý výraz, ze kterého se jak ze slabikáře dalo vyčíst, že tu blonďatou Alenu udrndal na rande. V deset večer! To za ním ta holka bude muset vylézt oknem. A jestli starý Křivý něco zvětří, bude střílet - určitě si už nějaký kanón taky opatřil.

Kaubojové pak začali rychle odpadat jeden po druhém, ani jim nemusel říkat, že mají jít spát.

Zůstali sami. Políbil jí ruku a poděkoval za hezký večer, jako by to byla recepce na zámku, a bylo mu moc dobře, když poznal, jakou jí tím udělal radost. Cítil k ní zvláštní a krásnou něhu, pohladil ji po vlasech a políbil na spánek, protože byl k smrti unavený a ze všeho nejvíc toužil po mrtvolném, naprostém spánku.

Z posledních sil si však ještě vzpomněl: „Vlastně jsem tě tu ještě ani nepřivítal. Tedy vítej. Ani kytku jsem ti nikde nenarval, ačkoliv jsem mohl, vidíš, jakej jsem. Teď jen doufám, že tě nikdy nebude mrzet, že jsi sem šla.“

„Aj ja dúfam.“

Vzal ji kolem ramen a vedl z kuchyně.

„Ohriala som vodu, musím sa celá omyť. Som celkom olepená špinou. Nechcieš tiež? Taky?“

Představy jsou bestie. A paměť někdy taky. V uších mu zahučela Kandova slova - až se bude mejt, budem se na ni chodit koukat ňákou škulinou - už jen pomyšlení na dokonalost toho těla probudilo ospalou a vychladlou krev jako budík.

„Potřeboval bych to snad ještě víc než to teplý jídlo, a to jsem potřeboval moc. Ale…“

„Seš ustátý. Pomóžem ti. Bude to hněď. Pak budeš spať sťa bábika.“

Zavrtěl hlavou. „Jakmile tě uvidím mejt se…“

Nastavila před sebe dlaň. „Nie, nie. Nič takého. Seš ustátý. Najprv umyjem a uložím teba.“

Až potom, mnohem později, když už opravdu ležel v posteli, mu řekla, jak se do poslední chvíle snažila, aby ho uchránila před něčím, před čím ho stejně uchránit nemohla. Vydrbala mu záda a právě zdvihala putnu s vodou, aby ho spláchla, když zaslechla koňský dusot. Naštěstí si v tu chvíli oplachoval obličej a strašně při tom frkal a prskal, prudký dusot cválajícího koně se ale blížil stále hlasitěji a ona nechtěla, aby to slyšel, velice se toho dusotu bála, a on si přece už musí odpočinout: vrásky kolem rtů se mu prohloubily, čelo zkrabatělo, i při tom zmatku kolem večeře na něm pozorovala, jak ho únava zmáhá víc a víc, řekla proto rychle: „Pozor!“ a vylila mu obsah putny na hlavu, aby taky neslyšel, že kůň prudce a se zachrčením zastavil. No čo, utěšovala se, to sa vrátil Martin, čo je na tom, přestože svá tušení už znala a věděla, že se proti nim nedá nic dělat.

O něco později, když zřejmě proběhl celý dům a na zaklepání se ozval ospalý a nechápavý hlas Harryho, Kanda konečně vpadl do prádelny. Bledý, divný, s velkýma očima, téměř si nepodobný. Maděra měl hlavu v ručníku a něco si pobrukoval - čelila tomu prvnímu nárazu svého tušení sama.

„Čo je?“

Na okamžik hleděl tak, jako by za to něco, co měl v obličeji, mohla ona.

„Tondo,“ tiše zavolal, že to Mad sotva mohl slyšet, a přejel si dlaněmi přes obličej.

Mad (to bylo první, co jí tehdy v noci řekl: Říkej mi Made, prosím tě, aspoň ty mi říkej Made) se přesto otočil (Snad mi to ještě pár dní vydrží, říkal si před chvílí, to pilotský umění cejtit nebezpečí i za zádama. Aspoň ještě pár dní.), oči klidné, jasné, neunavené, jestli tím vykoupáním nebo tím nebezpečím, to posoudit nedovedla, ale stejně klidně, k zbláznění klidně a pomalu se zeptal: „Co je, Martine?“

A Martin, jako by tohle všechno byla jeho nějaká role v nějaké hře a právě na tuhle chvíli měl předepsáno se nehýbat, se chvíli opravdu nehýbal, než si sáhl za košili a ruka se mu najednou zvětšila o veliký revolver. Okamžik to možná vypadalo, jako že je chce oba zastřelit, až pak řekl:

„Birke tam leží zastřelenej a tohle leželo vedle něho. A já blbec jsem nedovolil Cassidymu, aby ti řekl tu historku, že někoho načapal ve statku, protože jsem si myslel, že kecá. A ty by ses možná přesvědčil, jestli něco nechybí.“

Neboť ten velký revolver byl kolt, přidělovaný důstojníkům britské armády.

10

Jak měl pořád plnou hlavu všech možných úvah a představ, nejdřív si myslel, že Kérly čte nebo vypráví Harrymu nějaký rodokaps. Užuž sahal na kliku, když slyšel, jak Kérly říká:

„Byl to pěknej průser, ale rančer ani při tom nezapomněl na srandu a svolal si kauboje a řek jim o smrti toho osadníka a pak dodal, že nebejt toho, že předák měl rande s holkou ze sousedního ranče, že by ta banda bejvala tu smrt pěkně narafičila na něho, protože ten vosadník byl zastřelenej rančerovým koltem, kterej ležel vedle toho mrtvýho…“

„Tý vole…,“ na to řekl s posvátným zděšením Harry.

Pustil kliku a chvíli bojoval proti zužování hrdla. Neboť až teď, až tady mu došlo, že to něco, co tu nejspíš nastane, když se kdosi opovážil i vraždit, si nebude vybírat mezi ním a těmito téměř ještě dětmi - ten kdosi možná i počítá s tím, že cokoliv by se stalo některému z kaubojů, padne na hlavu jejich zaměstnavatele.

Proč ale, no proč? Venku je už kolikátý den mořivé vedro, ani lísteček se nepohne, nic se vlastně nehejbá, ani lidi se pořádně nehejbaj, jen se ploužej ze stínu do stínu, všechno je líný, klidný, upocený, vyprahlý, a mně je přitom, jako bych si za pár vteřin měl zase vyřizovat s Karlem Kučerů tu dávnou nenávist, vyvstalou z idiotskýho faktu, že do půdorysu jenom týhle zatracený budovy by se vešlo deset nebo dvacet nebo kolik popisnejch čísel 247.

„Jestli přijdu na to, žes na ni zase vlez, nechám tě vyřezat,” řekl Karel před těmi osmi lety, „nenechám nějakýho domkářskýho hucula prznit rasu vlastní sestry.“ Deset let potom, co k sobě přitiskli svá naříznutá zápěstí, aby se spojila jejich krev.

To já musel bejt až v Kanadě a na Havaji a nalítat statisíce kilometrů a tisíckrát mít možnost chcípnout, a on musel bejt až někde v Asii a taky tisíckrát chcípat, aby mohlo dojít k tomuhle? Po válce? Proč? Kvůli tomuhle statku? Nebo snad kvůli něčemu jinýmu? Ale kvůli čemu?

Ještě v noci, když se vraceli, za očima poklidnou mrtvou tvář starce, ještě v noci si řekl, že to je blbá a děsivá náhoda, že se do toho připletl zrovna on, jednu chvíli nenáviděl i Brabence za to, že ho do toho vecpal, neboť se zdálo jasné, že jde o statek, ne o něho, ale co to bylo platné, ať chtěl či nechtěl, teď prostě byl symbolem všeho, co brání všem možným Kučerům vrátit se a začít všechno znovu - řečmi o prznění počínaje a Lidicemi konče. V noci si ale taky slíbil, že takhle

o tom už přemýšlet nebude, protože teď se stěží pohybuje v tom, co přichází, a to ještě s velkou klikou.

Domluvili se, že Martin si brzo ráno vezme Cassidyho a ještě někoho a společně že Birkeho jako objeví a jako to ohlásí jemu a společně to půjdou oznámit Brabencovi a zcela nezúčastněným vojákům do Griindorfu. Na okres ne, tam ať si to vyřídí Brabenec, Putnovo varování před okresním náčelníkem bylo dostatečně pádné. A pak ať se děje vůle Matějova, jak se říká.

Po cestě se taky zeptal Martina: „A to tě ani na vteřinu nenapadlo, že jsem to třeba přece jen mohl udělat já?“

A Martin zase tak blbě a dlouho mlčel, dokonce si zapálil, že se zdálo přirozené, že na tak blbou otázku opravdu bude jen mlčet, ale pak přeci jen řekl: „Ilonka ti taky nikdy nebude moct dokázat, že se tady nevychrápala s žádným chlapem. Teda ani se mnou. A přece jí to spíš věříš než nevěříš. Máš totiž podivnej a nevysvětlitelnej důvod tomu věřit…“

A za bůhví jak dlouho ještě dodal: „Ani přitom není potřeba myslet na motivy.“

To už se blížili ke statku, který v té tmě víc tušili než viděli, a jeho - snad nutkání si nějak ulevit - popadl vztek, že jim pořád ještě nesvítí ani jedna žárovka, že sice ta večeře byla těmi svíčkami taková intimní, ale Ilonku určitě musel brát čert, jak na těžce vydobytý ubrus či prostěradlo každou chvíli odkápl vosk…

Asi by se teď měl přeci jen rozjet do Prahy a nějak se tam proti Kučerovi - nebo kdo vlastně ten statek chce - pojistit, Putnova rada byla opravdu nad zlato. Až na to, že právě to bylo nejmíň možné - ve chvíli, kdy smrt Birkeho mohla být signálem k nějaké ofenzívě. Asi by pak vůbec nemělo cenu se vracet.

Ještě jednou se podíval na dveře, za nimiž si cosi hučely hlasy Harryho a Kérlyho. Za jeho ramenem harašilo nádobí.

A krávy se musej dojit a obilí sklízet a louky sekat a na jatka se musí a taky by se mělo sehnat pár prasat, a asi drůbež, a pro ty bejčky by se měl postavit extra výběh. A musí se nadělat co nejvíc sena, nebo - jak říkal Putna - tu v zimě chcípnem. A něco se konečně musí udělat s vodou, ten systém všech možných nádrží sice snad stačí, ale kdo to má tahat, a kolik to stojí zbytečnýho času a sil…

Do prdele!

Jako když se shrabuje sníh, a když ho má člověk shrabanej, za ním už je zase napadáno.

A copak asi Zikmund, co ten tomu říká. Ten určitě Birkeho nezastřelil, nejvíc se to podobalo Karlovi, ale copak bylo možné tohle někomu říct, když existoval ten úřední zápis o jeho hrdinské smrti? Podle toho, co říkal Martin, Zikmund se má příliš rád, než aby se do něčeho takového zapletl - možná i vynechá ty své výlety přes blaubašský jez, možná taky už nikde žádné marky nejsou.

V kuchyni se ozvaly hlasy.

Brabenec: „Tady jste. Právě jsem prosil - paní Ilonku, aby vás za mnou poslala.“

A zase: jako by o nic nešlo. Běžná denní rutina starosty, jejíž součástí bylo popovídání s držitelem největšího majetku.

„Posaďte se u nás,“ ho vybídl, náhle rozhodnut, že právě jemu řekne celou pravdu o Iloně jako prvnímu - tamtamy se

o tom rozezvučí až dnes, a Brabencovi se tomu bude lip čelit, zůstane-li i dál přítelem. Ač tamtamy tentokrát nebudou dunět tolik, když je tu jako lahůdka mord starého Birkeho.

Brabenec pak chvíli mlčel a nevěděl, jak se tvářit, a potom začal říkat takové ty věty jako: „Tak co, jak to jde?“ a „To vedro nám ale bere tipec, co?“ a oči mu přitom pořád ujížděly k Ilonce, Maděra na ní poznal, že by nejradši odešla, ani ona nebyla nadšená, že to o sobě musela poslouchat, a teď už toho snad bylo dost, tak proč by nešla? Ale on ji aspoň na chvíli chtěl mít za svědka, a proto honem řekl: „Přišli ti vojáci na něco? Už aspoň přibližně tušej, kdo by to mohl bejt? Takhle odprásknout, a zrovna starýho Birkeho!“

Pochopila a nenadšeně se chopila nože, aby Brabencovi namazala ještě jeden krajíc.

Brabenec krčil rameny. „Vono je k tomu všemu eště taky strašný vedro a Birke musel rychle pod zem. Hned jak s váma sepsali ty protokoly, šli do hospody, protože jsou přesvědčený, že Birkeho vodprásk nějakej Němec ze vzteku, že se děda k nám přidal. Akorát ten poručík vobešel pár stavení a vyptával se, já dal do protokolu taky to, že Birke zachránil ty vobecní knihy. Bylo moc dobře, že jste taky uvedl, že jste u Birkeho předtím byl. Svěrka vás totiž viděl vocaď jet. Ale ten jejich vojenskej doktor určil smrt na vosmou až devátou, a to vy jste už dávno večeřeli, jak všichni vypověděli.“

Pak už mohla Ilonka klidně odejít. Brabenec se hned naklonil dopředu a ztišil hlas. Ráno, krátce potom, co to Maděra přišel ohlásit, přijelo pro Svěrku auto z okresu. Brabenec se snažil něco dozvědět od šoféra, ten ale jen věděl, že je nějaká schůze či školení tajemníků.

A teprve před chvílí odtud odjel za vojáky do Grundorfu sám okresní náčelník s doprovodem. Malér, samozřejmě, ne proto, že to Brabenec taky ohlásil vojákům - ti jsou prostě nejblíž a hotovo - ale proto, že už je Birke zakopaný, neboť se nejdřív ze všeho sháněli po smrtící zbrani a jestli se tam někde nenašla kulka a jestli nezůstala v Birkem a jak to, že se vojáci spokojili s výrokem svého doktora a nepřivolali si soudního.

„Blbec,“ ulevil si Brabenec. „Ví stejně jako já, že jedinej doktor je Holubec, a ten by mu k mrtvýmu nešel, protože nestačí ani na tu spoustu živejch. No péroval mě velectěně. Ale když se mě pak snažil přesvědčit, že do povinností předsedy emenvé patří taky umění vodhalit vraždu a že bych tady div neměl mít dva detektivy - tady! - tak jsem se už nasral, že jsem tu proto, že mě vo to strana poprosila a že ještě větší blbec než já, kterej by sem šel, se nenašel, a že jestli chce, tak ať si takovýho blbce sežene, ale já že to nejdřív ohlásím do Prahy. No a to víte, kdo tady má čistý svědomí. Na takový Praha platí jako zaklínadlo, kdy se vám zachce. Tak radši vodjel za vojákama. Ale počítám, že vás a Kandu si zatím nepučil jen proto, že si chce nejdřív přečíst vaše protokoly. A že si na vás po cestě leccos ještě vymyslí, vo tom nepochybujte.“

Brabenec odešel. A jednoho teď mohlo leccos napadnout. Například že ona smrtící zbraň je úplně naivně schovaná v prádelně. A pravděpodobnost, že Kandu v noci nikdo neviděl, je asi tak padesátiprocentní. A že Alena Křivá v jednom okamžiku nemusí slib mlčení vydržet. Na to stačí málo. Třeba se na ni Martin nepodívá tak často a tak, jak by si přála. A to on se určitě nepodívá - je to stejně zvláštní, jak na jedné straně usiluje, aby byla jeho holka, a na druhé straně ji dovede pozorovat s kamennýma očima. Fakt zvláštní. A jak perfektně odhadl, co kdo udělá a co on má udělat. Vlastně předpověděl, že by ho někdo mohl u Birkeho vidět… co když Birkeho zastřelili právě proto, že věděli, že ho Svěrka viděl… kdo mohl tušit, že právě tam se Kanda pojede mrouskat. K Birkemu nikdo nezajel třeba tejden.

Znovu ho zamrazilo pomyšlení, že vlastně on zapříčinil Birkeho smrt.

Náčelníka se ale nebál. Neměl proč. A o Kandu jim určitě nejde, ať už v tom je náčelníkova úloha jakákoliv. Ledaže by věděli o Martinově spolumajitelství a vadilo jim i to. V tom případě ovšem by to potvrzovalo, když nic jiného, tak aspoň Svěrkovo informátorství. Od Brabence… ačkoliv komunisti si taky nesmějí hrát na vlastním písečku… A co když některej z těch okresních komunistů je jeden z těch, který se bojej toho Šimáčka… kdosi mu v Praze říkal, že se špatným svědomím je nejlepší dát se ke komunistům… Brr… Ale Martin je zatím mimo veškerý podezření.

Zrovna byl ve chlívě, když uslyšel, jak auto vjíždí do dvora, a potom: „Héj, vy, kde je pan Maděra?“

Chlév už byl plný a vlastně voněl. Ano, voněl. A ne že každému koňákovi krávy smrdí. Byl tu příjemný chládek a krávy po něm jen maličko pootočily hlavy a veliké oči a ani jedna nezabučela. Prý to je známka spokojenosti. Proč ho právě tady napadlo, že je vlastně pořád ještě vysoký důstojník v aktivní službě, byť právě na dovolené, netušil, ale pomohlo mu to. Vyšel ven.

Náčelník nevypadal nijak zle, ale byl na první pohled bačkora - působením vyšších vůlí byl poznamenán jako modřinami, a to se snažil zamaskovat rázným, až úsečným chováním a vyjadřováním. V té tmavozelené uniformě s páskou SNB na rukávu působil až neskutečně důležitě.

Ilona stála na schodech, dělala jakoby nic, ale v očích měla starost. Pokusil se ji uklidnit pokýváním hlavy a pohybem rtů. Za plotem do zahrady vykukoval Harry. Náčelníkovo Héj zřejmě předtím patřilo jemu.

Asi tři metry před náčelníkem zůstal stát. Okamžik na sebe hleděli. Náčelník se nadechl: „Vy jste Antonín Maděra?“

Jen kývl.

„Policie,“ řekl náčelník a odmlčel se, protože byl zvyklý, že to zní jako abrakadabra.

„Chcete s někým mluvit?“

Náčelníka to tak vyvedlo z míry, že s obyčejným lidským překvapením vyhrkl: „No přece s vámi!“

„Jenže to asi nepůjde, pokud se mnou nechcete mluvit o stavu dobytka, nebo o žízni, kterou oba máme, ale jestli se mě chcete ptát ohledně té vraždy, nemůžu vám sloužit, pane… pane…“

„Nadporučík Kiml.“

„…pane nadporučíku. Oprávnění vyšetřovat vojenské osoby asi nemáte, že.“ Nemělo cenu to protahovat - vytáhl ze zadní kapsy své papíry a podal mu je. A zatímco v Kimlovi pracovala úcta, nabídl se k výpovědi. Zašel tak daleko, že v lecčems řekl i pravdu. „Osobně si myslím, že Birkeho zabil někdo, komu Birke vadil jako rodák a hlavně asi jako pamětník. Bylo, jest a bude, nadporučíku - to mi jistě potvrdíte - svědkové jsou vždycky nepohodlní a je dobře se jich zbavit. Malér ovšem spočívá v tom, že já jsem taky takový svědek: narodil jsem se tu a žil tu dvacet let, až do vojny. Vlastně bych vás teď měl požádat o ochranu, protože klidně můžu počítat s tím, že kdosi má úmysl provést se mnou totéž, co se starým Birkem.“

Kimla to dost vyvedlo z míry - tip, který dostal, byl nejspíš úplně opačný. Maděrovi se zase ulevilo víc, než čekal: jako by si touhle rozmluvou zajistil fyzickou bezpečnost - samozřejmě jen formálně. Ať bude Kiml na základě svých instrukcí dál podnikat cokoliv, ať smlčí cokoliv, Maděrovu hodnost, poslední funkci i jaksi zdálky garantovanou bezpečnost (nejspíš i kontrarozvědkou), to si pro sebe nenechá. A hlavně se už vždycky podle toho bude chovat.

Samozřejmě. Takže při odchodu slíbil panu podplukovníkovi ochranu, a tomu bylo - navzdory všem tragickým důvodům téhle návštěvy - do smíchu, neboť se nemohl ubránit představě, jak ho teď Kiml bude i proti své vůli a hlavně proti všem instrukcím skutečně bránit a sám sebe tak určitě přivede do maléru.

Přitom si taky uvědomil, že by moc rád věděl, kdo včera vyfoukl ten revolver. Kromě Karla, Fojtíka a Tománka ho napadl i Svěrka. Taky to ovšem nemuselo být včera - na kolt se nepodíval už bůhví jak dlouho.

Motor naskočil, Kiml se smutně pousmál, jako by tušil, co ho čeká, zasalutoval a vůz začal couvat.

A málem najel do sedláka Čapka, který zase couval do dvora, neboť při tom mával na kohosi venku.

Prokristapána, poslední nahánění dobytka a já na to zapomněl jak na smrt! A tady není ani noha.

Čapka došel nenápadný Dvořák. Naštěstí se jen přišli zeptat, jestli kluci vůbec ještě něco našli, a když jo, jestli by jim Maděra na to nepůjčil taky nějakého koně. A že by tedy po obědě, ostatní už jsou taky přichystaní…

Honem řekl, že kluci určitě někde něco ještě vyčuchají. A jestli by pak Dvořák nebyl tak hodnej a nepodíval se na tu elektriku, už je to bez ní k zbláznění.

Trochu to připomínalo hon na zajíce. Sedláci nakonec přijeli společně na valníku - spolehli se raději na vlastní zkušenosti s dobytkem, a proto měl každý především pořádný klacek. Dovedl je Kérly a Křivý přijel s nimi. Cassidy při obědě přiznal, že jim ještě nikdy nedalo takovou práci sehnat těch pár kusů - sjezdili široko daleko kdeco, proto taky nejsou u oběda Pýt, Smájl a Franta, domluvili se, že se vystřídají, aby se jim dobytek zase nerozutekl. A že se při tom hlídání ještě po něčem poohlédnou. Zvláštní: Cassidy se ze všech změnil nejvíc - mluvil rozumně a míň, vždycky to mělo hlavu a patu a kupodivu i jakýsi ironický nadhled - přesně to, co ho ještě před týdnem rozběsňovalo u druhých. Nezapomněl proto poznamenat, že se dobytek musí sedlákům strčit až pod nos - kdyby s nimi dobytek hledali a hodiny je vláčeli po okolí, jenom by je zbytečně popouzeli.

Přitom byl Cassidy vlastně chudák - kdykoliv pohlédl na Alenu Křivou, měl oči jak neprávem zbitý pes. A ona byla na koni ještě pěknější než pěšky, a chvílemi dokonce vnucovala pomyšlení na koně cválajícího ve vysoké trávě mezi osamocenými stromy v jednom parku u jednoho sanatoria v jižní Anglii. A taky připomněla slova slavného chovatele Kunce: Když posadíš na krásnýho koně tu nej poslednější služku, uděláš z ní dámu a už nikdy nebude jenom služka. A nejsmutnější oči měl Cassidy ve chvíli, kdy viděl, jak často se ta hlava s blonďatou hřívou obrací směrem, kde tvrdě a soustředěně naháněl dobytek Kanda Martin.

Zpočátku to celé byla dost nuda, sedláci se rozvinuli do rojnice jako při honu a odkudsi zdáli k nim kaubojové přiháněli první kusy dobytka. On a Kanda po stranách hlídali, aby dobytek v poslední chvíli neuhnul někam jinam. Dobytek tedy s bučením a supěním dorazil k selské zdi a zastavil se, zezadu obklíčen jezdci na koních.

Sedláci a dobytek stáli proti sobě a odhadovali své síly. Až sedláci odhodili svou těžkopádnou důstojnost, kromě klacků vůbec odhodili všechno, co by mohlo být překážkou v nabytí tohoto majetku, vjel do nich neuvěřitelně jiný život, začali poskakovat, ječet, hulákat a míchat se a vířit, to všechno ve snaze sehnat dobytek do nejtěsnějšího chumlu. Tahali i za ocasy, hrozilo-li nebezpečí, že by se některému dobytčeti mohl podařit únik, objímali je kolem krků, chytali je za rohy a páčili jim hlavy, taková hromadná parodie na býčí zápasy, které kluci neodolali a s nadšeným jekotem se vrhli do vřavy, při které se snažili, aby sedláci co nejčastěji chytali krávy za ocasy a s proklínáním se pak nechali vláčet po drnovitém povrchu louky. A sotva bylo stádečko svázáno co nejtěsněji k sobě, kluci naskočili na koně a jeli pro další várku, aby celá ta legrace mohla pokračovat.

A tak někdy k páté, kdy do ohrady nahnali už druhou várku, to bylo celkem pětadvacet kusů, z nichž se podle Křivého dalo se zamhouřením oka vybrat skoro dvacet dojnic, a to sedlákům s tím, co se sehnalo minule, konečně už stačilo. A taky to znamenalo, že na odvoz do jatek už měli šestnáct nebo sedmnáct kusů.

„Nedá se nic dělat,“ řekl pak Kandovi v maštali, „jestli počasí vydrží do zejtřka, musíme ten jatečnej dobytek odehnat na okres. Zbytečně upoutává pozornost, připravuje nás o krmení a taky potřebujeme prachy.“

„To teda jo,“ přitakával Martin, „přece nebudu u Hubačky kupovat šátek na sekeru.“

„Ale? Ty ses dal na frajera?“ Martin temně řekl: „Musím na zelený.“

„Pojedu s tebou.“ A proč ne, pomyslel si, kluci se už postarají o dobytek bez dozoru a pak ať si už oddychnou, byli v sedlech od rána a zítra je nejspíš čeká perný den. A kolik z toho poničeného plotu kolem zahrady Kérly zlikviduje, je taky jedno, hlavně ať se nějak postará, aby byl Harry chvíli venku a začal se trochu hýbat, začíná mu ta rekonvalescence nějak moc chutnat, zvlášť když ho obskakuje Ilona.

„Nemusíš,“ řekl Martin ještě temněji. „Smájlův Vašek se už málem zapřahá sám jak k valníku, tak k sekačce. A naložit to už je sranda.“ Vzdorovitost mu naskákala po tváři jak vimr-lata.

„Nojo,“ tedy řekl, „máš pravdu.“ Když přes Martinův obličej přejela úleva, neodpustil si však poznamenat: „Alenku ode mě pozdravuj. Já vím, že to je fuška, pořád jí připomínat, že musí mlčet. A ať tě starej Krivej nepřetáhne rozporkou.“ A rychle odešel z maštale.

Ze chlíva právě vyjížděl po uzounkých kolejkách vozík s hnojem a za ním Bill. Vida, hošánkové si už dali do kupy vozejky. upachtěný a usmolený Bill dokonce vypadal nadšeně - bylo příjemné ho takového vidět, protože jinak ten jeho neustále jakoby ublížený výraz uměl v druhém probudit málem výčitky svědomí.

„Paní Radová dneska dala deset litrů,“ oznamoval a připomněl Harryho vyprávění o Billových dopisech domů. I teď to znělo tak, že těch deset litrů z té záhadné Paní Radové vyždímal jen a jen on. Hned však pozměněný názor na sebe sama potvrdil dodatkem: „Holt těch šestnáct, jak říkal Jerry, že by to mělo bejt, to není, ale aspoň něco.“

V míchárně stál na bedničce u obrovské kádě Jerry a vysypával cosi, co velice prášilo.

„Je to děsná raubírna,“ oznamoval nevyčítavě. „Všechno musíme dělat ručně, a přitom všude kolem samý kolečka, jak to běhalo na elektriku. Ale Franta na to už přišel a snad to nějak dáme do cajku. Do tranďáku prej šťáva jde. Akorát ňákej blbec celou tuhle stranu vodříz nebo co.“

To prášivé byl šrot - Jerry vyslídil několik pytlů až úplně nahoře ve špejchaře.

„Já se těm kravám divím, že začaly dávat mlíko tak brzo,“ řekl pomalu. „Když musej žrát i bůhví jak starou řezanku. Ale s tím šrotem už jim to docela jede. Jo, jel někdo pro zelený? Mám ho tu už jen trochu.“ Bylo až neuvěřitelné, jak ho těch pár hodin dobrovolné odpovědnosti změnilo: mezi očima se mu udělala kolmá starostlivá vráska, spodní ret se mu důležitě vysouval ven.

„Kanda už zapřahá, to shánění dobytka nás všechny zdrželo… Ty, Jerry, nemáš dojem, že jsme si ukousli moc velký sousto? Abysme se nezalkli. Není toho na vás moc?“

Jerry ještě víc vyšpulil ret. „Ale ne. Franta už je s Dvořákem domluvenej, že to zkusej zapojit eště dneska. Před chvílí pro něj šel. Řemeny jsme tu našli, akorát jeden jsme museli udělat z takovejch zbytků, asi jste ho rozřezali, když jste s Kandou stavěli vejběh. Řemenice už jsou taky vyčištěný a namazaný. Koukněte.“

„Vy jste s tím teda pohnuli!… Víš co? Ráno se vychrňte, já s Kandou nakrmíme sami.“

„To je blbost. Bill ráno klidně nakrmí sám, všechno mu připravíme, jen ať vstane, aspoň nebude mít čas fňukat po mamince.u

„Von fňuká po mamince?“

Jerry kývl. „Ale když mu řeknete, aby se teda k mamince vrátil, tak by vás zabil.“

„A ty, Jerry?“

„Já? Co já? Děda má akorát starost, abych dodělal školu, ale předseda Brabenec mi napsal takový potvrzení, jako že tu jsem na brigádě a velice potřebnej, a já to poslal do školy a voni mi napsali, že mi to uznávaj jako praxi pro tu hnojařinu a že pak budu moct udělat maturu externě. A dokonce s nějakejma vejhodama. Mi napsali.“

Vzpomněl si, co o Jerrym říkal Harry, a přesto se zeptal:

„Ty máš jen dědu?“

Ani příliš nezesmutněl, jistě to už přebolelo. „No. Naši akorát voba leželi s chřipkou. Děda jim šel nakoupit a já byl na cestě ze školy - při větším luftgefáru nás vždycky vyhnali. My bydleli v Italský. Nad náma bydlel ten malíř Štáfl se ženou, ta snad psala knížky pro děti - ty byli taky doma, když to spadlo. Z jejich bytu zbyla jen stěna, na který visely dvoje Tatry - von pan Štáfl maloval hlavně Tatry, von byl taky horolezec. U nás zas kompoty.“

(Jak dlouho mě ještě bude přepadat to pomyšlení, že i já jeden čas za sebou zanechával z rodinných životů jen police s kompotama a visící obrazy, a většinou ani to ne? Co na to mám říct, když není co říct?)

Jenže tahle od dětství systematicky deptaná generace měla úplně jiný způsob myšlení. Jestli naštěstí nebo bohužel, to teprve ukáže čas.

A Jerry říkal: „Děda ale psal, že potkal nějakou tátovu sestřenici, která se vrátila z koncentráku, prej taky nikoho nemá, tak ji vzal k nám a asi se o ni stará, možná taky trochu místo vo mě, von je chemik, teď ho prej zase potřebujou, von byl taky v ňákym odboji, s tátou, a prej když po náletu prohledávali náš dům, našli tam dva revolvery a ňáký letáky, byl prej z toho průser, ale nikdo nevěděl, ke kterýmu bytu to patřilo. Děda taky psal, že zase šéfuje ve svý fabrice, a ta paní, ta teta z koncentráku se prej zase stará vo něj, ale je prej strašně hubená, ale že by se prej vo mě ráda starala, ale já myslím, že je děda rád, že jsem tady, máma byla ze statku, a proto prej pak v Praze dostala tuberu, ale vyléčila se, takže děda je asi rád, že tu jsem; taky proto, že nedostanu tuberu.“

Řekl mu totéž co Harrymu: „Jako by nás někdo chtěl vocaď vystrnadit, Jerry. Teda hlavně mě.“

„Vo tom je zbytečný hovořit, šéfe, to se nikomu nemůže podařit, už jsme jim to ukázali, ne?“

Na to se dalo říct jen: „Nojo, máš pravdu, Jerry. Tak ahoj.“ „Ahoj, šéfe.“

Od domu směrem k vratům právě šla paní Čapková, v jedné ruce kbelík, v druhé smeták.

Zastavil se. Jistě taky proto, aby se vyhnul Čapkové a jejím tirádám. Hlavně ale proto, že mu zase po zádech přejel mráz. Uvedl jsem do pohybu cosi, co se mi už nepodaří zastavit, a přitom nevím, jestli se mi to podaří udržet aspoň v tom pohybu, na kterej stačím. Cosi se už děje beze mě a bez mýho přičinění, ale přitom za to můžu jen já, ty lidi to vzali za svý a přitom ani nemůžou vědět, co vzali za svý, když to ani já sám přesně nevím. Co když sem vtrhne nějaká horda ničemů, postavěj nás všechny ke zdi a postřílej? A to budu mít na svědomí já! Vždyť tohle všechno kolem přece nemůže bejt moje! I když jsem se o to rozdělil. My dva nepotřebujeme, aby toho tolik bylo našeho. Na co? Proč? Stanem se votrokama týhle mašinérie a nikdy se nám nepodaří uskutečnit to, proč tady jsme. I když jsme tu každej kvůli něčemu jinýmu…

Než to v sobě stačil zarazit, najednou v něm jako pajdulák na střelnici vyskočilo podivení, kvůli čemu tu vlastně Kanda je. Mihlo se mu před očima, jak Martina viděl s dalekohledem za humny nebo jak zkušeně zacházel s koltem, když přijel od mrtvého Birkeho. Jak ze všech nejmíň nosí u sebe sebemenší zbraň. A přitom jak tehdy v noci jako by z té parabely střílel odjakživa. A jak mu občas, i když se zrovna dívá třeba na Alenu, najednou zkamení oči… Co mi to, hergot, haraší v makovici, a proč právě teď…?

Čapková už zmizela za vraty.

No jasně. Kvůli Čapkový je člověk ochotnej si vymyslet kdeco, jen aby nemusel poslouchat, jak ti chlapci a ta llonka…

Už v hlavních lítacích dveřích do haly to vonělo jádrovým mýdlem, čistou vodou, větráním, ženskýma rukama.

Objevila se naproti ve dveřích do jídelny. Taktak zapnuté německé kalhoty vyhrnuté pod kolena, bosa, ale i tak bylo poznat, jaké má krásné nohy, až jím projela horkost. Polorozepnutou khaki košili měla uvázanou kolem boků, vlasy pevně obepnuté šátkem. Něco mezi selkou a nádenicí.

Vydal se k ní, že ji k sobě přitiskne, aby do něho přeskočila její přemíra životnosti, když z něho právě teď ta jeho začala nějak unikat. Oči jí sice svítily a nebylo to jen pocitem dobře vykonané práce, a zuby mezi usmívajícími se rty byly jak reklama na thymolin, přesto před sebe nastavila dlaň s roztaženými prsty na halt, a ukazovák druhé ruky si položila před rty na psst a hlavou ukazovala kamsi za sebe do jídelny.

Vprostřed jídelny byl jakýsi arkýř, půlobloukem vypouklý z fasády domu natolik, že se jeho bočním oknem dalo dívat podél domu - však taky Cassidy litoval, že si to včas neuvědomil, když se snažil chytit toho vetřelce, určitě by ho býval měl.

Oknem bylo vidět na zahradu, hlavně na tu její část, která byla obehnána bortícím se plaňkovým plotem. Nějakých patnáct metrů od okna se z vysoké trávy vyvyšovalo jakési betonové plató - matně se rozpomínal, že tam někdy, a zvlášť když tu byli hosté, Kučerovi svačívali. K betonové plošině byl ze všech stran přístup po dvou schodech. Teď to tak bíle a honosně už nevypadalo - nikým neomezovaná zahrada si rychle bujela, takže kolem plata trčely do výšky divizny a velké fialové bodláky, ale i tak byla plošina jasně viditelná, a proto na ní bylo možno i teď vidět Harryho při naprosto nepochopitelné činnosti, do níž se občas ozval skrytý Kérlyho výkřik „Zásah!“ nebo „Vedle!“ nebo „Jak to míříš, pitomče!“ Harry seděl na kraji plošiny, pokaždé chvíli cosi kutil u svých nohou, spočívajících o schod níž, pak se prudce rozmáchl zdravou rukou, v níž držel sekyrku ostřím dozadu, pak jako by sledoval let míče, až se nakonec odkudsi z houští ozval jeden z Kérlyho výkřiků.

Opřeli se vedle sebe v otevřeném okně. Harry k nim byl zády a neměl o nich tušení, oni ho zase viděli jen v mezeře mezi větvemi mohutného buku. Cítil její rameno, její loket, na okamžik mu opřela o nahou paži rozpálenou tvář a jemu se najednou soustředění rozutíkalo všemi směry, ale Harryho ruka se zase tak podivně mihla, že zase zpozorněl. A ona mu šeptem - ač to nebylo třeba - vyprávěla, jak potřebovala vygruntovat jeho pokoj a jak Kérly přijel s první várkou dobytka a hned běžel za Harrym, a jak ho ona poprosila, aby vzal Harryho ven a zůstal s ním, aby si nepřipadal od všeho odstavený. A že by přitom mohl - jak už ho prosil šéf - eventuálně něco udělat s tím plotem, a kdyby se mu chtělo, že by taky mohl všechny špatné plaňky naštípat do kuchyně na topení.

Jak byl Kérly ohromný, jak nejdřív vynesl ven křeslo, pak nechtěl Harryho nechat jít samotného po schodech dolů na zahradu, a jak mu Harry nadával, že s nohama nic nemá, ale Kérly ho přesvědčoval, že v jednom rodokapsu bylo, že po ztrátě krve se každému musí podlamovat kolena, a dokonce Harrymu předvedl, jak by to vypadalo, kdyby se na těch schodech zhroutil, a chudák si při tom dost namlátil, jak potom Harryho usadil na té plošině, a aby se Harry nenudil, nechal si od něho neustále radit, jak a odkud by ten plot měl začít bourat.

Čapková v tu dobu už drhla podlahu v obýváku a Ilonka přešla do ložnice, jejíž okno je k plošině vůbec nejblíž, takže slyšela téměř každé jejich slovo. Semleli kdeco: jak Kanda nabalil Alenu, ale že to asi udělal jen proto, aby měl kromě práce i jinou zábavu, a jak je Cassidy blbej, že se do ní zamiloval taky, je mu to k ničemu, akorát že se občas tváří jako bulík. A šéf že určitě s Ilonkou spí. Pro ně ovšem je ze všeho nejdůležitější, že Ilonka skvěle vaří, akorát s tím uklízením by to neměla tak přehánět.

Tiše se zasmála. „Tárali a tárali. Ako dve… ako že vy to voláte…?“

„Myslíš drbny? Klepny?“

„Hej. Chvilkami som ani robiť nemohla, ako som sa smiala“

„Blbce, co děláš! Dyťs mě moh zabít!” přerušil je výkřik, a on to nevydržel a vyklouzl oknem do zahrady. Po několika krocích mu bylo jasno: Kérly odtrhával plaňky a nosil je Harrymu, který je štípal tím způsobem, že je kladl na hrany schodů, a obrácenou sekyrkou do plaňky praštil. Uražený konec se vymrštil a vířil jak vrtule. Harry se ovšem už naučil své údery tak ovládat, že se uraženými kusy planěk strefoval do různých předmětů, které Kérly navěšoval na ještě neporaženou část plotu. Přitom svědomitě sbíral i ta polínka, která zaletěla za plot, a všechno snášel na hromadu, která už byla úctyhodná.

Došel až k nim. „Jak to jde, pánové?”

Harrymu zářily oči. „Vymysleli jsme si s Mírou teda s Kérlym - novou zbraň. Kdybych měl zdravý vobě ruce, klidně sestřelím z dvaceti metrů jezdce na koni a v cvalu. Určitě lip než koltem. Dávejte pozor. Míro, prosím tě, eště jednou, naposled, jo?“

Kérly se sice neochotně, ale s očima taky zdivočelýma hrou zdvihl. „Miř ale raději vejš než níž, nebo mi urazíš makovici.”

Vzal jednu plaňku, na jeden její konec nasadil plechovku, vydal se k plotu, tam prolezl na druhou stranu a schoval se za houští tak, že byla vidět jen k nebi trčící plaňka s plechovkou.

Harry si zkušenými pohyby položil jednu plaňku kolmo na hrany obou schodů, aby přibližně směřovala k místu, kde byl Kérly, sám tam několikrát taky pohlédl, podoben hráči golfu, vštipujícímu si do paměti jamku, pomalu přiložil obrácenou stranu sekyrky k plaňce, pak vykřikl: „Dobrý, Mirouši, můžeš!” a konzerva se nad křovím začala pohybovat k rohu zahrady, Harry se rychle ještě jednou tím směrem podíval, a pak prudce udeřil, spodní konec plaňky nadskočil a odkutálel se ze schodů, zatímco uražený kus se obloukem vymrštil do výšky, divoce rotoval nad křovinami a s cinknutím jen lízl konzervu, zato plně zasáhl plaňku pod ní, a někde dole se ozvalo: „Au!“ a „Dyť jsem ti říkal, ty vole, abys mířil vejš!”, což ovšem na výraz pýchy a hrdosti v Harryho obličeji nemělo vůbec žádný vliv.

Byli skvělí. „No,“ řekl uznale, „koupit to takhle někdo do hlavy, tak o tom hodně dlouho nebude vědět. Ještě že tuhle vaši zbraň nepoznali za války Němci, bejvali by z toho určitě udělali nějakou superzbraň.“

Kérly vystoupil z křoví. S dlouhou plaňkou v ruce vypadal bůhví proč jako Jan Křtitel za mlada.

A Harry říkal: „No. Telegrafní štangle a buchar a prásk! a letadla by padaly jak sestřelený bažanti, žejo.“

„No. Asi tak nějak. Ale teď by asi bylo nej lepší, kdybysme tu naštípanou hromadu odnosili do kuchyně, a kdybyste třeba zatopili, byla by večeře o to dřív. Aspoň já mám hlad jak vlčák.“

Půl hodiny před večeří se z hřebenu zadní stodoly, kde trčel do výšky sloup elektrického vedení, vymrštil do nebe sloup dýmu, doprovázený výstřelem. Franta oznámil, že dráty byly propojeny.

Pak to šli s Dvořákem do transformátoru zapnout, oba byli rozčilení jak dva kluci, kteří poprvé uvádějí do chodu elektrickou mašinku, a ve statku v tu chvíli každý stál pod nějakou žárovkou a všichni pak společně začali ječet, když se jim ta jejich žárovka rozsvítila.

Až na Billa, jehož žárovka byla nejspíš prasklá nebo vyhořelá.

A Kanda zakřičel: „Počkejte na měééé!“ a na Máše jen tak, bez sedla, odcválal, a skutečně byl zpátky za chvíli a v ranci měl od pana Hubačky žárovky a od Zikmunda láhev šampusu, a Ilonka se rozeběhla pro skleničky, a když Franta v přípravně zmáčkl ten veliký černý knoflík u motoru a všechno se rozeběhlo, připili si a zase hulákali. A Ilonka tiše řekla: „Teraz už len vodu.“

U večeře scházeli Smájl s Pýtem a bylo málem dojemné, jak vůbec největší starost o ně měl Cassidy, který si vyčítal, že se od nich neměl nechat přemluvit, když je pustil ještě dolů za Velkou Ves, kde onehdy Smájl něco zahlédl.

„Tam všude je na hranici jen pár metrů, kdyby je někdo popad, víme houby.“ Pořád poposedával, už několikrát se za nimi chtěl vydat, pokaždé ho někdo zadržel, stejně si to ale nechtěl nechat vysvětlit, přestože sám dobře věděl, že si čas od času každý z nich někam vyjede a často docela sám, a nikdy se nikomu nic nestalo. Proto to ostatním tak nepřipadalo a snažili se ho přesvědčit, že si něco vymýšlí. Ilonka je párkrát okřikla, že keď tákto šici hovoria naraz, u nich to volajú židovská škola, ale moc to nepomohlo.

Až musel zasáhnout Maděra: nevrátí-li se ti dva do půlhodiny, vydají se je hledat všichni. Potřeboval na chvíli klid, aby se mohl prohovořit zítřejší transport dobytčat na jatka, což i při zcela hladkém průběhu bude trvat téměř celý den, a ti, co se toho zúčastní, budou na statku citelně chybět.

„Je nás, kromě Ilonky, pořád jen deset. A Harry je v rekonvalescenci. Přesto musíme počítat i s ním. Kdyby šlo jen o práci, nějak by to ještě snad šlo, i když všichni víme, že ke statku patřej i lány obilí, který se už budou muset sklidit, a my moc nevíme jak. Jenže ono to taky dost vypadá, že se tenhle statek někomu zalíbil a že nás možná budou chtít odtud dostat. A tak musíme počítat se vším. Proto tu zůstane Martin Kanda, samozřejmě Harry se svou tajnou zbraní a ještě nejmíň další dva, ne-li tři, protože je tu kromě dobytka spousta další práce… Ne, Jerry, ty naopak musíš jet s námi, rozumíš dobytku z nás nejvíc, takže zůstane Bill, určitě Franta, kdyby třeba začaly haprovat mašiny. A asi ty, Kérly… no-ták, nedělej na mě ty oči…“

Už při posledních slovech cítil dřív než ostatní, že se cosi děje, až se neurvale rozletěly dveře a dovnitř málem upadl udýchaný a zpocený Pýt, oči navrch hlavy.

„Šéfe, koně! Moře koní!“

Tím náhlým přerušením večeře byla Ilonka roztrpčena jen v první chvíli, pak se i ona nechala vtáhnout do všeobecného vzrušení, které stačilo vyvolat jen několik udýchaných slov

o tom, že Smájl vyčuchal v takovém ztraceném údolíčku za Velkou Vsí stádo koní asi o čtrnácti patnácti kusech a se dvěma hříbaty. Smájl taky vzkázal, že by se za stádem mělo jet ihned, protože to vypadá, že stádo je na cestě na jih, tedy pryč. Taky je to dost blízko hranice, a to by mohlo přilákat Němce, i když ti jsou spíš na dobytek.

Nikdo to neřekl, ale bylo na nich poznat, že chtějí jet všichni. Takže zvadl jen Harry, kterému bylo jasné, že se ho to netýká.

Bylo mu z toho těžko. Neboť všechno ostatní, a často velice otravné, dělali všichni vlastně jen kvůli téhle chvíli. I Bill, přestože on jediný při tom ani na okamžik nepřestal jíst.

„Někdo tu zůstat musí,“ neochotně řekl. „Každou chvíli bude tma a llonka s Harrym tu sami být nemůžou. Nesmíme kvůli koním zapomenout, že nám například Tománek s Fojtíkem slibovali pomstu. Že tu byl zloděj, kterýho jsme nechytili a nevíme, kdo to je. Že Němci dovedou vjet až na náměstí a že dostávaj bleskové hlášky. Navíc máme plnou maštal, naproti Kidovi se do toho stání vejdou nanejvýš tři koně, takže bychom museli rychle vyklidit stodolu s řezankou, a to bude fuška, nebo aspoň nějak provizorně vyklidit levou část předního dvora a nějak to zahradit tím haraburdím.”

Marné volání! Všichni se tvářili se sveřepým očekáváním, jako by se jich ani jednoho tyhle řeči netýkaly. Oni přece jedou pro koně!

Musel moc kysele kousnout než řekl: „Dobrý, tak teda zůstanu já. Ale aspoň jeden tu musí zůstat se mnou, sami to s Ilonkou neodtaháme.”

„Blbost,” prudce řekl Kanda. „Bez tebe to stádo nikdo ani nedostihne, ani nenažene sem. Zůstane tu Bill a Jerry, aby bylo postaráno o dobytek. Harry bude hlídat dům a každej bude mít přichystaný dvě nabitý raketový pistole pro případ, že by náhodou… Samozřejmě červený. A my jsme zpátky natotata. Když se vám to podaří s tou stodolou nebo ohradou, tím lip. llonka vám s tím v žádným případě nebude pomáhat, protože pro nás všechny mezitím ohřeje vodu, žejo, Ilonko?” A hodil jí průhledně prosebný pohled, aby ho podpořila, jen aby, proboha, Maděra jel - když řekl, že zůstane, tvářil se jak lovecký pes, který nesmí na hon.

Dík, Martine, aspoň že sis teď uvědomil, že i ty jsi šéf.

Nejdřív ze všeho si ale musel Pýt sednout ke stolu a pořádně se najíst, Ilončin výraz byl natolik výmluvný, že se neopovážil neposlechnout. Nebyl na to však sám, protože se - na rozdíl od Pýta nenápadně - zjevil Smájl, který usoudil, že stádo se teď už nikam nepohne a že daleko důležitější bude podat co nejobšírnější referát, aby se pak nedopustili sebemenšího přehmatu.

Všichni dostali příkaz pečlivě převinout lasa, pořádně utáhnout podpínky i řemeny třmenů, přezkoušet otěže, a všechna místa, kde se kůže tře o kůži a mohla by vrzat, namazat.

Jakákoliv cingrlátka nechat doma. Kde by mohly kroužky udidel o sebe cinkat, omotat ta místa řemínky nebo provázky. Smájl zjistil, že stádo vede hřebec, před nímž se pomalu začíná vytahovat jeden dvouroček, a to znamená, že stádo bude velice plaché - samotné jsou klisny mnohem klidnější, ale teď tam jsou ještě ta dvě hříbata - prostě nic nesmí do poslední chvíle vzbudit ve stádu podezření.

Po cestě jim cpal do hlavy další instrukce.

„Když Smájl nebo Pýt usouděj, že už jsme blízko, musíme to pak celé objet a zařídit se podle směru větru. Nejlepší by bylo blížit se ke stádu s bočákem, aby stádo necítilo nás a naši koně stádo. Nezapomeňte, že mám hřebce. Až budeme hodně blízko, musíme stádu udělat jakousi ulici směrem, kterej podle terénu budem považovat za nejrozumnější. Kdyby to začalo bejt jo blbý, Pýt se pokusí dostat k hřebci a chytit ho.“

Přestože měli Smájl a jeho fuksa v těle už hodně rychlých kilometrů, byla radost se na ně dívat i v tom šeru - Smájl napůl stál v třmenech, vysedání spíš jen naznačoval, kobylce krátký cval vyhovoval, na rozdíl od ostatních koní, kteří si uvolnění otěží teprve vynucovali, ani nezafrkala.

Měsíc stál ve třech čtvrtích a nebe bylo poseto stříbřitým oparem z hvězd, který přecházel směrem na západ do světle-modra s narůžovělým okrajem tam, kde zapadlo slunce. Bylo tedy vidět, koňská těla se leskla měnícím se odrazem světla na rozhýbaných svalech, kopyta dusala ve vysoké trávě jen tlumeně, nikdo nemluvil, a když Maděra se Smájlem vyjeli na blízkou vyvýšeninu, aby se rozhlédli, čtyři jezdci pod nimi byli jak přízraky.

Je nás málo. Tady i ve statku. Najednou jím projel hned dvojí strach: že oni nebudou stačit na stádo, a ve statku by se stejně ničemu neubránili. Strach naštěstí přivál uklidňující rozpomnění - Kid a jakoby se snášející kropenaté nebe byli pro vzpomínání tou nejlepší kombinací…

S wellingtonem, potácejícím se mezi protiletadlovou palbou, se často ocitl v kleštích německých stíhaček. A pokaždé přišel i strach z náhlého pomyšlení, že v kterémkoliv okamžiku může odkudkoliv přijít smrt. A k tomu se vždycky ještě připojil klaustrofobický pocit naprosté bezbrannosti a obnaženosti.

To naštěstí vždycky pominulo hned s dalšími výbuchy granátů, vypalovaných s děsivou kadencí protiletadlovou obranou, a pokaždé ze stejného důvodu: nebyl čas. A potom, po přistání, ještě úlevný dodatek: nebylo proč zvlášť když chladné uvažování taky ještě velice dobře ví, že strach je jedna z nejpřesnějších nepřátelských střel.

Vtom si uvědomil, že Rokle je zhruba na polovině cesty, právě teď od ní byli pár set metrů. Za očima se mu promítly oba vstupy.

Pokynul Kandovi, aby se k němu připojil. „Pokusíme se stádo zahnat do Rokle, je to mnohem blíž. Než potom koně hnát do toho táhlýho kopce, zaženem je do úvozu, co vede k Rokli. Ty lasem zašněruješ zadní vstup, tam taky počkáš na stádo, a jakmile se vřítěj dovnitř, zapálíš si kus papíru a budeš při tom ječet, aby se nepokoušeli prorazit a nezačali po sobě šlapat.“

Martin moc nadšený nebyl, ale kývnul, otočil koně v pravém úhlu od nich a za chvíli zmizel v černých stínech stromů.

To už spodem míjeli Velkou Ves. Byli tedy už pěkně daleko, ale zatím vůbec nic nenasvědčovalo, že by už byli na místě, svahy byly stále příkřejší a údolí Blaubachu se prohlubovalo a úžilo. Tam sotva koně mohli být, v takovéhle krajině si vždycky raději najdou něco mělkého a širokého, mohli tedy být jenom někde mezi těmi pozvolnými lučinatými vlnami, táhnoucími se od hlavního hřebenu, z jedné strany svírajícího údolí Blaubachu. O kus dál už hranice dost rychle ustupuje na západ, tam už je krajina rozbouřená jak moře, už je nejvyšší čas, aby na stádo narazili, copak by potom byli schopni ty koně hnát takovou dálku?

Smájl se vrátil podél řady olší, lemujících potok, který stékal dolů do Blaubachu. Jel v stínu stromů a v louce zvlhlé potokem nebyl vůbec slyšet. A stejně neslyšně se náhle objevil těsně vedle nich. „Jsou jen o kousek dál, než byli,“ šeptavě funěl.

Maděra se pečlivě rozhlédl: ano, mají obrovské štěstí, ovšem s podmínkou, že se jim podaří zabránit stádu v úprku dolů na jih. Když se to podaří, stačí, aby na příkré straně, kterou koně nemají rádi, jel proti proudu Blaubachu jeden jezdec. Ostatní by to pak na hraniční straně měli ohlídat. Navíc, jakmile se stádo pohne, nemusí vzadu už nikdo jet, bude klidně stačit, když Cassidy s Frantou budou každý z jedné strany mačkat koně k sobě. Nejdřív se ale musí dostat za stádo on sám se Smájlem. A Pýt musí být nablízku. Až potom se vymění, pak zase musí být vepředu oni dva, nesmí se stát jediná chybička.

Raději opatrně sestoupili až na dno údolí, a když Smájl usoudil, že už jsou v bezpečné vzdálenosti za stádem, drali se zpátky příkrým svahem, jen aby je stádo ucítilo co nejpozději. Stádo si vybralo ideálně chráněné místo u cípu lesa, navíc ještě vykrojeného do oblouku. V černém stínu stromů byli spíš tušit než vidět, v měsíčním svitu se tyčila jen jedna hlava, nejspíš ostražitého vůdce stáda.

Blížili se k nim také chráněni lesem, jímž zase končil svah údolí a lámal se téměř do roviny.

Najednou dostal strach, že příliš riskují, a zastavil Kida tak prudce, že do nich Smájlova Vanda málem vrazila. Byť se - podobně jako koně - chvěl vzrušením a netrpělivostí, právě teď se nesmělo pospíchat, za žádnou cenu - dávné pocity zkušenosti se v něm obnovovaly, s chladem, který jím před chvílí zatřásl, jako by ze sebe setřepal všechna ta letecká léta, teď z něho byl stejný kluk jako Smájl, téměř nedýchající očekáváním. Z faktického věku mu teď zůstalo jen sebeovládání a chladné uvažování, ale to už stačilo, aby vydržel čekat na Cassidyho smluvené znamení baterkou od hraniční strany. Kid jeho vzrušení samozřejmě cítil, začínal podupávat, snažil se ho uchlácholit tím tichým mrčením, aby nezafrkal nebo nezařičel, aby z něho někudy nevyšly přebytky energie - bylo obrovské štěstí, že ani ze stáda se žádné zafrkání neozvalo, v noci to koně rádi dělávají.

Cassidy pro jistotu zablikal i zakroužil třikrát, a on by se býval nejradši pokřižoval a třikrát uplivl, nemohl si pomoci, na ničem mu teď a tady ještě tolik nezáleželo.

Pýt se na Cassidyho signál podle domluvy tiše objevil vedle Smájla. Couvl mezi ně, aby ho slyšeli. „Pojedu pomalu podél lesa, vy se hned teď vydejte kolmo směrem k hranici, Smájl zůstane tak dvacet třicet metrů ode mě, Pýt stejně tak daleko od něho. Jestli na to bude čas.“

Nebyl. Ujel snad tři metry, od stáda se ozvalo ono zafrkání a Kid divoce odpověděl. Vůdce stáda spíš zalkal než zařehtal, všechno vyskočilo na nohy, okamžik ještě stáli, vtom ale vůdce prudce uskočil do strany a vyrazil. Frkání a ržání zesílilo a zmnožilo se, byl z toho cítit strach a panika, houkl na Smájla a Pýta, aby proboha jeli, a když viděl, že vůdce stáda má opravdu nejlepší úmysl vyrazit na jih, ještě na ně zařval, aby v nejhorším začali střílet do vzduchu, a sám vyrazil šikmo od lesa přímo k stádu.

Hned se však začal obloukem vracet k oběma klukům, protože postřehl, že stádo začíná nabírat rychlost, zablahořečil si, že si od Smájla nechal vnutit ten dlouhatánskej bejkovec, teď se možná bude hodit, protože musí stádo otočit děj se co děj.

Nebylo třeba: Smájl začal ječet jako Indián a hnal Vandu přímo proti stádu, Pýt to pochopil a řítil se za ním. Stádo zaváhalo dřív než jeho vůdce, který ještě popoběhl pár kroků, než zůstal stát.

Podle toho, jak Kid nebyl k udržení, byl vůdce stáda opravdu hřebec, jako by se Kid chtěl prát, taky to, co ze sebe vydával, bylo spíš mňoukání než ržání. Jeho pán k tomu jen přidával své HUŠ a HEJÁ a pozoroval, jak se Kid, ne nepodoben lipicánu, dere za hřebcem. Ano, byl to hřebec. A pochopil, že teď není čas na vypínání nebo rvačky. Kobyly se za jeho zády snažily udělat hradbu kolem hříbat. Jen dvouroček se na druhém konci naprosto zbytečně stavěl na zadní.

Na několik vteřin se zastavil čas. Hřebec už stál, hlavu vysoko zdviženou, a spíš jen vnímal než viděl tři jezdce, kteří vějířovitě stáli proti němu. Pak tou krásnou hlavou prudce pohodil, jako by dával znamení, že pochopil, a pomalu se otočil, pomalu začal obíhat stádo, které se otáčelo za ním, a v okamžiku, kdy se dostal na stranu, kde se pořád ještě vytahoval dvouroček, najednou prudce přidal a dal se do cvalu.

Chvíli čekali, aby okamžitým pronásledováním stádo zbytečně ještě víc neplašili, už se nemuseli unáhlovat, to nejdůležitější stanovení směru se jim povedlo. Proto poslal Smájla za Cassidym, aby stádo neustále tlačili k Blaubachu, kde k potřebnému efektu zcela stačila silueta Franty na bělostném povrchu silnice. Na nejkritičtějším místě - na mokřišti asi pět set metrů pod blaubašským mlýnem - musí všichni být pořád ještě před stádem, až na Cassidyho, který bude neustále zpomalovat, aby pak sám dělal za stádem zámek, protože Maděra s Pýtem budou muset hlídat vepředu, na druhé straně mokřiště, aby se stádo nerozeběhlo směrem na Lučiny, do vnitrozemí. Ale to snad během těch čtyř kilometrů všichni bezvadně pochopí a určitě to půjde jak na drátku, pak už zbyde jen problém trefit se do Rokle. Na to ale zbývalo ještě moře, moře času.

Teď jen držel stále ještě rozžhaveného Kida v poklidném houpavém cvalu nějakých čtyřicet metrů za stádem a nemohl se nabažit pohledu na leskle se vlnící temná těla a vlající hřívy, jako by se všechna krása a něha a dokonalost a harmonie přírody soustředily do těchto cválajících zvířat, tvořících dohromady nádherný živý obraz, v jehož pohybu byl znát prastarý zákon o celistvosti, o chránění slabých silnými - vždyť doposud nespatřil ani jedno hříbě - tak dokonale byla klisnami chráněna, ani se mu příliš nechtělo věřit, že v stádu hříbata vůbec jsou, podle Kida viděl, že stádo běží pořád rychleji, na jedné straně byl rád, že aspoň jednou nebudou mít tolik sil a chuti se na mokřině rozprchnout, na druhé straně ho to ale rozčilovalo při pomyšlení na hříbata, která přece tímhle tempem stádo musí každou chvíli uštvat. Tím o sobě zároveň podávalo důkaz, že je stádem jen zdivočelých koní, kteří měli pouze potřebu pospolitosti, ne však organizované a zkušené.

Hříbata to taky celé zkomplikovala. Už jen z toho prostého důvodu, že o ně za žádnou cenu nechtěl přijít. Nejdřív začala zaostávat kobyla s tříměsíčním hříbětem a po několika metrech druhá s hříbětem o trochu větším. A to byl průšvih. Je nás příliš málo, uvažoval, než abychom si mohli dovolit hnát extra tyhle čtyři kusy a extra tamtěch dvanáct nebo kolik. A tyhle čtyři přece obětovat nemůžem, mimo všechno jiné ani proto ne, že by je mohl popadnout kdekterej pobuda.

Postavil se do třmenů a seč mohl zaječel PÝTÉÉÉÉ! a protože klisny zastavily, zarazil i Kida, aby od nich byl v dostatečně nerušivé vzdálenosti. Hříbata se noc nenoc vrhla po mléku, a matky přitom ze svých pacholátek slízávaly pot. Stádo se mu za několik okamžiků ztratilo z očí, nebylo mu při tom příjemně, nezbývalo než doufat, že v tomhle temnu se stádo sotva obrátí o sto osmdesát stupňů, a k mokřině že je ještě daleko, ač teď stádo určitě své tempo zvýší, když už je nezdržují obě matky se hříbaty. Další důkaz o civilizovanosti těchhle koní, trpce si pomyslel.

Přiřítil se Pýt. I v tom přítmí mu bylo na tváři vidět, že toho má až nad hlavu. I jeho valach s honosným jménem Blesk, který sotva pletl nohama.

„Pýte, musíš ještě na chvíli zatnout zuby. Pomůžu ti s tím, Kid je odpočatej, ten pak stádo hravě dožene. Chytnem obě kobyly, ty je přivážeš k sobě a pomalu je povedeš domů. Musíš tak jako tak krokem - kvůli hříbatům, my ti pak přijedem naproti. Myslíš, že bys to zvládl?“

Moc už na to nevypadal, ale kývl a beze slova si začal chystat laso. To je neuvěřitelný - ten kluk je tu pár tejdnů a je mu sotva sedmnáct, a přitom takhlenc s tím lasem, na koni a k smrti unavenej je to celej chlap. Na kterým jsem já sám teď naprosto závislej, protože já bych teď nechytil ani houpacího koně.

Hlavou mu prolítla vzpomínka, jak sám chytal tu kobylku, když se vracel domů a ještě netušil…

Výhoda byla, že hříbata toho měla taky už víc než dost, a když se k nim Pýt obloukem blížil, odmítala se hnout z místa, i když je klisny téměř strkaly pryč. Maděra pobídl Kida a pomalu se přibližoval. Na první kobylu laso dopadlo, jako by skutečně byla dřevěná, dokonce jako by o tom ani nevěděla. Spadl mu kámen ze srdce. Za podobných okolností dovedou někdy kobyly vyvádět jako tři hřebci dohromady. Hned se ale na jejich omluvu opravil - za podobných okolností snad ano, ne však za podobných podmínek, v noci a s uštvanými hříbaty. Vyměnili si s Pýtem lasa, mírně se pokusil kobylu přitáhnout blíž, jen trochu zafrkala, ale poddala se. Hříbě dokonce napůl obešlo Kida a jako by si ho chtělo očuchat, klisna však poplašeně zaržála a batole se poslušně vrátilo.

Druhá klisna, ta světlejší a lip rostlá, se zřejmě tak rychle vzdát nehodlala. Taky už měla větší hříbě, jehož bílá lysina ve tvaru mečíku se kmitala stříbřitým přítmím mnohem živěji. Pýt se ale rychle přizpůsobil jejímu rytmu i systému, podle kterého asi chtěla v nenápadných křivkách uniknout, ani teď nepropadl zbrklosti a jenom vedle ní klusal a dokonce jí snad něco i říkal - Maděra už z toho byl sám nervózní a v duchu mu radil, aby laso, sakra, nahodil, ale Pýt byl mistr, dál klusal vedle klisny, která se stále strkala mezi něho a hříbě a určitě si nevšímala, že se tím přisunuje blíž k Pýtovi, nebo si všímala, ale nic jiného jí nezbývalo, když je to tak zařízeno, že mateřský pud je silnější, takže jí Pýt smyčku na krk spíš navlíkl, než hodil, a hned ji takhle nakrátko uvázal, dokonce se k ní nahnul, že to na okamžik vypadalo, že si na ni ten blázen chce přesednout, on ji ale jen poplácal po krku, jako by jí děkoval, že brala ohled nejen na hříbě, ale i na něho.

Pomalu je dojel. „Myslíš teda, Pýte, že bys to moh dokázat?“ optal se tiše a zvolna, ač by to býval nejraději ze sebe vychrlil jako kulometnou palbu - stádo muselo už být bůhví kde, blíží se k mokřišti a kluci tam jsou jen čtyři.

Pýt si rozvážně přivazoval druhou kobylu k poutku vzadu na sedle. „Snad jo. Ale radši mi pak přijeďte naproti, kdybych třeba usnul. Aby mě ty klisny nezavedly někam úplně jinam. Jo?“ Prosil - teď nebyl čas na dělání ramen. Raději mu vnutil Kandův bejkovec. „Jen si ho vem, Pýte, některý hříbě se něčeho lekne, zjančí i kobylu a co potom.“

„Tak jo. Tak zlomte vaz, šéfe.“

„Ty taky, Pýte. A děkuju.“

Zmáčkl Kida tak prudce, že ten málem zaječel a vymrštil se podobným způsobem jako tehdy, když ho Pýt střelil do zadku skobičkou z praku.

„Ták, Kide, a teď ukaž, jestli ta tvá plná krev není jen šalba a klam, rozumíš? Dej tomu plnej céres, jo? Jo, Kide? Jako při vybírání střemhlavýho letu, jestli náhodou nevíš, co to je. Hlavně ale mazej, Kide, upaluj, co to dá, nebo jsme v hajzlu, je ti to jasný?“

Takhle nějak do koně pořád hučel a přitom ještě slovům pomáhal rukama i koleny a stehny a občas i zadkem, jako by chtěl Kida vmáčknout do ještě větších obrátek.

Pod Velkou Vsí to nějak popletl a málem Kidovi přeletěl přes hlavu, jak to Kid v poslední chvíli na místě zapíchl nad hlubokým úvozem.

Dohnal je u mokřiště a - aniž se o to vědomě zasloužil - celé to zachránil. Vlastně Kid to zachránil. K mokřišti to bylo od Velké Vsi mírňoučce s kopce, od Vsi tudy vedla mezi lukami cesta, narazili na ni náhodou, byla to přesně ta cesta, po které se koni nejlíp utíká - udusaná hlína prorostlá trávou, Kid se na ní vybičoval do takových obrátek, že mít ho v téhle kondici na nějakém závodišti, muselo by to být velevýtečné.

A tak přiletěli k mokřišti jak dělová koule, stádo už bylo na druhé straně, bez hříbat mělo značnou rychlost, nikomu z kluků se proto nepodařilo je předehnat a postavit se mu do cesty, a teď to vypadalo, že se podaří stádo usměrnit až bůhví kde. Jestli se to vůbec podaří. Bylo to dost zlé.

Kid mokřištěm proletěl, jako by je vůbec nevnímal - voda se stříbřitě rozstřílela do všech stran. V té chvíli bylo stádo asi pětset metrů vepředu a hnalo se po oblém hřebenu mírného svahu, který se táhl od mokřiště směrem k Lučinám, kluci pádili za ním, vepředu dřela Smájlova Vanda, ale nebylo to nic platné - jezdci i koně už měli v tělech své, a vzdálenost mezi nimi a stádem se spíš zvětšovala než zmenšovala, i když Cassidy postřehl, že se stádo drží hřebenu a žene se v mírném oblouku, který on se snažil zkrátit diagonálou. Ale i to bylo málo.

Jak je jednoho po druhém doháněl a předháněl, bylo mu jasné, že Kid má nejenom dostatečnou rychlost, ale taky - a to hlavně - ještě fůru sil, to dělala ta plná krev, která se teprve pořádně rozpumpovala divokým cvalem po luční cestě, už chytil druhý dech a teď - naštěstí - nebyl k udržení. Stoupání jako by pro něj neexistovalo. A navíc ucítil stádo, stále častěji pofrkával a pořehtával do rytmu svého dechu, a když mu pach stáda vnikl do nozder naplno, pohodil hlavou, natáhl krk a ještě přidal. Dávný pud hřebce dostihnout stádo a stát se mu pánem, a snad i vzpomínka na onen blahý, ač krátký čas, kdy sám takhle vodíval své klisny, to všechno teď působilo jako letecký benzín v motoru auta.

Ježíš to je kůň, to je neuvěřitelnej kůň, pořád si jen opakoval a vůbec se nestyděl, že tentokrát se prostě jen veze.

Ohlédl se. Smájl a hned po něm Cassidy pochopili, že zadržet stádo může jedině Kid. Nebo aspoň přibrzdit jeho zběsilý úprk. Proto změnili směr a hnali se jakoby do vnitrozemí, aby - až stádo zpomalí - tam byli připraveni zahradit mu cestu. Už se ani moc nehnali, ani nemohli, dole po silnici cválal Frantův tmavý grošák, bylo to rozumné, silnice teď byla nejpřímější směr. Když se Kidovi všechno podaří, Franta by tam někde měl už čekat, aspoň trochu odpočatý a tedy lip připravený nasměrovat stádo do Rokle.

Ten opožděný jezdec vzadu byl chudák Kérly. Určitě jel především proto, aby měl i Harry pocit, že se toho zúčastnil, a bylo toho na něj moc - valach pod ním bylo silné zvíře, ten určitě ještě nebyl u konce svých sil. Ale jednak byl valach, kterému honění nějakého stáda mohlo klidně být ukradené, jednak měl dost jeho pán, který už nebyl schopen ho rozparádit. A tak poklusávali pozadu a Maděrovi i v tom letu stačilo být Kérlyho líto - Kérlymu určitě do slz moc nechybí.

Málem na to doplatil, neboť si usmyslil, že Kérlyho i na tu dálku povzbudí, a postavil se do třmenů, nadechl se a zaječel: „MÍROÓ!!! DÓ-TÓ-HÓÓÓ!!!“ Kid ve svém soustředění ale nebyl na takovouhle kravinu vůbec připravený, skoro se lekl, na zlomek vteřiny mu zadní nohy podklesly jako před vyhozením, ale jeho pán to naštěstí i při tom jekotu postřehl a rychle zase přilnul ke Kidovu hřbetu, pěstí ho bouchl do pravé slabiny a natáhl se k jeho krku a u ucha mu zařval: „Jeď, Kide, leť, blboune, a na mě se klidně vyprdni. Hlavně jeď. Prosím tě.“

Dohnali stádo za příčnou terénní vlnou, z jejíhož vrcholu stačil zahlédnout nejasnou siluetu štěpánské kostelní věže. Kdyby býval mohl stádo podejet zespoda, bylo by to hned, ale hřebec jako by i na dálku cítil lidská obydlí a jejich nebezpečí, a nejen to, i past, číhající na stádo v Rokli, pořád cpal stádo víc a víc doprava, kudy se krajina rozvírala do vnitrozemí.

Tohle ovšem bylo Kidovi jedno, pro něj bylo podstatné, že se zadky klisen míhaly už jen několik metrů před jeho očima a chřípím, a nadeběhnout si je bylo zleva mnohem kratší. Maděra se s ním musel ze všech sil prát, aby ho donutil uhnout doprava, bylo to o to těžší, že doposud si Kid celou dobu vlastně dělal, co chtěl. Ono by to bývalo možná taky šlo tlačit stádo zleva skoro až do protisměru v naději, že někde napravo vzadu se už blíží Cassidy se Smájlem, ale v téhle tmě a v tom fofru se to neodvážil podniknout, a tak Kida nohama, rukama, slovy, zvuky, vůlí cpal doprava, mezera mezi nimi a stádem se zase zvětšila, ale Kid to nakonec přeci jen nějak pochopil, už toho taky začínal mít dost, s těmi osmdesáti kily na hřbetě, ale už to nebyl ochoten vzdát, a když mu další terénní vlna pomohla zvýšit obrátky, pustil se do toho, až mu z huby stříkala pěna.

Jakmile se vedle posledních klisen objevila nejdřív jeho hlava a pak už jeho celá silueta, začaly uhýbat doleva, a co bylo ještě důležitější, jejich cval hned začal dostávat jiný rytmus. Kid se dotahoval na hřebce jak při dostihu, Maděra ho tlačil k bokům klisen, ty víc a víc uhýbaly, až po několika vteřinách začaly nabírat jiný směr než hřebec vepředu a s ním dvě nejsilnější klisny a dvouroček.

Teď anebo nikdy. Maděra se nahrbil jako kočka, jako by se chtěl scvrknout do proporcí pětačtyřicetikilového žokeje, paže protáhl Kidovi téměř až k nozdrám, a s ústy u jednoho Kidova ucha sténal a kňoural a řičel, aby Kidovi lépe než slovy řekl, že to teď musí dokázat, že musí hřebce dohnat, zabrzdit jeho cval, zadržet ho, porazit, teď tu přece je jediný pán všech klisen a hřebců, a to je Kid.

Kid už natáhl krk, jako by to dělal celý život, jako by celý život závodil na dostizích a tedy taky věděl, že v cílové rovince se to musí, když se dá vyhrát i o krátkou hlavu.

Konečně se doběla zpěněné hřebcovy boky objevily vedle Kidovy hlavy. První uhnul dvouroček, pak obě klisny. Kid se rval o každý centimetr hřebcova těla, těžce supěl, ale v tom supění bylo slyšet něco téměř jako psí vrčení, Kid už to rval, co to šlo, a hřebcova vlající hříva se přibližovala.

A pak, v okamžiku, kdy byla Kidova hlava snad jen o půl centimetru víc vpředu, hřebec škubnul hlavou a prudce uhnul doleva, a po několika setrvačných skocích svého divokého a zoufalého cvalu začal přibrzďovat a s ním o kus dál celé stádo, koňské zadky se začaly prudce vlnit, jak všichni koně rychle měnili svůj cval v klus. Začali obíhat dokola, obíhali pořád menší kruh, až ty klisny, které byly nejblíž středu, téměř zastavily.

To nečekal. Vlastně čekal, ale ne tak rychle, Kid taky přešel do klusu, hlavu vysoko, a vítězně pofrkával. Když obíhal kolem hřebce, ten už stál, ale stále se ke Kidovi stavěl čelem.

„To nemůžem, Kide,“ supěl, „to přece nemůžem, prokristapána, přece je nemůžem nechat stát, jsou pitomí, nevěděj to, Kide, rozumíš, to bysme je zabili, po takovým závodě se furt musej hejbat, rozumíš, nesmíme je nechat stát!“

Chudák Kid. Asi koukal jak blázen, když ho pán pobídl a namířil doprostřed stáda. Klisny sice popoběhly, ale zase se zastavily. Už nemohly - zastavením si to jejich srdce uvědomila, a proti tomu byl osamocený jezdec bezmocný. Sice je objížděl a znovu a znovu vodil nechápajícího Kida proti nim, vždycky ale jen popoběhly a zase zastavovaly, boky a chřípí se chvěly, srst se leskla potem a pěnou, a na něho šla hrůza při pomyšlení, že tohle zastavení stáda může být vražedné. A přitom měl strach byť jen na okamžik stádo opustit, aby našel Cassidyho nebo Smájla. V zoufalství začal jejich jména vyřvávat jak rozhlas v nádražní hale, a pořád při tom klusal kolem stáda a každou chvíli Kida strhl k dalšímu nájezdu do jejich středu. I hřebec už byl apatický, i on se už několikrát sklonil, aby si užvýkl trs trávy v bláhovém domnění, že ho to osvěží.

Objevil se jezdec. Konečně! A k tomu Kérly! Přicouval k němu, aby neztrácel stádo z očí. „Kde ty ses tu sebral, Mirku?“

Nad únavou ve zmučené tváři se snažil získat vládu pyšný úsměv. „Vzal jsem to rovnou za váma, Tudorovi se moc nechtělo, ale když ho začnete vytrvale ťukat prstama do hlavy mezi ušima, dá si taky říct. Nejhorší právě bylo, že mě vod votěží tak bolely ruce, že mi nejdřív vůbec nešlo na něj zaťukat. Co teď, šéfe?“

Rychle mu vysvětlil, proč nesmí stádo zůstat stát. „Prostě mezi ně vjeď a tam se mezi nima nějak motej, aby ti museli uhejbat. Dej ale majzla, aby po tobě některá klisna nechňapla. A kór ten hřebec. Maj toho plný zuby a určitě jsou z toho nevrlí.“

Na hřebínku směrem od Štěpána se objevil Smájl a za chvíli

po něm, směrem od Rokle, Cassidy. Maděrovi se ulevilo. Už toho měl taky dost a takhle ve čtyřech se jim už snad podaří stádo do Rokle nějak dokodrcat. Všichni však museli ještě prokázat spoustu trpělivosti - stádo se už vůbec nechtělo hýbat, začalo být netečné, nepřetržitě kolem něj museli objíždět a tlačit je dopředu, téměř metr po metru, trvalo to věčnost, už jim přijel naproti i Franta, kterému se to čekání taky začalo zdát dlouhé.

V tomhle stavu nemělo cenu hnát stádo do Rokle, kde by postávající koně neustálý průvan, ženoucí se oběma vstupy jak tunelem, mohl do rána zabít. Zastyděl se, že s tím měl počítat a že by tady s Martinem všechno šlo zase o něco lip. Na statku bude o zdecimované stádo stokrát lepší postarání.

Neochota stáda hýbat se měla na posledním úseku svou výhodu - výstřelem z raketové pistole, kterou si Cassidy vždycky bral s sebou, nejen že stádo popohnal, ale za chvíli je přijeli posílit Jerry s Billem. Kanda se neobjevil. Že by tu raketu z Rokle neviděl?

Vrata byla dokořán, průjezd do druhého dvora byl zatarasen valníkem, na prvním dvoře využili hromadu haraburdí tím způsobem, že k ní od chléva a v pravém úhlu od stodoly natahali postranice žebřiňáků, které původně taky byly zabudovány v hromadě, a tak vznikl improvizovaný plot, dostatečně vysoký, aby se koně nesnažili přeskočit. Ve stodole byly mlat a celá jedna strana vyklizeny a podestlány. Museli se s tím nadřít jak hovada, při tom hlubokém obdivu ho najednou popadl vztek, protože pochopil, že to Bill s Jerrym sami udělat nemohli a že se na tom rovnocenně podílela Ilona. Až teď si všiml, že se jí leskne potem čelo i šíje, a kolem spánků a uší jí ještě teď stékají kapičky potu, protože to určitě od chvíle, kdy Cassidy vystřelil tu raketu a Bill s Jerrym pospíchali na pomoc, dodělávala sama. Upachtěný Bill měl na tvářích temné skvrny a Jerry měl košili na zádech úplně mokrou.

Když za posledním koňským zadkem zatarasili tu narychlo spíchnutou ohradu a mělo se jim ulevit, Smájlovi se v unaveném obličeji usadila starost. „Nelíbí se mi to. Takhle bysme je neměli nechat. Eště aspoň čtvrt hodiny dvacet minut bysme je měli udržovat v pohybu. A jednoho po druhým pořádně vyhřebelcovat a vytřít. Jsou strašně zřízený.“

Maděra kýval hlavou. „Máš pravdu. Ale najednou to zvládnout nemůžeme. Naše koně toho mají v těle dvakrát tolik…“

„Všechny jsou naše,“ zarytě řekl Smájl.

Nemělo cenu se přít. Raději mu řekl o obou kobylách s hříbaty. A jak Pýt určitě potřebuje pomoc. Cassidy, který právě kolem nich klusal s Rebekou, se zastavil a řekl: „Pojedu se Smájlem,“ ačkoliv Smájl ještě neřekl ani slovo, až teď zakýval na souhlas a písknul na Vandu, oddaně postávající opodál. Cassidy se pokusil o úsměv. „Rebeka se potřebuje vydejchat a hlavně pomalu vystydnout. Je náchylná na kašlání.“

Co vám na to mám říct? Že vám jsem neskonale vděčnej a že se s Billem, Kérlym, Frantou a Jerrym nějak ještě vybičujem a uděláme přesně to, co řekl Smájl, ačkoliv jsem to vlastně měl říct já? A kde je, hergot, ten Martin?! Aby nás teď nehledal někde za Velkou Vsí!

„Daj Kida, Tonko, trocha ho provedem.“ Myslel, že odeběhla přichystat teplou vodu, a ona si šla jen usušit pot, protože teď vedle něho stála čerstvá a neupachtěná a usmívající se. Ošetřím ho, vykartáčujem aj vysuším. Ty ukáž chlapcom, ako sa postarat’ o stádo.“

Nejen to: Franta s Jerrym už u stáda byli a Bill právě přelézal improvizovanou ohradu. Objevil se Kérly s náručí plnou dek.

Dalo to práci - stádo opravdu až nebezpečně zlhostejnělo a nechtělo se nechat ani popohánět, ani ošetřit. Ale bylo jich na ně pět a postupně to zvládali. Při tom zjistili, že jsou ve stádu čtyři valaši, což byl jen další důkaz, že se tu po kraji stádo potulovalo sem a tam a jednotliví koně se k němu přidávali podobným způsobem, jako když Cassidy množil svou partu kaubojů. Postupně odváděli zvířata do stodoly. Jeden valach se okamžitě natáhl do slámy jako pes a spokojeně funěl.

Ale teď se nejvíc a nejdýl bránil kontaktu s člověkem statečný hřebec. Ale byl taky vyřízený a po chvilce trpělivosti si i on nechal nasadit ohlávku. Poslušně se pak nechal vodit a při hřebelcování a vytírání dokonce párkrát vděčně pootočil hlavu.

Najednou mu z toho bylo naměkko: „Dostane tě Martin. Jsi krásnej a statečnej a málem jsi na nás vyzrál.“

Ruka s věchtem slámy se mu zarazila. Co s tím Martinem může bejt? Odšoupl ohradu a přivedl hřebce k Iloně, která právě přehazovala přes Kida jakousi rozedranou deku. „Martin se pořád nevrací. Nelíbí se mi to.“

Nebylo třeba dalších slov. Jen si vyměnili koně. A ona ještě stihla dát hřebcovi nové jméno: „Choc, chumaj, nech sa o teba postarám.“

Zapínal Kidovi podpínku a uslyšel reakci Billa, který musel Ilonku slyšet: „To je krásný jméno. Chumaj. Možná se tak vopravdu jmenuje. Koukněte, jak stříhá ušima.“

Kužel světla našel Kandu až o deset metrů níž, ohnutého o kmen borovice, která zřejmě zarazila jeho kutálení. Na vlasech měl přilepeno jehličí a kolem ucha zaschlý čůrek krve. Nemělo cenu nad tím dumat. Jinou ránu než na temeni neměl, někdo ho praštil zezadu. Taky nemělo cenu ho křísit - byl v hlubokém bezvědomí. Přesto s ním hovořil. „Kam se to, člověče, řítíme, Martine? Komu vadíme? Je to fakt kvůli statku? S tím Karlem to přece nemůže bejt pravda. Dřív nebo pozdějš by na to stejně někdo přišel.“

Rychle ještě obešel Rokli, baterkou si vždycky jen blikl a hned uskočil, kdyby třeba ten, co praštil Martina, se chtěl pokusit o totéž na něm. Když ale nenašel Mášu, usoudil, že útočník si ji vzal.

Přehodil Martina jako pytel přes sedlo a sám se vyhoupl na Kidův zadek. („Nedá se nic dělat, Kide, tohle ještě musíš vydržet.“) Přitom mu blesklo hlavou, že ho snad osvítil Duch svátý, když upustil od toho nápadu s Roklí: kromě polomrtvého Kandy tam mohl možná být i mrtvý kůň, ne-li dva, zamotaní do Kandova lasa. Sotva se Kid pohnul, za nimi cosi zafrkalo. Máša!

Asi dvě stě metrů před statkem začal Kanda vydávat chrčivé zvuky. Byla radost to poslouchat. Vždyť já věděl, že máš tvrdou palici, Martine.

Ilončino šífácké manželství na ni vlastně mělo dobrý vliv: chytila se pod krkem jenom na okamžik , ale potom už jednala rychle, zkušeně a hlavně bez lamentování. Vyděšené kluky zahnal zpátky ke koním a pak už jen plnil Ilončiny pokyny.

Martin se definitivně začal probírat, už když mu omývala hlavu a kysličníkem odstraňovala jehličí z rány. Každé oko mu sice šlo jinam, ale pomalu se soustřeďoval.

„To byla pecka,“ pak řekl, „ty hvězdičky jsou fakt chvíli vidět.“ A zavřel oči. A než usnul docela, ještě zafuněl, aby podle toho poznali, že zase neomdlel. Ještě ho podložili dalším polštářem, aby - podle Ilončiných zkušeností - se nezadusil, kdyby začal zvracet, což by při takovémhle otřesu mozku nebylo nic divného. Nabídl se, že u něho zůstane, nebo ať zůstane ona, stejně už nesmí nic dělat, a on půjde dodělat, co si nadrobili. Pohnula se ke dveřím s ním.

„Choc. Ja musím eště doohriať vodu.“

Jen se ocitl venku, naskočila v něm další obava: kde jsou kluci s hříbaty? Určitě je to už nejmíň hodina.

V osvětleném vstupu do chlíva se objevil Bill a zamířil ke stodole, která už byla zavřená, ale vraty prosvítalo.

„Bille?‘‘

„Ano, Šéfe?“

„Jestli jste už hotoví, jděte si lehnout, já na kluky a hříbata počkám. “ „To už vydržíme - musej tu bejt každou chvíli. Dyť na to jsou tři. Ale pojďte se na něco podívat.”

Kérly zřejmě chtěl tu kobylu hřebelcovat, i když si lehla. A teď spal vedle ní, hlavu opřenou o koňský krk.

Nene, tohle se zdát nemůže. Takový sny neexistujou.

„Já teda jsem spáč,“ šeptal Bill, „ale von usnul uprostřed pohybu, Jerry na něj dokonce volal Kérly, nespi, a von už vlastně spal.“

„Kde jsou kluci?“

„Šli připravit ranní krmení. Aby prej nedopadli jak Kérly. Já to zase připravil pro ty klisny s hříbatama, jak jste říkal.“

Jemu už oči chodily každé jinam, jenže vysílením, které zřejmě nijak nepůsobí na hrdost. Billa tak nadýmala, že se málem vznášel. A čekal na jakékoliv slovo uznání. Třeba jediné. „Víš, na co myslím, Bille?“

„Na spaní. Já teda jo.“

„Že musím napsat vašim. Že už ses otrkal mnohem lip a víc, než si vůbec uměj představit. A popíšu jim tuhle noc.“ Rychle se otočil a šel pryč - v Billových zmatených očích se mihlo i nebezpečí, že by za ta slova byl ochoten možná políbit Šéfovi ruku, ne-li tvář.

Kid už stál ve svém stání, ani stopa po potu, jen že ještě trochu přešlapoval v čerstvém podestlání, jako by se nemohl rozhodnout, má-li si lehnout či ne, roztržitě cupoval citlivými pysky chuchvalce sena a po pánovi jen loupl očima a pohodil hlavou. „Byls fantastickej,“ mu řekl a Kid zafrkal.

V tom okamžiku si zase uvědomil zázrak světla. A ještě větší zázrak, že uprostřed na troud suché slámy a sena se nikdy nikomu nepřevrhla petrolejka či svíčka, když sem ještě za tmy chodili ošetřovat zvířata.

Dřív ji ucítil, než uviděl. Ačkoliv nevoněla. Dal jí paži kolem ramen a takto spolu hleděli na Kida. Jako by si lokl živé vody. Přimáčkl ji k sobě. „Máme fůru koní, co ty na to?“ Chvilku mlčela, až pak cukla rameny. „Přiznám sa, že som viac rada kvóli tebe ako kvóli koniam.“

„Nikdy se neodnauč mluvit slovenský. Ano?“

Kývla. Vzpomněl si, jak ji pozoroval při rozdělování večeře a jak se při tom těšil, že mu v noci spočine v náručí a že ucítí tu zvláštní vůni její pokožky, a jak si říkal, že to přece, hergot, k jeho životu taky patří.

A proto se pootočil a uchopil ji do náruče. Zabořila mu prsty do vlasů nad krkem.

„Héééj, Šéfééé! Už jsou tadýýý!“ ozval se zvenčí Billův hlas.

Rychle mu přitiskla hlavu na prsa, pak se vyprostila a letmo ho políbila na rty. „Musím ťa ostříhat’… A teraz utekaj.“

Před stodolou stál rozespalý Kérly a nevěděl, kde je. Kolem něj pospíchal Jerry. Když viděl, jak se tváří, šťouchl do něj. „Prober se, Šípková Růženko, a utíkej vzbudit Harryho, ať nepřijde vo hříbata! Slyšíš!“

Dalo se těžko posoudit, kdo byl zřízenější - jestli hříbata nebo Pýt. Většinu cesty šel pěšky a každých pár metrů stáli, protože se zvlášť tomu menšímu hříběti podlamovala kolena. Jednu chvíli se dokonce pokoušel je nést, obětoval na ně

svetr, protože je pořád musel vytírat, když si nebyl jist, co by to udělalo, kdyby zavlhlo. Přiznal se, že se úlevou skoro rozbrečel, když se objevili Cassidy a Smájl.

Všichni se shromáždili v maštali. Harry se neustále někoho vyptával na každou minutu téhle nezapomenutelné noci, aby

on měl aspoň takhle pocit, že se toho taky zúčastnil. Přidrželi hříbata u matek, aby se konečně v klidu napila, pak je položili do slámy a přikryli houněmi. Ani se příliš nevzpírala, ani jejich matky nezaprotestovaly, jako by už pochopily, že tady jim žádné nebezpečí nehrozí, spíš naopak. Smájl se o ně staral s něžnou poctivostí, přestože už měl potíže s koordinováním svých pohybů. Ale nikomu nedovolil, aby to udělal za něj.

Maděra se rozhlížel po všech těch zdrchaných obličejích. Jen Harryho plál dodatečným vzrušením a Ilončin bůhví z jakých rezerv - v sobě nesl víc klidu a vyrovnanosti než únavy.

No my vypadáme, pomyslel si. A proto řekl: „Zejtra žádnej dobytek na žádný jatka nepoženeme. Zejtra se drží neděle.“ Ještě to nedořekl a už věděl, že mluví pitomosti, protože tu je dobytek, dojení, krmení a taky ta dvě hříbata a vůbec celé stádo. A bůhví co ještě. „Já vím,“ tedy dodal odevzdaně, „kecám. Práce jak na kostele, který se navíc už nikdy nezbavíme… Pokud se jí nebudeme chtít zbavit.“

Jerry se usmál. „Například nejpozdějc v pět se musí krmit. Ale nejpozdějc,“ zdůraznil.

Loupl po něm očima. „Říkal jsem ti, že dneska…“

„Nie,“ do toho vpadla Ilonka. „To urobím ja. A už ani slova nech nepočujem. Všetci spať. Už aj! Teplá voda je připravená. Ustaty neustaty, umyť sa umyjete jeden ako druhý. Povliekla som vám všetkým postele čistou bielizňou, ktorú našla pani Čapková. Tak na čo ešte čakáte? Už aj som vravela!“

Pomíjivě jím projela úzkost, že to od ní nevezmou. Zároveň si ale uvědomil, že ona se - alespoň mezi chlapy, a takovými kluky obzvlášť - vždycky bude moci chovat podle své přirozenosti a jí že může být každá psychologie i pedagogika klidně ukradená.

Každý se mohl ještě najíst, chtěl-li, a na mytí bylo vody dost. A potom, když dozněly poslední unavené dusoty nohou po schodech nahoru do hostinských pokojů a dobouchaly poslední dveře, a když se přesvědčili, že Kandovi spánek se studeným obkladem prospívá, zavřeli za sebou i oni, a ona se před něho postavila, zpříma se mu podívala do očí a optala se:

„Chceš spať sam v izbe, lebo so mnou? Aj keď nie som tvoja žena?“

A sakra… Nechtěl se z toho nijak vyzout, to ne, jenže najednou přesně nevěděl, co má chtít. Vzápětí se v něm však cosi pohlo či co, a tedy řekl: „A ty myslíš, že to nejde? Být moje žena i bez sobáše? Ako vy hovorítě?“

„Jsi hodný,“ řekla a obešla ho a - ač byla půlnoc a i jí se musela kolena podlamovat únavou - začala do ložnice tahat jednotlivé díly oné obrovité postele snad pro čtyři lidi, která při jeho příchodu do statku byla nahoře v patře zarovnaná několika štosy slamníků.

Pomáhal jí dávat postel dohromady s co největším zaujetím, aby mu nepoznala na očích, že mu zrovna moc volně u srdce není, neboť v téhle chvíli nebyl schopen odhadnout, je-li či není-li právě obmotáván sice přejemnou a neviditelnou, zato však prachsec pevnou sítí. A jestli taky tohle je na to ta pravá chvíle.

A to jen proto, že pozapomněl na ženské intuice i instinkty. Vztyčila se, zahleděla na něho, na rtech úsměv, oči ale vážné, a řekla:

„Neboj sa nič, v tú chvilu, kedy len trocha ucítim, že chcieš byť sám, budeš sám. Izieb je v tomto dome vel’a. Aj moja izba nad ofícínou je stále ešte zariadená.“

„Ilonko,“ proto musel říct zcela vážně, „prosím tě, v tomhle fofru ti musí stačit, že tě nejspíš miluju. I navzdory tomu fofru.“

Chytla se za hrdlo. Pak jí ruka sjela, ramena poklesla a celým tělem pomalu projížděla okouzlená únava. Oči svítily víc než žárovky v maštali, rty se rozevřely. „Čo hovoříš? Tonko? Made? Miluješ? Lúbiš?“

To jsem celej já, pomyslel si, umolousaný jsme voba k smrti a já si tady v půl jedný v noci klíďobrďo vyznávám lásku.

„Ano. Je ti to divný?“

„Ále Tonko… Ja… ja som si myslela, že ma len potřebuješ. Aj tak som bola přešťastná. A ty vravíš…“

Pozoroval ji a nebyl ničeho schopen, protože mu jeden kus těla za druhým umrtvovala spíš mdloba než ospalost. Jakoby uctivě přistoupila až těsně k němu, postavila se na špičky a se zavřenýma očima ho lehounce políbila na tvář. Pak se rychle vzpamatovala, hodila přes ty tři napříč položené obrovské matrace dvě tlusté německé houně, přes ně prostěradla, rychle mu poručila, aby si vzal své připravené armádní pyžamo, a odeběhla pro polštáře.

Když se prudce vzbudil, kolem něho bylo sice ještě přítmí, ale znamenalo už svítání, poznal to spíš pocitem než rozumem - ještě to v něm dunělo, jak se vyšplhal z hrobu toho mrtvolného spánku. Ale takhle se za války musel budit mnohokrát a být okamžitě fit, ať spánku předcházelo cokoliv. Jenže teď nemusel, to věděl určitě, něco ho ale, sakra, přece vzbudit muselo. Ohlédl se. Vedlejší polovina toho císařského lože byla odhrnuta a prázdná.

Krmení! mu došlo, zato mu nedošlo, jak se Ilona mohla sama od sebe vzbudit. Vtom vešla. Ještě se utírala. Vlasy jí zakrývaly prsa jen trochu. Lady Godiva. A moje. Bože.

„Dobrejtro,“ tiše řekl a pak dodal, že si myslí, že krávy ještě chvíli počkají, a vztáhl po ní ruku.

Neodporovala.

A neodporovala ani potom, když nakrmili a společným neohrabaným úsilím jakžtakž podojili a poklidili, když ošetřili hříbata a obešli a obsloužili všechno živé, a po třech hodinách ze sebe smyli pach chlíva a maštale, a dům se pomalu a nerad budil, a oni oba věděli, že teď mají tu hodinu, která nestojí za spánek, pro sebe.

Potom na schodech zaduněly první hladové kroky.

Rychle se oblékala a upravovala. Ve dveřích ještě řekla: „Po obede si lahneš.“

Možná ještě chtěl něco říct, ale byla pryč. A když ho znovu budila, zjistil, že si kliďánko ještě drcnul na další dvě hodiny, a zastyděl se.

Ale bylo dobře, že si dáchnul, měl hlavu jak vyfoukanou a tělo jak po dlouhém neuspěchaném běhu lesními pěšinami po bouřce…

Za chvíli už věděl, že bylo dobře, že to tolik potřeboval. Všemu se dalo čelit mnohem lip.

Například tomu, co řekl Martin.

Byl vzhůru a snažil se vzbudit dojem, že už je v pořádku.

„Ani jednou se mi nechtělo blít, takže žádnej otřes mozku to není. A ta rána skoro nebolí.“

„Co se tam stalo, Martine?“

Sotva Kanda zašněroval lasem průrvu, všiml si, že nahoře nad Roklí se pohnula jakási silueta. Pustil se za ní. Na jednu chvíli byl tak blízko, že měl pocit, že to je tentýž obličej, co se na okamžik jemu i Maděrovi ukázal ve svitu raket onehdy při přepadu Štěpána.

„Zdálo se mi, že se s někým domlouvá, ale najednou mi zmizel. Sice jsem slyšel, jak občas praskne suchá větývka, jenže to jsem slyšel nejmíň ze dvou míst najednou. Nemělo to cenu. Tak jsem se vrátil. A to jsem zřejmě neměl.“

„Ty, Martine, já asi vím, kdo to byl. Myslím ten obličej. A začínárn mít strach, že ten statek je pořád lákavější. Ať už čímkoliv. Škoda. Už jsem si začínal myslet, že se mi ten sen přeci jen splní.“

Kanda mlčel. Ale nebylo to jeho obvyklé mlčení. Buď to způsobila ta rána, nebo z něho cosi mělo vylézt jak z chlupaté deky.

Lezlo. „Když vono to je asi všechno jinak… Made… Vlastně i se mnou.“

Všechny záblesky oněch předchozích tušení se sice sečetly, ale výsledek se stejně nekonal.

„Nejsem synek z gruntu, hledající štěstí, Made. Jsem policajt a hledám tu gestapáckej archiv.“

A je to. Za očima se mu mihla vzpomínka na Ann: největší zásahy do života bývají nejstručnější. A nejnepříjemnější.

„Abych si teda začal za tebe někoho hledat. Až…“

„…Ne, Made. Prosím tě ne.“ Byl to jiný Kanda a nebylo to tou ránou do hlavy. „Rád bych…,“ ale zarazil se, jako by někdo za Maděrou dal prst na rty. Ten se málem otočil. „…Ale až potom.“ Jako by měl i hlas jiný. Proto se ho raději zeptal, jestli má jiné i jméno.

Zavrtěl hlavou. A pak začal mluvit a bylo znát, jak se snaží být co nejstručnější, neboť v té chvíli ho jistě bolelo nejen zraněné tělo.

Karlovarské gestapo - jako ostatně všechna ostatní gestapa

dostalo z centrály rozkaz, že archivy se musí za každou cenu zachovat, aby byly k dispozici, neboť bezprostředně po konci války automaticky vznikne Čtvrtá říše, pro kterou budou archivy neocenitelné. Podmínkou bylo, že musí být naprosto bezpečně schované a samozřejmě pokud možno v Německu. Jenže to už karlovarské gestapo nezvládlo - Karlovy Vary se samy osvobodily dřív, než jim mohli přijít na pomoc Rusové, do jejichž zájmové sféry Vary patří. Takže archiv je někde tady. Byl naložen a odvezen někam sem, to se ví. Ale to je taky všechno, co se ví.

„Toho policajta, kterej tím byl pověřenej, někdo zabil - už dvacátýho května - a měl u sebe jen papírek: AR. SV. ŠTĚPÁN + OKOLÍ.“

Tentokrát se viditelně odmlčel proto, že mu mluvení už vůbec nešlo, oči se mu začaly zase rozjíždět a přivírat, ale bojoval s tím, aby mohl říci, co chtěl.

„Já k tomu přišel jak slepej k houslím, fakt. Jenom proto, že jsem hranickou akademii dělal se zaměřením na rozvědku a že jsem se ve Varech narodil… Takže žádnej synek z gruntu. Blbý, co? Policajt a eště k tomu vojenskej. A v přestrojení za honáka. Jak Sherlock Holmes.“

Proto se snažil ze Zikmunda a Fojtíka vymlátit, co se dalo ve všem hledal nějakou spojitost s gestapem. A samozřejmě nic nenašel. Vždycky za tím byla nějaká odrůda zlatokopectví, které ho ani nesmělo zajímat. V každém nájezdu Němců viděl nájezd pro někde ukrytý archiv. A ono nic. Pár gestapáků bylo chyceno, ale - pokud se je podařilo zachránit před lynčováním - moc z nich nevypadlo. Jedna informace byla však důležitá: konfidenti. Sudetští Češi, působící za války v protektorátě. V archivu byl jejich seznam. Ostatní seznamy jsou možná důležitější, ale pro někoho jiného. Například pro soudní tribunály.

„A teď k tomu ještě dostanu na makovici. Ale co jsem měl dělat? Přece sám sebe nebudu přesvědčovat, že je úplně normální, aby se v noci lidi promenovali po okraji Rokle.“

Oči se mu už zabývaly jen a jen spánkem. „1 jako policajt stojím za hovno. Nejenom jako kamarád.“

Popadl ho za složené ruce a zatřepal jím. „Neusínej, sakra. Ještě chvíli vydrž. Musím ti něco říct. Žádný odrůdy zlatokopectví, Martine.“

A co nejstručněji se snažil říct všechno, co věděl, hlavně tedy o Karlovi Kučerů.

Martina to trochu probralo.

„Nezdá se ti to divný, Martine? Co když to naopak k tomu nějak patří, co já vím. Možná je to blbost, možná mě někdo chce jen vystrnadit. Ale proč musel zemřít Birke a proč to bylo narafičený na mě? He? Proč tu byl ten zloděj? Co chtěl vidět nebo ukrást, jestli ten můj kolt ukrad třeba někdo jinej?… Jo, že jsi policajt, mě sere dokonce víc, než si myslíš. Přesto jsme tím spolu svázaný pevnějc než kdy předtím, ať se nám to líbí či ne. A ještě něco vím: že to není jen moje a tvoje věc, a proto budeš ze všeho nejvíc makat pro tenhle statek, až se z tebe bude kouřit nejmíň tolik, jako se kouřilo. A jestli ne, tak tě vyženu a hledej si ten zasranej archiv jak chceš.“ Musel to říct. Nejen aby bylo jasno. Ale taky aby Martin ucítil, že… Ale co: „Prostě si to přeber, a až se vychrápeš a až ti přestanou švidrat oči, pokusíme se v tom zorientovat.“

Vypadalo to, že ta poslední slova Kanda už neslyšel. Oči měl zavřené a zvolna oddychoval.

Už byl u dveří, když ho dostihla tichá, jaksi jen jednotlivá Martinova slova:

„…posichrovat… seš šarže… vysoká… a metály… nevím…“ Ilona právě pokládala na stůl hrnec bílého kafe a na talíři dva namazané krajíce, jako by ho navzdory dvěma stěnám a dveřím viděla odcházet od Martina. Na lavici vedle stolu si dala velikou díž a soustředěně se oběma rukama pustila do zpracovávání těsta. V okamžiku, kdy jejich nemluvení začalo vadit, opřela se rukama zabořenýma do těsta o dno díže a pohlédla na něho. Chviličku si ho soustředěně prohlížela, pak se usmála a zase se věnovala těstu. Nemohl se zbavit přesvědčení, že si v té chvilce z jeho výrazu či z čeho přečetla všechno, co si s Martinem řekli, že to prostě ví, byť je to nemožné a nesmyslné.

Aby tu její telepatii nebo intuici, nebo co to k čertu bylo, nějak přestřihl, zeptal se: „To bude chleba?“

Rozesmála se. „Ach nie. Knedle. Veď je vás tol’ko. Prasca pána Hrstky si potknulo nohu a lebo je horúčava a niet l’adu, dal nám pěkný kus. Bude bravčové, knedle a kapusta… nie, nie… vepřoknedlo-zélo, tak?“

Neměl čas zareagovat. Pod oknem zadrnčelo Brabencovo kolo.

Alespoň ji pohladil po paži.

Brabenec byl zachmuřený, ale zároveň i rozparáděný.

„Mám pro vás dvě noviny, Maděro, vlastně tři… Brejden,“ kývl na llonku, a podle toho, jak se posadil, bylo zřejmé, že to, co chce říct, řekne i před ní. Když před něho postavila kafáč, jen kývl. „Ta první je, že jsem byl v noci přepadenej.“

„V noci? Byli jsme až bůhví do kdy vzhůru. Že jste aspoň…“

„V půl druhý? Prosím vás! Vzbudilo mě bušení. Říkám si, co že se to zase děje, jdu otevřít, a koukám jak blázen - rodokaps hadr.“

Mířili na něho bouchačkami dva zamaskovaní muži. Chtěli, aby jim vydal jak pozemkovou, tak matriční knihu. Jenže Brabenec už měl za sebou gestapo, koncentrák, pochod smrti, útěk i partyzánské boje, a to všechno ho mimo jiné naučilo i neztrácet nervy. Na nějaké hrdinské kousky nebyla ani příležitost, ani pomyšlení, z těch dvou čišelo, že jsou schopni všeho, a tak nezbývalo než použít lsti podle zásady, že nejjednodušší bývá i nejlepší. Hned u dveří obrátil oči v sloup, chytil se za srdce, chvíli se s mírným skučením a sténáním potácel a pak se skácel na zem.

„Upad jsem blbě, blbějc to snad už nešlo. Věrohodný to určitě bylo, to jo, ale asi jsem při tom padání nevěděl, co s jednou rukou, a zalehl jsem si ji. A k tomu ještě takhle vopačně zkroucenou. Bolí mě ještě teď, bestie. Ale ta vopravdová bolest nejspíš taky pomohla, protože si ty dva dobráci sedli ke mně na bobek a za chvíli jeden povídá, že vypadám na mrtvičku. Podívej, jak rudne, na tu žílu na čele a že přesně takhle kdysi natáhl bačkory jeho děda.“

Nechali ho ležet a šli hledat ty knihy, které bohužel našli,

když je Brabenec pořád přenášel jak kočka koťata a v tu chvíli se právě nacházely ve sklepě za hromadou prázdných lahví. Jak to našli, ví Bůh. Ještě to pak všude obrátili vzhůru nohama, ale přitom jeden z nich pořád kontroloval, jestli tam Brabenec pořád leží, a on tedy ležel a začínal si opravdu myslet, že ho z té ruky a vůbec ze všeho ta mrtvice klepne. Mimoto zevnitř zamkli a klíč měli u sebe, takže by stejně nemohl uniknout.

S chutí srkal tučné škraloupy. „Tak to je ta první novina. Eště bych k tomu měl přidat jednu zajímavost. Skoro bych se chtěl vsadit, že jeden z těch dobráků byl Fojtík, byl tu dost dlouho, abych si mohl pamatovat jeho hlas, jeho oči i jeho pohyby. Ten druhej nebyl Tománek, to vím bezpečně.“

Odmlčel se. Bylo jasné, že to byl jen úvod, že toho má dneska na srdci mnohem víc a že to noční přepadení ho přinutilo k přemýšlení.

„Hraje se tu ňáká habaďůra, Maděro. A nehraje ji se mnou jenom Svěrka.“ Sáhl do náprsní kapsy a z velké tuhé prkenice vyjmul složený papír a - než ho Maděrovi podal - na stole ho pečlivě uhladil.

Na papírku bylo napsáno: M. POŽENE NA OKRES DOBYTEK. ZKUSIT. Pak byla velká mezera a na druhé řádce stálo: RUŠIT SPOJENÍ B + M. A hned pod tím ještě: PO AKCI B. KLID. INSTRUKCE.

„Našel jsem to, když jsem se pak nahoře snažil trochu uklidit ten bordel. Ať visím, jestli to nepsal Svěrka. Tak co?“

Tak co, tak co. Maděra musel znovu až s fyzickou nechutí říct všechno, co věděl, co si myslel, o čem pochyboval, na co či na koho měl podezření. S povídáním o Karlovi Kučerů jako se zlatým hřebem programu v souvislosti se zmizením matriční a pozemkové knihy. Ale bez povídání o Kandovi.

Brabenec se dlouho prohledával, než se z toho dalo pochopit, že hledá cigaretu. Krčil při tom nos, vůbec dělal hrozné grimasy, pak ještě chvíli bafal a přemýšlivě si prohlížel cigaretu, kterou dostal a která mu dělala radost.

Až konečně řekl: „Proč jste, hergot, neřek něco dřív. Kdybyste, čoveče, aspoň bejval něco kváknul, když vodkráglovali Birkeho… Zatracená válka,“ ulevil si z ničeho nic.

Ilončino prečo ho na okamžik vyvedlo z míry, ale vzápětí se na ni obořil: „A co asi tak, podle vás, tohle udělalo z lidí, he?“ Najednou z něho byla bednička s dynamitem. „Hajzlové,“ ulevil si, ale zároveň jako by si až teď uvědomil, že to říká jí, zrozpačitěl, až z toho byla nesvá a honem se otočila k plotně a začala do ní ládovat Harryho zurážené plaňky.

A on do té pauzy řekl: „Měli byste ke mně co nejdřív přijít. Voddám vás. Ať předejdem takovejm těm kecům, že tu žijete na hromadě a že Sodoma Gomora; podle toho, co jste říkal, Maděro, by se i to mohlo někomu hodit.“

Ilonka se napřímila a obrátila na patě a ruce si schovala za zadek, jako by jí tam někdo vrazil injekci. Oči na vypadnutí.

„No,“ vyplivl Brabenec, jako že je další záležitost vyřízena, a spíš jen aby to okošatil, dodal: „Voslavit se to může pozdějc. Až sem třeba přijde nějakej fráter a vy si to budete chtít zvopáknout v kostele. To už snad bude klid a budem mít tím větší důvod to pořádně zapít… A teď dál. Druhá novina je, že sem má v nejbližších dnech dorazit jednotka RG, večer mi to přivez jeden vojáček z grtindorfský posádky, telegrafovali jim to z vokresu - zřejmě mi zase nešel telefon. Že jim mám zařídit ubytování. Když jsem včera čet ten dodatek: Nejlépe na velkostatku, akorát jsem si řek, co je to za pitomost, teď se mi to samozřejmě jeví trochu jinak. Já jim dám velkostatek! Půjdou pěkně do vobecný školy a jak si to tam zaříděj, bude už jejich věc.“ A zamnul si ruce a spokojeně mrkal a kýval hlavou na Maděru, který dobře věděl, že obecná škola je úplně na druhé straně.

„Ta revoluční garda patří k armádě nebo SNB?“ zeptal se ho.

Brabenec našpulil rty a pokrčil rameny. „Abych pravdu řek, sám moc nevím. Při odsunu podlejhali mně, teda národnímu výboru. Podle mě právě z nich udělaj SNB. Ale určitě to nevím, to ne. Já většinu těch voběžníků radši nečtu. Kdo by se taky staral vo takový kraviny, žejo.“ Byl ohromný - o přátelství tohoto až směšně vypadajícího muže bylo proč stát. Nebyla na něm ani nitka výjimečná, přitom si stupně hodnot a důležitosti vždycky stanovil sám. A revoluční garda se tam určitě nenacházela.

„Nemám tu gardu rád a vůbec se nedivím, že jim lidé říkaj rabovací garda. Dorazil jsem do Prahy, akorát když to pátýho začalo. A z těch, který se tam bili hlava nehlava, jsem pak v gardách neviděl žádnýho. Vím, proč se tenhle spolek zakládal, a politický důvody k jeho založení jsem chápal a uznával ještě dřív, než vznikl. Jenže naše neštěstí právě spočívá v přesvědčení, že založením nějaký organizace jsme hned taky splnili její úkoly a cíle. Ale to sem nepatří. Třetí novinku jsem dostal taky včera. Poštou. Posílaj sem z okresu pět osídleneckejch rodin, mám jim přichystat podmínky.“

Mezitím vešel užívaný Cassidy, cosi zamrčel, kývl hlavou a sápal se po pecnu chleba a nějakém kafáči.

„Tady na statku nikoho nepotřebujem,“ řekl Maděra.

Brabenec se zasmál. „Eště včera jsem si trochu myslel, že byste možná potřebovali, teď už si to nemyslím. A co bude dál?“ rozněžněle se podíval na krabičku, z které si Maděra bral cigaretu, zadumaný Maděra si toho nevšiml, všimla si však llonka, dosud z toho všeho úplně ztuhlá, přiskočila a Brabencovi nabídla. Cassidy se bleskurychle přiživil - Ilonka neměla šanci.

Maděra pokrčil rameny a nechal si v prstech dohořet sirku. „Nevím. Pořád nějak nemůžu vymyslet, co by se mohlo dít dál, a zároveň jsem si málem jistej, že se něco dít bude a možná s pěkným bengálem. Ale z který strany… Nevím. Co když sem ta garda jede právě proto. Samozřejmě ne, aby nás bránila. A třeba ty vosídlenci taky, co já vím. Třeba to naopak jsou naprosto poctivý lidi. Nevím…“

Brabenec několikrát pokýval hlavou, několikrát povzdychl. „Nojo,“ a pak vstal. „Tak já zase pudu.“ Cassidyho plácl do ramene, Maděrovi podal ruku a přistoupil k Ilonce, která najednou nevěděla kam s očima, mírně se jí uklonil, připomněl jí, že by ten sobáš měla mít opravdu co nejdřív („Já, bejt váma, bych to udělal hned dnes. Nač s tím čekat. No ne?“), přes rty mu přejela posmutnělá něha, jemně ji pohladil po tváři, ještě jednou pokýval hlavou a rychle odešel.

Cassidy si těsně před tím sedl ke stolu se snídaní. Ani si nestačil kousnout, teď jen civěl. Pak vstal, chvíli přešlapoval na místě a lapal buď po dechu, či po nějakých slovech, až se topornými kroky vydal k Ilonce, odkašlal si, řekl: „Hodně štěstí,“ pak si dal pauzu, pak řekl: „Co sme si to sme si,“ a natáhl k ní ruku, ona do ní vložila svou a on se dřevěně uklonil a políbil ji na rty, hned ale ucukl a podoben loutce se prodral dveřmi do haly, které se za ním zabouchly. Vzápětí se zase otevřely, Cassidy vpadl dovnitř, řekl: „Pardon,“ popadl snídani a vyrazil ven. Dveře za sebou zakopl.

Maděra jen zíral. Připomínalo mu to Maryšu, jak ji v třiačtyřicátém hráli pro základnu, s Hugo Kleinem v hlavní ženské roli. Chudák Hugo. Jestli si na něho kdy někdo vzpomene, určitě spíš kvůli té Maryše než kvůli tomu, co z něho zbylo.

„Mám ještě hlad,“ honem řekl, aby něco řekl, ač to svírání v žaludku určitě žádný hlad nebyl. Ale fungovalo to - jako by Ilonku probudil. V obličeji jí pomaloučku začalo pracovat vědomí, že jsou sami a snad taky že je nebo by měla být šťastná, a to všechno s trochou studu a rozpačitosti, a to jí moc slušelo.

„Vašek je hodný,“ řekla při krájení chleba. Vyfoukla smích. „Tiež sa na mňa dobýval do mojej izbičky. No len raz. Má nás rad,“ zakončila spokojeně.

Dovnitř vpadl Smájl. „Můžu zkusit zapřáhnout ty nový valachy?“ Maděra zapomněl na hlad. „Počkej, jdu s tebou. A nehodil by se některej spíš pod sedlo? A neměli bysme něco nabídnout sedlákům?” A vstal. Už neviděl, že Ilonka stojí uprostřed kuchyně s namazaným krajícem v ruce a neví, má-li být z toho, jak se začaly přípravy na její svatbu, šťastná či zklamaná.

Počítal, že po včerejšku budou kaubojové spíš jen posedávat a do práce nanejvejš ťukat jako kapr do návnady, místo toho všichni zabírali. Kolem prošel Cassidy s úctyhodnou kládou na hřbetě a v ruce s posledními sousty toho krajíce. „Musíme udělat ten vejběh pro bejčky, nebo se nám vyskáčou jak chocholoušové a budou k hovnu.“ Určitě nikomu ještě nic neřekl - to by se už seběhli a ječeli.

Bill už zase vyvážel hnůj a Jerry s Frantou házeli z valníku oknem do míchárny zelené. Pýt měl v rohu dvora hřebce, stál pět metrů od něho a s rukama v bok a nohama rozkročenýma ho soustředěně pozoroval.

Maděrovi se nějak škrtilo hrdlo. Ještě se tu rozeštkej, řekl té směsi marnosti, zbytečnosti, dojetí a hrdosti, ale zároveň věděl, že na to má právo, protože tohle, co před sebou vidí, by ho před nemnoha dny vůbec nemohlo napadnout. Taky mu ovšem bylo jasné, že na tom má zásluhu asi tolik, kolik má zásluhy na krásné knížce lepidlo, držící její stránky pohromadě.

Vtom si uvědomil, že vedle něho pořád ještě stojí Smájl a čeká aspoň na názor, když ne na instrukce. Rychle se vzpamatoval:

„Svolej všechny sem. Uděláme aukci.“

„Aukci?“

„No. Společně si prohlídnem stádo a dohodneme se, který kusy bychom si koupili, kdybychom si mohli nechat jen ty za který bychom museli zaplatit. Podobně je to při aukci. Člověk pak vybírá opatrnějc.“

Než se všichni shromáždili, každý už od Smájla věděl, co má Šéf v úmyslu, proto už při vypouštění koní na dvůr si je všelijak prohlíželi, a když usedali na hradbu z haraburdí, každý měl oči zaměřené na ty kusy, které by si vybral.

Kolem nich proklusala štíhlá žlutá kobylka, obtěžovaná dvouročkem. Vzpomněl si, že včera v noci byla ona poslední, která opustila hřebce. Dostal nápad, užuž otvíral ústa, ale najednou se ten nápad kdesi zadrhl a nechtěl ven. Bránily mu rozpaky. Rozpaky, pánijáni! Byl si k smíchu. Vzal jsem to všechno nějak moc hopem. Na svý leta a na svý zkušenosti.

To ho proti sobě natolik zatvrdilo, že to přeci jen řekl:

„Ještě než začnem, musím vám něco říct. Co nejdřív se ožením s Ilonkou. Pokud možno zejtra. Protože tu nefunguje kostel, tak nás oddá starosta Brabenec.“

Ztuhli. S úlevou cítil, že ne zděšením, ale překvapením. Honem tedy dodal: „A tak mě napadlo, že bysme Ilonce mohli dát společnej svatební dar. A řek bych, že nejspíš támhletu nažloutlou klisnu. Co vy na to?“

Začali ječet a pištět a chechtat se, jen Harrymu posmutněly oči, zřejmě si na klisničku tajně myslel, takže ten svatební dar bude vlastně od Harryho. Aby ulevil špatnému svědomí a Harrymu to nějak vynahradil, podal rychle návrh, aby se něco pořádného vybralo pro Harryho - jednak je z nich jediný hrdina s průstřelem, jednak měl doposud nejhoršího koně.

Harry dostal právo první volby. Nevědomky si držel paži, která ho asi pořád ještě bolela, a zaujatě, soustředěně přejížděl očima z jednoho koně na druhého. Byl rozčilený, ale pořád ještě trochu zklamaný, nemohl si vybrat a pohled mu nakonec vždycky sjel k nažloutlé klisně. Smájl tiše řekl: „Ať si Harry veme tu kobylu s větším hříbětem. Ta už byla tutově pod sedlem a je krásná.“ Maděra si vzpomněl, jak na to v noci Harry hleděl se zarosenýma očima. Kývl a oznámil to jako návrh.

Smájl se nemýlil. Harryho obličej se rozzářil blahem.

Ano, je to všechno krásný, jenže právě až moc podezřele krásný. Když je něco takhle jako vystřižený z knížky, vždycky následuje průser, proti kterýmu není obrany. Jediná obrana je nedopustit, aby něco bylo právě takhle podezřele krásný… A to bych zase byl pěknej vůl. Jen aby ten průser nebyla zrovna ta svatba, to bych namouduši nechtěl. Naštěstí je výběr průserů tak bohatej… Ovšem když nebudu blbec… Ty koně… I když jsou to třeba vobyčejný valaši. Smájl by si mohl vzít toho polokrevnýho dvouročka a mohl by zkusit udělat z něj steeplera, je dlouhonohej, rychlej bude určitě, teď ještě kdyby v sobě taky měl nějakou pořádnou skákavou krev…

Od domu se loudal Kanda. Přestože byl hodně opálený,

tak bylo znát, že je z té rány pobledlý, hlavu měl omotanou obvazem a loudal se nejspíš proto, že se mu chtěla podlamovat kolena, ale tvářil se jakoby nic.

„Kde jim uděláme vejběh, Šéfe,“ ptal se Smájl. „Do maštale se nevejdou a vo tom druhým, menším chlívu jste říkal, že by měl zůstat v rezervě, kdyby byly ňáký telata a tak.“

Kanda to slyšel. „Co je dát na zahradu?” řekl. Trochu se šklebil, asi to bolelo, „posekat trávu, vyrvat ňáký křoví… Až na těch pár metrů, co byl plaňkovej plot, je kolem dokola zeď, koně to tolik jako dobytek neponičej… na pěstování kytiček stejně nebudem mít hned tak čas… a je to bezpečný… co my víme.“

„Dvě kobyly jsou březí, bych řek,“ řekl Smájl.

Zaslechl to Cassidy a řekl, že by asi bylo dobře dát nějakého koně sedlákům, když si nechají všechny, bude to zbytečně dělat zlou krev. Smájl začal koně bránit: sedláci je zapřáhnou bůhví do čeho všeho a ztrhají je.

Koukal na ně jak blázen, vždyť to je chvíle, co od Cassidyho dostal pár facek a co před ním Kanda varoval, že by mohl být mstivý… („…někde v lukách po mně picne…“), vždyť je to chvíle, co jsem se s ním utkal kvůli Ilonce… která je teď s tím vším v kuchyni sama…

Honem řekl, že tedy ano, že koně na zahradu a že hned, a šel. Ještě slyšel Kandu, jak říká: „Jo takhle!“ a „No to je skvělý!“, když mu Cassidy bezpochyby řekl o veselce, ale zůstalo to za jeho zády, ani se neotočil, dokonce mu to udělalo dobře jako přátelská herda do zad.

Kuchyně byla plná vůně pekoucího se vepřového a polévky z kuřat, která včera Ilonka dostala od Čapkové za pouhý příslib jedné dojnice. Seděla u stolu a čistila kuřecí vnitřnosti nebo co, prostě se patlala s takovou krvavou hromadou na prkýnku před sebou. Když vešel, vzhlédla, ale hned se ještě víc sklonila k té krvavé práci.

Ježíš vona se stydí!… Hned si ale poctivě přiznal, že najednou taky nějak neví, co. Jestli zůstat u dveří, nebo jít dál, co s rukama, co říct… Přece tu nebudu stát jako blbec, dodal si odvahy, a málem se nahlas povzbudil, jako povzbuzoval Kida: Áááhoplááá.

Místo toho řekl: „Brabenec nás trochu zaskočil,“ a postoupil vpřed. „Tak to jdu aspoň trochu napravit.“

Pokusila se na něj podívat, ale zůstalo jen u pokusu a raději pokračovala v práci. Málem ho to naštvalo, ale nenechal se odradit. „A tak jsem teda přišel… zeptat se tě, jestli… jestli vůbec se ti chce… tam,“ pohodil hlavou k oknu, „… a říct ano. Jestli si mě vůbec chceš vzít.“

Tak, oddychl si, teď je řada na tobě. Angličani pro to maj krásnej výraz. Iťs your turn now. Teď je tvoje runda.

A ona nic. Už chtěl začít bublat, když postřehl, že jí tečou slzy. Došel až k ní a pohladil ji po tváři. Neumím to, jsem jak ochotník… „Neumím to…,“ tedy řekl. A ona se těma zkrvavenýma rukama chytla jeho prstů jako záchranného kola. Nejdřív mlčky kývala a pak tiše řekla: „Hej… Áno. Chcem. Ach chcem, Tonko.“ A pak, zase až za notnou chvíli, dodala: „Len neviem, či ty… či aj ty naozaj… Keď vieš, čo som, keď som… šak vieš… v oficíne,“ a najednou vyskočila a postavila se těsně proti němu. „Áno. Vel’a. Len šak ako istotne budiem vedieť, že nemyslíš, že som… že niekto… že s niekym…,“ a schovala si mu obličej pod bradu.

Vidíš, jakej jsi pitomec, obviňoval se, jako by ti bylo dvacet. Vadilo ti něco na Ann, když sis ji bral? No? I když jsi věděl, že je ošetřovatelka a móc dobře jsi věděl, jakou maj ošetřovatelky pověst?

Zároveň se polekal, co s ním ta vzpomínka na Ann udělá. A ono nic. Prostě nic. Jestli na to nebyl čas nebo jestli v Ilonce bylo tolik života, že vzpomínka na mrtvou vedle toho neobstála, kdo ví, teď se nad tím stejně nemohl pozastavovat a rýpat se v tom, ono to stejně ještě přijde - a určitě v nejméně vhodnou chvíli, to věděl bezpečně.

„Lidi se obvykle neberou po pár dnech,“ řekl, „a zvlášť když si myslej, že by to mělo bejt na celej život. Celej společnej život,“ ještě z něho dodala vzpomínka na Ann. „A když oba vědí, že je spíš čeká všechno zlý než všechno dobrý. A že se nemohli za tu krátkou dobu poznat. Například dovedu bejt pěknej protiva.“

„Aj ja,“ řekla. „Aj tak ťa chcem za muža. Keď myslíš, že sa podplukovník a válečný pilot móže sosobášit so ženou, o ktorej sa hovořilo, že je bývalá kurva…“

„Tak dost,“ ji zarazil. A cítil, jak se hluboce stydí za pochybnosti, které jím provanuly. Honem dodal: „Takhle ne, holka, takhle teda ne. Kdyby ses kdy chtěla cejtit něco míň nebo hůř než já, tak to radši zabalíme hned. To se teda radši nevemem.“ Trochu mu ztuhla v rukou. „Buď v tom pojedem fiftyfifty… víš, co je fiftyfifty?“ Kývla. „Buď teda tak, nebo vůbec ne. Pak je to paškvil. Rozumíš?“ Zase kývla.

Vzal ji za bradu a políbil. „Ujednáno,“ řekl tiše, celý udivený, kde se v něm sebralo a do jediného okamžiku vtěsnalo tolik něhy. „Takže zejtra. Už jsem to řekl klukům.” A utekl.

Cassidymu a Kérlymu pomohl s výběhem pro býčky, netrvalo to dlouho, i když na Cassidyho opodstatněné naléhání to byla spíš stěna tvrze než ohrada výběhu, ale bylo to za humny, dál už byly jen louky, místo bylo naprosto nechráněné a mimo dohled ze statku.

Totéž bylo se zahradou - i její nechráněnou část směrem k hranici taky raději tarasili plotem podobným palisádě, klád na kůly byla ostatně plná celá jedna kůlna na zadním dvoře, mohli si to dovolit.

Když byli v nej lepším, přišel celý nasupený a otrávený Jerry. „Takhle to už dál nejde, Šéfe, s tou vodou se musí něco udělat. Od rána do noci furt někdo musí nosit v putnách vodu. A přitom jsou všude ve chlívech i v maštali kohouty. Ten vodovod musíme najít! Teda spíš ňákou studnu nebo rezervoár s tlakovým čerpadlem. Franta říká, že jinak to fungovat nemohlo.“

Na chvíli jim to vzalo náladu i elán - najednou si každý sám za sebe přiznal, že jen předstírali, že jim to nevadí, a že už to každého mnohokrát přivedlo do zuřivosti, většinou při vláčení puten.

Rozsadili se po kládách, připravených na dokončení palisády, a tvářili se jak truchlící pozůstalí, kteří se snaží myslet na nebožtíka a přitom jim to nejde. Nesedl si jediný Kanda, který jen přicmrndoval - dokonce se sám přiznal, že má pořád ještě hlavu jak po čtrnáctidenním flámu a bojí se s ní rychleji hnout. Zadumaně hleděl kamsi do dvora a pak řekl: „Jen jestli to nesouvisí s tou druhou věcí, do který se nám taky nechce.“

Rychle dodělali palisádu a na tu hromadu haraburdí uprostřed předního dvora se vrhli jak mravenci. Smájl ostrojil valachy na tah, na rozporky přidělali řetězy, které připevňovali k tomu nejpevnějšímu, co čouhalo, a snažili se to vytáhnout.

Ukázalo se, že haraburdí, které sem v době, kdy byl statek ještě prázdný, natahali noví osadníci, tvořilo jenom horní vrstvu hromady. Byly to sporáky, železné postele, zborcené skříně, plechová umyvadla, desítky bůhvíjakých nádob, všechno možná funkční a potřebné i ve chvíli odhození, ale kam to měl nový majitel domu, usedlosti, chalupy dát, když ve dvou třech sousedních a ještě neobsazených našel lepší sporák, lepší postele, lepší skříně? A tady už hromada přece byla, začali ji Rusové. A když mohli Rusové…?

Asi že vál špatný vítr, vůně vepřoknedlo-zéla, na které se všichni tolik těšili, k nim nedolehla, a sveřepost, s jakou se pustili do rozebírání hromady, byla silnější než hlad. Dělali při tom takový randál, že llonka musela každému jednotlivě zařvat do ucha, že je oběd, a z očí jí sršely blesky. Ještě když zasedali ke stolu, nemluvili o ničem jiném, než jaká překvapení jim ještě chystá hromada, ale hovor postupně utichal, jak jim jednomu po druhém llonka kladla mezi ruce a hlavně pod nos jídlo.

Protože chtěli co nejdřív objevit ten rozvod vody, vlastně jen hromadu roztahovali do stran. Dvůr se plnil. Maděrovi s Kandou dalo práci kluky přesvědčit, že se to musí někam odvážet, že by se za chvíli na dvoře nehnuli. Cassidy přišel s nápadem, že asi dva kilometry na sever je na jednom poli asi pět obrovských kráterů pravděpodobně po bombách - tam by se všechno nepotřebné mohlo odvozit a pak zaházet. Němci to za války po bombardování taky tak dělali.

Nechtělo se jim a měli na Cassidyho vztek - jedna cesta i s naložením a vyházením trvala přes hodinu a odstraňování hromady se tím velice zpomalilo, přestože zapřáhli do tří povozů. Už se chýlil večer, když se propracovali k válečné vrstvě, jak Bill nazval zbytky výzbroje a výstroje obou ještě nedávno proti sobě bojujících armád. Dala se poznat polní kuchyň, kabina nákladního auta, snad rám motocyklu, plošina nějakého děla, všechno ostatní byly zborcené plechy a zkroucená železa. To dalo hroznou práci - všechno bylo těžké a navíc všelijak zaklíněné do hospodářských strojů, které tu snad původně stály a na něž to bylo naházeno. Jerry tvrdil, že tam je samovazač, který by moc potřebovali, protože se budou muset brzy pustit do žní, taky se dala poznat hrabačka, další sekačka, podmítací disky, brány, válce.

Studenou večeři jim Ilonka přinesla na hromadu - to si ještě mysleli, že se jim podaří to zvládnout, ale s přicházejícím stmíváním jim pořád víc ubývaly síly, a v devět začínali klimbat. Franta, který se už viděl, jak spravuje nějaké čerpadlo, dokonce natáhl dráty se žárovkami, ale ani to nepomohlo - před desátou už nevěděli o světě, a ani Ilonka je nedonutila, aby se umyli, bielizeň nebielizeň. Neřekla ani slovo, moc dobře věděla, co to obnáší, ještě při tom taky dojit a chystat krmení a poklidit, přestože je nejdřív odháněla, že to udělá sama, ať dodělají radši tu hromadu, niech už je, pre Pána Boha, dosť vody.

Ona se na rozdíl od nich přepečlivě umyla, ale už při česání vlasů i jí padala víčka. Tohle nebyla chvíle na milování, to tedy ne, ačkoliv v něm se roztepal onen známý rozčilený a netrpělivý spěch, pokaždé vyvěrající z neschopnosti stihnout něco, co si předsevzal, a proto věděl, že neusne dřív, dokud se v něm ten spěch neuklidní, ale tahle bdělost pro milování nebyla dobrá.

Při uléhání ze sebe vydolovala úsměv. „Keď sú nemanželské děti, sú aj nemanželské postele. No ta istá postel’ bude zajtra manželská. Ako by v tom bol rozdiel. Aj s postelami, aj s deťmi.“

Když se nad ni sklonil, aby ji políbil, spala.

11

Nebylo tam nic. Prostě nic. Žádný poklop, žádná deska, nic. Prochodili v řadě celý dvůr a všelijakými tyčemi, jimiž ťukali do udusaného povrchu, jestli se neozve kýžený dutý zvuk, připomínali rybáře při výlovu rybníka.

Nic. Byli polonazí, pot se jim na tělech spojil se špínou, a vypadali jak uhlíři. Cassidy praštil kloboukem o zem a ještě ho nakopl. „Kurvaštelunk! To přece není možný! Tohle!“

„Možný je už jen jedno,“ řekl ponuře Kanda, „proutkař.”

Koukali na něho, jako by opravdu byl praštěný. „Co čumíte? Víte snad vo jiným způsobu hledání vody? Pokud vím, studny se hlouběj jenom podle ukázání proutkaře. A tady někde musí bejt studna jako kráva… Teď holt ňákýho najít… ale kdy? Například ve tři je svatba a Ilona se nám klohní s obědem.”

Bylo už půl jedné. Maděra se plácl do čela. „Páni, Brabenec, my ho chtěli pozvat na oběd! Kérly, prosím tě, zaskočíš pro něj?”

„Ale nejdřív se umej,” na něj křičel Pýt, „nebo z tebe děti dostanou psotník.”

Při obědě si pořád jen opakoval Ta Ilona je svátá, svátá, když viděl, jak se courají ke stolu, jak se oběd opožďuje pořád víc a ona ho suší na plotně a určitě je už přesvědčená, že její svatební oběd nestojí za nic.

Kanda se ukázal jako diplomat - jen vešel, začal líčit, jak Ilonka pojede s Brabencem ve spravené a vyfešákované bryčce, Smájla budou mít za kočího a všichni ostatní budou na koních, i Harry, který si půjčí Smájlovu spolehlivou Vandu. A jen co oběd skončí, každý bude mít na vyzdobení sebe i koně půl hodiny, včetně umytí toho, co si k obědu neumyli. Brabenec měl pořezanou tvář - Kérly k němu vtrhl s takovou razancí, že se po dlouhé době lekl, a protože se zrovna holil…

Ilonka neměla ke konci oběda stání - všechno oblečení si sice už přinesla, ale pořád ještě neměla čas stanovit, který kus z její skromné garderoby bude jako svatební - když ji začal ráno přesvědčovat, že je to jedno, že se mu určitě bude líbit ve všem a že pro něj je důležité, že si bere ji, ne její šaty, dalo jí práci, aby udržela slzy. Radši rychle odešel, aby toho porcelánu nerozšlapal ještě víc. Když pak viděl, jak poposedává a není schopna dojíst ani to málo, co si vzala, pošeptal jí, ať běží, že to s Kandou po obědě všechno uklidí.

Vařili si při tom kafe. Brabenec už byl taky pryč, protože se ho Harry zeptal, jestli bude mít šerpu, že to někde viděl na obrázku, a on samozřejmě ani nevěděl, jak taková šerpa vypadá, a pospíchal to napravit.

„Ty si samozřejmě vemeš uniformu“ najednou řekl Kanda. „Ty jsi se zbláznil!“

„A to si myslíš, že tě tam necháme jít v košili a kalhotech? Zvlášť když se teď llonka bude půl hodiny dávat do pucu? Nebo snad máš nějaký dvouřadový tmavý šaty?“

„Od začátku jsem vás upozorňoval, abyste z toho nedělali tyátr.“

„Jako že by sem llonka šla eště umejt nádobí a vdávala se v zástěře, jo?“

„To ne, ale…“

„No tak. A já, abys věděl, si jdu pro drůžičku.“

Maděra se úlevou rozesmál. „A já pořád, proč zrovna ty ses dal na starosvata.“

„Dobrý, dobrý, jednou mi to třeba oplatíš.“

Dal mu pěstí měkkou ránu do břicha. „Ty se vybarvuješ. Jsi pěknej hajzl, koukám.“

„To se ví, že jsem hajzl. A k tomu eště policajt, nezapomeň. Až se vrátíme z veselky, budu chtít, abys mi vyplatil mou polovici, abych se moh udělat pro sebe, a já si vopravím blaubašskej mlejn, vožením se, budu mít vosům dětí a pro tebe budu mlet přednostně. Ovšem až najdu ten archiv. Amen.“ „Zejtra už určitě musíme odehnat ten dobytek, Martine. Mám z toho takový nepříjemný svědění. Abysme něco… A taky mi už docházej peníze.“

„Hele, víš co? Teď se na práci laskavě vyprdni. A nezapomeň se hodit do tý uniformy, sám jsem tě v ní eště neviděl. A já teda jedu pro drůžičku.“

Stejně mu nebylo při oblékání moc příjemně. Při vázání kravaty proklínal své upracované a neohrabané prsty, jimiž se mu nedařilo udělat takový uzel, na který býval zvyklý. Až napodruhé, a pak zaklepal na ložnici. Ozvalo se Ďalej, on vešel a samozřejmě nemohl vědět, že na ni zírá úplně stejně jako ona na něho: v bělostné krajkové blůze, v pase pevně stažené do široké květované sukně, vězelo nádherné stvoření s rozpuštěnými havraními vlasy hozenými za hlavu, bez stopy kosmetiky a s krásnýma nohama vězícíma v nějakých bílých střevících. Svatební šaty to vůbec nebyly, to ne, ale vidět ji kdokoliv, hned by se s ní chtěl oženit.

Z očí se jí začaly kutálet slzy. „To nie je možné, aby si ty, takýto ty, chcel byť mój muž,“ štkavě začala šeptat. Naštěstí jí to překazil Brabenec, který se podle Kandových propozic musel na tuhle dobu vrátit pro Ilonku v zastoupení otce.

Kluci taky hleděli jak praštění, když se jejich Šéf objevil na schodech. Seděli už na všelijak ověnčených koních, nemohli se proto seběhnout a zblízka si prohlídnout ty řady stužek a všechny ty odznaky, které jejich oči přitahovaly nejvíc. Hlavně ovšem emblém RAF a distinkce. Jemu z toho však nebylo moc dobře. Jako by ho viděli poprvé v životě. Teď nebyl Šéf, teď byl šarže, hogofogo, žádný boss, žádný rančer, nic takového, až měl jednu chvíli chuť to ze sebe strhat. Oni ale taky vypadali jinak. Cassidy měl na sobě bílou košili, sice strašně zmačkanou, jak byla bůhví jak dlouho v ranci, ale čistou. Na všech hlavách byla znát snaha o učesání, byť u Kérlyho naprosto marná a bezvýsledná. Pýtovi ještě tekly po spáncích a po čele a za krk čůrky vody, jak se pokoušel své hřebíky zdolat máčením. Teď vypadal, jako když ho oblízne kráva, ale bylo jasné, že mu to vydrží nanejvýš čtvrt hodiny. Možná právě proto se Maděrovi trochu úžilo hrdlo. Navíc se snažili tvářit slavnostně a vznešeně a to se k nim taky moc nehodilo. Bill na sobě měl sako, které mu určitě maminka poslala, aby měl v čem chodit do kostela, jenže zapomněla, že Billovi tvrdou prací ubylo sice tuku, ale narostla ramena a hrudník, takže v tom sáčku vypadal jak sirotek lowoodský. Franta zároveň s kordy z nějakého divadelního skladu získal úzké černé sametové kalhoty a nabíranou bílou košili. Kolem pasu měl omotanou širokou červenou šerpu a za ní zastrčený kord - vypadal víc jako Zorro Mstitel než ďArtagnan, alespoň napajcované vlasy měl ďartagnanovsky dlouhé a opravdu mu to slušelo.

Vypadali jako karnevalová družina a on jen zadoufal, že to Ilonka přijme, jak je to míněno, a že bude mít na tuhle svoji veselku stejné vzpomínky jako on, že i ona zapomene na všechno nepříjemné stejně rychle, jako on tady zapomněl, že se na něho dívají jak na cizího.

Přesně ve chvíli, kdy Smájl zastavil své valachy zapřažené do vyšňořené bryčky pod schody, z domu vyvedl Brabenec Ilonku, a otevřenými vraty přiklusali na koních Martin a Alena Křivá, každý s velkou kytkou. A do toho znělo kaubojské Hiphiphuréj! Alence to moc slušelo, ale ani ona, ani Martin se moc zářivě netvářili. Martin využil okamžiku, kdy se spolu s ostatními řadil za Kida, a tiše řekl: „Asi jsem to zvoral. U Krivejch byl Zikmund. Něco si se starým šuškali. A když jsem starou prosil, aby se mnou Alenu pustila a musel říct proč, hned to šla Krivýmu vykvokat. A tím pádem i Zikmundovi. Takže asi… znáš Zikmunda.“

„To máš jedno, to se stejně nedalo ututlat, Brabenec se před Svěrkou ukecl snad dvacetkrát a Čapková tu dopoledne byla každou chvíli, s tím si nelam hlavu. Holt se to všechno seběhne dřív, než jsme čekali.“

Pohnuli se směrem k vratům. Smájl mlaskl na valachy svatební průvod se pohnul. Přestože si Smájl převlékl aspoň košili, měl ji zase už propocenou, jak se musel honit, aby mohl teď sedět nehnuté a toporně coby správný kočí, a to všechno jenom proto, že si ten bláznívej Kanda usmyslel, že od veselky manželé odjedou na svatební cestu po okolí na koních, a pro tento účel bylo třeba pro Ilonku připravit žlutou klisnu, takže Smájl celou dobu, co se ostatní parádili, honil kobylku kolem Štěpána, aby pak Ilonce něco neprovedla, což Ilonka samozřejmě nesměla vědět, ač jí asi bylo divné, že s sebou na veselku táhnou osedlaného koně navíc. Pokud si v té vřavě všimla.

Brabenec před radnicí předal Ilonku Maděrovi a pospíchal napřed a byl pak dojatý a v té vlastnoručně vyrobené šerpě i dojemný, možná chtěl mít i projev, ale místo toho jen řekl: „Co vám mám vykládat, stejně to víte lip než já. Takže se vás akorát zeptám, jestli se chcete vzít a snášet spolu dobrý i zlý.“

Ani neměl sílu vyslovit tu oddávací formulku a místo toho ze sebe skoro útočně vyrazil: „No?!“

„Ano,“ řekla llonka a bojovala se zklamáním, že neustále něco probíhá úplně jinak, než si ona představuje. A on to ucítil a honem řekl i své „Ano“ a rychle ji objal a pomalu a dlouze políbil, aby už, sakra, myslela jen na to, že je Maděrová.

Proto jí také shromáždění všech štěpánských občanů před radnicí spravilo náladu až k slzám, velel tomu samozřejmě Zikmund, a nebýt toho svrbivého pocitu, dalo by se o Zikmundovi vlastně říct, že je pašák. A nebylo ani třeba se okřikovat, jak to že pašák, neboť on sám to uvedl na pravou míru nasládlostí svého projevu o tom, že jsou přece všichni jedna rodina a že by nebylo hezké takovou událost tutlat a že se to musí u Bílého koně oslavit, samozřejmě na útraty podniku.

O co víc to všem ostatním vyhovovalo, o to nepříjemnější byly všechny otázky, proč to tentokrát dělá.

Setkali se nad tím očima s Martinem a nebylo třeba na sebe ani mrknout.

Pak už museli vstoupit mezi gratulanty a llonka se definitivně nechala strhnout všeobecným veselím, ani z jedné gratulace nezazněla sebemenší narážka na její působení v oficíně či na mlhavost její minulosti, ani od žen, ani od mužů, ani tedy od těch, kteří se v oficíně s takovou radostí a nadějí dívali na její rozevřený výstřih.

Jeho v uniformě si všichni velice prohlíželi a hned na místě musel několikrát vysvětlovat, co který odznak a metál znamenají. Moc dobře mu z toho zájmu nebylo, ještě méně ze Zikmundové, která si neodpustila štiplavou poznámku, v níž se neuměle pokoušela naznačit, že mezi ní a ním vlastně něco bylo. llonka se netvářila, že by jí to vadilo, ale chvílemi jí to nedalo a trošku až přehnaně dávala najevo, jak a ke komu patří, zezačátku ho to znervózňovalo, ale rychle to pochopil a bylo mu to vlastně příjemné. Nepříjemné zato bylo, že se u Bílého koně vůbec ocitli - zase se mu vrátil onen vyzkoušený válečný pocit nepříliš vzdáleného nebezpečí.

Takže se neudržel, a když Zikmund oznámil, že jde vyvalit sudy, poprosil Cassidyho, aby šel Zikmundovi pomoci a nenechal se odradit. Zanedlouho mu Cassidy přišel pošeptat, že Zikmund někam telefonoval. Což bylo sice zajímavé, ale k ničemu, když Cassidy nevěděl kam a co, protože se tam taky motala hostinská a Cassidy nemohl poslouchat.

A hlavně Zikmund sudy opravdu vyvalil a začal nalévat a za chvíli všichni spokojeně popíjeli a bylo jasné, že jsou ochotni takhle popíjet až bůhví dokdy. A Maděra proti tomu nemohl říci ani slovo, bylo to na jeho a Ilončinu počest, mimoto už dva dny klukům slibuje neděli, a jestliže se tedy - a zase kvůli němu a ne proto, že by nechtěli dělat, to naopak chtěli - rozhodli, že si aspoň na chvíli tu neděli udělají, neměl právo jim v tom bránit.

Jediné, co asi tak po hodině mohl a čemu zase oni nemohli bránit, bylo prohlásit, že tedy s Ilonkou pojedou na tu okružní svatební cestu. Zikmund okamžitě zorganizoval přípitek a symbolické polití šampusem.

Ilonka si hned za prvním rohem bez ohledu na sukni sedla rozkročmo a přiznala, že vůbec nedoufala, že v tom ženském sedu za tenhle roh vůbec dojede.

„Odřeš se,“ ji varoval. Jenom pohodila hlavou. Nabídl jí, že se pojedou domů převléknout sám po tom moc toužil. Odmítla. Už by se necítila tak svatebně. Mimoto by se tím zase o něco zkrátila jejich i tak kratičká svatební cesta.

Ukázal jí Rokli a ona se přiznala, že se vlastně za celou dobu, co tu je, ze Štěpána nikam nedostala. Jen jednou se vydala na procházku, a jen co se vzdálila od posledního domu, všimla si, že ji někdo sleduje, a rychle se vrátila a už se nikdy o nic takového nepokusila.

Napadlo ho, že by jí mohl ukázat jeskyni ve Strži, hned to ale zavrhl - obraz Hany z té doby v sobě nepotřeboval nijak vymazávat a llonce to v tomhle smyslu vysvětlovat by byla hovadina. A že by zrovna tam chtěl trávit část téhle cesty… Vtom si vzpomněl, že v lese mezi Strží a Roklí si v čase svého pobratimství vybudovali s Karlem pod jednou skálou bunkr, a tahle vzpomínka mu tak narušila všechna pomyšlení, že si toho Ilonka všimla a ozvala se:

„Nebanuješ? Nel’utujeŠ?“

Nezbývalo, než jí to říct: že je vůl, že se o tom nezmínil Kandovi - samozřejmě že se nezmínil proto, že na to ani nevzdechl, ale tím hůř, co když to místo Karel dal k dispozici na ukrytí gestapáckého archivu? A Martin se přitom může učenichat a nic. Měl tisíc chutí se sebrat a jet za Martinem.

Mohla tomu čelit jen jediným způsobem: „Mali bysme sa vrátiť.“

Vzpamatoval se. „Promiň. Když jsem mu to neřekl tak dlouho, tu chvíli to ještě vydrží.“ Pohlédl k nebi, téměř ze všech stran ohraničenému buď skalami, či špicemi smrků.

To je touhle Roklí, člověk si tu připadá takovej vobklíčenej. Honem pryč.“

Neutěšoval se, byla to pravda: jen co vyjeli z lesa směrem na Lučiny a ocitli se na louce, poseté ostrovy stromů, a Ilončina kobylka začala cupitat radostí z úlevy, že má konečně před sebou volný prostor, a Ilona se nebála ji pustit a sukně se za ní rozevlála, všechno jeho pomyšlení se soustředilo jen na ni. A tím i na obavu, že by mohla spadnout, nebo se aspoň šeredně sedřít. Rychle ji dojel. Než stačil něco říct, do rozesmátí mu řekla, že už jako děvčátko jezdila na prázdniny ke starému otci do Podbrezovej a její nejhezčí vzpomínky jsou na chlupaté huculky, na kterých jezdili samozřejmě bez sedel.

„Na sadlu je to ako v kresle,“ upokojila ho se smíchem a pobídla Žlutou.

Lučiny byly pořád prázdné. Chápal to i nechápal. Byly z ruky, mimo jakoukoliv komunikaci, vedla sem jen úzká cesta od blaubašského mlýna, široko daleko žádné pole, jenom louky, obklopené lesem, to všechno patřilo Heiniho rodičům, jak oni se jenom jmenovali, ten stateček byl jejich, z ostatních chalup jezdili chlapi dělat do textilky nebo na pilu, tady žádná obživa nebyla - tohle všechno říkal Ilonce, když sesedli a procházeli usedlostmi, o dost prázdnějšími, než jaké je shledal, když tudy poprvé procházel za svým osudem, tedy i za touhle svatební cestou. Taky se mu mihlo hlavou, že některé kusy nábytku, kdyby si je pamatoval, by nejspíš našel ve štěpánských domácnostech…

Bylo tu přenádherně - byl to jižní svah, v jehož jakési prohlubni se šest chalup krčilo a stateček se jen trochu vypínal, jako by do téhle krajiny odjakživa patřily, údolí bylo mělké,o kus níž se sem kolem Fichtenbergu vracel blaubašský potok, dobře hnojené louky byly vysoké do pasu a voněly, v mírném větru, zvěstujícím klesání slunce, šuměly stromy, když se společně naklonili do jedné ze studen, stoupal k jejich pokožkám příjemný chlad.

Ilonka taky nechápala, že tu nikdo nebydlí. Přiznal se jí, že by radši byl tady než na statku. Koně, dobytek, kaubojové - všichni by se sem krásně vešli… Postřehl, jak se na něho dívá, a zasmál se. „Já vím. Kdyby. A tý práce. Všechno odtud sem tahat. Ani pan Hubačka by sem nejezdil. Já vím. Radši pojedem dál.“

Jeli tedy. A ona se vláčně pohupovala na klisně a usmívala se do sebe, do něho i na něho i kolem sebe a byla přešťastná a půvabná a žádoucí, a když potom dojeli k prvnímu skalnímu jezírku a ona spíš nedočkavě než s váháním sesedla a svlékla se donaha a převtělila se do Rusalky, on v té chvíli mohl myslet jen a jen na milování.

Jak už je to zařízeno, probral se z omámení rychleji než ona, a jako většině mužů se i jemu uvažování spíš zjitřilo než unavilo, a proto zase rychle znervózněl, a pocit nebezpečí, stojícího mu za zády, ať se vrtne kam se vrtne, se zase vrátil.

Býval by pak nejradši pobídl Kida i Žlutou, aby se pustili co nejkratší cestou cvalem domů, ale při pohledu na doznívající slast v ženině obličeji se donutil k nespěchání, a jeli tedy ještě přes Stráně k blaubašskému mlýnu a podél blaubašského potoka a pak hranice ke Štěpánu tak, aby se dostali ke statku zezadu a vyhnuli se všemu pozorování.

Dojeli k vysoké zdi zahrady a on najednou, jako by ho ovál vítr, cítil, jak něha, kterou v něm rozdmýchala tato jeho žena, se vztahuje i k této zdi i ke všemu, co je za ní, k domu, ke statku, i k tomu, co mu do statku ještě chybí.

„Podívám se na koně a na ty dva bejčky,“ řekl a sesedl. „Chceš jít se mnou?“ S chápavým a zasvěceným úsměvem zavrtěla hlavou. Jen ať si jde, ona tu klidně a trpělivě počká. Pořád je ještě plná něčeho úplně jiného.

Jakmile za nově postavenou palisádou uslyšel koně, rozbušilo se mu srdce, nemohl si pomoci. Blížil se k první mezeře pomalu, aby třeba některého nevyplašil, kdyby stál těsně u plotu a poklidně si tam něco užíral. Sloupy byly od sebe vždycky jen pár centimetrů, aby koně měli pocit, že i tenhle kus plotu má podobnou pevnost jako zeď. Nahlédl dovnitř.

A hned ucukl. A hned zase přiblížil obličej ke skulině, tentokrát ještě pomaleji, ještě obezřetněji.

A viděl, jak je okno jídelny dokořán, a v tom okně jak jsou opřeni dva muži v žlutohnědých uniformách afrikakorpsu. Pokuřovali, dívali se zřejmě na koně a povídali. Výjev jak z války o Afriku.

To stačilo. Stáhl se od plotu, a když byl za zdí, dal se do běhu. Z běhu skočil na Kida, až se hřebec roztancoval.

,Pojeď,“ skoro štěkl do ženina obličeje, který už tušil cosi velice zlého. „Drž se a pojeď,“ znovu důrazně řekl, „ten oddíl RG nejspíš obsadil statek, musíme sehnat kluky a něco udělat.“ A kopl Kida do slabin nablýskanými černými polobotkami tak prudce, že se vzepjal. Žlutá klisna to asi pochopila jako hru a začala cupitat na místě. Jakmile ale Kid vyrazil, pustila se za ním.

Bylo už skoro čtvrt na devět, až teď pochopil, že tam od jezírka ho taky vyhnal chlad rozšiřujících se stínů, nejen oprávněné tušení. Navzdory tepavému spěchu v spáncích nemohl Kida hnát, bál se o Ilonku, tohle bylo něco jiného než poklidný cval po měkké louce. Teď nebyl čas zdvihat ji ze země a kobylu honit bůhví kde, obzvlášť když teď by Ilonku za nic nenechal samotnou.

Před Bílým koněm nestál jediný kůň a jeho zamrazilo. Z hospody se neozval hlásek, a to už úplně stačilo na zlou jistotu. Ilonka byla pobledlá, oči jí zapadly strachy, asi jí stačil pohled na mužův výraz. Obrátil Kida a hnali se k Čapkovům. Čapek měl práci s jazykem i očima, které se mu pořád rozbíhaly podobně jako kolena. Věděl jen to, že po odchodu novomanželů všichni zůstali a rozcházeli se někdy kolem šesté, to se ví, začalo se pořádně pít, Zikmund nosil a nosil a každého vybízel, aby se nestaral, kdo to zaplatí, bylo to divoké, i Čapková si musela jít lehnout s hlavobolem…

„Nějakej revolver náhodou nemáte?“ přerušil ho netrpělivě. Čapkovi zase chvíli trvalo, než pochopil. Ano, má. A ne jeden, kdo by taky neměl, po tom všem, co se tu dělo. Ale…

„Pučte mi ho. Teď na vysvětlování není čas.“ Čapek se odšoural a za chvíli přišel nejen s revolverem, ale i s vyděšenou Čapkovou, která si držela mokrým hadrem čelo a tvářila se tak naléhavě, že jí Maděra musel říct to málo, co věděl. „Statek je obsazenej gardou. A mančaft se mi ztratil.“

A zpátky ke Koni. Ale ne ke vchodu - objeli stavení, vjeli na dvůr, tam Kida zastavil až u zadních dveří, Ilonce přikázal sedět na koni a čekat a při sebemenším pocitu nebezpečí začít křičet, revolver si strčil do kapsy a vrazil dovnitř. Že našel Zikmunda, ho skoro překvapilo, spíš čekal, že tam bude Zikmundová. Seděli v kuchyni u malého stolu a jedli.

Jak tam stál na prahu s revolverem v ruce, najednou nevěděl, proč tu je a proč ten revolver - Zikmund nepatřil k těm, kteří by se hned děsili, navíc proti němu neměl jediný konkrétní důkaz. Jediná velice maličká výhoda byla, že Zikmund k němu seděl zády a Zikmundová se tolik ovládat neuměla. Ztuhla a vylekala se. Zikmund se otočil.

„Teď mi, Zikmunde, honem zopakujte doslova a všechno, co jste telefonoval na okres. Ale honem!”

„Na žádný okres nevolal,“ neovládla se Zikmundová. „Musela bych to vědět.“

„Nebo spíš nevědět,“ skočil jí do posledního slova. „Ale buďte opatrná, paní… Ireno H-Hei-Heinemannová… Z Birkentalu, že ano…“ Blahořečil si, že to nezapomněl, to bylo snad jediné, co by mohlo pomoci. Ji to tedy porazilo.

„Mluvte, Zikmunde, nemám čas,“ houkl, ale Zikmund se nechtěl dát, možná taky proto, že navzdory všemu, co z něj Kanda vytloukl, proti němu nic nepodnikli, a nebezpečí od Tománka a Fojtíka už nehrozilo.

„Hrozně se mýlíte, Maděro, nevím, co vás to napadlo…“

„Řekl jsem, že nemám čas. Buďto budete mluvit, nebo vás udám, že tu ukrýváte Němku.“

„Nejsem Němka,“ vyjekla, „jsem Češka!“

„Žena německého vojáka, bydlící v Birkentalu, nemohla zůstat Češkou,“ na ni štěkl, ač si nebyl jist.

„Je to moje žena,“ nechtěl se Zikmund dát, už cítil, že mu to pod nohama strašně hoří.

„Tím hůř pro vás, Zikmunde, protože na konci války nebyla. Tak bude to?“

Zikmundovi se roztřásla brada. Bylo to dobré. Tak do toho, grázlíku, ven s tím, i když teď mi tím moc nepomůžeš.

„Byl jsem požádán, abych na okres oznámil, jakmile se všichni na delší dobu vzdálíte ze statku. A vaše svatba…”

„Kdo vás o to požádal?”

„To… to… nemůžu. Nemůžu, pochopte…”

„Nepochopím. Kdo? Honem!”

„Neudáte mě?”

„Neudám, praskne to na vás stejně. Kdo?”

„Doktor Šimáček…”

Měl teď nádhernou šanci dostat ze Zikmunda něco víc, možná i o Karlovi Kučerů, ale nebyl čas, teď na to nebyl čas. Martin by se určitě zbláznil.

„Na všechno se rychle vykašlete, Zikmunde, rozumíte?

Budu držet slovo, ale jestli nepřestanete, nechám vás zamíst. A je toho dost, to víte lip než já. Marky, porcelán, zlato…“

Kývli oba. Jemu přitom praskalo v hlavě, jak se co nejrychleji snažil vymyslet, co dál. Má teď jet na okres a s revolverem v ruce donutit toho Šimáčka, aby to celé vzdal, odvolal, zmizel? Nebo se spolehnout na svou uniformu a jít ty RG vyhnat? Kluci budou nejspíš tam, přišli nacucaní jak houby a oni tam na ně čekali. Ale ta uniforma…

„Máte tu auto, Zikmunde?“

Zase kývli oba.

„Půjčíte mi ho. Koně nechám tady u vás. Ručíte mi za ně. Tak honem, klíče, papíry, benzínu je tam dost?“

Vtom uslyšel výkřik. Málem poposkočil. „Pohyb, Zikmunde, pohyb!“ Jakmile se Zikmund přiblížil na dosah, chňapl mu po rameni a vystrčil ho ze dveří.

llonka se snažila být klidná, přesto jí lomcoval strach. „Slyšela som výstřely.“

„Víš asi odkud?“

Kývla a tiše a váhavě řekla: „Od statku.“

Skoro ji strhl z koně a vlekl k vozu, kde už Zikmund sejmul řetěz z řízení.

„Drž se,“ jen řekl, narval tam jedničku a povolil brzdu. Postřehl zlý výraz Zikmundových očí. Překřičel obrátky motoru: „Běda, jestli někam zatelefonujete! Dozvím se to!“

Jakmile se objevila vrata, vedle branky uviděl přilepenou číhající postavu. Pod zdí se pásl kůň.

„Martin!“ vykřikla llonka, klouby na rukou namodralé, jak se křečovitě držela při prudkém zabočení ke zdi stodoly, aby se vyhnuli zornému poli horních oken domu. Prudce zabrzdil a zamával.

Martinem lomcoval bezmocný vztek. „Byl jsem doprovodit Alenu,“ funěl ze skoků, kterými se k nim dostal, oči mu plály. Plácl se dlaní do čela. „Jsem idiot. Potřeboval bych přes držku. Policajt v mý situaci nemá na ženskou nárok. Já se muckám někde v křoví a tady zatím tohle. A eště mi málem ustřelili makovici. Otevřu vrátka a táhnu za sebou Mášu, a pět metrů přede mnou stojí jeden ten grázl a prej Tak pojď dál, chlapečku, a chovej se slušně. A v pazourech automat. A do krku mi funí Máša, která už stála ve vrátkách. Eště že to neměl natažený, hajzl, hned volal Stůj!, ale zmáčk to, až jsme byli venku.“ Strašně drmolil ve snaze říct všechno a co nejrychleji, vůbec se to k němu nehodilo a taky mu to moc nešlo.

„Co teď, Made?“ zakončil. „Kluci jsou určitě uvnitř. A vožralí.“

„To je taky jediná klika, aspoň se snad moc nevzpouzeli. Ty se teď seber a frč dohlídnout na Zikmunda, aby nakonec přece jen netelefonoval. Nojo, dostal jsem to z něho a možná by řek i víc, ale, jak vidíš, nebyl čas. Telefon mu snad ustřihni a radši běž na vejbor, třeba by tě moh Brabenec potřebovat. Nebo hlídej statek. Jak chceš. Jo, u Zikmunda jsou naše koně. A já… “ Pořád ještě nevěděl. Co já, hergot.

Pomohl Martin. „Uniforma, Made. No, tvá uniforma! Přiveď vojáky. No, z Gríindorfu. Chápeš…?“

„Ježíš nojo.“

Měl o tom své pochybnosti, byl si okamžitě vědom všeho, co by mohlo tenhle plán překazit, ale byla to jediná možnost, když boj za těchhle okolností nepřipadal v úvahu.

Ilonku vyložil u posledního domu, takže k závoře přijel sám a zděšení vojáčka na stráži bylo dokonalé. Takovouhle šarži možná v životě neviděl a podle metálů a odznaků si nejspíš myslel, že přijel nějaký generál. A tak odcházel hlásit návštěvu podivně topornými poskoky, které asi pokládal za pochod v pozoru.

Velitel posádky se jmenoval Víšek, byl kapitán a bylo úlevné poznat, že to není žádný naftalín, ale opravdový voják, který měl za sebou tři roky války na východě u Svobody, a tady se ocitl kvůli nějakému rodinnému maléru po návratu. Stačilo pár slov a pochopil, byl v mnohém podoben Brabencovi, taky sem šel proto, že si myslel, že je ho tu třeba, a to, že Grundorf kvetl a byl už skoro plně osídlen, byla hlavně jeho zásluha. A měl trošku výčitky svědomí, že patnáctikilometrová vzdálenost mezi Griindorfem a Svatým Štěpánem pro něho byla dostatečná výmluva, aby štěpánský kus hranice nepovažoval za svůj, což měl kodifikováno od svých nadřízených kvůli mnohem hustší síti obcí na sever od Griindorfu. Taky věděl o nejasnosti kompetencí gard a SNB, pokud šlo o ochranu hranice, a měl v tom smyslu špatné zkušenosti s okresem, a proto se vůbec nedivil. Dokonce slíbil, že v důsledku pohybu nějakých band od severu se bude posádka zesilovat a že by možná dosáhl, aby alespoň jedno družstvo bylo detašováno do Štěpána.

Většinu toho řekl až při zpáteční cestě. Seděl vedle Maděry, opřen spíš o dveře než o sedadlo, aby se občas mohl s potěšením podívat na Ilonku, která ho měla ráda už jen za to, že byl první člověk, který jí řekl paní Maděrová. Za nimi hučel wehrmachťácký kamion blitz plný vojáků, doprovázený Víškovým bojovým kaďourem a dvěma motocykly BMW s přívěsy.

U národního výboru ještě ani pořádně nezastavili a Brabenec už otvíral okno. Vypadal jak po těžké nemoci.

„Kde je Martin,” volal Maděra.

„Copak jsem ho tu udržel? Řek bych, že se teď někudy podkopává do statku, málem mě zmlátil, když jsem ho nechtěl pustit.”

Oba motocykly nechali stát u zadního výjezdu z druhého dvora, dva vojáky postavili k vratům stodoly, kudy by se taky dalo zmizet, a potom s patřičným rámusem zastavili před vraty. Šel první, to si neodpustil, ač těch práv moc neměl - kapitánova pomoc byla z dobré vůle a ne ze subordinační poslušnosti. Za vraty stál gardista a jen koukal. Za Maděrovými zády vojáci otvírali vrata a šofér blitzu sunul kamion do dvora.

„Nevíte, co to je pozor?” houkl na něho. „Kde je nějaký velitel?”

Nebylo třeba nikoho volat, randál vjíždějícího kamionu a jeho reflektory na to stačily. Z domu vyšel menší hubený, už postarší gardista, který vypadal skoro rozumně, ale na druhé straně zase velice připomínal tajemníka Svěrku. Trošku mžoural, rozsvícené reflektory mu bránily v rozhledu.

„Vy jste velitel?” On jen kývl a neubralo mu to na důstojnosti. Za něho se postavilo asi šest mnohem větších i mladších gardistů, i postoji moc připomínající krysy pouště, jak se Němcům za afrického tažení říkalo v Anglii.

„Postavte se nějak slušnějc, když mluvíte s vysokým důstojníkem,” řekl za Maděrovými zády skoro dobrácky kapitán, ale jeho tón tamtoho nespletl, a ruce mu sjely ke kalhotám. Z kamionu vyskakovali vojáci.

„Co tu děláte,” snažil se Maděra mít tón jako kapitán, i když mu při tom lupalo v spáncích při pohledu na ostatní, kteří se tvářili, jako by se jich to netýkalo.

„Plníme rozkaz,“ řekl ten malý.

„Ukažte mi ho,“ řekl Maděra a natáhl ruku.

„Ústní rozkaz,“ řekl malý.

„Co jste vůbec zač?“ zeptal se kapitán, „to byste snad taky měl vědět, ne, že se máte hlásit.“

„Rotný Bouček Josef, velitel třetího oddílu revoluční gardy,“ sklapl kufry.

„Přece mi nechcete, rotný, namluvit, že vám někdo řekl, abyste obsadili nějaký už obsazený objekt a vám že to stačilo. Stačilo by to za války, ale ne teď, nemyslíte?“

„Ústní rozkaz zněl obsadit statek,“ řekl rotný Bouček, „pověření a rozkaz ke zřízení posádky v obci je písemný.“ Sáhl si do blůzy a vytáhl papír.

Bylo to oznámení Brabencovi, že tenhle rotný je velitelem oddílu, který bude nadále posádkou ve Štěpáně, tedy to, co už Brabenec věděl. Podepsán nějaký Stibůrek, nadporučík a okresní velitel RG. Maděra podal papír kapitánovi, ten si to pomalu přečetl, pokýval hlavou a pak papír pomaloučku roztrhal. Maděru to zamrzelo - byl to cenný dokument.

„Obec Svatý Štěpán patří pod pravomoc mé posádky. S jakoukoliv změnou musím být obeznámen já, jasný?“ A pustil papírky na zem. „Kde je osazenstvo statku?“ zeptal se líně a dodal: „Přiveďte je.“

„Půjdu s ním,“ ozval se z přítmí za nimi udýchaný hlas Martina. Byl tak špinavý, že se snad opravdu podhrabával. „Mluvil jsem s Vencou,“ řekl polohlasně. „Zbil je, i když kluci byli tak vzatý, že se skoro nebránili.“

„A kdo jste vy,“ zeptal se ho kapitán.

„Spolumajitel,“ štěkl Kanda a hrnul se dopředu - vypadal jak beze smyslů. Kapitán se tázavě a trochu zděšeně podíval na Maděru. Ten jen kývl a nejradši by se rozeběhl za Martinem. Bylo mu hrozně, teď nebyl čas mít zábrany, teď zbyl čas jen na to málem plačtivé zjištění, jak ty kluky má rád a jak se v něm pořád víc roztáčejí rudá kola nepříčetného vzteku z pomyšlení, že jim někdo mohl ublížit.

„Vy, no, vy,“ honem ukázal na jednoho z gardistů, „sežeňte ostatní a tady u toho auta nastoupíte.“

Vtom se cosi ozvalo z domu. Bylo těžké určit co, jestli výkřik nebo rána, prostě něco, ať to bylo cokoliv. Maděru jako by někdo zezadu nakopl. Ale tam, odkud to v té chvíli znělo jako kňučení psa, už vběhnout nestačil - do cesty se mu vpotácela jakási postava a seškobrtala ze schodů a dole taktak chytila rovnováhu. A hned další. Za tou vnikl dovnitř.

A nikdy na ten pohled nezapomene, ani na to, že ho při tom štípalo v očích.

V hale se před běsnícím Kandou snažili ubránit svého velitele poslední dva gardisti, to oni kňučeli strachy, a nebylo se čemu divit, z Kandy byl vlkodlak, který se chystal ty tři roztrhat na kousky. Maděra sám musel od něho taky dostat několik ran, než se Martin trochu vzpamatoval a než si uvědomil, kdo to vůbec je, ten další, co se mu připletl do cesty. Cenil zuby, a když se uklidnil, jenom zavrčel. „Jdi se tam podívat,“ a pohodil hlavou ke dveřím jídelny.

Seděli jeden vedle druhého podél zdi, ruce svázané za zády, nohama svázáni i k sobě. Jediný Bill ještě vyspával opici, v ostatních obličejích bylo snad všechno, co se na obličejích dá rozpoznat, od Kérlyho slz až po zohavující vztek na Cassidyho tváři, která znovu velice připomínala tehdejšího Cassidyho z oficíny.

Rotný Bouček to nechtěl vzdát ani potom, asi z obav před nadřízenými. Byli sem posláni, aby ochraňovali zdejší občany, sami občané o to požádali, bylo mu řečeno, že se tu dokonce stala jedna vražda a předtím že se tu odehrálo několik násilností. Jak vystřiženo z henleinovské argumentace. Že jediné násilnosti se právě dopustil on se svými lidmi, odmítal pochopit.

Na vztek už Maděra neměl sílu. Tupá nechápavost rotného, který pouze vypadal, že by mohl být chytřejší než ostatní, byla až odzbrojující. Jak říkával Hugo Klein: Důstojnická čest je strašná hovadina, ale když je poddůstojník napůl vůl a napůl včela, teda blbej a pilnej, je to katastrofa. Asi proto ani na rotného Boučka Josefa nemohlo nijak zapůsobit cokoliv rozumného a logického. Trval na tom, že kluky zneškodnil proto, že mu nemohli podat žádný pádný důkaz o tom, že skutečně do statku patří. Navíc někteří z nich byli opilí a odmítali respektovat jeho hodnost.

Radost poslouchat takového rotného Boučka Josefa. Až na to, že kolem obcházel Kanda a ještě zcela nepřestal být vlkodlakem, že byla čím dál větší tma a že se mezitím do domu dostala Ilonka, která okamžitě zjistila, že se Harrymu po tom zacházení otevřela jedna rána a že všechna její minulá dřina na podlahách se okovanými botami gardistů, popelem z cigaret i zašlapanými vajgly obrátila vniveč, takže se - bledá a se zapadlýma a vlhkýma očima - vrátila ven, přistoupila k rotnému Boučkovi a nafackovala mu.

A kapitánovi dalo práci, aby se vydržel tvářit přísně a spravedlivě, protože se během cesty z Griindorfu sem taky dozvěděl, že tímhle večerem se chýlí ke konci Ilončin svatební den.

Odchod oddílu revoluční gardy vyřešili poněkud nevojensky. Zbraně museli naházet do kabiny vedle řidiče, nastoupit dozadu, a s eskortou dvou ozbrojených vojáků a jednoho motocyklu je kapitán poslal tam, odkud přišli. Druhý motocykl byl vyslán s patřičnými instrukcemi do Griindorfu a opěšalí vojáci spolu s kapitánem se uvolili počkat na statku na návrat kamionu. Vojáků bylo i s kapitánem jedenáct, Ilonka je posadila do jídelny, Kandu na uklidněnou zase vyhnala do koloniálu k panu Hubáčkovi, jestli mu nezbyl nějaký chleba a něco, co by se na ten chleba dalo namazat, kvůli svatbě si dnes nesebrala smetanu na utlučení másla, sama zatopila, postavila obrovský hrnec na čaj a k tomu ohřívala zbytky kuřat a brambor a polévky od oběda. Oči jí planuly hněvem, kdo jí přišel pod ruku, ten dostal nějaký úkol a vynadání, že jí zkazil sobáš, a že koho příště uvidí pít, tomu už nedá najíst, a nikdo se jí neopovážil říct slovo námitky, každý moc dobře věděl, že z ní to taky musí nějak ven, když se neumí prát a nechce být sprostá, všichni moc dobře viděli, jak brečela nad Harryho naprasklou jizvou.

Každej průser je vždycky k něčemu dobrej, si při tom říkal Maděra, do dneška měl určitě každý z kluků včetně Martina vůči Ilonce nějakou svou výhradu - tímhle večerem bylo po výhradách, bylo to na nich poznat. A bylo až k smíchu, jak chudáci vojáci, a nakonec i kapitán, se neodvážili pohledět na kteroukoliv z jejích křivek, seděli u stolu jak chovanci internátu a za všechno, co jim spíš hodila než dala na stůl, strašně děkovali. Prostě byla v ráži a vlastně pořád byla slyšet jen ona, tu volajíc na Jerryho, jestli už šli dojit a krmit a aby jí přinesli nějaké mléko, tu na Kérlyho, aby nanosil dříví, tu na Cassidyho, ako že ešte nepriniesol z pivnice tie flaše piva a nech ho chráni Boh, keby si chcel voláků flašu uchmatnúť.

Přišel Brabenec, vyděšený jak poledne, Čapková kromě na čumendu taky pomoci, pár minut po Kandovi, který přivlekl celý pytel, dojel na kole pan Hubačka, vzadu na nosiči bedýnku piva z vlastní domácnosti, pak ještě Dvořák a nenažraný Hrstka, svatební veselí mohlo vlastně pokračovat.

Kanda přišel ve chvíli, kdy si Maděra svlékal uniformu. „Čoveče, Made, musím ti říct něco, co tě teda nepotěší.“ Bylo na něm poznat, jak se mu do toho nechce. „Alena mi řekla, že začátkem tejdne si starýho zavolal na okres ten Šimáček a nabídl mu, jestli by nechtěl dělat správce na našem statku.“

„Co? Krivej? Tady na statku? Co je to za blbost?“ Vtom si vzpomněl, co říkal Putna, a zároveň na něj dostal vztek, že se tuhle informaci nedozvěděl od něj.

„To je právě vono,“ říkal mu do toho Kanda. „A dneska ráno prej za ním byl zase ňákej profesor či co a jestli si to rozmyslel a jestli to teda chce dělat. Jenže v pondělí mu říkali, že to bude státní statek, a dneska mu ten profesor říkal, že se vrátil majitel a že se vohlásil a že shání spolehlivýho správce.“

To nebylo všechno. V té nabídce se taky nenápadně pravilo, že majitel tu vůbec nebude a že by Křivý spíš dělal něco jako zástupce nebo zplnomocněnce.

„No, Martine? Co jsem říkal o palbě z těžkých kalibrů?“

„Dyť je to celý kravina! Dyť přece víme, kdo je ten bejvalej majitel, probohasvatýho!“

„Ale ode mě, Martine. Zatím jsem já jedinej svědek. Jo, a Holubec. A taky Hubner. Matriční kniha zmizela, pozemková kniha zmizela. Prosím, Brabenec ty knihy viděl a na mý upozornění to ví taky. Taky připouštím, že zbavit se tří dalších svědků by nebylo tak jednoduchý, jako zbavit se Birkeho, ale ani to by v týhle zdivočelý zemi neměl bejt zas až takovej problém.“

„Přece se vocaď nenecháme jen tak vyšťouchnout. Hlavně teda ty.“

„Nejhorší je, Martine, že pro naše vyšťouchnutí mají ještě jiný a bohužel dost objektivní důvody. Od doby, co tu správcujem my dva, jsme státu moc neodevzdali. Když jsme to odpoledne s Ilonou objížděli, viděl jsem několik pěkně velkejch polí, zralejch až běda, a řek bych, že ty pole patřej nám. A moc nepokosenejch luk.“

„Ty ses zbláznil, Made. Copak na to stačíme?“

„Právě že nestačíme. Už rozumíš? Ještě klika, že už odevzdáváme aspoň mlíko. Zato ani jedno vejce. Že jsme dodneška nesehnali jedinou slepici, to žádnýho ouřadu, kterej to tu neviděl a ani nemá chuť to vidět, nebude zajímat, protože ho nikdy nebude zajímat, že by pro tenhle kus země v tomhle čase měly asi platit úplně jiný předpisy. A když mu ještě někdo řekne, že to je dobře, že ho to nezajímá, jak myslíš, že to asi dopadne?“

„To chceš jako říct, že jsme v hajzlu, jo? To bys mě teda nasral.“

„Hele, před chvilkou jsi sám naznačil, že v hajzlu jsem spíš já než ty.“

Možná to v téhle chvíli nebylo fér, ale taky nebylo dobře si na něco hrát. Kanda se odmlčel a zchladl. I to bylo dobře. Chvilku pokyvoval hlavou. Pak se usmál. Řekl: „Jedna nula. Ale pokud si pamatuju, upozornils mě, že na tomhle statku musím nejdřív makat jak barevnej, a teprve až pak můžu bejt policajt. Hm? Bereš to za jedna jedna? Aspoň eště na nějakej čas?“

Chtěli se plácnout po dlaních, ale vešla Ilonka, přejela po nich očima a řekla: „Počkajte s tým, dokedy vojáci neodídu. Teraz chocte vystriedať chlapčiska a pošlite ich spať.“

Zavrtěl hlavou. „Ne. Musím se všema mluvit. Ještě dnes.“

Naštěstí přijelo náhradní auto z Griindorfu za chvíli, takže je vyprovodili zároveň s ostatními, Víšek ještě slíbil pravidelný dohled a systém raketových signálů, který by byl čitelný i na těch patnáct kilometrů, zabednili za nimi vrata, a teď tedy si konečně mohli sednout a všechno si to v klidu probrat. Nejdřív se ale museli probrat kluci, a to moc nadějně nevypadalo. Trochu ožili, když jim Martin řekl, že i navzdory tomuhle odraženému útoku jim všem hrozí vyhazov.

Maděra rychle začal, aby je co nejvíc upoutal, bylo nutné, aby všechno věděli a aby se podle toho zařídili a on taky podle toho s nimi buď mohl, nebo nemohl počítat.

Jen se rozhovořil, samotného ho překvapilo, co všechno je třeba říct. A nijak se při tom nešanoval. Například se přiznal, že už z prostého důvodu, že to tady bylo šest a půl roku německé, měl předpokládat snahu zmocnit se jak matriky, tak pozemkové knihy a měl nechat pořídit úřední výpisy osvědčené všemi, co knihy viděli. Teď se to bude složitě napravovat, protože není jisté, existují-li někde duplikáty. Štěstí je, byť pochybné, že knihy viděl i Křivý. A Zikmund. A samozřejmě Svěrka. Bude nutné je přimět ke svědecké výpovědi a podepsání protokolu. On sám se sebere a pospíší do Prahy. Tam se jednak pokusí uveřejnit výzvu, aby se ozvali všichni rodáci ze Svatého Štěpána a vydali svá svědectví o rodině Kučerů z tohoto velkostatku, jednak se bude snažit vydobýt na ministerstvu zemědělství pro tenhle statek nějaký pořádný a rozumný statut, do něhož by byli zahrnuti i kaubojové. Pokud ovšem mají vůbec zájem.

Bylo to trošku laciné, ale zase ožili o něco víc, a dokonce reagovali. Hned jim proto oznámil, že zítra se musí bezpodmínečně odehnat dobytek na okres, kdyby trakaře padaly a přijelo deset oddílů RG. Musí být odevzdáno. Aspoň něco. A když se vrátí včas, rozjedou se po okolí a místo koní a dobytka budou honit slepice, husy a kachny, hlavně slepice. A ovce - při výpravách jich pár už potkali. Co nejdřív se musí taky začít se žněmi, kdyby měli odevzdat jen pět pytlů a zbytek rozdat těm, kteří budou ochotni pomoci. Což by měli být především ti, kterým statek zase pomohl sehnat dobytek, vyplatilo by se to oběma stranám, zvlášť při pomyšlení na zimu, která v těchhle podmínkách může být všelijaká, rozhodně jiná, než tu byla za Němců, kteří měli od fuhrera za úkol pěstovat maso a mléko a snad ještě taky vlnu od ovcí, ale o ostatní se nemuseli starat, to dostávali odjinud.

Mluvil a mluvil, ač na to nikdy nebyl, ale teď to dokonce potřeboval. Oni se všelijak rozvalovali po židlích, někteří kouřili, jiní odžvykovali kousky chleba, ale byli pozorní, přestože se jim klížily oči, Harry si hověl v křesle, které sem rozkázala přinést Ilonka, a pořád na něho zamyšleně hleděla, zase vypadal spíš jak bezmocné přerostlé dítě než jako kauboj, a Kérly taky - ten možná všemu docela nerozuměl, možná však ano, nebylo to poznat - žmoulal při tom kousky chleba do kuliček, krychliček a nudliček.

Taky jim zopakoval, co všechno se musí udělat ve statku samotném, ten výčet byl pořád velice dlouhý a samozřejmě mu vévodila voda, jejíž nedostatek a hlavně katastrofální stav ohrožuje chod statku možná ještě víc než cokoliv jiného. I on začíná být přesvědčený, že zdroj vody opravdu může najít jen proutkař. Pokud ovšem nechtějí všeho nechat, vzít krumpáč a kamsi se prokopávat podél trubek. Že někde na území statku je studna, je bez pochyby obecní vodovod ve Štěpáně neexistuje.

Občas pohlédl na svou ženu. A i při tom povídání cítil mírný, ale stálý údiv, že je jeho žena. Při jedné delší pomlce se mu dokonce mihla hlavou vzpomínka na ještě bleskovější svatbu s Ann a rychle jím projel strach, aby to i podobně neskončilo - nějakým úderem ze zálohy.

„Přiznám se, že z toho mám trochu strach,“ pokračoval, „zejtra odjet. Ale musím, to jste snad pochopili. Proto pojedete na jatka nanejvýš čtyři. Navrhuju Martina, Smájla, Frantu a Jerryho, tady to bude mít na krku Cassidy. Ráno ještě všichni společně uděláme, co je třeba, musí se jet na zelený, nakrmit, dojit, poklidit a tak dále, natahat vodu, postarat se o koně, ale od chvíle, kdy odjedu já a vy čtyři, ostatní musí udělat ze statku nedobytnou pevnost. A nikomu neotvírat jako v tý pohádce o kůzlátkách. Samozřejmě až na ty, který známe a který jsou při nás. To se týká i Aleny Křivý, ale netýká se to jejího táty, to zdůrazňuju. Proč, to vám vysvětlím pozdějš. Je ti to jasný, Václave?“ pohlédl na Cassidyho, který vážně a slavnostně kývl.

„Ty, Martine,“ ještě dodal, „bys tu měl bejt nazpátek nejpozdějš do večera, spíš dřív, když dolů nepoženete serpentinama, ale vemete to tou starou cestou lesem, je to příkřejší, aspoň se vám dobytek nebude courat.“

To snad bylo zatím všechno. Poděkoval jim a poslal je spát.

Ilonka pomohla Harrymu z křesla. „Ty pojdeš spať tu dole ako si spával,“ mu řekla a už po několikáté mu přiložila prsty k čelu. „Trošku kúriš. Už som ti pripravila lóžko.“

„Já bych ale na něj dal pozor,“ ozval se Kérly.

„Už som vravela. Nebudem vprostred noci behať hore dole. Nuž sa pohnité. Miro, pomož predsa Péterovi, čo sa obzeráš?“

Ostatní jí ještě museli pomoci sklidit ze stolu.

Maděra s Kandou vyšli před dům na cigaretu.

„Je mi z toho trochu ouzko,“ řekl Kanda.

„Ani nemluv. Nejenže jsme si ukousli moc velký sousto, ale ještě k tomu jsme se - teda především já jsem se zamotal do něčeho úplně jinýho, akorát že nevím, do čeho, když se do toho dere i okres, i - jak se zdá - Karel. Co to teda je, sakra, co?“ Kanda cukl rameny: „Už jsem ti říkal co.“

Maděra zafuněl. „Nejspíš.“ A bál se domyslet, co všechno by se ještě mohlo stát, kdyby sem měli vtrhnout i gestapáci. To je přece blbost! Co si to tu vymejšlím! Je po válce!

„No jen zauvažuj,“ Martin jako by poznal, o čem přemýšlí, „pokus si spojit všechno, co víš o Kučerovi a co já vím o tom archivu. A bude ti z toho stejně šoufl jako mně. A teď k tomu ta garda a nevodbytný pomyšlení, že i to nějak souvisí. Ale jak, kurva, jak?“

Až teď si znovu vzpomněl, že v lese mezi Strží a Roklí… Řekl mu to. Martin by se tam býval rozjel nejraději okamžitě, zároveň si ale uvědomil, co by se teď v noci mohlo zase stát - tentokrát jim oběma.

„Sjedem tam hned, jak se rozední,“ Kandovi se div neklepala brada. „Já snad neusnu.“

Zdálky se tichou nocí blížilo spíš vrnění než vrčení.

„To jsem tu teda eště neslyšel,“ řekl Maděra. „Letadlo. Že by už začali hlídkovat?“

Najednou se plácl do čela. „Letadlo! Ježíšmarjá! Nojo! Že mě to nenapadlo!… Ty, Martine, řekni Iloně, že jsem musel ještě k Brabencovi telefonovat do Prahy. Ať na mě počká, že se vrátím hned.“

A rozběhl se k vratům.

Představoval si to jednodušší. Jednak se v půli cesty musel vrátit, protože adresu i telefonní číslo Pepy Tomka měl někde mezi doklady. Pak zase nemohl dostat spojení. Musel se zaříkávat generálním štábem, aby mu to dali jako bleskový hovor. Naštěstí byl Pepa doma.

Důležité bylo, že se domluvili, a on chvilku prožíval zvláštní pocit, že mluví s vlastní minulostí, jako by nemluvil s Pepou, ale se sebou samým, mladším o dva tři roky. Rychle to zmizelo, protože se musel soustředit na to, co Pepa říkal. Pepa totiž mohl jen jedno: sebrat se a okamžitě odjet na letiště a buď sehnat nějakého kamaráda, nebo letět sám. Ráno by to už šlo mnohem hůř, přinejlepším by se to hodně protáhlo. Zpáteční let se pak už nějak vydrndá.

„Tak si srovnej čas, Made, ty jeden magore, jako za starejch časů,“ řekl, pak ještě požádal o název místa, pro jistotu i v němčině, domluvili se na ohňových signálech kvůli přistání a rozloučili se s tím, že se uvidí buď už v nula tři nula nula, nebo až ve Kbelích.

Až po cestě domů zjistil, že se vším všudy mu ten tříminutový hovor trval víc než hodinu. Ilonka už ležela v posteli a četla knížku. Tvářila se klidně, ale taky chladně. Sedl si vedle ní na pelest, vzal ji za ruku, tu ruku jemně políbil a řekl: „Jedno vím jistě: že na svou svatbu do smrti nezapomenem. A na svatební noc taky. Za necelý tři hodiny pro mě přiletí letadlo, takže nám pro sebe zbejvaj nějaký dvě hodiny. Dost málo, co.“

Pustila knížku a druhou ruku mu položila na rameno. „Ako sa to vezme. Veď som ti popoludní pred Brabencom tolko slúbila… A l’úbim ťa, vieš.“ A to, co ze sebe vyfoukla, byl asi ten chlad.

Šla potom na tu velikánskou placatou louku za statkem s ním. A všichni ostatní taky kdo by si to nechal ujít. Prožívali právě něco, o čem jen slýchali a četli. Zato Martin měl vztek - bylo mu jasné, že do bunkru u Strže se dostane, až se Maděra vrátí.

Použili roští, které vysekali ze zahrady, a podle Maděrových pokynů je rozmístili po louce. Pak si sedli u palisády a čekali, až Maděrovy hodinky ukáží za pět minut tři. Někdo se i natáhl, tak byly hvězdy vidět lip. Nikdo nepromluvil. Ilona ho vzala za ruku, ale tak, aby to nikdo neviděl. Bylo mu dobře z jejího doteku, ale myslel na to, že během pár hodin si už podruhé oblékal uniformu a že oba důvody k tomu oblíkání byly ty nejposlednější, které by ho kdy mohly napadnout.

Letadlo přiletělo jen s maličkým zpožděním, pilot spatřil ohně a hned se k nim začal spouštět. A když se tmavý stín snášel mezi plápolajícími kupami roští k zemi a potom drkotal po drnovitém povrchu a byl stále zřetelnější a bylo už vidět křídlo a kabina a trup a třídílný terč trikolory a číslo, a to všechno zpomalovalo, bylo mu z toho divně. Podobný pocit jako při telefonování s Pepou, jenže mnohem silnější. Okamžik mu dokonce bylo, jako by pro něj to letadlo sem do ztracené země posílal ze vzdálené vlasti někdo blízký, skoro jako matka blízký. Hned se za to pomyšlení zastyděl a bylo mu z toho trpko, neboť ho pořád ještě držela za ruku vlastní žena, a právě ta její ruka způsobila, že to tak rychle zmizelo, tím větší měl na sebe vztek, když si zároveň uvědomil, že ji skutečně miluje, ať to znělo jakkoliv nepravděpodobně, jakkoliv sentimentálně, zvlášť u vědomí, že díky letadlu může být zpátky už v poledne, byť by se všechno jakkoliv natáhlo.

Vzápětí se přesvědčil, že to s ním přesto cvičí. A když přišli blíž a poklop kabiny se otevřel a rukavice odtáhla od úst náhubek s mikrofonem a druhá rukavice uvolnila kuklu a sejmula ji, a ve vtíravém světle ohňů zazářily blonďaté vlasy a to všechno dohromady byl Milan Smola, zrovna on, který ho při návratu tady nad těmi místy zachránil od zřícení, co pak zbývalo? Jen ze sebe vydat jakýsi podivný zvuk znamenající dojetí a vytrhnout se Ilonce a vysápat se na křídlo a popadnout ho, kluka jednoho zatracenýho, za ty pačesy a pořád říkat: „Ty kluku jeden zatracenej.“

„Ahoj, Made,“ řekl Klučina, „tak jsem tady. I když mě ty blbci málem zavedli nazpátek do Anglie.“

Musel ven, Maděra jinak nedal. Když řekl: „To je moje žena. Ilonko, tohle je Klučina, jinak kapitán Milan Smola,“ Klučina se na ni zadíval stejně jako ona na něho a Maděru napadlo, že Milan při tom myslí na Ann a srovnává, ale Ilonka byla příliš živá a příliš blízko, než aby jí Milan nepodlehl. Sklonil hlavu a políbil jí ruku, bylo to k smíchu, tady za statkem, na louce, v noci, v takové situaci. Představil mu Kandu a Cassidyho a ostatní kauboje, byli zaražení a zdrženliví, protože tohle vůbec nebyl jejich svět. A zaražený byl i Klučina, protože ta jména zněla úplně odjinud, a dokonce ho mohlo i napadnout, že si z něho dělají všichni legraci.

„Nechceš nám sem přijít pomoct?“ zeptal se ho, aby nebylo ticho.

„Budeš se divit, ale už jsem ti kvůli tomu třikrát psal. Ale nikdy jsem to neposlal. Znáš to - nachomejtne se do toho nějaká slečna nebo kamarád, a za tejden se to opakuje.“

„Tak poletíme, ne,“ řekl Maděra, nebylo proč to protahovat, Ilonku políbil tak rychle, že se nestačila k němu přivinout, klukům podal ruku a řekl: „Zlomte vaz,“ když to oni neřekli jemu, otočil se a vyskočil na křídlo.

12

Jsem asi nějakej vadnej, si říkal, když se to pod ním pohnulo, pak rozdrncalo a potom v jediném okamžiku drncání přestalo a společně s letadlem se to i v něm oním známým způsobem příjemně zdvihlo. Jsem holt asi vadnej: to, co se v něm odehrávalo, bylo téměř totožné s pocitem, který měl, když ho tehdy Martin nechal svézt na Máše ještě v čísle 247. Jako by se mu splňoval sen. Nikdy by to v sobě býval nehledal, ani na vteřinu se mu ve Štěpáně po letadle nezastesklo, a on až teď vidí, že určitě zastesklo. Aniž o tom věděl. A mockrát.

Ač nechtěl, musel si vzít masku - Milan se určitě celou cestu těšil, že si popovídají. Věděl, že to nebude o Ilonce - na takováhle vyprávění Milan nikdy nebyl, měl radši taková ta povídání mezi námi chlapy na začátku války byl starý jak Jerry, a když se dostal k peruti, byl takový benjamínek, že s ním všichni zacházeli jak s dítětem, a on přitom svými výkony i činy byl chlap. Za tohoto rozporu ho žádná láska nemohla zajímat, vždycky jen milování.

„No, Made, nevadí ti, že sedím na tvým místě?“

„Člověk se furt mejlí, Milane. Když jsem se kodrcal tím vlakem, bejval bych vsadil krk, že už jsem s lítáním skončil“

„Neletíš, jen se vezeš.“

„No dobře, dobře, ty stejně víš, jak to myslím.“

„Už jsme si s klukama říkali, že za tebou zaletíme.“

„Všechno, co jsme kdy zažili, je do sebe tak vmotaný, že ukončit jeden kus života a začít nějakej další prostě nejde. A já vůl si to myslel, Milane.“

Letěli teprve chvíli, ale o moc víc už z něj Milan nedostal, i když na to měl asi právo, ale bylo to s obalem mikrofonu a ne z očí do očí, ani za války si touhle cestou nesdělovali své pocity, přestože pravděpodobnost, že by někde v zasklené věži seděla Češka, byla naprosto mizivá.

Přesto Milanovým trpělivě očekávajícím očím neušel. Ve Kbelích čekal Pepa Tomek a ještě celá kupa známých kluků.

Ahoj, Made, těbůh, Made, tak co kobyly, Made, smrdíš hnojem, Made,“ pokřikovali a dloubali ho do žeber a plácali do ramen a chechtali se, nedalo se nic dělat, pořád k němu patřili a on k nim, ačkoliv patřil úplně jinam. Jen Pepa byl posmutnělý, tvářil se stejně jako Curry v Anglii, když mu konečně došlo, že Tony u něho nezůstane, Pepovi Angličani říkali Stony - Kameňák, i teď byl takový a jeho výraz mohl kromě smutku znamenat ještě leccos, nejméně to, že skoro nespal. Od kluků bylo hezké, že tu byli, takhle blbě brzy ráno, ale od Pepy to bylo nejhezčí - jako generál se na to mohl klidně vykašlat, obzvlášť když ví, že pomáhá spíš k nenávratu než návratu.

„Jsi hodnej, Josef, moc ti děkuju, já sám bych se z toho snad nějak vykousal, ale zničehonic ti je na mně závislejch pár jinejch. A k tomu ta má dubová palice: když mě chtěj vyšoupnout, tak just ne.“

„Nechceš si jít na chvilku drcnout?” řekl Pepa. „Máme nejmíň čtyry hodiny čas. Já teda jdu. V mým kamrlíku je gauč pro tebe.“

Milan se za celou dobu nevzdálil ani na dva kroky a tvářil se jak žárlivá ženská. Tím to bylo dáno. Spánek nespánek.

Odvezl ho Pepovým autem k sobě na Hanspaulku, do takové mrňavé garsonky, kde nad vanou visely bezešvé najlonky a při mytí rukou lechtaly za krkem a ušima.

„Je pěkná,“ řekl Milan. „Jen pořád nevím, jestli má radši mou uniformu, mý příděly a ty anglický punčochy, nebo mě. Ale to se zjistí už brzo.“

Postel zvala k natáhnutí a samozřejmě k okamžitému usnutí, jenže Milan už vařil kafe a těšil se na každé slovo, každý pohled, každou vteřinu prožitou společně.

„Tak povídej,“ pak řekl, když už to všechno nanosil, sedl si, povolil si uzel na kravatě a natáhl před sebe nohy.

Vyzvracet to ze sebe bylo navzdory té šílené únavě úlevné, taky asi proto, že Milan byl zcela mimo, a tím, že mu to musel všechno vysvětlovat, to vysvětloval i sobě, a to tak podrobně a postupně ještě neučinil.

Milan pak řekl: „Odražení všech útoků nemusí ještě znamenat vítězství, to je jen konec prohrávání. Vzpomínáš? To nám po bitvě o Anglii řekl, tuším, Churchill.“

„To je právě ono, chlapče. Když se mi tady v Praze všechno podaří, bude to znamenat, že jsme neprohráli. Ale taky nevyhráli. Protože to kdykoliv může začít znovu.“

„Tak je poraž. Zaútoč. Po křídle.“

„Nemůžu, Milane, to je právě ono. Vím, kdo je nepřítel, vím to. Ale jaksi mi na to scházej důkazy. A to je ten jedinej, zato ale naprostej průser.“

„Past, Made. Jednu krásnou past.“

„Tobě se to mluví. My se tam s posledníma silama bráníme, a ty past.“

„Ty ses ve vzduchu nikdy nebránil s posledníma silama a nikdy jsi přitom nechystal na frice past, Made?“

„To je právě ta blbost. To už neplatí. Je po válce. I když tam u nás to chvílema vůbec není znát.“

„Vem mě tam s sebou.“

„Ne. Vemu tě s sebou, až tam budeš chtít zůstat.“

„Proč ses oženil? Abys ji tam udržel?“

„Možná i proto. Moc na to nemyslím. Kvůli lecčemus. Taky ale proto, že ji mám rád. I když…“

„I když sis myslel, že to po smrti Ann nějakej ten pátek nepůjde.“

„Snad. A ono to jde. Tam nahoře vůbec jde leccos, co by asi jinak nešlo.“

A začal mu povídat o kaubojích. A zase si uvědomil spoustu věcí, na které nestihl přijít, které nestihl provést. Kolikrát si sliboval, že s nimi promluví o budoucnosti. Za chvíli si nechá vystavit lejstro na družstvo, a když od něho budou chtít podpisy všech členů družstva, bude je muset podepsat sám a ještě podle papírku, protože si ani teď nepamatuje jediné příjmení. A udělá tam na ministerstvu ze sebe šaška. Je to všechno šitý horkou jehlou, pomyslel si, a taky to řekl, protože Milan dovedl číst myšlenky.

„Je to všechno šitý horkou jehlou. Něco, co vůbec nemám rád, a přeci mi nic jinýho nezbejvá. Kdybych měl aspoň čas si představovat. Že třeba kluci jeden po druhým půjdou študovat a vrátěj se každej nějak chytrej, jak jsme to viděli v Kanadě - každej farmář ty svý kluky i holky posílal študovat hnojařinu a dobytkařinu a lesařinu, protože věděli, že prachy, vynaložený na studie, se jim mockrát vrátěj. Jenže co já vím, jestli mi ty kluci nezdrhnou. Nebo jestli budou chtít študovat. Zatím to vím jen o jednom. Vím já, jestli ty ostatní to nebudou považovat za ztrátu tý svý nádherný vysněný kaubojský svobody? A to schválně zapomínám na jejich rodiče a všechny možný jiný inštituce, který maj do jejich budoucnosti taky co mluvit. A asi víc než já.“

„Zatím mi spíš připadá, že chce leckdos mluvit hlavně do tvý budoucnosti, Made. Ač mi připadáš docela plnoletej.“

„A pak se div, že zapomínám na spoustu věcí. Když se sotva stačím orientovat v tom, co se právě děje.“

„A proto sis ani nevšiml, že sis ukous příliš velký sousto.“ „Víš co? Nerejpej. Jestli to říkáš jen proto, abys mě vyhecoval, tak se nenamáhej, já už víc vyhecovanej bejt nemůžu. A že to je moc velký sousto, vím taky. A je to tak už od chvíle, kdy mě kluci přivlíkli na špagátě do Štěpána. Když už jsi po krk ve sračkách, je marný a zbytečný si říkat, žes do nich neměl skákat. Nebo padat.“

„A jak myslíš, že se to vyvine dál?“

„Už jsem ti řek jednou, že moc času myslet nemám. Dělám, co můžu, abych to udržel. Abych sebe udržel. Tam. Ne ve funkci, ale…,“ raději se odmlčel, protože mu najednou přišlo směšné říct v životě, když právě tohle slovo za války nikdo nevyslovil.

„…ale v životě,“ řekl Klučina, hajzl jeden telepatickej, a zafrkal jak hřebec. „Místo na slunci. Místo na písečku. Tohle si říkají všichni, kamaráde československej. I když tomu každej říká jinak a myslí tím něco jinýho.“

„Co to meleš, ty blázne,“ nasupil se. „K čemu je to dobrý, nevíš, tyhle tvý řečičky?“

„Neprskej, Made. Jen mě napadlo, jestli třeba nepotřebuješ víc cejtit, že na to máš morální právo.“

„Tak hele: mě do toho morálního práva nacpal kdekdo. Já ho vůbec nechtěl, abys věděl. Co jsem chtěl, víš sám nejlíp. Chovat ve svý rodný chalupě pár krásnejch koní. Víc nic. A teď akorát mám takovouhle hlavu, a ty mermomocí chceš, abych ji měl ještě větší. Místo abych se aspoň trochu vyspal, tu s tebou kecám blbosti, a to jenom proto, že jsi můj kamarád. Nechci od tebe recept, jak dál, ale nechci taky, aby sis z toho dělal srandu. Je to všechno, jen ne sranda.“

Milan zvadl. Najednou byl naměkko, napil se, odkašlal si, řekl: „Odpusť,“ a co nejdéle si zapaloval cigaretu. Až pak dodal: „Jsem vůl, viď, ale to mám z těch ženskejch.“

A zbytek času mluvil o svých problémech se sebou i s ženami, o své neschopnosti soustředit se na to, na co by se chtěl soustředit, o své únavě i pocitu zbytečnosti z létání, i o tom, jak ho jímá hrůza z pomyšlení, že se pomalu, ale jistě taky stává naftalínem.

A Maděra najednou pochopil, že mu Milan vlastně závidí, a měl radost, že on Milanovi nezávidí ani trochu.

Pepa Tomek skvěle zapracoval - všechno šlo jako po másle: v rozhlase byli ochotni vysílat tu výzvu k rodákům co nejdřív, a na ministerstvu div už nečekali s perem namočeným v inkoustu, patřičný sekční Šéf se mohl přetrhnout, protože zrodem tohoto dobytkářského a pastvinářského družstva se zrodil i důvod, proč on se stal konečně Šéfem něčeho.

A tak zbyl i čas na oběd u Tomků, se všemi kamarádíčky a s parádou, příslušející jedné z hlav genštábu, tedy s pucákem u dveří a se dvěma kolem stolu, paní Tomková u toho byla jediná ženská, ale zvládla to hravě - kvůli Pepovi seděla nějaký ten rok v koncentráku a tenhle společek na ni byl zjevně málo.

Jednu chvíli mu mezi nimi bylo báječně, ale to se dost rychle vypařilo, a při kávě v salonku v něm už cukala netrpělivost.

Po cestě na letiště si zděšeně uvědomil, že už nemá, co by Milanovi řekl, protože má hlavu tak plnou starostí, co se asi právě teď děje ve Štěpáně, že pro Milana tam už nezbylo místo. Jestli kluci vyjeli dost brzo, měli by se touhle dobou vlastně už vracet. Jestli se jim po cestě nerozutekl dobytek. Jen aby Cassidy neudělal na statku nějakou kravinu. Kdyby se třeba vrátila garda. Aby se stačil rozpomenout, že má zatelefonovat kapitánovi. Nebo aby se naopak vůbec nic nedělo a Cassidy z nudy nezačal trojčit.

Jakmile před nimi začal namodralý masiv hor dostávat pevnější tvary, přistihl se při tom, že se nedočkavě naklání dopředu stejně, jak to dělal, když se dostal nějakému náckovi za ocas a centimetr po centimetru se přibližoval k válečnému kříži, namalovanému na kormidle, ať Germán dělal s kniplem co chtěl.

Poprosil Milana, aby to vzal na okresní město a tam šel trochu dolů, chtěl se pokusit najít jatka, jestli by tam třeba něco neuviděl, něco, co by ho uklidnilo, nebo… nebo naopak.

Jatka byla mrtvá jak v neděli, dostal z toho mrazení a bylo dost marné se utěšovat, že touhle dobou by už mohlo být po všem, protože jako dragounský bažant musel celkem třikrát odvést koně na jatka a do smrti na tohle prostředí nezapomene, tedy ani na to, jaký tam dovede být cvrkot, když se najednou přivede tolik kusů na porážku.

Milan město obletěl velikým obloukem, že bylo vidět jak na dlani a každá ulice několikrát. Ale čtyři jezdci na koních nikde. Ani čtyři osamocení koně, stojící před hospodou. Nebyli vidět ani na silnici, a mohl si stokrát říkat, že to i zpátky vzali zkratkou, kde by je mezi stromy sotva zahlédl, už věděl, že se jen utěšuje. Něco se holt zase stalo, zase nějaký další průser, už se přestal naklánět dopředu, do sedadla ho zvrátilo tupé odevzdání osudu, jednu chvíli tak silné, že mu hlavou dokonce prolétla věta z milované knížky vzdáleného chlapectví: „Hin si ma aj sjezte.“ okamžiku, kdy šikmo před sebou zahlédl domy shluklé kolem vysoké věže, zase poposedl. Milan šel ještě níž, aby se upamatoval, kde ráno přistával. Poklepal mu na rameno, aby mu to ukázal. Milan mávl rukou, že nejdřív naletí na statek, aby oznámil přílet. Maděra se snažil na dvoře něco postřehnout, ale letěli příliš rychle a příliš nízko. Milan to zdvihl a šel otočkou na přistání. Maděrovi se přímo před očima objevilo stádo ovcí. Nedalo se nic dělat, byly to ovce, dokonce

se psem. A nějaké tři postavy, které nikoho ze statku nepřipomínaly. Byl z toho jelen. Milan se začal snášet přes dům na louku. Na balkónku v prvním patře kdosi stál a mával oběma rukama. Blonďaté pačesy zářily ve slunci jak svatozář. Kérly. A jako by se chechtal. Mihl se pod nimi a Maděrovi se ulevilo, ač nevěděl proč - to, že se směje a mává takovýhle kluk, který takhle zblízka letět letadlo ještě neviděl, přece vůbec nic neznamená. Takže úleva zase hned pominula a zbyla netrpělivost a nedočkavost a málem vztek, že to Milanovi všechno tak dlouho trvá.

Těsně před dosednutím se v jeho zorném poli objevili dva cválající jezdci, kteří zastavili pár metrů od stroje ve stejném okamžiku, kdy se přestala otáčet vrtule. Koně, vystrašení neznámou obludou, škubali hlavami a chtělo se jim couvat, ale jezdci jim to nedovolili.

Martin a Smájl! Pro všechny svátý! Že voni ten dobytek vůbec nevodehnali!

„Tak, Made, jsme tu,“ Milan měl kuklu dole a hrabal se ve vlasech. Pak zdvihl ruce a tím známým pohybem odsunul kryt. Do kabiny vpadl svěží prosluněný vzduch a frkání koní. Milan se ohlédl, protože neslyšel žádnou reakci. Oči měl zaplněné radostí. Ale jen okamžik. Pak skoro zkameněly Maděra ho neviděl, a zamířily-li už jeho oči k Milanovu obličeji, hleděly kamsi za. I to trvalo jen moment, Maděra zatřepal hlavou a oči mu zpřítomněly.

Rozpačitě se usmál. „Vodpusť. Jen jsme dosedli, dosedlo to

na mě. Například tyhle dva koně znamenaj průser ještě dřív, než mi jejich jezdci cokoliv řekli. Ale tomu bys ty a v mým případě měl skoro rozumět, ne?“

Milanovi z toho nebylo dobře. Pokýval hlavou. „Měl jsem tehdy jít s tebou.“

Maděra zavrtěl hlavou a položil ruku na plavovlasé temeno. „Dík. Kluku.“ A rychle se vysoukal z kabiny a seskočil na zem.

Martin, jedním loktem opřený o Chumajův kohoutek, se usmíval. Von se eště usmívá!

„Ahoj, Made. Dobrý?“

Nemohl jinak: žádný pozdrav, žádný úsměv. „Co dobytek?”

Pořád se usmíval: „Máme pro tebe důležitější novinky, než je dobytek, Made.“

„Hergot, tak řekneš mi to nebo ne. Já…,“ prudce se odmlčel, protože z něj málem vypadlo, že se tam v tý Praze namáhal a voni zatím… Voni se asi nenamáhali, žejo. A ty ses asi namáhal, žejo. Nad biftekem, žejo. „Tak co teda?“

Vlastně jsem měl mávat tím lejstrem, jako mávali císařskou milostí přes řeku na Jánošíka.

Martin říkal: „Možná už večer bude dobytek v Praze.“

Nerozuměl tomu. Proč v Praze? Nač? Takovou dálku! S tou legrační aktovčičkou od Pepy v ruce a legrační uniformou na sobě kráčel mezi dvěma koňskými těly a vůbec ničemu nerozuměl.

Za jejich zády se ozýval motor letadla, prudce nabírajícího výšku.

Nic k nerozumění na tom nebylo - Kanda to vysvětlil lehce a stručně, i když kvůli těm jeho nekonečným pomlkám by to z něj, nebýt Smájla, lezlo nekonečně dlouho.

O všechno se zasloužil kouzelný dědeček Putna. Byli s dobytkem na okrese dřív než předpokládali, šlo to jak po másle. Těsně před prvními domy proti nim vyjelo nákladní auto.

V něm Putna. A že aby se vůbec nenamáhali hnát dobytek na jatka. Tam od nich prostě dobytek nevezmou, i když nemají do čeho píchnout. Z velkostatku ve Štěpáně prostě nesměj a tečka - mají totiž papír, že ve Štěpáně je podezření na slintavku. Putna jim to právě jel oznámit, a zároveň si tamodtud odvézt tiskárnu. Dozvěděl se to včera. Neměl už čas nic zařídit, zato ale měl pro svoji potřebu přistavěné na nádraží tři vagony, jenom řekl: „Dříví počká, dobytek ne,“ otočil auto a jel napřed.

„Je to fantastickej dědek. Toho tak urvat sem k nám jako takovýho toho agenta s teplou vodou, měli bysme všechno.“

To dříví, které muselo počkat, byl onen v pankejtu složený týk s nápisem Finnland, Putna ho kousek nosil u sebe, takže se všichni čtyři mohli přesvědčit, co je to za ohromné dřevo. Putna k tomu ještě dodal, že takové dříví by mu všude utrhali i s rukama, možná i v Americe. „Prostě všude kromě v Československu, protože je to moc velký a přepravit to dá moc práce, a když se to zdvihne, nepadaj z toho peníze.“

Před vrátky čekala Ilonka. Řekl si to jméno a bylo mu zase

o kus lip.

Jenže za ní vykukovaly dva zcela neznámé dívčí obličeje. Ilonka se ho už držela, takže asi ucítila, jak se zarazil.

„Pomaly, len pomaly, milý mój,“ řekla, „všetko sa dozvieš. Teraz len choc ďalej.“

Do uší mu dolehlo kvokání slepic. Zbláznil jsem se! A proti němu kráčel blažený Harry a v náručí držel jehně. Jehně! Jasně, zbláznil jsem se, to přece není možný, vidím samý blbosti!

Odevzdaně se nechal Ilonkou táhnout do domu. Sotva v kuchyni dosedl za stůl, dveřmi z haly vešel Cassidy, ten zase opatrně nesl pětilitrovou láhev od okurek, plnou jakési červenohnědé tekutiny, a jemně láhev postavil na stůl.

„Servus, Šéfe,“ k tomu řekl a cenil se a důležitě poulil oči.

„Co, co,“ ze sebe vypravil a volal očima k ženě o pomoc. Té ale pro tuto chvíli zřejmě stačilo, že má radost. Zvenčí přišel Kanda a komusi za sebou dával znamení. A usmíval se stejně blbě jako tam u letadla a určitě si myslel, že se usmívá spokojeně.

Za ním vklouzly ty dvě holky, co byly u vrátek. Docela vypadaly, ale proč tu jsou? Co tu…? Holky se pokoušely o úsměv, ale moc jim to nešlo, chtěly asi zůstat u dveří, jenže musely postoupit dál, protože se za nimi tlačil někdo další. Hned ten první kluk mu byl nějak povědomý, ten druhý taky, mezi nimi se křenil vyčouhlý Franta.

Kuchyň se plnila. Z haly vklouzl dovnitř nejdřív Kérly, ještě nezavřel a už tu byl Pýt, Ilonka se spokojeně rozhlížela kolem sebe, Martin se už očividně vysmíval, a Cassidy to dělal o to horší, že se snažil tvářit důležitě a zasvěceně.

Vstal. „Tak co je,“ nepříliš jistě řekl. „O co jde. Neměli byste mi to konečně už říct?“

Jedna ta holka jako by zakopla, ale spíš ji někdo postrčil, až se ocitla na druhé straně stolu, udělala něco jako pukrle a řekla:

„Dobrý den. Já jsem Lenka Mašková,“ a podala nad stůl ruku. Všichni to pozorně sledovali. I tedy jeho ruku, jak se potkala s její a jak on při tom řekl: „Maděra“. Sotva ho ta ruka pustila, na totéž místo naskočila ta druhá a na svou útlost až nezvykle hlubokým hlasem a bez pukrlete oznámila, že je Jana Richtrová, jeho ruku, ještě trčící nad stolem, popadla a potřásla jí. Z pěkné tváře vystupoval razantní nos.

Za ní se prodrala taková pačesatá s velkýma očima a ještě větším poprsím, která se jmenovala Lída Kubištová.

A za ní šest ještě ne chlapů a už ne kluků.

„Jirka Pešina.“ - „Maděra.“

„Zdeněk Vícha.“ - „Maděra.“

„Petr Herčík.“ - „Maděra.“

„Standa Novák.“ - „Maděra.“

„Vilda Langmiller.“ - „Maděra.“ „Pepík Brejcha.“ - „Maděra.“

Jak u blbejch. Vztek se mu vzdul až kamsi do temene a vzápětí sklouzl někam do pat. Kravina, vztekat se, je to narežírovaný, prostě se dobře bavěj a trpělivě čekaj, kdy to vzdám.

Dal paže vysoko nad hlavu. „Dobrý, snězte si mě. Ničemu nerozumím a vůbec nic mi není jasný.“

„Pojďte do jídelny,“ řekl Franta, „sem se všichni nevejdem.“

Ilonka si ho v hale odchytla a pošeptala mu: „Páčiš sa mi, keď si v pomykove.“

„V čem?“

Řekla podobně jako Ann, když se učila česky. „Když nevíš,

co jde. Už rozumíš?“

Pokrčil rameny. „Akorát mám trošku pocit, že na srandu nemáme zrovna moc času.“ Hned ho to ale zamrzelo, znělo to dost hrubě a na Ilončině tváři se to odrazilo. Než se stačila odtáhnout, honem dodal: „Odpusť, hruběj jsem nechtěl bejt, jen nervózní.“

Těch devět nových obličejů, z nichž čtyři byly pochopitelně povědomé, neboť to byli oni muzikanti, co hráli u Bílého koně, přibylo z Vršin, začal Martin coby průvodce po překvapeních. A jméno Vršiny uvolnilo vzpomínku na to, co Zikmund o těch Vršinských říkal. Ale co oni tady…?

Hned se to dozvěděl. Partička budoucích posluchačů fakulty zemědělství a lesnictví se udělala v opuštěných Vršinách pro sebe, a protože mermomocí chtěli něco podnikat, na dobytek nestačili a do sklizně se jim holýma rukama nechtělo, sháněli po okolí ovce, až z nich měli pěkné stádo, o které se starali v rámci svých znalostí i schopností, honili je z pastvy na pastvu, pečovali o jehňata, a protože to zase nedalo až tolik práce, měli dost času, aby osamocený statek, vzdálený od osady asi kilometr, který obsadili, s péčí a láskou učinili nejen obyvatelným, ale i útulným a hezkým. Věděli, že tam nezůstanou - všechny je čekaly studie, ale chtěli to do konce září perfektně přichystat pro někoho, koho si oni sami vyberou, kdo bude zárukou, že se nedřeli nadarmo, a tak nashromáždili spoustu sena, pro ovce přichystali zimování, pořád bylo co dělat. A včera v poledne tam přijelo auto z okresu, a jeden z těch dvou úředníků, nějaký doktor Šimáček z Okresní zemědělské správy, jim oznámil, že ve Vršinách bude státní statek a že druhý den, tedy dnes v poledne, všechno protokolárně odevzdají.

A je popadl vztek, hořký nevděkem, i vybrali ze stáda nejlepší kusy, zapřáhli se do malého žebřiňáku, na který taky přiložili dva koše s drůbeží, a vydali se hledat jinou zemi zaslíbenou, kterouž našli o patnáct kilometrů jižněji, když narazili na Harryho s Kérlym, kteří tím směrem pátrali po nějaké zatoulané drůbeži či ovci nebo koze, jak zněl rozkaz. A tak se ocitli ve statku a rázem jeho živý inventář obohatili o stádo ovcí, jednoho kohouta, pět slepic, šestnáct kuřat a dvě kachny. V této chvíli však je kachen i drůbeže ve statku víc - na lov se také vydali Cassidy, Pýt a Bill, a nebylo těžké představit si, jak lovili - llonka po obědě musela chodit od stavení ke stavení, jestli jim nechybí nějaká drůbež, takže se zase muselo něco vracet, a ještě asi bude, ale něco snad přeci jen zbyde, protože Cassidy s Pýtem se dušovali, že veškerá jejich kořist pochází z okolí Velké Vsi. Bill přísahat odmítl, přesto, nebo právě proto mu llonka věřila víc. Pýt s Cassidym měli přichystané historky, jak tu drůbež honili, možná by tím Maděrovi připomněli jeho příhodu s lasováním té kobylky, ale na to teď nebyl čas.

„Máme totiž ještě dvě důležitý novinky,“ řekl Martin, a přes několik párů rukou se po stole přisunula před Maděru ona pětilitrová okurková láhev s nazrzlou tekutinou, kterou Cassidy přeopatrně přenesl z kuchyně sem. Jako by to byl nitroglycerin. A všechny oči na to upřené, a v nich sice taky napětí, ale především cosi jako nadšení nebo vítězství, nebo co.

„Co myslíš, že to je?“ natahoval chvíli odhalení Martin.

Cukl rameny. Fakt nevěděl. „Jablečnej mošt? Z Vršin?“

„Voda,“ řekl Martin a všichni se začali usmívat.

Nic jiného ho nenapadlo. „Tak to teda nevím.“

„No voda,“ zase řekl Martin a všichni se chechtali.

Dělaj ze mě blbce. „Jaká voda, sakra!“

„VODA!“ křičeli jeden přes druhého, „VODA!“ a tleskali a poskakovali, až se v něm to slovo točilo jak trychtýř tornáda a konečně dostalo tvar. „NE?!“

„ANO!“ zařvali. „Našli jsme ji!“ A Ilonce se ze všech těch radostí leskly oči.

„Ale to až za chvíli,“ řekl Martin, když jásání trochu došel dech. „Teď ta třetí novina.“ Odmlčel se, aby si to zase společně mohli vychutnat. „Máme taky vězně.“ Ohlédl se po Cassidym. „Přiveďte je,“ dodal. S Cassidym se pohnuli pryč taky Pýt, Franta a kupodivu Bill.

No nazdar, ono je jich víc.

„Chtěli si nás udělat na rožni,“ řekl Martin. „Jen co jsi odletěl. “

Zřejmě se báli svítání a pustili se do toho dřív, než měli.

A tak se jim to málem podařilo, protože ve statku všichni hned usnuli. Až na Kérlyho, kterému jeho neutuchající fantazie nedala, a on si představoval, jak letí v tom letadle s Maděrou.

Aby tu představivost podpořil, postavil se do okna a hleděl na hvězdné nebe.

Pod ním dohasínaly signální ohně. A v záři žhavých uhlíků se pohybovaly dvě postavy. Zapomněl na představy a úporně se snažil odhalit, co dělají. Když to odhadl, šel vzbudit Kandu.

„Kérly se minul povoláním,“ řekl Martin a chudák Kérly se styděl i nadýmal zároveň. „Je to rozenej detektiv.” Ještě štěstí, že Kérly netuší, že to je soud odborníka. „Odhadl to naprosto přesně,“ dodal Martin.

Mělo to vzbudit dojem, že si díky neopatrnosti ten požár zavinili sami. Že se oheň ze signálních ohňů dostal po vyprahlé louce až k palisádě z vyschlého dříví, odtud přeskočil na zbytky roští v zahradě a dál…

Počkali si na ně. Aby je mohli chytit při činu, museli ale taky počkat, až to zapálí, a pamatovat i na to, že si žháři pomáhají hořlavinou. A že mají zbraně.

„Dopadlo to dobře,“ řekl Martin a na ostatních bylo vidět, jak by chtěli, aby to Martin celé podrobně vyprávěl, bylo na nich vidět - přestože čtyři z nich tu právě nebyli - jak jsou na to pyšní. A že to asi tak úplně hladce neproběhlo.

Dveře do jídelny se otevřely a zazněl protivně nasládlý hlas Cassidyho - tohle on dovedl, když nasadil tenhle tón, byl na zabití.

„Račte dál, panstvo.“

A do jídelny, s rukama svázanýma za zády, vešli ti dva.

Už se v něm tvořila slova, že to snad není možný, ale vzápětí si uvědomil, že asi takhle nějak to musí být. Musí-li to být. Mouka se taky mele několikrát. A kolikrát on už měl v životě pocit, že se znovu a stejně opakuje cosi dávného, dávno odžitého, odehraného. Kdysi znal na trati Pardubické každý drn, a přece si tam znovu a znovu nabíjel držku. Vždycky se nejspíš dopustíme toho, čeho se chceme dopustit nejmíň. Tihle dva na profesionální vyvrhele vůbec nevypadají.

A přece to už asi mají jako profesi. A budou mít i dál, přestože možná ani nechtějí. Možná je to jen ze závisti, možná někdy dávno před touhle chvílí museli po vyučování chodit dřít na pole, když se ostatní šli koupat. A v potu tváře si přísahali, že to takhle nenechají. A jenom neměli štěstí, že netrefili na toho pravého, který by jim řekl, že nenechat se to dá jinak a určitě lip, než to vymysleli oni. A tak jsme se tu sešli, kamarádi z kravský čtvrti. Jsme zas pohromadě.

„Tak jsme zas kompletní,“ řekl Kanda, když už bylo moc dlouho ticho.

Fojtík se hrbil, jako by chtěl svou výšku umenšit, ale hlavu měl vzdorovitě vztyčenou a hleděl kamsi daleko před sebe. Tománek byl nakloněný dopředu jak věž v Pise, prázdný pohled upřený kolmo před sebe někam pod stůl.

Náhle, jak vánkem odváto, zmizelo z myšlenek meditování a na čelo mrazivě dosedlo střízlivé uvažování. To nám ještě chybělo: zákon do vlastních rukou. Rozhlédl se, jako by málem čekal, že na všech hrudích uvidí šerifské hvězdy. Cassidy, samozřejmě, ty jeho zatracený rodokapsy. Nebylo těžké si představit, jak je obklíčili a čekali, až to zapálí, všichni pochopitelně s bouchačkami, a jak Cassidy, který Martina ukecal, aby to mohl říct on, Velký Spravedlivý Šerif Cassidy, svým ocelovým hlasem protnul tmu jak meč, když vyštěkl: „Ruce nahoru, ale pronto!“

A jak se Martin marně snažil přemluvit spravedlivé kauboje, aby oba desperáty odvedli k Brabencovi do šatlavy, a jak stále víc podléhal kaubojské přesile a argumentům Cassidyho, že Zikmund Fojtíka s Tománkem ze šatlavy vysvobodí, a tady že navíc budou jako rukojmí, kdyby se ještě mělo něco šustnout…

Pohlédl na Martina. No dobře, možná to tak nebylo, možná naopak se zachovali lip, než si vůbec uměl představit, a to především proto, že už byli jiní, hlavně Cassidy byl jiný.

„Měli jste je odvést k Brabencovi do šatlavy a zavolat policii,“ řekl tedy co nejtišeji a nejmírněji, „nejsem žádnej vyšetřující soudce.“

„To jsme udělali, ale Brabenec nás poprosil, abysme je nechali tady. A policajti už tu měli bejt dávno,“ řekl Kanda, pak se postavil těsně k Fojtíkovi a promluvil k jeho profilu: „Ale možná, že tobě by pan Fojtík nebo pan Tománek rádi něco řekli. Například kdo je sem poslal. Nebo kdo tak rychle vymyslel, že by se daly využít naše vohýnky. Ne?“

Ne. Proč taky. Uměl si představit, jak Martina všechno svrbí, jak by udělal cokoliv, jen aby z nich dostal sebemenší informaci, jak ale taky ví, že to je marné, že by ti dva byli vysloveně proti sobě, ať už by řekli cokoliv, a že v nejhorším přiznají nanejvýš to, že se chtěli pomstít za vyhazov ze statku. Martinovi kmitaly sanice vzteky. Stačilo málo a udělal by nějakou blbost.

Nesměj nás odtud vyhnat proto, že porušujem zákon. Ani proto nás odtud nesměj vyhnat. Zrovna ve chvíli, kdy by už to mohlo jít. Když je nás tolik.

Vlastně poprvé se rozhlédl. Byla jich plná jídelna a všichni byli neuvěřitelně tiší. Devatenáct. Tolik lidí tu možná nikdy ani nedělalo. Poprvé si taky uvědomil přítomnost své ženy, sedící na dosah a upřeně zírající na vlastní prsty, jak si hrají s jednou ze šňůrek, kterými si svazovala vlasy. Devět Vršinských stálo vzadu v rohu u okna a nevěděli, co si o tom myslet, jak se tvářit, jestli mlčet nebo si šuškat.

„A vy co,“ natáhl k nim s hlasem i hlavu a byl rád, že může promluvit o něčem jiném, přestože tu pořád stáli jak podivné sloupy Fojtík a Tománek.

Maličko se ho lekli. Pokusil se usmát. „Asi už leccos víte. Já bych zas rád věděl, jestli chcete zůstat nebo jít dál.“

Ilonka si přestala hrát se šňůrkou.

Ten brejlatý, snad Petr Herčík, naznačil ohlédnutí po ostatních. „Prvního října musíme do školy. Ale tak do pětadvacátýho září, bysme, kdybyste… kdyby to šlo… rádi bysme zůstali.”

„Prima. Má to sice pár malejch háčků, například organizačních, ale na ty je zatím čas. Už jste se jistě porozhlídli, koho by jaká práce zajímala, tak si večer sednem a nějak všechno vymyslíme.”

Žasnul nad nepříjemností vlastního hlasu, ale nemohl to nijak ovlivnit, jestli to bylo Fojtíkem a Tománkem, nebo Ilončinou tichou nenápadností, nebo dalším záchvatem odpovědnosti, nebo pouhou nevyspalostí, bušící ve spáncích a všude uvnitř tím známým spěchem, nebo vším dohromady… nešlo to stanovit, ani to nemělo cenu, prostě to tak bylo. Přistihl se, že kývá hlavou, a nebyl schopen určit proč. Přišel si k smíchu.

Vzdychl a ukázal klukům, aby ty dva odvedli.

Jen co zmizeli, promluvila Ilonka: „Hádám, že objavenie vody je veselšie.”

Bylo to jednoduché, rychlé a podle hesla Líná huba, holé neštěstí. Jen co Kérly s Harrym sem na statek přivedli Vršinské se vším jejich živým inventářem, bylo třeba napojit utrmácené ovce. Kérly řekl, že samozřejmě, ale že budou muset ovcím vodu nanosit po putnách, protože s vodou je ouvej - teče jen čůrek v prádelně a jinou vodu zatím nenašli, ačkoliv někde určitě musí být. A Vilda Langmiller řekl, že to není žádný problém, že Lenka vodu najde, uřízli a rozdvojili proutek a Lenka chodila v takových podivných trhavých křivkách, ale jen chvíli, brzy se zastavila vedle špejcharu, tam se ještě točila jako pes, když si chce lehnout, pak se zastavila, Jirka Pěšina řekl: „A je to,“ a oni párkrát ťukli krumpáčem, až zazvonil kov o kov, a ten kov byl poklop, schovaný pod tenkou vrstvou udusané země, no a bylo to.

Nešlo mu to do hlavy. Poklop byl dvoukřídlý, nejmíň metr na metr. Že to pod nikým nezadunělo? Sice byl snad jen krok od zdi špejcharu, ale stejně…

Stáli nad tím a hleděli na nazrzlý škraloup na hladině. Cassidy řekl: „Kolikrát jsme to tu všude prolezli, ale tady, přiznám se, mě to hledat nenapadlo.“

Franta udělal to jejich oblíbené rodokapsové Pche! a dodal: „No, voni to měli kvůli tobě dát doprostřed dvora. Aby se to hned pod prvním vozem propadlo.“

Čekali na Šéfa, sice si původně říkali, že máknou a než se on vrátí, bude voda vynošená, naštěstí Pýt zkusil hloubku tyčí a poznali, že jsou to víc než dva metry, do šířky nejmíň tři, a délku se jim změřit vůbec nepodařilo.

„Co naděláme“ řekl, „vyprázdnit to musíme, jak jinak zjistíme, jak to tu fungovalo?“

Nebylo to jednoduché - džberů bylo dost, ale neměli to kam vylévat, jedině nosit do prádelny do kanalizace, a to bylo hrozně zdlouhavé. Až Smájl dostal nápad, že by se mohly použít ty plechové roury od fukaru. To jim zase trvalo skoro hodinu, než celý ten vylévací systém postavili, aby to mělo spád, aby to drželo, aby se to do potrubí vůbec dalo z té výšky nalévat, pak ještě plošiny, kam si měli podávat džbery, lítali sice kolem toho jak splašení a pořád se někdo s někým hádal, ale voda ze šachty tím nijak nemizela. Mezitím zmizel Franta a - přestože jich i bez něj bylo víc než zdrávo, Cassidy se hned ozval, že ulejváky nesnáší.

Ale konečně, jak v Egyptě při budování závlahových systémů, byl do potrubí převrhnut první džber, pak chvíle napětí, až se z prádelny ozvalo vítězné: „TEČÉÉÉ!“ jako by už to byla ta kýžená pramenitá voda ze studny. Potrubí trochu kapalo, ale džbery kmitaly v rukou tak rychle, že tenhle únik vody byl zanedbatelný. Do toho přišel Franta, který zmizel jenom proto, že si vzpomněl, že pan Dvořák má přenosnou ruční pumpu.

Když i to šlapalo, Kanda vzal Maděru za loket a zatáhl ho stranou. „Ty, Made, teď jsme tu zbytečný, tý vody je tam tolik, že kluky budem moct v pumpování vystřídat eště stokrát, pojeď se kouknout do toho vašeho bunkru.“

Kanda ho přemluvil, aby si taky vzal revolver. A po cestě dokonce začal zpytovat svědomí, jestli to není blbost, že jedou sami dva. „Jestli tam ten archiv je, tak si to hlídaj. A dobře. Měli jsme říct aspoň ještě Pýtovi a Vencovi. Co já vím, co se všechno může stát. Čím víc o tom přemejšlím, tím větší z toho mám fedry. Můžou tam klidně bejt i miny. A když si vzpomenu, že vlastně nedaleko vocaď mě někdo praštil…”

Přesto pokračovali v cestě. Pro jistotu Rokli objeli a rozhodli se, že tam půjdou od daleko méně přístupné Strže, kde nechají koně a dál půjdou pěšky. Šli za sebou, Kanda první, ve Strži si uřízl skoro pětimetrový jasan, a teď ho držel oběma rukama a plácal kmínkem do míst, kudy měli podle Maděrových pokynů projít. Vypadalo to směšně, ale co kdyby…

Horší bylo, že to nemohli najít - vegetace za ta léta udělala své. Prošli kolem snad pětkrát, než si konečně všiml značky na skále.

Zvláštní. Okamžitě se mu všechno vybavilo s takovou přesností, že to všechno viděl, jaké to bylo, a ne jaké to je. A Martin jako by byl Karel, chystající se vedle tohoto kulatého balvanu odhrnout vrstvu jehličí a větviček…

Rychle se probral. Jak to, že tam Martin skutečně klečí? Teď vzhlédl a mával na něj. Udělal těch pět kroků. Martin ukazoval prstem: jeden, druhý, pátý uříznutý pahýl. „Je to tady?” ptal se s nadějí v hlase. Maděra kývl. Martin se nadechl. „Pak ovšem…,” nedořekl.

Oběma se nejspíš vybavily stejné souvislosti i všechno, co by mohlo následovat, dorozuměli se očima a ustoupili za výběžek skály, kde byli odevšad kryti. Tam se domluvili, že - ač to Martin chtěl udělat sám, protože to přece byla jeho věc -

Maděra, který si snad ještě pamatuje přesnou polohu otvoru, na dálku klackem otvor odhrabe a omlátí, aby tam nebylo něco bouchavého, a pak se nějak i na dálku společně pokusí otvor odkrýt. Kanda bude Maděrovi krýt záda.

Mordovali se s tím asi půl hodiny, ale povedlo se. Víko povolilo překvapivě a podezřele lehce. Martin za skálou už nadskakoval netrpělivostí. Vrátil se k němu. „Běž si tam ty, já baterku nemám. Oba tam vlízt nemůžeme. Aby nás někdo nezaklopil, víš. Třeba ten, co ho používal.“ Ještě mu řekl, kde je uvnitř větrací otvor a aby si vzal nějaký klacík a zkusil ho otvorem prostrčit. Ani neřekl, že se pak vystřídají - už měl minulosti po krk.

Nebylo tam nic. Kromě stop, že tam někdo přebýval.

Ještě Martina zavedl do jeskyně ve Strži, o které mohl Karel vědět od Hany, byli oba poškrábaní a orvaní od ostružiní, jímž byl celý sráz povlečen jako v pohádce, podle trojkmenné borovice, která rostla přímo pod jeskyní, ji našel hned, jen pro klid duše se protáhli ostružiním, aby alespoň nahlédli dovnitř, ale zbylo z ní jen torzo - nejmíň polovina jejího stropu se provalila. Byl rád: minulost mlčela jako hrob, alespoň teď, někdy jindy se možná ozve, stáří si prý umí

první lásky vybavovat do všech detailů.

Při návratu dlouho nepromluvili. Až si Martin odkašlal a řekl: „I když jste o tom bunkru věděli jen vy dva, neznamená to, že by to nemohli vědět i jiní. Na to stačí maličkej náčrtek. Bezpečně to ale znamená, že tu někdo a podle useknutejch klacků ne moc dávno - byl. Buď Karel, nebo někdo jím poslaný, nebo on a někdo, těch stop je tam víc. Nevypadá to, že by tam byly jakýkoliv bedny, i když se samozřejmě můžu mejlit. Dokonce jsem si říkal, že by to bylo nejlepší řešení, kdyby tam ten archiv byl a oni si ho odnesli, a byl už tedy pryč a já bych měl svatej klid. Bohužel na to nemám důkazy, tak holt dál musím předpokládat, že někde v mým dosahu ten zasranej archiv pořád ještě je. A při objevení tý vodní šachty mi zase svitla naděje.“

„Ty jsi spad z višně.“

„Spad. Ale co mám dělat. Hned jsem Pýtovi vyrval tu tyč, ale samá voda a na dně beton. No jedem, přidej, třeba už vyčerpali tolik vody, že budeme zase vo něco moudřejší.“

„Nemá to logiku, Martine. Taky by si to už dávno vzali - měli na to desítky příležitostí. Říkal Brabenec, že po odchodu Rusů byl statek skoro čtrnáct dní prázdnej. Viz ta hromada haraburdí.“

„Ano, nemá to logiku. Ale aspoň to má pořád ještě naději, tak mi ji nech, jaks mi ji nechal aspoň chvíli s tím bunkrem. Ani jsem ti vlastně nepoděkoval.“

„Blboune.“

Hladina klesla asi o půl metru a všichni toho měli plné zuby. Už se pomalu sklánělo k večeru. Zrovna pumpovali dva z Vršin - pořád ještě nevěděl, kdo je kdo. „Doufám, že tady nepumpujete celou dobu a že se naši pánové z toho nevyzuli“ řekl, jeden zavrtěl hlavou a druhý řekl, že ostatní jsou na krmení, u dobytka a tak.

Když odstrojovali koně, až z chlíva sem doléhal křik. Jerry se hádal s Cassidym - kvůli Billovi. Šli si je poslechnout.

„…asi bys špatně dopad,“ říkal Jerry, „jestli sis náhodou nevšim, tak z Billa je takovej vazoun, kterej kdyby ti jednu plác, tak strávíš život v kotrmelcích.“

„Nejsi ňákej blbej?“ (Cassidy) „Já akorát řek, že se má starat vo to, co má určený, a nevymejšlet si ňáký potápění…“

„Řek jsem, že to dodělám za něj,“ skočil mu do řeči Jerry, „proč by to nezkusil? Franta řek, že by mohlo bejt někde pod tou vodou čerpadlo a že kdyby se vytáhlo a zapojilo na ten motor vod cirkulárky…“

„Ten už mě taky sere. Vono to čerpadlo tam jen tak leží, že-jo, a když mělo čerpat, tak na něj dycky někdo šláp, aby neposkakovalo. A blbej Bill se toho chytne a bude se před těma holkama vytahovat, že…“

Dál neposlouchali - proti nim běžel Kérly, oči vyvalené, trochu se zarazil, když je uviděl, oznámil, že se Bill jde potápět, prošel kolem nich a už ve vchodu do chléva tu zprávu hulákal.

Do toho přijel valník, narvaný krmením i mládeží, kteří všichni za jízdy seskákali, jakmile viděli Billa, kráčejícího jen v trenýrkách k vodojemu. Franta držel v ruce ručník a vypadal jak sekundant. Ilonka stála nahoře na schodech a nevěděla, co si o tom má myslet.

Seběhli se všichni, i Smájl, který tak nerad nechával koně zapřažené. Z druhého dvora přinášel Harry gumovou hadici. Billova levá ruka byla podivně znetvořena, až zblízka bylo poznat, že v ruce drží baterku a oboje má omotáno celofánem. Baterka už svítila, přiznal se, že si o tomhle improvizovaném podvodním svítidlu někde přečetl. Hadice na dýchání byla zase Harryho nápad, taky asi proto, že o ní věděl.

Bill už byl hrdina jen tím, že byl ochoten se do té špinavé vody ponořit, natož s hadicí v ústech - byla dost tvrdá, takže se do ní musel zakousnout, což mu asi nedělalo veliké potíže, protože jak se po ramena spustil do otvoru, zuby se mu z ledové vody tak zatnuly, že mu dalo práci je povolit natolik, aby si mezi ně tu hadici vecpal.

O místa kolem otvoru byla taková tlačenice, že se Maděra s Kandou spokojili s komentářem, že to světlo je fakt vidět a že tou hadicí Bill fakt dejchá, a „musíš mu tu hadici povolovat, ty vole, nebo se vo ten rantl skřípne,” a „aby z tý ledový vody nedostal křeče a nezůstal tam,“ a „držíš, Franto, ten signální špagát dobře? Abys poznal, esli za něj neškube?” A tak viděli, jak přijel na kole tajemník Svěrka. Maděra se mu vydal naproti ve chvíli, kdy ještě slyšel šplouchání, doprovázející Billův výstup na povrch, a Kérlyho užaslé: „Tý vole, ty vypadáš. “

Svěrka přivezl vzkaz, že už přijela policie a že pan náčelník prosí pana Maděru, aby k němu postupně poslal k protokolu všechny, kteří se chycení žhářů zúčastnili. A zadržené že si pak odveze rovnou odtud. Svěrka by přitom velice rád věděl, co se uprostřed toho chumlu těl děje, ale neměl šanci, zvlášť potom ne, když Maděra řekl, že děkuje a aby Svěrka vyřídil, že hned někoho pošle. A Svěrkovi nezbývalo než odjet.

Potkali se s Ilonkou pod schody - nesla přikrývku, pro kterou zašla, jakmile uslyšela ty výkřiky. Měla v očích starost, ale pokusila se usmát. Nenapadlo ho nic lepšího než říct Promiň v naději, že ona pochopí, na co všechno to jedno slovo vztahuje.

Bill ze sebe nemohl vydat dlouho slovo, vlastně se rozhovořil, až na sobě měl Ilončinu deku. I tak slova spíš drkotal, než říkal: hluboké to je dost, i veliké, kus dna je plechový a trčí z toho roura, podél které se dostal k asi metr a půl vysokému podstavci, na kterém stojí asi čerpadlo, vedle kterého je obrovský železný sud, prostě válec, k tomu čerpadlu vedly snad ještě nějaké dráty, napadlo ho, jestli to není elektrika, taky to bylo v té zkalené vodě špatně vidět, tak na to nesahal.

„To jsme v pytli,” řekl Franta, „to než vyčerpáme ručně a vopravíme - jestli to vůbec pude…“

Než kdokoliv mohl zareagovat, ozvala se Ilonka: „O tom všetkom móžte hovoriť zajtra celý deň. Dnes už nie. O chvíl’u bude večera a je třeba konať aj iné roboty. Vody je třeba, ale keď sme to vydržali tak dlho… Prosím vás,“ dodala důrazně, ještě poručila Billovi, aby se šel ohřát do kuchyně, a odešla. Nikdo se neopovážil něco říct. Začali se rozcházet. Maděra je zastavil a řekl jim o protokolech - Ilonka o tom nevěděla, proto prosí Vršinské, aby krmení složili a zpracovali za kauboje, kteří budou na radnici vypovídat do protokolu.

Poslal je tam pod kuratelou Kandy, jehož se to také týkalo, a vzkázal po něm, že tam také přijde, přestože u toho nebyl. Jestli tím náčelníkem Svěrka myslel Kimla, bude dobře si s ním promluvit, mohl by vědět něco, co by se mohlo týkat statku.

Ilonka měla vztek. Byla ho plná kuchyně. Odpoledne využila toho, že se jí vršinská děvčata nabídla, a rozhodla, že pro všechny udělá halušky, sice malý, ale zcela svůj vklad do téhle rozrostlé domácnosti, trochu čiré slovenské chuti na rozrušení pachutí tohoto kusu pominuté země, Kérlymu dala pro pana Hubačku seznam a svoje ještě kadeřnické peníze, aby měla všeho jak se patří, a kromě té prapodivné schůze v jídelně (během níž se těsto patřičně a potřebně utáhlo) zbytek času strávila v kuchyni. A teď to vypadalo, že budou ještě bůhví jak dlouho topit v kamnech jen proto, aby se v hrncích udržovala voda ve varu, než nastane ta chvíle a oni se všichni sejdou. Jestli se vůbec sejdou.

Tiše se vytratil a vydal se na radnici. Po cestě se potkal s Harrym a Billem, kteří se už vraceli, dost otrávení, protože měli o výslechu romantičtější představy, které kromě toho zkazil i ten tajemník v roli zapisovatele na psací stroj, což mu podle Harryho úsudku šlo jak psovi pastva. Bill jen poznamenal, že z toho dostal ještě větší hlad než už měl.

„Ty, Bille, jestli tě můžu poprosit, ještě to chvíli vydrž. Hlavně vůbec nechoď do kuchyně a už vůbec se neptej, jestli není něco k jídlu.“ A řekl, jak je to s těmi haluškami. Bill očividně zesmutněl.

Před radnicí seděl na schodech Pýt a čekal na ostatní. „Je to

všechno blbost,“ jen řekl. Možná by býval ještě něco dodal, ale vyšel Cassidy, flekatý zuřivostí.

„Ptal se mě, jestli jsme museli použít násilí, abysme je zadrželi. A když jsem mu řek, že s bouchačkou v ruce je násilí zbytečný, zeptal se, vodkud ty bouchačky máme. Blbec. A jestli máme zbrojní pasy. Ten to tu fakt viděl z ponorky a eště měl zataženej periskop. Tak jsem mu řek, že máme každej pásy na dvě bouchačky i na munici. A ten tuberáckej Svěrka to všechno ťukal do stroje a šklebil se jak vesnickej blb.“

Ach Cassidy, tys tomu dal! Ten tvůj protokol určitě někoho moc potěší.

Neřekl ale na to nic, jen zopakoval svou prosbu ohledně trpělivosti s vydáváním večeře a vběhl dovnitř. Do spánků mu už bušila představa, co může způsobit Cassidyho výpověď, a že právě to může být nahrávka na vítězný gól. Ale do vlastní sítě. A že oba, on i Kanda, jsou ti největší hňupové, je dva to mělo už dávno napadnout, avšak - zahleděni do porušování všech možných norem proti sobě - neviděli, že je porušují taky.

Kanda s Jerrym a Kérlym poslouchali výklad Franty o tom, že elektromotor u čerpadla je nejspíš v hajzlu, ale čerpadlu se sotva mohlo něco stát, a když se připojí na motor cirkulárky… Smájl byl právě u výslechu.

Kývl na Kandu, že s ním chce mluvit, a řekl mu o Cassidyho výpovědi. Martin řekl: „No těbůh,“ a postavil se k oknu a hleděl ven. Dlouho, předlouho. Tak dlouho, že mezitím vyšel od výslechu Smájl a ke Kimlovi šel Jerry, tedy další, kdo mohl potvrdit Cassidyho protokol.

Smájl byl k zulíbání. „Ptal se tě na zbraně?“ vyhrkl na něj Kanda. Smájl kývl. „Přece mu nebudu říkat, že mám i samopal,“ řekl. „Přečet mi to, co vykecal Cassidy. Tak jsem mu řek, že Venca kecá a že to má z rodokapsů.“

Maděru mrazilo. Nejradši bych mu dal pusu - za lež! Přesně za to, z čeho se mi vždycky dělalo zle. A kdyby jenom to. Teď musím poprosit, ano, poprosit Frantu a Kérlyho, aby taky lhali, a při tom vymýšlet další sérii lží, abychom se ubránili obvinění z bůhví kolika paragrafů. Kiml se jich samozřejmě zeptá, jestli měli zbraně, a oni musí říct, že ano, že nevěděli, že se to nesmí, ale jakmile se to dozvěděli od pana Maděry, hned mu zbraně odevzdali. Co on s nimi udělal, nevědí. Brr.

Ne,“ ozval se jim nad hlavou Kanda. „Řekněte, že jsme vám zalili hlavně olovem, odevzdali jste jen munici. Jasný?“

„Made,“ pak řekl, když už zase stáli u schodů, „ty se teď sebereš a půjdeš do tý tiskárny. V každý tiskárně je olovo. Cassidy ti musí dát nejmíň deset dvanáct bouchaček… neboj, každej má určitě tři čtyři. A zalejete je. Může se stát, že Kiml bude chtít ty atrapy vidět… jestli se teď kluků zeptá… a byl by vůl, kdyby se nezeptal. Ale i kdyby ne, jeho povinností je se přesvědčit o Cassidyho výpovědi. Přijede si pro Fojtu a Tománka. Byl by padlej na hlavu, kdyby si to nechtěl ověřit… Teď se jen musíš rozhodnout, jestli se do tý tiskárny vloupáš, nebo si řekneš Brabencovi vo klíč… podle mě je to už jedno - těch porušenejch paragrafů je už tolik… A nezapomeň, že je Brabenec komunista, a pokud vím, tak komunisti maj děsnou stranickou disciplínu… co kdyby mu někdo přikázal… Tak utíkej, pro sichr zdržím Kimla co nejdýl… Já vím, a k tomu halušky… nojo, řekla mi to ta vokatá prsatá… snad abys to Iloně řek, jak to je… seš její muž, ne?“

Brabenec byl ve svém starostenském bytě o patro výš. Z rádia šla nějaká symfonická muzika, seděl v trochu opelichaném plyšovém křesle a četl si jakousi brožurku. Řekl mu, jak to je, on se jen jednou podrbal na temeni, ani si nezapálil, jak pozorně poslouchal. Pak beze slova poslouchal a řekl: „Tak jdem, ne?“ Dole na něj musel počkat, protože klíč visel v kanceláři, kde vyslýchal Kiml. Ještě se vrátil pro baterku. „Už tam bude tma jak v řiti.“

Celou cestu šli mlčky. Až pár kroků před domem s nápisem FREIMANN U. SOHN Brabenec řekl: „Vobejděte to z druhý strany. Votevřu vám. Je zbytečný, aby někdo viděl, že tam jdete.“

Mluvit od plic začal až uvnitř. „Je mi z toho na blití. Ne, z vás ne, i když by možná taky mělo. Všechno se zdálo tak jednoduchý… odsunem Němce a místo nich se usaděj Češi, nebo pro mě za mě i Slováci. Který si tím polepšej, protože doteďka někde dělali nádeníky, nebo se jim aspoň nevedlo tak, jak by mohlo tady. A že se budou snažit, aby se jim přinejmenším dařilo jako těm Němcům, který přišli nahradit. A místo toho si tu berem olovo na zašpuntování revolverů v tiskárně, která určitě prosperovala. Stačily dva měsíce… Ta zkurvená válka, Maděro, vraždila i lidský nitra. Nezřítily se jen domy, zřítily se i všechny hodnoty. Hrdinovi, kterej sabotoval vlastní práci, to sabotování už zůstalo. Lhaní se učilo už vod obecný. Kdo krad, bojoval proti Němcům. Doma se mluvilo jinak než na ulici. Lež, lež, lež. A my dva tady, ve jménu něčeho, co sami ani nedovedem pojmenovat, v tý lži pokračujem. Proč, kurva, proč?“

Vlastně na to nechtěl říct nic. Olovo už měl a byl nejvyšší čas utíkat domů a pustit se do tavení. A bylo zbytečné něco říkat - Brabenec alespoň tu základní odpověď přece musel vědět. Buď ale nevěděl, nebo to chtěl slyšet od druhého. Protože mu namířil baterku do očí a skoro výhružně řekl: „No? Proč? Proč?“ „Tady ne. Musíme jít.“

Sice za tu chvilku, než se zase sešli na ulici, ztratil chuť jakkoliv to rozebírat, ale Brabenec skoro úpěnlivě řekl: „Potřebuju to vědět.“

„Jak myslíte… Neměl jsem moc času ani číst noviny, ani poslouchat rádio. Ale jedno jsem pochopil: nejsme už Čechoslováci. Jsme příslušníci nebo přívrženci partají. Možná já zrovna moc ne, ale zase jsem načichlej něčím jiným, řekněme třeba anglickým způsobem myšlení. A vůbec života. A přitom vím, co Angličani nadělali za paseku v Africe a v Indii a na Středním východě, prostě všude, kde se jim to hodilo. A vy jste komunista přímo přesvědčením, a přitom jste určitě musel vědět, že v tom devětatřicátým ten pakt o neútočení mezi Hitlerem a Stalinem byl lumpárna a sviňárna. Abyste se s tím moh vyrovnat a nemusel se vzdát svýho přesvědčení, musel jste uvěřit lžím, dokonce lhát i sám sobě. A o tom, že Stalin před válkou nechal vyvraždit statisíce, ne-li miliony lidí, radši vůbec nevíte. Nebo snad víte? Jistě, Stalin a celej Sovětskej svaz rozdrtil fašismus a do smrti mu musíme bejt vděčný, to jste chtěl říct? Kolik milionů prostejch sovětskejch vojáků muselo zemřít, abysme my mohli žít - to jste chtěl taky říct? To už jsem si mockrát přečet v novinách. A co ty tři maličký republiky u Baltickýho moře, který vznikly stejně jako Československo? Jak to, že zůstaly sovětský? Jak to, že už nemáme Podkarpatskou Rus? Když v těch dvacátejch letech v Rusku pochcípaly miliony lidí hlady, způsobil to Stalin, nebo blokáda kapitalistickejch imperialistů? Co je pravda a co je lež?… Vím, co chcete říct: o tom teď není radno mluvit. Aby se nemusela říkat lež, nebo aby pravda nezpůsobila nějakou paseku? Řek jste, že válka vraždila nitra. Protože vaše ideologie neuznává duši. A přitom jste se právě v koncentráku určitě tisíckrát přesvědčil, že i vy sám máte duši. Protože jinak byste tam chcíp, jinak by to nepřežil vůbec nikdo. Ano, i mně je z toho na blití. Že i teď lžu a proč lžu, že nesu to volovo, z vodsunu, z revoluční gardy, z doktora Šimáčka i z nadporučíka Kimla a jeho zasranejch protokolů. A přesto se jak debil úporně budu dál snažit, abych ubránil ten statek, kterej mi může bejt ukradenej, a v něm bláznivý kluky s rodokapsovejma manýrama. A možná jen a jen proto, že věřím, že jejich duše jsou ještě čistý a pravdivý. Přestože je šest let doma i ve škole učili lhát… Amen.“

Museli se zastavit, protože mezitím došli k radnici, a on, navzdory spěchu, najednou velice potřeboval říct aspoň to, co řekl. Ač při tom užasle zjišťoval, že by toho chtěl říct desetkrát víc, aniž tušil, že se to všechno v něm tak dlouho převalovalo. Asi proto se mu pak při běhu krásně a lehounce dýchalo, jako by v životě nevykouřil jedinou cigaretu.

Kuchyň byla prázdná. Ze dvou hrnců na kamnech se kouřilo. Z haly vešla Ilonka. Než vůbec stačil otevřít pusu, řekla: „Ja viem, Cassidy vravel. Aj Smájl a Jerry. Aj sa chceli vadit’. Nič to. Budeš už večerať? Voda sa varí…“

Vysvětlil jí to. Trošku ho překvapilo, že ji to spíš pobavilo než znepokojilo, ale to přece na ní vlastně nejvíc obdivoval: že vidí dál než oni. Za roh, jak jí onehdy řekl.

Cassidy byl přichystán se smrtelně urazit, byl po okraj naplněný potupou, jako by vypil naráz pět piv, ale po opravdu jen pár slovech se syčením splaskl, za chvíli přinesl čtrnáct revolverů - samozřejmě jiných, než nosili - a vyrovnal je na kuchyňský stůl. Na kamnech se už hřála plechovka s olovem a Smájl mezitím doběhl pro kovářské kleště. Harry měl za úkol hlídat ve vikýři stodoly, aby se Kiml neobjevil nečekaně. Proto musel sedět na schodech ještě Bill, aby zachytil Harryho baterkový signál.

Když se vrátili Kanda a Kérly, po alchymistické dílně nebyla v kuchyni už stopa, a Cassidy s Pýtem právě roznášeli ztěžklé zbraně po pokojích zainteresovaných.

Kiml se opravdu zeptal, Cassidy mu zbraně přinesl ukázat, Kiml se ho zeptal, proč neřekl, že jsou zbraně znehodnocené, Cassidy odpověděl, že se ho na to pan nadporučík neptal, ten řekl, že to je pravda, pak si k haluškám nechal přinést po jednom kusu od Pýta a Billa a pod všechny protokoly vlastnoručně připsal a podepsal prohlášení, že předvedené zbraně jsou nepoužitelně znehodnoceny. On i oba průvodci se nad haluškami rozplývali a těžko se zdvihali od stolu. Hrál jim k tomu přes dvoje dveře saxofon, doprovázený kytarou a rytmickým bušením.

Pak šli pro vězně. Tománek řekl, že si budou stěžovat, a Kiml mu při nasazování pout řekl, aby při té stížnosti nezapomněli uvést, kolikrát a jaké jídlo dostali, na čem a pod čím spali a jak vypadala jejich dočasná cela.

Ilonce potom políbil ruku a Maděrovi bez udání důvodu po-gratuloval. A odjeli. Bill s Pýtem, kteří za nimi zavřeli vrata, se o ně opřeli zády a chvilku do nich dlaněmi bušili podobný rytmus, jaký se ozýval z jídelny.

Už měli část stolů stranou a že taneček. Zdeněk Pícha lkal na saxofon americké cajdáky odposlouchané z rádia, Standa Novák a Petr to patřičně dobarvovali kytarami a Jirka Pěšina bříšky dlaní o dno obrácené židle dotvrzoval čtyřčtvrteční rytmus. Z kaubojů se nechali vyzvat Janou, Lenkou a Lídou zpočátku jen Cassidy a Jerry, pak Bill a Franta. Kérly s Harrym se ohromně bavili, Smájl to spokojeně pozoroval a pokyvoval si hlavou do taktu. Pak si melodie vyťukával prsty na stole a jakoby pro sebe si je pohvizdoval. Když potom zatáh do tance i sveřepě se tvářícího Pýta, Smájl se přišoural k muzikantům, chvilku s podupáváním pozoroval Jirku a pak si přinesl stejnou židli, obrátil ji a přidal se k němu. Zamyšlený Kanda dlouho odolával, bůhví o čem si pod příkrovem krásných melodií přemýšlel, až ho udolala Lenka, která mu asi tři minuty vysekávala celou škálu barokních poklon.

Ilonka mlela z posledního. Sedla si v křesle trochu níž, aby mohla zátylím spočinout na jeho paži, jednou rukou se ho chytla za prsty spočívající na jejím rameni, bosé nohy si položila na židli před sebou, druhou rukou si vyťukávala rytmus na stehno. To byl taky jediný důkaz, že nespí.

„Nechceš si zatancovat?“ zašeptal jí, ač pochyboval, že by se mu vůbec podařilo vstát, natož… „Místo včerejška?“ přitáhla si jeho prsty ke rtům a neokázale je políbila. Zavrtěla hlavou.

Zdeněk Pícha si od saxofonu první všiml, že usínají i ti, co tancují. Začal hrát Dobru noc, má milá, dobru noc, tišeji a tišeji, až uprostřed sloky přestal. A po chvilce řekl: „Já nevím, jak vy, ale já jdu spát.“

A to musela zorganizovat už někdy odpoledne llonka. Cassidyho, Pýta a Smájla, kteří spali v největším hořejším pokoji, nakvartýrovala do bývalého salonu mezi jídelnou a Kandou, a místo nich uložila děvčata, Vildu dala ke Kandovi, tři další dole do obýváku a dva se pohodlně vešli nahoru ke klukům.

Jemu při tom všem ještě stihla ohřát vodu, a to dokonce tolik, že si mohl vlézt do vany. Postavila se mezi dveře a pobaveně ho pozorovala, jak se ráchá. Zarazil se. „Nepotřebuješ to náhodou víc než já?“

Usmála se. „Hej. A to ty nevieš, že keď ta budem aj ja, vana se vodou celkom zaplní?“ A pomalu se začala svlékat.

Vůbec se mu pak nechtělo spát, ač ho ještě v jídelně nevyspalost vysloveně bolela, přestože za války několikrát nespal osmačtyřicet hodin. Ani ona nespala: „Nemóžem spať,“ řekla, „som rada, bola by škoda rýchlo zaspať.“ Obrátila se k němu celým tělem. Lehce se rty dotýkala jeho ramene. „Čo urobíme s tými z Vršin,“ tiše se zeptala. Zasmál se. Pochopila a zasmála se taky. „Namiesto aby som povedala, že ťa lúbim, takéto táraniny.“ Vztyčila se na lokti. V hlubokém přítmí její oči spíš cítil, než viděl. „Ale ja ťa l’úbim. Miluji tě, Toníku,“ přidala česky, a než mohl zareagovat, políbila ho na rty. „Mój starý otec vždy hovořil, že o starosťach sa najlepšie hovoří vo spálni. Keď som bola malá, nevedela som prečo.“

Tak si povídali, že je nahoře ještě ten veliký pokoj, kde byly slamníky a ostatné haraburdy, jak ten poslední bordel ohleduplně nazvala llonka, který když se vymydlí a vymaluje a zařídí, vejdou se tam spolehlivě čtyři mládenci, Franta holt už nebude sám, přibere si toho Standu Nováka, s kterým si tak rozuměl při poskakování kolem vody, a buďto nahoru ke Cassidymu, Pýtovi a Smájlovi přijde ještě Jerry, nebo poslední z Vršinských, to už ať si dohodnou mezi sebou. Ale děvčata budou spát dole, nahoře by jejich pobyt nemusel dělat dobrotu. A Kanda je snad neukousne.

Nakonec Ilonka řekla, že má ještě jeden nápad, ale ten že mu neřekne, lebo sa už musí spať.

Protože mu však dávala dobrou noc celým tělem, zase se jim to usínání nějak protáhlo.

13

Hlas přicházel z veliké dálky, ale blížil se, spíš to bylo jen vědomí o tom, že hlas je a že se blíží, než o hlasu samotném, neboť nebylo jasné, co říká, ne ale v tom smyslu, že to bylo nesrozumitelné, a on, či něco z něho podobným způsobem odpovídalo, a také necítil potřebu vědět co, ale všechno už bylo tak blízko, síla hlasu i vědomí o něm a blížícím se rozumění…

Zblízka si prohlížela jeho procitající oči, jedno, druhé, jedno, druhé, když v nich našla poznání, políbila mu je a vztyčila se.

„Nikdy v životě jsem se ještě neprobudil sám,“ řekl. „Vždycky mě budilo něco nebo někdo. Někdo je lepší.“ Posadil se a zatřepal hlavou. „Myslím v nějakej stanovenej čas. Jinak bych se k polednímu určitě vzbudil sám.“ Podíval se na hodinky. „Hele, to jsme si nedomluvili. Řekli jsme si, že vstánem v šest. A je skoro čtvrt na osm.“

„Nemohla som. Tvářil si sa tak… zaťato. Odmietavo… Představ si, dievčence už pripravili raňajky. Len čo pán Hubačka priviezol… ty ma nepos!úchaš!“

Poslouchal, ale jen napůl, či spíš na čtvrt. Voněla. „Voníš.“ „Ty… Nie. Ne-vo-ním. Nič na sebe nestriekam. Veríš mi?“ „Věřím. Voníš. Mně voníš. A nejradši bych…“

„Hybaj pod studenú vodu. Už aj! Teraz už viem, že som ťa mala zobudiť o piatej, keď chlapčiská išli ku kravam.“

Až sem dolehlo ržání a dusot mnoha kopyt. „Co je, co se zas děje?“

„Smájl hovořil, že - keď nás je tolko - je třeba každé ráno probehnúť všetky koně. Ty že si kázal.“

Kde se to ve vás všechno bere, kluci? Kde se v tobě, Smájli, bere ten takt, schopnost vydat rozkaz a přitom neshodit Šéfa?

Otevřel v kuchyni okno. V koních ještě doznívala probíhačka, courali se po dvoře, pár jich sbíralo u chlíva zbytečky po krmení, občas některý popoběhl, Martin seděl na Máše snad jen tři čtyři metry od okna a dával pozor, aby nějaký kůň nevletěl do potrubí. Cassidy s Pýtem zavírali vrata, Smájl už byl z Vandy dole, a jako by měl pro každé zvíře nějaké své pojmenování, pokaždé jenom hvízdl a cosi řekl, a oni poslušně zacházeli do maštale nebo se stavěli málem do fronty u vrátek do zahrady - podle toho, kam kdo patřil. Kdy je to naučil? Nebo jsem slepej? Vždyť právě tohle bych měl dělat především já, ne? Jakto že Smájl jo, a já ne?

Mezi řadícími se koňskými těly se proplétal Jerry. Martin poznal, kam se dívá, a pootočil hlavu. „Ahoj, Made, pořádně se nadlábni, budem spolu čerpat vodu.“

„Šéfe?“ už říkal Jerry, „mohli bysme eště dneska vobsekat ten ječmen za rozcestím, aby se mohlo zejtra začít se samovazačem? Harry při hledání tý hadice našel tři balíky sisálovejch klubek na vázání, tak bysme to mohli zkusit. A Smájl říkal, že v nejhorším bysme mohli zapřáhnout dva páry.“ Prokristapána, já jsem tu fakt zbytečnej! Copak tomuhle rozumím? „Pan Křivý to má jen vo kus dál a včera už postavil panáky,“ pokračoval Jerry, „a když je nás teď tolik…“ Postřehl pobavený pohled Martina. Ty hajzle. Nadechl se. „Sklidit to musíme, Jerry. A Křivý tomu určitě rozumí víc než my. Tak snad jo.“

Kanda sjel s koně. Znovu pohlédl do okna. „Jdu pumpovat. Pohni.“

Měli odpumpováno sotva čtvrt hodiny, když přišel Smájl. „Nevíte, kam jeli Franta se Standou? Ráno si zapřáhli do toho malýho valníčku Vaška a pořád tu nejsou.“

„Určitě vymysleli něco ohledně vody a teď to sháněj,“ udýchaně řekl Kanda, který byl u páky a nepřestával pracovat, „u snídaně si furt něco šuškali a najednou se vypařili.“

Pak viděli Ilonku, jak si před maštalí odchytila Smájla, který hned začal zapřahat do bryčky. Ilonka od schodiště ukazovala posunčinou, aby k ní přišel. „Rada bysom Lenke a trom jej kamarátom volačo ukázala. Ostatný majú robotu. Vrátime sa zavčasu, do oběda je ďaleko. Móžme?“

Zasmál se. „Je zapřažíno a ty se ptáš móžme? Tomu se říká psychickej nátlak.“ Chvilku pokyvovala hlavou. „Krásny názov. Ten si musím zapamátať.“

Ve vratech se málem srazili s Vaškem, táhnoucím valníček, naložený čímsi pod plachtou. Kanda měl pravdu: Franta valníček vedl přímo k nim. Když odkryl plachtu, Maděra jen zaúpěl a zakryl si oči. Pak zoufale řekl: „Kde jste to, kristapána, ukradli?“

I laik na první pohled poznal, že to je přečerpávací souprava včetně tlakové nádrže.

Už včera Franta Standovi říkal, že někde ve Štěpáně určitě budou mít tlakové čerpadlo značky Darling, stačilo by vypůjčit si ho na pár hodin, jen na vyčerpání vody, aby se mohlo vydolovat to čerpadlo, které je v šachtě, a Standa si při usínání vzpomněl, že něco takového viděl ve Vršinách, ve sklepě. Ale nefungovalo to. „Byla akorát utrhaná elektrika,“ říkal Franta vítězně. „A voni to moc nepotřebovali, protože měli pumpu uprostřed dvora a i s těma vovcema tý vody zas tolik nepotřebovali.“

Oba byli nadmíru spokojení. Standa o to víc, že se tím zase o něco zvětšila jejich pomsta za vyhazov.

Kanda přestal pumpovat a obcházel valníček. „Nojo, je to darling, tchán mý ségry ho má. Taky jsem si na to včera vzpomněl. Akorát mě nenapadlo, že bych ho měl ukrást. Hergot, Franto, už byste měli mít rozum. Copak to jde?“

Franta ani nebyl zklamán, že jeho úsilí nebylo pochopeno. Ani se nijak nehájil. Jen je poprosil, aby to pomohli sundat, a přitom vykládal, že hned ráno, jak jeli, se stavěli u Hubačky a objednali u něj kabel nebo aspoň kolo tlustšího izolovaného drátu a pár svorek, silné pojistky a tak.

„Když jsem mu řek, že jsme našli šachtu s vodou a že se pokusíme uvést do chodu čerpadlo, koukal jak blázen. Nebojte, vo tomhle jsme nemluvili. Řek, že to musí vobjednat, ale že to dostane až za tři dny. Tak jsem mu řek o kus fíbru a tlustý knoty na těsnění a zatemování. A teď jsme zajeli k Dvořákovi, kterej slíbil, že si do oběda nařeže eště nějaký dříví a na ty tři dny nám pučí kabel vod cirkulárky. Je ale dost krátkej. Jestli v domě není třistavosumdesát, tak…,“ najednou přestal mluvit a upřeně se zahleděl podél potrubí k prádelně. Pak se tam rozeběhl, ale zmizel jen na okamžik, hned se zase objevil a smál se jako pominutý. Vydal se k nim, pořád se smál a vrtěl hlavou.

„My jsme všichni volové… Teda hlavně já jsem vůl. Dyť my na tu vodu mohli přijít ještě dřív, než jste sem přišel. Já blbec!“

Až při zmínce o třech fázích se mu vybavilo, že hned za dveřmi prádelny už kdysi objevil třífázové napojení, ale hned to pustil z hlavy, protože si řekl, že v prádelně byl nějaký třífázový aparát, třeba velká pračka. Až teď se podíval, kam to vede, a viděl, že od desky dolů na zem a ven. „Vsadím se s váma vo co chcete, že když se před prádelnou zákopem na úroveň podlahy, že na ten kabel narazíme. Ježíš já jsem blbej “

První přiběhl zvědavý Kérly, který měl sice službu ve chlévě, ale ani tak mu nic neušlo. Když ho z kuchyně zahlédla Lída, volala na něho, aby přinesl dříví do kamen, jinak že nebude oběd. Odsekl, že nemá čas, a radši utekl na druhý dvůr pro Jerryho a Billa, kteří tam učili valachy tahat samovazač.

Až při kramlování trámů pod plošinu, na kterou hodlali upevnit agregát, Maděra zjistil, že už je skoro půl dvanácté, a přišlo mu divné, že se jich kolem toho motá tak málo. A Ilona taky nikde. Až to nevydržel a zeptal se Kandy, kam se ostatní poděli.

„Vždyť jsi včera sám říkal, že nám teď patřej i Lučiny, a Ilona pak klukům říkala, jak jste tam byli na svatební cestě a jaký tam jsou nádherný neposečený louky, a tak ráno vzali sekačku, Petrovi a Jirkovi ukázali, kde to je, provětrali faldy koníčkům, přivedli je sem a jeli tam zpátky to posekaný rozházet. A Vilda je někde s ovcema.“

Už mu to bylo jasné. Lučiny! Ilončin nápad, který mu už večer neřekla. Ještě jim pomohl usadit darling na plošinu a šel si osedlat Kida.

Slunce žahalo víc než jindy a na jihozápadě se do přehnané nebeské modře draly obrovité bubřiny bělostných kumulů. Kéž by bouřka! I dýchání šlo ztěžka, z náhorní planiny horce čišela vyprahlost. U Blaubachu bylo lip a ten kus cesty, který od mlýna k Lučinám vedl lesem, byl osvěžující.

Louka nad chalupami byla už posekaná a rozházená celá, z dolní už polovička. Navzdory potěšení z Ilonky v plavkách se znovu nemohl zbavit až vzteklého pomyšlení, že tu je spíš za pozorovatele než za Šéfa. Donekonečna se utěšovat, že takhle se to všechno bez něho a bez jeho přičinění organizuje proto, že je tak skvěle stmelil a veškerému jejich počínání dal cíl a smysl, byla naprostá hovadina. Teď už jen chybí připevnit k sekačce rudej prapor, jak to ukazujou v ruskejch filmech. Za lepší příští! Za Stalina! Do prdele! Nebylo to příjemné. Jakmile se do člověka začne vkrádat pomyšlení o vlastní zbytečnosti, mívá to pěkně blbé konce.

I ten Martin neustále přesně ví, co má dělat, a k tomu má určitě dost všelijakých policajtských povinností, včera večer se jen tak mimochodem zmínil, že se mu konečně podařilo zařídit, aby ve Štěpáně byla policejní stanice. A já co? Kromě spuntování olovem a celý série lží, zakončený přednáškou o lži, co? Nojo, Praha. Leteckej výlet pro kus papíru. Jenže když si to družstvo nezorganizujou, bude to k hovnu. Neboť já, Maděra Antonín, zorganizuju prd. Jestli Martin ten archiv najde, odejde. A pak?

Zahleděn do svého sebezpytování neviděl, že jeho žena je od něj už jen pár kroků. „Ty aj Kid vyzeráte, že ste zaspali.“

Probral se. „Pozorujem vas už dlho… Čo sa stalo?“ Ano, viděla za roh. V jednom okamžiku v ní cosi oznámilo, že její muž je nablízku a že mu není do skoku, a ona přestala rozhazovat voňavou trávu, rozhlédla se a vydala tím směrem, který jí už předtím oznámily její radary. „Lenke aj chlapcom sa tu páči. Ver mi,“ říkala a usmívala se, neboť v jeho očích uviděla, že myslí víc na její meruňkovou pokožku, jíž teď bylo tolik vidět.

Chtěl jim pomoci, aby byli zpátky co nejdřív, ale nebyly hrábě. „Omyl,“ řekl Zdeněk a za chvíli s jedněmi přiběhl. „Takovejch věcí tady po půdách je.“ Když viděl, že Cassidy se Smájlem dosekali a blíží se, dodal, že radši ještě skočí pro dvoje, Cassidy se Smájlem se určitě rádi protáhnou.

Lenka byla opálená do hněda a kluci po ní mlsně pokukovali.

„Vedla Lenky som biela sťa kvark,“ poznamenala po jeho boku Ilonka, aniž odvrátila oči od pravidelného rytmu hrábí. Nejdřív Klučina a teď zase Ilona. Takováhle telepatie je krásná. „Už támhle u lesa jsem poznal, že jsi meruňková. Žádnej tvaroh, miláčku. A kvark zní jako škvarek.“

„Láskavo si nerob žarty z mojej materinskej reči,“ řekla, „keby si povedal broskyňová, prosím, ále marhulová… meruňková,“ přehnaně ho napodobila. „Že sa nehanbiš!“

A začala mu vyprávět, jak Lenka s mládenci pečlivě prolézali jedno stavení za druhým, jak byli nadšení a zároveň smutní, protože vědět o Lučinách dřív než o Vršinách, neváhali by ani vteřinu. A jak potom Jirka řekl, že by možná ještě stálo zato se sem přestěhovat, ovce by se snad ani nemusely hlídat, jak je to přirozeně obehnáno, a jak se jí vyptávali, co by na to řekl pan Maděra, tak daleko to zas není, a kdyby jim půjčil koně a bryčku, jezdili by denně skoro všichni pomáhat na statek.

Když se vraceli a on držel Kida v klusu vedle bryčky, neustále aspoň jeden z nich po něm pokukoval. Ilonka seděla prkenně jako šlechtična, bradu vzhůru a hleděla před sebe. Nedařilo se jí však udržet vážnou tvář.

Bílé hrady kumulů mezitím ztmavly a začínaly fialovět a černat. Z posledního ostrova modře žahalo slunce, jako by doufalo, že tímhle žárem propálí i temné mraky, chystající se přerušit jeho kontakt se Zemí. Začínal se zdvihat vítr a byla z něj cítit voda. V okamžiku, kdy temná hradba začala zakrývat slunce, vítr zesílil.

Dvořák už přinesl slíbený kabel a teď tam s Frantou poletovali mezi prádelnou a šachtou jako o život, už taky věděli, že jde bouřka, a chtěli to za každou cenu aspoň na chvíli uvést do chodu. Chudák Dvořák se ani pořádně nenaobědval, protože pro něho přiběhl zoufalý Franta, že ta třetí fáze je bez šťávy a že ji nemůže najít. Byla vyhozená až v transformátoru, dokonce zjistili proč, ale to až někdy později, teď na to nebyl čas. Kanda stejně zběsile budoval nad darlingem přístřešek, aby se do elektriky nedostala voda, Kérly mu jako robot pořád něco podával, a Bill fungoval jako živá podpěra.

Jana si Ilonce stěžovala, že oběd měl být připraven na dvanáctou a že už je jedna a všichni na to kašlou. „I vy,“ řekla nepokrytě. Byla pěkně rozpálená, Maděra zrovna přinášel vodu, takže to slyšel, viděl i Lenku, jak se posunčinou snaží Janu zarazit. „Když jste říkala, že bude voběd ve dvanáct, zdůraznila jste, že se nemám nechat odradit, že je čas k dílu i čas k jídlu.“ Veliký nos ji přidával na bojovnosti.

„Prepáč,“ řekla poklidně Ilonka, „zle som rátala. Máš právdu.“ Jana okamžitě zjihla, jestli kvůli Lenčině gestikulaci, nebo že nečekala Ilončinu omluvu, to nebylo rozhodující. Jenom ještě smutně dodala. „Sama nejlíp víte, jak to vypadá, když se to hodinu suší.“

Do toho se zvenčí ozvalo ječivé „JEDÉÉÉ!!!“ provázené indiánským Auauauauauaua! Neodolal a vyběhl. Právě padaly první kapky. Zahřmělo. Za pět kroků už lilo. A v tom lijáku všichni stáli kolem zastřešeného darlingu jak u polního oltáře a stejně nábožně hleděli na točící se a funící agregát. A pak bylo slyšet, jak s prskáním vytryskla z hadice do potrubí voda a všichni, i on, začali ječet „TEČÉÉÉÉ!“, z lijáku začínala být průtrž a oni, jako by supějící darling chtěli chránit vlastními těly, tančili na místě jakýsi dupák, oslepení tříští obrovských kapek, dopadajících na stříšku.

Než se osušili, převlékli a naobědvali, bouřka se s burácením přehnala a - provázeno jejím vzdalujícím se duněním a duhou - v provoněném vzduchu se rozzářilo slunce. Franta samozřejmě několikrát odběhl od oběda, aby se přesvědčil, jestli se k elektrice nedostala voda, a pokaždé byl o něco mokřejší, přestože se přikrýval celtou, v dané chvíli ho pouze zajímalo, jestli agregát běží a dává vodu, na otázky, kolik vody ubylo v šachtě, neznal odpověď. Viděli to pak sami: přestože do šachty určitě stekla i část vody ze zatopeného dvora, hladina viditelně a poměrně dost rychle klesala. Jirka Pěšina se podíval na štítek agregátu, chvilku přemítal a pak řekl, že - jestli se nezavaří motor - by to do večera mohlo být prázdné.

Nebylo. Jednak to ubývalo mnohem pomaleji, než se jim zpočátku zdálo, jednak to Franta vypínal, jakmile se to jen trochu zahřálo, a pak zase - podle názoru všech ostatních - přehnaně dlouho nechával motor stydnout, než ho znovu zapnul. Zato ale vypadal na to, že bude tím způsobem pumpovat celou noc, neboť nebyl ochoten věřit komukoliv druhému, že by se k agregátu choval stejně ohleduplně jako on.

Na zadním dvoře se po průtrži udělal málem rybník. Aby zabránili nebezpečí, že by takové množství vody mohlo pomalu odtéct do hnojiště vzadu v rohu a rozředit je do páchnoucího močůvkového bahniska, Maděra s Kandou se pokoušeli velelouži vyvést pod železnými vraty ven do pole. Než se jim to povedlo, byli oba mokří a zabahnění jak kluci, co na jaře budují přehrady pro rozvodněné potůčky. Myli se v prádelně pod oním čůrkem a za zády jim pleskala do kanálu voda, čerpaná potrubím z šachty.

„Zajímalo by mě, jestli to teče do nějaký kanalizace, nebo jen do nějaký jímky,“ řekl Kanda. „Abysme sem podruhý nepřišli a nebylo to tady plný vody.“

„Je to něco mezi. Jak se to směrem k hranici svažuje k Blaubachu, tak tam je vyvedená kanalizace z téhle strany Štěpána. Tři septiky pod sebou. Dělal na tom i můj táta. Platil to starej Kučera, teda děda Karla, to jsem nějak začal chodit do školy.“

„Ani nevíme, jestli v rádiu hlásili tu výzvu. Včera večer jsem na to ani nevzdych… Není ti divný, že je najednou takový ticho po pěšině?“

„Hele nech toho. Jako že dneska sem nedopadla žádná bomba, když už je to taková doba, co to tu chtěli ty dva vypálit, taks to myslel?“

„Taky by mě zajímalo, vodkud se bere tahle voda. Jestli to třeba není nějakej léčivej pramen… Lázně Svatý Štěpán. To skoro zní jak Lurdy… Kde, kurva, ten archiv jen může bejt!… Vono to fakt chutná jak minerálka…”

Vystoupali z prádelny na dvůr. Dům už vrhal stín až k šachtě. Franta tam výjimečně nevartoval. Kanda si klekl k otvoru, přes jehož okraj tepala jak žíla sající hadice, a hleděl dolů. „Máš pravdu, tady sotva. V Liberci prej našli dvě vodotěsný bedny s kartotékama v řece nad jezem, nějak náhodou, takže to by neměla bejt překážka, ale… sice tam je ještě studna… hele, to čerpadlo už každou chvíli vyleze z vody.“

Z maštale vyšel Cassidy, a když je uviděl, vydal se k nim. „Jerry je jak mezek. Je rozhodnutej ten ječmen vobsekat ještě dneska, kdyby to prej měl udělat kosou. Určitě to je ještě mokrý.”

Vida. Už i Cassidy. „To sotva,” řekl Kanda, „slunce už zase pere skoro tři hodiny. A protože s tím nesouhlasíš, tak ho v tom necháš samotnýho, jo?“

„Ale ne. Jede s ním Bill a Pýt. A taky Vilda. Aby mu na rozích nadhazovali sekačku. Jenže von taky chce, kdyby to bylo suchý, abysme to hned svázali. Copak to umím? Tak jsem si říkal, že kdybyste řek holkám… prej loni i předloni dělaly na žních, tak to určitě uměj… Víte, co říkal Franta? Že prej ta třetí fáze vypadla až k tranďáku proto, že tu šachtu zatopili schválně a že to čerpadlo šlo tak dlouho, než to voda nesešlusovala. A zbytek nechali natýct z prádelny. Dobrý, co? Fakt je ten, že když jsme sem přišli my, válely se u schodů rozmašírovaný kusy hadice. Rusáci tu prej byli i s tankama. Vymyšlený to teda bylo dobře.”

Z maštale vyšel kůň a za ním Pýt, který zahvízdal na prsty.

Nojo,“ řekl Cassidy otráveně, „dyť už jdu… Podle mě je to stejně blbost, jet vobsekávat až teď.“ Ale šel.

„Franta je hlava, co?“ řekl Kanda. „Tak nějak to určitě bylo. Teď jen kdo to a kvůli čemu udělal… Já vím, já si to taky myslím, neboj… já ho sice neznal, ale jako bych ho slyšel: Když to nemůžu mít já, nebude to mít nikdo. Proto by mě vůbec nepřekvapilo, kdyby vyšlo najevo, že ten požár si u Tománka vobjednal sám starej Kučera. Hm?“

„Ty, Martine, už tě taky napadlo, že tu jsem dost zbytečné j?“

Z okna chléva se rozkřičel Franta. „Pane Kandááá, mohl byste to vypnout? Já teď nemůžu. Je to už půl hodiny.“ Darling s pšoukáním ztichl. Martin zamyšleně hleděl na černé tlačítko, které právě vytáhl. Nevypadal, že by něco chtěl říct.

Sebemrskačsky ho strkal do odpovědi. „Rozumím akorát koním a letadlům. O koně se stará Smájl a letadla tu nejsou.“ Cosi zavrzalo. Oba pootočili hlavy. Do dvora tlačil svůj velocipéd Brabenec.

A Kanda do toho řekl: „Nevodpověděl bych ti, i kdyby nepřišel. Chudinko.“

Telefonoval Putna, že ho má Maděra určitě zavolat. Kolářov v Čechách 159.

Nemohli ho nevzít do kuchyně, kde Brabenec u něčeho byť sebeprostšího, ale bezpečně nehospodského pokaždé pookřál. Ilonka se mu omluvila, že bramboračka ještě není úplně hotová a že je nejlepší, když se pak ještě hodinu „uťahuje“ a znovu ohřeje, a že místo topinek musí vzít zavděk jen chlebem, on ale už od dveří natahoval nos a po Ilončiných slovech několikrát opakoval „majoránka, nojo, tu já poznal, kdepak majoránka, to je vůně, a česnek!“ Pokud jedl, mezi jednotlivými lžícemi neustále chválil. A nakonec řekl: „Vy byste tu měla zařídit hospodu, Ilonko, a Zikmund by zkrachoval… vy ji ale vlastně máte, žejo. Kolik že je vás teď tady? Dvacet? No požehnej Pánbůh.“

„Starosto,“ okřikl ho Kanda, „jak to mluvíte? Komunista!“ „Hele, nech si to, nech si to. Ilonka na Pánaboha věří, tak proč by se i komunista nemohl přimluvit, aby jí za takovýhle papáníčko požehnal… Ale teď vážně. Ty vohlášený osadníci pořád ještě nepřijeli, zato přijeli dřevorubci.“

„Kdo?“

„Jo, slyšel jste dobře. Dřevorubci. Teď seděj právě u Zikmunda na pivě. Přivezl je takovej prťavej autobus. Jedno lejstro měli z okresu, abych je ubytoval… to je dobrý… půjdou spát do školy… a druhý lejstro byla vobjednávka vod nějaký švejcarský firmy na deset kmenů rezonanční jedle, spodní průměr nejméně sedmdesát centimetrů… dobrý, co?“

Maděru to bůhví proč zdvihlo z lavice. „Co je to za pitomost? A kde?“

„Ten šedivej měl na papírku číslo katastru. Řekl jsem mu, že katastrální knihu nemáme, a von, že to nevadí, že si to najdou, že prej je u toho lesa velikej kříž.“

„U kříže. Nojo, to vím taky. Ale že by… to si teda nepamatuju.“

Brabenec si chvilku vychutnával nabídnutou cigaretu. „Na dřevaře teda vypadaj. Pořízci. Z ranců jim čouhaly dlouhý topůrka a kaprovky měli zabalený v pytlovině.“

Potom si ještě na něco vzpomněl. Vydoloval z náprsní kapsy nažloutlou obálku a podal ji Maděrovi. „To může zajímat jen vás. Já anglicky neumím. Bylo to mezi starejma lejstrama. Z pětatřicátýho roku. Deset let!“

V dopise firma Hathaway zdvořile žádala pana starostu Dannera, jestli může jako každý rok poslat objednávku na 200 liber věhlasných travních semen, produkovaných ve Svatém Štěpánu.

Brabenec se nafoukl, jako by se jmenoval Danner. „No prosím, a pak prej anglickej trávník. To je, co?“

Putna měl dvě sdělení. To první bylo, že jim dnes dopoledne na zasedání Šimáček přečetl výnos ministerstva zemědělství o prioritním nároku státu na uvolněné velké zemědělské majetky. Míra velikosti buď nebyla stanovena, nebo ji Šimáček vynechal. Druhé sdělení souviselo s prvním: Šimáček se chystá se svou komisí - tedy i s Putnou - objet všechny vytypované statky a při té příležitosti neopomenul znovu připomenout, že štěpánský statek jde od desíti k pěti, že si to komise ověří a toho pilota ze statku vyžene - naše obnovená demokracie si nemůže dovolit žádné diletantství, i kdyby se mělo jednat o válečného hrdinu.

„Má vás děsně v krku, Maděro. Vás a Brabence. A přitom jste se v životě neviděli. Možná je to ale taky proto, že - jak jsem tak něco zaslech - měl pro nějakýho kamarádíčka při-chystanej ten církevní statek ve Velký Vsi, vo kterej se sice premonstráti přihlásili, ale snad tam ještě vůbec ani nebyli, takže Šimáček už měl vymyšlíno, že tam dosadí správce… ale to už znáte. Musím vám teda říct, že je fíkanej, ničemu, co říká, se vlastně nedá nic vytknout… No nic, já jen abyste to taky věděl… Jo, pro tu tiskárnu pošlu auťák snad už příští tejden, když to kvůli těm vašim kravám minule nevyšlo. Doufám, že mi tam na to dáváte pozor… Ještě něco. Nechcete k vám do těch kopců unrácký auto? Má děsně široký gumy, je to voplachtěný, vzadu to má dvě lavice, prej pro deset vojáků, ale ty lavice by se daly vyhodit, podle mě by se tam klidně vešly i dvě krávy. Prej to ale strašně chlastá benzin. Jmenuje se to nějak vod B, teď si nevzpomenu…“

„Bedford.“

„Jo. To si ale řeknem, až tam přijedu se Šimáčkem.“

Když vyšel před radnici a viděl Brabencovo a snad Svěrkovo kolo, zasunutá do stojanu, přišlo mu najednou líto, že na statku pořád ještě nemají jediné a že to je škoda - teď například by byl zpátky za chvilku. Po cestě o tom usilovně přemýšlel, ale pak si v jedné chvíli už musel přiznat, že tím jenom chtěl zabránit pomyšlením na rozhovor s Putnou a hlavně všem úvahám, které se do toho vnucovaly. Pár kroků s tím bojoval a pak zrychlil, a dokonce se rozeběhl, když zjistil, že se tomu čelit dá. Například tím dekretem. Brabenec o tom vlastně pořád ještě neví.

Skulinami ve vratech a přes branku se až na ulici šířila vůně majoránky a česneku.

Franta se Standou cosi kutili u darlingu.

Z okna kuchyně se vyhouplo mohutné Lídino poprsí. „Franto! Stando! Máte okamžitě všeho nechat a jít k večeři. Pan Maděra už… no prosím, už je tady. Slyšíte?!“ Šel k nim. „Tak pojďte, ať to není jak včera… Co s tím je?“ Vysvětlili mu, že pro nedostatek něčeho lepšího vyrobil sací koš z hustého pletiva, co se dává do oken proti mouchám. A ti dva blbečkové, Kérly s Harrym, chtěli klackem změřit, kolik tam je ještě vody, rozgurglovali to, a teď to svinstvo zacpává sání a hřeje se motor.

„Musím ráno vartovat pana Hubačku, aby k tý naší vobjednávce připsal pořádnej sací koš. Ten budem potřebovat furt.“

Připadal si pak jak patriarcha, ale musel si přiznat, že to je docela příjemné připadání. Dvacet lidí u stolu! Na druhé straně proti němu se spokojeně vypínal Cassidy a občas se na něho přes tu dálku usmál. Prostěradla na sesazených stolech udělala své: teď to byl jeden stůl, na němž byly rozmístěny tři hrnce s vonící bramboračkou, a vedle každého ošatka s navršenými a nádherně vybarvenými topinkami.

„Mad měl kliku, že si tě vzal, Ilono,“ řekl Kanda mezi dvěma lžícemi, „jinak jsem to udělal já, abych si zachoval naději na další bramboračku.“

Ilonka se usmála. „Nehovoř. Nie je to dávno, čo si hovořil, že sa neoženíš, lebo by ti žena urobila zo života bramboračku.“

Pohlédla na svého muže. Neřekla nic, a on jí za to byl vděčný, od posledního sousta na něj začala padat taková ospalost, že stěží vnímal. Poznala to na něm a zašeptala: „Chcú hovořit’ o Lučinách. Chceli by ta bývať.“

Trošku ho to probralo. „Co? Aha. Nojo. Tak jo.“

Jirka Pěšina seděl jen o dvě židle dál a dával pozor na každé slovo. Ilonka na něho kývla.

„Myslíte, že by to teda šlo… Šéfe?“ odhodlal se. Ostatní ztichli.

Trochu se probral. „Ilonka mi to už řekla. Za prvé jsem Šéf jen proto, abych nemusel bejt pan Maděra. Stejnej šéf je i tady Martin. A vlastně.ucítil kopnutí a Ilončino tiché Nie a rychle pochopil, že na to, aby teď říkal, že kaubojové jsou nebo budou spolumajitelé, není vhodná chvíle. Kandovy oči byly téhož názoru.

„A vlastně se tu stejně o všem vždycky dohodném. Za druhý jsou Lučiny dost daleko. Ten nápad s bryčkou není špatnej, ale znamenalo by to tam přes noc bryčku nechávat. I to by snad šlo. Ale nešlo by, abyste koně zavedli do nevybílený, nevoňavý stáje. A totéž se týká vás. Zeptejte se kluků, co to dalo práce, než se to tu dalo trochu do kupy. A teď se chystáme na žně a vy jste se nabídli, že nám pomůžete.”

Ozvala se Lenka, že v tom statečku by se dalo bydlet skoro okamžitě, jen vymalovat. I postele by se posháněly.

Moc o to stáli a jemu se moc chtělo spát. Zdeněk řekl, že se od Martina dozvěděli, že Lučiny už administrativně patří ke statku, tak by bylo rozumné, aby se jejich chátrání zastavilo.

A oni že by to tam - samozřejmě po chvilkách - postupně vyklidili a vyčistili, i eventuálně znovu trochu zařídili.

To, že se ozval Smájl, ho téměř probralo. Smájl řekl, že například oběma kobylám s hříbaty by v Lučinách bylo lip. I těm dvěma březím. Stáje tam jsou a mohli by se tam dát ti koně, kteří jsou pořád ještě na zahradě. Ta horní louka by se ani nemusela ohrazovat. A všem by to jen prospělo, protože musí každého prosit, aby svého koně dvakrát za den prohnal. Kdyby museli jezdit do Lučin, nic jiného by jim nezbývalo.

Na Smájla to byla řeč dlouhá předlouhá, až z toho zčervenal. Ale měl pravdu.

Dobře. Vtom postřehl úpěnlivý výraz Cassidyho, který by taky rád něco řekl, ale nevěděl co. „Dobře,“ promluvil jakoby i za něho. „Ale zůstaneme u podmínky, že práce, který se musej vykonat pro statek, jsou na prvním místě. A z nich vás můžou uvolnit jen já, Ilonka, Kanda - a Cassidy.“ Asi to nebylo docela rozumné, ale v téhle chvíli bylo nutné ho aspoň nějak pozdvihnout, když vzděláním na Vršinské nemohl stačit.

„Ale teď už se na mě nezlobte - musím se pořádně vyspat. A klidně si hrajte a třeba i zpívejte, mě dnes nevzbudí nic.“ Nevzbudila ho ani bouřka, která snad udeřila přímo do domu. Ilonka mu ráno řekla, že od blesků bylo jak ve dne a ty údery hromů tak strašné, že i ona se bála a tiskla se k němu. „A ty si sa len usmieval a spal si ako bábátko. Neuveritelné.“ Kromě Harryho a Kérlyho (a Maděry), které to taky nevzbudilo, museli všichni ven - povyk, který spustila zvířata, zněl nebezpečně, mezi jednotlivými údery hromů bylo dobře slyšet, jak se plaší. Kid se ve svém boxu utrhl a dobýval se ven, až dřevěné ostění praštělo. Nejlíp se vlastně chovali koně, co jsou v zahradě, možná proto, že nebyli uvázaní a měli dost prostoru na plašení. Rámusu ale nadělali až běda - ržáli, řehtali, frkali. „Priam pod týmto naším oblokom. A ty nič. Len si sa pokojné usmieval. Možno si sníval o koňoch.“ Nechápal to. Tehdy v Anglii slyšel koně i v bezvědomí. To není možný! Ale vzpomněl si na Huga: „Já nikdy nespím. Já jsem vždycky mrtvej. A ráno nevstávám z postele, ale z mrtvejch.“

Otevřeným oknem viděl z koupelny, jak se na verandě suší její prádlo, košile, kalhoty, šátek. „Ty jsi samozřejmě v noci nikde nebyla…“

Nahlédla dovnitř a pochopila. „Samozrejme že bola. U nás sa vraví: ak nemóže muž, musí žena.“

„Budu jim pro smích. Šípková Růženka!“

„Keby aj. Prečo nie. Vedia, ako to všetko je. Ano, smiali sa, aj ja sa smiala, keď som ťa viděla v tej pohrome pokl’udne spať a ešte sa usmievať. No ták, usměj sa! Nečutuj sa!“ Přesto mu to nešlo do hlavy. Titíž koně, kteří v noci dělali takový randál, ho ráno vzbudili tichým pofrkáváním. Jistě, byl už dosyta vyspalý a v noci nastřádaný spánkový dluh prostě vykonal své, ale pro něho to mělo hlubší význam, asi proto si vzpomněl na stájníka Triscotta na panství sira Joshuy Droothe, u kterého bydlel ty první dny po přeletu z Francie. Domek stál naproti stájím a ta vzdálenost byla určitě větší než odsud k maštalím. Když ho Triscott potřetí nebo počtvrté vzbudil uprostřed noci svým vstáváním a ráno na něm asi poznal, že se ho na to neptá jenom proto, že se anglicky neumí zeptat, velice pomalu a s doprovodem posunčiny řekl: „ A reál horseman hears his horse even through ten walls. “ Nepochopil tehdy všechna ta slova a ještě večer Triscotta poprosil, aby mu je napsal. A Jacek Vitold mu to pak přeložil do polštiny. Dlouho ten papírek nosil u sebe, vlastně až do toho prvního vykoupání v Kanále. „Opravdový koňák slyší svého koně i přes deset stěn.“

A já nic. Kid tam bušil kopyty do ostění a určitě řval jak tygr a já nic. A přímo pod oknem… Horseman. Doslova přeloženo kůňmuž. Kůň a muž spojení v jedno slově. Nejsem kůňmuž. A jsem teda co? A proč už nejsem kůňmuž? To si mám napsat seznam všeho, co způsobilo, že už nejsem? Sečtu lítání s návratem, odsunem Němců, Brabencem, Kandou, kaubojema - a taky s Ilonkou a co? Sečtu a co? Že takovej holt už je život? Že někdo může až do skonání dělat to, co chce a na co se cejtí uzpůsobenej, a druhej ne? A proč teda zrovna já?

Čistil si přitom zuby a holil se a jinak než říznutím to zahledění do sebe místo do zrcadla dopadnout nemohlo. Proto si hned do zrcadla nahlas řekl: „To ti patří, vole.“ A vzápětí se mu tam někde uvnitř do té sebelítosti oznámilo, že to přece takhle chtěl, kdyby nechtěl, byl by touhle dobou někde v Chuchli nebo Kladrubech. Navíc v něm zaškrundal hlad a tedy pomyšlení na vůni snídaně a vlastní ženy. Když si na škrábanec tiskl útržek cigaretového papírku, zblízka a výhružně svému odrazu v zrcadle řekl: „To už stačí, ne? Radši přemejšlej, kde si půjčit. Začíná jít do ouzkejch, kamaráde.”

Nebe bylo jak vymetené. Franta pana Hubačku opravdu vartoval, dozvěděl se od něho, že dneska bude mít zavřeno, protože jede vyřizovat objednávky, a že to maso, co si objednala paní Maděrová, nepřivezli. Zato rohlíky ano, byl jich celý papírový pytel a asi i proto voněly víc než kdy jindy. Jerry se přišel nasnídat, už byl načichlý tou zvláštní směsí pachů z krav, z mléka, čerstvě posečeného krmení i hnoje. Byl vzteklý, že kvůli bouřce se nedá vyjet na ten ječmen. V Billovi ty jeho čtyři rohlíky zmizely, jako by je spolykal vcelku, a smutně pošilhával po ošatkách, na nichž rohlíky čekaly na ostatní. Ilona mu dala svoje dva a on zrudl studem i blahem. Smájl a Pýt voněli maštalí. Smájl řekl, že Cassidy hned po dojení vzal všechny z Vršin, kromě Vildy, který tam žene ovce, do Lučin, aby sušili a taky začali chystat to stěhování. Kanda si osedlal Mášu a někam odjel. Nasupený Jerry poslední rohlík dojídal vestoje. Neměl stání. Jestlipak si vůbec ještě vzpomene, že je kauboj?

„Tři krávy jsou stelný a čtyři by se měly připustit,” najednou ze sebe vysypal. „Pan Hrstka by nám poradil. Říkal, že jeden z těch bejčků je už - dospělej.”

Do kuchyně vtrhli Harry s Kérlym, kteří byli vidět z okna, jak kmitají s hnojem. Harry byl jen v tílku a tak bylo vidět, jak má ovázanou paži. „Bez snídaně se nedá pracovat,” řekl Kérly, děsivě zašilhal a popadl rohlík.

„Harry,” řekla Ilonka, „tol’ko fáčov nie je, aby si ich tákto špinil.” Harry trochu zrozpačitěl a řekl, že to je jen taková šmouha, ale i jeho zajímaly rohlíky mnohem víc. Ilonka před ně postavila kafáče a oni poděkovali - to poděkování taky znamenalo nevídanou změnu.

Venku se rozběhl darling.

Vrátil se Cassidy, tvářil se důležitě a že si myslí, že by se teda ty koně ze zahrady měly odvést do Lučin, nad poslední chalupou je štráf lesa a za ním je taková menší louka, obehnaná vzrostlým mlázím, že to je lepší než jakákoliv ohrada. Dokonce je v jednom rohu krytej krmelec, takže by tam taky koně mohli zůstat i přes noc jako tady, a krmení by se jim i s vodou mohlo nosit tam.

„A když se na tom vobčas přiživí nějakej jelen nebo srnec, aspoň si budou připadat jak v restauraci.“

Maděra právě strojil Kida, že se do Lučin vypraví a pomůže, a hlavně jim doveze ty báječné rohlíky - ráno si každý uřízl jen kousek suchého chleba a zapil studeným mlékem, Cassidy jim určitě nedal čas si uvařit ani meltu, ani čaj.

Smájl Cassidyho slyšel odvedle. Vykoukl: „Nejdřív tam někdo musí ten voves odvízt. A sklidit ten, co je v tom cípu u hranic. I to možná bude přes zimu málo. Ten voves, co je na začátku zkratky do města, nevím, jestli je taky náš.“

Už se chystal nasednout, když si vzpomněl, jak se mu už včera v Lučinách mihlo hlavou, že by měl Brabencovi ukázat to lejstro z ministerstva a dekret, a včera večer na to zapomněl.

A pak se stavím u Hrstky… nebo u Křivého? Křivý tomu možná rozumí ze všech nejlíp. Jakmile si ho ale volali na okres… Možná ale přijde sám. Musí. Když ví, že na zadním dvoře stojí mlátička. Ten motor ale musí mít nějaký extra zapojení. Ale to Franta asi ví, má to všechno prošmejděný. Jen jestli u toho je velikej a širokej řemen, jinak je to na nic. A co kdyby nám vůbec ty naše pole sklidili za to, že je necháme vymlátit, to se přece tak dělalo, ne? Ale to je asi dost sviňárna, ne? Smrdí to vydíráním. Ke všemu jsem přišel jak slepej k houslím, tak jakýpak… jenže oni taky…

Kid zafrkal a proti nim vyjel z ohybu ulice Kanda. Řekl mu, kam jede. Martin ho nenechal domluvit. „To tu chvíli počká. Obrať Kida a pojeď se mnou.“

„Kam?“

„To je jedno. Ale se mnou. Hele,“ ukázal na dalekohled, „dělal jsem zas chvíli policajta.”

Chtěl vidět ty dřevorubce. Našel kříž a v lese objevil i desítky obrovitých jedlí, jestli rezonančních, to nepoznal. Zato po dřevorubcích ani stopa. V půl sedmé! Zajel ke škole. Věci tam měli, ale tam taky nebyli.

„Tak jsem to vzal za humna, no tam, kdes mě tehdy našel. A dva ty vazouni si seděli vzadu v Zikmundovým džípu a vesele vykuřovali. Proč by nevykuřovali, řekneš. Dostanou dobře zaplaceno, proč by pospíchali. Rezonanční dřevo je asi pěkně drahý a musí se kácet odborně, aby se v něm ta rezonance nepokazila. Přesto jsem zepředu zabušil, jako že žně no a! A že chcem vobjednat pivo, Zikmund votevřel, celej nějak pobledlej, a když viděl mě, snad i zezelenal. Nechtěl mě pustit dál, že je zavříno a tak a já že jedu na pole a že bych vzal aspoň pár flašek a jednu že bych hned vypil - seděli tam čtyři a dávali si do trumpety… Já vím, já bych si taky dal do trumpety, mám hlad jak žebravej mnich, ale… prostě se mi to nelíbí. Nemůžu si pomoct.“

Vyjeli kus po silnici ven ze Štěpána a u jedné z jabloní, lemujících silnici k mlýnu, slezli s koní, přivázali je, vyčůrali se a sedli si do příkopu. Kanda mrštil spadlým jablkem do pole.

„Asi jsem z toho archivu už vyšukanej a vidím růst trávu, ale říct jsem ti to musel. Znáš to, takový to ošívání, že se na tebe něco hrne, a ty za prase nevíš co. A přitom ještě se nám z toho bez vlastního přičinění stává něco jako školní statek s internátem.“

Maděra vyfoukl smích. „Tohle jsme si teda nemysleli, když jsme tam za humnama leželi vedle sebe a půjčovali si dalekohled.“

„Je na to skvělej recept, Made. To všechno ty zkurvený Němci.“

„Zkurvený určitě, ale jestli jen Němci.

A řekl mu, co se dozvěděl od Putny. I proto musí Brabenec vědět všechno, aby v jakémkoliv i právním sporu stál na jejich straně.

„To jo, Made, jenže já si myslím, že by vůbec žádný spory nebyly, kdyby do toho nějak nebyl zamontovanej ten tvůj miloučkej pokrevní bratr. Tím víc mě sere, že nevím jak.“

„A co když to je jen takovej manévr, aby se do budoucna ještě víc zpochybnila… hromadnost… nebo totálnost odsunu?“

Trochu ho zaskočil, tímhle směrem Martin sotva kdy přemýšlel. Asi neměl proč. Protože řekl: „To je blbost. To je schválený na nejvyšší světový úrovni, a co si o tom myslej Němci, nebude hodně dlouho nikoho zajímat. Už se na to, prosím tě, vykašli. Maj na svědomí genocidy, miliony mrtvejch, mučili, šlapali lidem po životech a vod rána do večera hajlovali a řvali Sieg heil, že to je správně. Tak ať jdou. Aspoň vod nás. A tam u nich ať se v tý svý šťávě smažej jak chtěj.“ Až ho to udýchalo. Krátce se zasmál. „Podívej na mě.

To je asi hlady. A vzteky z toho archivu. Vidíš, to je taky důkaz, že jsou nepoučitelný.“

„Špatně’s mě pochopil. To už jsem snad nějak i sobě zdůvodnil, proč odsun a že odsun. Ale nejsem schopnej překousnout to, jak odsun. Protože zatím je to jen přesun. Ze Štěpána ne za hranice, který jsou za rohem, ale naopak od nich dál. A do sběrnýho tábora. Do lágru. Odkud choděj s po zuby ozbrojeným doprovodem makat ve fabrikách a po ulicích. S bílejma páskama. Jakej je v týhle situaci rozdíl mezi bílou páskou a štráfatým mundúrem? Brabenec je z toho dodneška špatnej. Viděl jsem to na vlastní oči a ty určitě taky. Za zmlácení nebo zabití Němce se nikomu nic nestane. Za zastání spíš. Nepřipravujem se tím náhodou o právo na ten odsun? To budem v budoucnu předstírat, že se nic takovýho nestalo? Protože patříme do demokratický protifašistický koalice, a v demokracii se přece takovýho něco nemůže stát? A každýho Němce pak, při skutečným odsunu, na hranicích naposledy praštíme, aby si pamatoval, že jsme na něj byli hodný? Msta plodí mstu. A my dva tu sedíme v pankejtu pár metrů od hranice. Na ráně. Já si na to zvykl. Ty asi taky. Ale co těch dalších osmnáct, co na tý ráně jsou s náma? Hm?“

Kanda neodpověděl. Vstal, odvázal Mášu, nasedl. Máša přešlapovala, protože pořád nedostávala pokyn, co dál.

„Spravils mi náladu,“ konečně její pán řekl. „A k tomu ten hlad… Vohromný. Takže se nejdřív pořádně nadlábnu a pak pudu pomoct Frantovi s tou šachtou. Co kdyby přece jenom… A ty se třeba poser.“

Máša rozradostněně naskočila do cvalu.

Ve stínu jabloně bylo příjemně. Jakmile vstoupil do slunce, ovanulo ho teplo. Kidovi čouhala z pysků větvička. „My jedem do Lučin,“ mu řekl.

Způsob, jakým se do toho pustili, ho strhl až do sebemrskačského úsilí. Už měli zkušenost, že karb s vápnem je u každé chalupy, kvůli velikosti prostor se pustili do statečku, velkou světnici v patře už měli vybílenou a Lenka s Lídou myly podlahu. Standa se Zdeňkem bílili maštal, Vilda s Petrem chlív - zřejmě pro ovce. Měli málo štětek, ale poradili si pomocí torz různých smetáků, Vilda měl hadrem obalené rýžové koště a dokonce si to pochvaloval.

Ujistili ho, že se na seno nevykašlali, ale ještě to zdaleka neuschlo, hlídají to, a jakmile to půjde, okamžitě se na to vrhnou. Pepíkovi Brejchovi pomáhal vyklízet přízemí - byly to samé těžké kusy, ty lehké si buď s sebou vzali Němci, nebo ten, kdo je unesl. Tahali to na dvůr, hekali pod tím, potili se, napínali hřbet a všechny svaly, a jemu od pomilování s Ilonou tak dobře nebylo, smejčilo mu to hlavu a byla to radost, myslet jen na to, aby s tou almarou nezakopl. Neříkali To by se a Mělo by se, snad by se, ale Jdu pro tu postel, tuhle podlahu umeju já, seženu nějaký kladivo a hřebíky, a hlavně se pořád smáli, protože pod Standou ruplo prkno a on se propadl do hnoje. Zdeněk se třikrát za sebou praštil o nízký trám dveří, Jana, která nahoře bílila s Jirkou, vypadala jak špatně nalíčený mim a Lídě, zakleknuté na podlaze, na zadku praskly kalhoty a ona o tom nevěděla.

Když si konečně uvědomil čas a připomněl jim, že jim dobře radí, aby přijeli na oběd včas, Lenka si vzpomněla, že má pro Ilonku přichystánu spoustu zeleniny - našla ji schovanou pod vším možným býlím u každé chalupy. „Nevzal byste Lenku s sebou?“ do toho řekl Jirka, „měla by s tím vaší ženě pomoct, my se tady bez ní nějak už vobejdem, stejně na co šáhne, tak zničí nebo zkazí.“

Pomohl jí na Kida, podal jí koš se zeleninou, a za doznívajícího veselí z Jirkovy poznámky odjeli. Byl rád, že ji veze, protože celou cestu nezastavila pusu s historkami z Vršin, a on ji mohl jen poslouchat, bavit se a na nic jiného nemyslet.

V šachtě zbývalo ke dnu už jen asi půl metru vody. Právě tam dole byl Kanda, měl vykasané kalhoty, zdvihal nohy jak čáp a pořád jen opakoval: „Ježíš to je ledový, ježíš to je ledový.“ Přesto však byl v prohlížení a pátrání pečlivý a každou chvíli se shýbal, aby v neprůhledné vodě rukama ohmatal to, na co narazily nohy.

„Bill měl pravdu, je tu poklop, to bude asi studna.“ Vy sápal se nahoru po kramlích, zabudovaných do stěny. Drkotaly mu zuby. „Je tam dost bahna - ta noční průtrž tomu asi taky dost pomohla - až zespoda je vidět, kudy všudy tam zatejká. Ale kolem tý studny je takovej rantl, takže to v provozu asi moc nevadilo, stačilo čas od času ten sajrajt vybrat.“ Franta už měl vymyšlený další postup, kvůli kterému si zase přizval pana Dvořáka. Už zjistil, že všechny čtyři bojlery - jak ten v prádelně, tak i v kuchyni a obou koupelnách - mají stejné třífázové připojení. Protože spálením motoru v šachtě motorová fáze vypadla, bojlerům by nic nemuselo být - Rusové je nezničili právě proto, že byly bez proudu. S kohouty to už bylo horší - dva byly stržené a tři chyběly vůbec, ale ani to není taková hrůza, protože pan Dvořák ví, že v uličce za radnicí je pořád ještě neobsazená něco jako instalatérská dílna Johanna Erlingera, a je přesvědčený, že se tam všechno potřebné najde.

Největší problém je vodu do domu vůbec dostat. Aspoň hned. Na dlouhé lokte by to šlo, pokud by se opravilo původní čerpadlo. Motor je jasně v čudu, musel by se použít ten z cirkulárky, který je jiný, tedy i s jinými otáčkami - Franta ovšem vymyslel, že - také s pomocí té dílny by se celý systém připojil na darling.

„Mělo by to jít,“ uzavřel svůj výklad, „v nejhorším nebude tlak v patře. A dole je přece eště ta malá koupelna pod schodama.“

Dvořák potvrdil, že si Franta nevymýšlí: „Jediná překážka jsou vlastně rozdílný průměry. Ale ty redukce v dílně určitě budou.“

„Nevím, jak vám to oplatíme, pane Dvořák.“

„Prosím vás… akorát kdybyste toho vašeho bejčka připustili na naši krávu, to víte, žena je mladá, děti eště nemáme, chtěla by se o něco starat, a když jí Vojta Hrstka řekl, že… teď pořád jen, že chce telátko. Králíčkové už jí nestáčej.“

Ilonka kmitala v kuchyni. Kde jinde. Jenom pootočila hlavu. Neodolal a zezadu ji objal, ačkoliv v jedné ruce držela naběračku a v druhé poklici. Bránila se. „Niekto príde.“ Že by proto, jakým způsobem přivezl Lenku? Nebo jen, že by mohla přijít. „Myje v prádelně tu zeleninu“ řekl a mezi slovy se dotýkal rty jejího krku.

Pověsila sběračku, položila puklici a odtáhla mu zápěstí od sevření. Poslechl. Jenom se obrátila. Zdvihla obličej, aby mu viděla do očí. Přestože se jí nepohnuly rty, usmívala se. Vydolovala jednu ruku, popadla ho za vlasy a přitáhla si jeho hlavu k polibku. Pak ho oběma rukama obepnula kolem žeber a přimkla k sobě, do jamky vedle krku mu vtiskla nos. Vzápětí ho odstrčila: „Hybaj do roboty. Už aj.“

Zahrál potácení do sedu na židli. „Nevládzem,“ řekl, „láska ma skrentila.“ A sesul se na kolena. Rozesmála se.

Vešla Lenka, a jakmile ho uviděla, řekla „Pardon,“ a chtěla vycouvat ven. „Len zostáň,“ řekla Ilonka. „To nič. To je normálně, ako vy hovoříte. A ty vstaň - Šéf.“

To je vůně,“ řekla hladová Lenka a on až teď tu vůni cítil. ”co to bude?“

„Zajace,“ řekla Ilonka.

„Zajíci? Kdo je ulovil? Doufám, že ne samopalem!“

„Pán Dvořák. Tákto,“ a předvedla úder hranou dlaně.

„Tak králíci.“

„Po vašom. Po našom zajace. Domáce.“ Ztmavly jí oči.

To nechtěl, chtěl jen slyšet její slovenštinu, nahrazovala mu hudbu, kterou asi začal postrádat až od chvíle, co na něho poprvé promluvila.

Vzpomněl si, že mu Brabenec vyprávěl, jak Dvořák, než si přivezl ženu, věnoval veškeré své úsilí lovu vypuštěných králíků, kterých se kolem Štěpána potulovaly desítky. Jak nestačí vyrábět kotce, protože ze začátku nerozeznal, co je samice a co samec, a teď se mu pořád líhnou noví a noví králíčci.

„Chlapčiská odíšli so samovazačom. Hovořili, že sa naobedujú, keď to dokončia. Lebo viem, že ich pojdeš pozrieť…o chvilu to bude hotové… šak?“

Moc posekáno neměli. Ale ve chvíli, kdy přijížděl, uslyšel nejdřív křik, a pak - když se vyhoupl z úvozu - viděl, jak Smájlovo čtyřspřeží se samovazačem málem utíká a jak samovazač vyplivuje snopy, jak podél samovazače pospíchá Pýt a pomáhá snopům vypadávat a Cassidy jak balancuje vzadu na sběrači a pomáhá posekanému ječmenu správně se rovnat na plátěném transportérku.

Odmítli zastavit, především Jerry, který seděl nahoře na samovazači jak na kapitánském můstku a popoháněl hlavně Cassidyho, aby to rovnal pořádně. Ale byli nadšení, že to konečně funguje, protože se s tím tři hodiny mordovali, hlavně s vázáním, které se buď šmodrchalo, nebo naopak nevázalo vůbec, takže stáli snad každých dvacet metrů. Byli umolousaní, zašmírovaní, upocení, ale blažení z neústupnosti, která zvítězila nad vzpourou mechanismů.

Vedl Kida vedle Smájla, který mu to ve větách holých vylíčil. Nakonec dokonce řekl, že si asi stokrát chtěli dát do držky, ale hlavně že to už jde.

Nad obzor se na jihozápadě draly do výšky hradby bílých kumulů. Přesně jako včera. V tu chvíli také zahlédl na druhé straně Billa, Harryho a Kérlyho, jak z krátkých snopů stavějí dlouhé útlé mandele. Bill snopy nosil po dvou v každé paži.

„Bude asi bouřka,“ řekl Smájlovi. „Nemám dojet pro ostatní?”

Smájl zavrtěl hlavou. „Ať hlavně včas nakupčej seno. Tam tu bouřku uviděj až v poslední chvíli. Můžou přijít lijáky a už bysme to neusušili.”

Předjel čtyřspřeží, aby aspoň na chvíli těm třem pomohl stavět. Už zdálky slyšel Kérlyho křičet: „Fofr, fofr, nebo nás dojedou,” a po tom dobromyslnou radu Billa: „Tak noste aspoň tři snopy, já jich víc nepoberu.”

Pomáhal, dokud kumuly nezačaly tmavnout a roztahovat se po nebi. Samovazač šlapal jak hodinky a zastavovali jen na nasazení nového klubka. Lán nebyl zase tak veliký a neposekaná plocha se opravdu rychle zmenšovala. Jerryho zatvrzelost slavila vítězství. Při prvním klubku dokonce řekl, že v nejhorším se ječmen usuší pod střechou. Ale na to musí být posekaný a svázaný.

Z lučinského lesního obklíčení skutečně byly vidět jen bílé špičky kumulů a na bouřku to takhle rozhodně nevypadalo. Nechtěli mu věřit, měli už odhadnuto, že do večera by v takovémhle vedru mohlo být seno nanejvýš na ještě jedno rozházení, a tím pádem se mohli nerušeně věnovat práci na zvelebení statečku. Bylo to znát: leskla se okna a zděné přízemí oslňovalo svou bělostí. Stavení jako by vstalo z mrtvých. Všechny tři horní místnosti byly i zařízeny, byť každá postel byla jiná. Obrovská přízemní světnice spojená s kuchyní se zdála prázdná, ačkoliv uprostřed stál veliký čtvercový stůl, obklopený lavicemi. Museli strašně kmitat, aby to mohlo takhle vypadat. Bylo jasné proč: chtěli tu spát už tuto noc, a on to chápal - ve statku to pro ně bylo provizorium, tady ne, ačkoliv tu mohli být jen pár týdnů.

Bouřka přišla ještě rychleji, než jak varovala. Zdvihl se vítr a bral jim seno od hrábí i od rukou. Stihli to, ale nestihli už utéci - než doběhli do stavení, byli mokří. Nepříjemné byly jen první kapky, dopadající jak studené jehličky na rozpálenou pokožku, pak už to bylo jak pořádné vysprchování, a on byl rád, že se taky svlékl do trenýrek, byť měl ve srovnání s nimi nohy bílé jak nějaký neduživec - zato měl v čem se vrátit na statek, když se bouřka přehnala. Jana mu půjčila ručník a on pak stál u okna a díval se na liják. Jako by se nebe miliardami stehů přišívalo k zemi. Tam, venku, když tou průtrží běžel, ho to taky napadlo, ale spíš že ten ceďák přišívá k zemi jeho. Kdyby Pánbůh dal a už mě nikdo odtud nechtěl odpárat, jsou přece i jiné, pevnější stehy, ty už by mě tu měly udržet. Už nikam nechci. Vybavila se mu důstojnická jídelna třistajedenáctky, nabitá k prasknutí, po doznění nabídky toho wingcommandera, že všichni můžou optovat o britské státní občanství, tichá jak v kostele. A jak do toho ticha zazněl hlas Karla Veverky: „Každej člověk na světě někam patří. Já holt patřím do Vysokýho Mejta.“

Za jeho zády se něčemu rozesmáli. Otočil se. Osm jich sedělo na zemi, opřených o protější zeď, a před nimi chodil sem a tam Pepík, cosi přednášel, a oni se váleli smíchy. Cítil, jak i jím ten jejich smích prorůstá. Jen tři z nich byli spolužáci, ostatní každý odjinud, ani jeden z Prahy, na kterou byli víc zvědavi než na studie. Ale jen zvědavi. Netoužili po ní. Už dopoledne uslyšel od Vildy ta magická slova: „Už jsme si to tu poplivali, Šéfe, tak nám tu držte místo.“

Dosah těch slov mu vydržel celou zpáteční cestu. Řekli mu, že za chvíli pojedou za ním a po večeři že by se tedy přestěhovali. A zítra snad ty koně.

Právě mordovali z šachty původní čerpadlo. Kaubojové se vrátili během bouřky a teď se toho účastnili. Nad šachtou měli postavenu kozu, jenže našli jen jednu kladku a většinu té váhy museli vzpírat a zdvihat, a to ještě omezeným prostorem. Hádali se, radili si, nadávali si, Harry a Kérly neustále odbíhali pro nové kůláče na podchycení a podepření, ale nakonec zazněl společný vítězný pokřik, když se ta rezavá váha vysoukala nahoru nad otvor.

Až potom se dozvěděl, že poslední štráf ječmene už sekali v dešti, a proto Jerry vyřadil z provozu vázání, aby to rychleji uschlo. Možná chtěl Jerry ještě něco říct, ale už se ozval od šachty Franta, aby nechal toho vykecávání a šel jim pomoct s tím darlingem.

V Kandově usmoleném obličeji vypadala cigareta bělejší než jindy. „To čumíš. Za chvíli by to mělo šlapat, Franta s Ludvou Dvořákem to už všechno narychtovali, jen to nasadit. Dneska se koupem ve vaně, kamaráde, nojo. Sice na etapy, aby se bojlery stačily vohřát, ale koupem. Franta s Ludvou jsou frajeři. D’Artagnan! Já se poseru!“

Poslední centimetry vody museli ze dna tahat samozřejmě v kýblech, sání sice strčili do studny, ale byl kolem ten okraj.

„Archiv žádnej, je po ptákách. To víš, že jsem hned vzal klacek, ale na dně jen samý voblázky. Akorát jsem si myslel, že bude studna hlubší, ale když může týct pramen v prádelně… Škoda. Mohli jsme bejt slavný“ Ilonka poslala Kérlyho pro paní Dvořákovou a pro Brabence, aby se nejen s nimi navečeřeli, ale taky se zúčastnili té slávy, Kérly se při tom tvářil, jako by ho bila, protože měl strach, že o něco přijde, proto taky vyrazil tryskem a byl zpátky za chvíli. „Paní Dvořáková přijde, ale Brabenec ne, říkal pan Svěrka, že z okresu přivezl pošťák telegram, někdy prej ve dvě, že má okamžitě přijet do Ústí nad Labem, že se tam něco stalo.“ A prchal, protože Franta už rozmisťoval seřazené příkazníky po všech kohoutech ve statku.

„Všechny kohouty v baráku budou zavřený, dokud nezařvu, nejdřív propláchnem potrubí do chlívů, do maštale a tak. Ty, co budou stát u nich, naopak na mý zařvání kohouty zavřou. Je to jasný? Na zařvání v baráku votevřít a po dvoře zavřít. Taky každej musí vohlásit, jestli teče. Jde se na to.“

Paní Dvořáková se velice lekla, neboť v okamžiku, kdy vešla do dvora, jen pár metrů od ní se vyřítil z maštale Pýt a řičel: „TEČÉÉE!“ a bezprostředně po něm ze všech dveří vyletěli další a ječeli totéž. Jen ze špejcharu, kde byla výlevka s kohoutem hned za dveřmi ve výklenku, vyšel pomalu Bill a rozhodil ruce. A když Franta na všechny zakřičel, ať to nechají týct, dokud z toho poteče rez a svinstvo, a oni si každý šli hledět svého, Bill ponuře řekl: „To mi někdo dělá schválně.“ Nejspíš si vzpomněl na tu žárovku, ale hned se tomu zasmál, neboť od jisté noci se už nelitoval. Franta ho přesto utěšil, že to nic, že je buď stržený kohout, nebo zacpané potrubí, ať to nechá tak, jak to je, že to třeba povolí.

Chvíli to trvalo, než hlídači kohoutů vykoukli jak pajduláci a oznamovali, že to už teče čisté, přesto Franta ještě chvíli čekal, než zařval své: „Zavřít!“ a slezl do šachty, aby otevřel přívody do domu, odkud se za několik okamžiků ozývalo dunivé TEČÉÉÉ, které dotvrdil Cassidy, když vyběhl nahoru na schody a jako herold na cimbuří to opakoval.

Večeřet se mohlo, až i v domě tekla ona jakž takž čistá voda a Franta dal pokyn, že se kohouty mohou zavřít, a naopak ať otevřou přívody do bojlerů. Všichni z toho byli trochu nervózní, jestli to opravdu bude fungovat, nikdo nemluvil, jako by se báli, že by jinak neslyšeli, že někde něco teče. Dokonce to málem považovali za nehoráznost, že se Franta s Dvořákem baví o tom, jestli při zapojování bojlerů nic neopomněli a jestli by se bojlery přeci jen neměly před zapojením ještě jednou vypustit.

Vršinští se všeho zúčastnili se stejným zaujetím jako kaubojové, ale jakmile se všechno zastavilo čekáním, než se zaplní bojlery, začali se po sobě netrpělivě rozhlížet, až konečně Jirka řekl: „Dnes bysme se všichni stejně nestihli vykoupat, takže.a vstal jako první.

Nemělo cenu je zdržovat, těšili se na to celý den a udělali pro to mnohem víc, než bylo třeba, Ilonka ho na to kolenem upozornila hned, jak postřehla Janinu nedočkavou posunčinu na Jirku. „Na dojení jsme tady,“ ještě řekl Pepík, a byli pryč.

Za okny se pomalu začínalo vytrácet světlo. Franta s Dvořákem odešli a za chvíli se vrátili, že do bojlerů pustili šťávu a že to je, zdá se, v pořádku. Dvořák kývl na ženu a že děkují za večeři a že tedy přijdou zítra. Jen se za nimi zavřely dveře, Kérly vyhrkl: „Tak kdy se teda budem koupat?“

„Klidně ještě běž za kravičkama,“ řekl Franta, „Trošku teplý to bude nejdřív za dvě hodiny. Jestli to funguje normálně. A když to budete každou chvíli zkoušet, tak dýl.“

Nechtělo se jim odejít po svých, i když sedět jim už taky nešlo. Zamyšlený Bill začal sbírat nádobí.

V kuchyni Ilonka řekla, že mýt nádobí bude až ráno. Když bude ta teplá voda. Vešel Kanda. „Neruším? Moc toho času pro sebe nemáte, co?“

Přišel jen říct, že by si na chvíli odskočil a pokusil se přesvědčit Alenu, že se s ní denně scházet nemůže a že muckání není ještě ani výhled do manželství, natož slib.

„Ty poslední randata znamenaly pokaždý průser, doufám, že tentokrát se to zlomí.“

Dovnitř vrazil Cassidy. „Šéfe, máte okamžitě jet do nemocnice, teď tu byl Svěrka. Že je něco s tím doktorem Holubcem. Co, to neřekl, že telefonovali jen tohle.“

Ilonce se to nelíbilo.

Ani Kandovi. Zavrtěl hlavou. „Proč jsi ho neposlal sem?“ Cassidy cuknul rameny. „Že pospíchá. Že je na to sám.“ Ilonka řekla: „Takého niečo a on… len ták.“

Maděra Cassidymu poděkoval a že může jít po své práci. „Co to může bejt? Holubec dost pije, ale…“

„Nejdřív tam zatelefonuj,“ řekl Kanda.

Pokýval hlavou. To je rozumný. To asi volala ta jeho Mařenka. Ta ale nevypadá, že by posílala takovýhle vzkaz, kdyby…

„Vezmu si Kida, a jestli to je opravdu vážný, hned pojedu dál. Tou starou cestou jsem tam za chvíli i takhle ve tmě.“ Pohnul se k Ilonce, políbil ji na spánek a dodal: „Kdybych se měl nějak zdržet, zavolám na radnici. Svěrka si netroufne to nevyřídit.“ Pohnul se i Kanda. „Pojedu s tebou.“

„To je zbytečný, Martine.“

„Pojedu s tebou a hotovo.“

Sel si vzít jiné kalhoty a snad taky svetr, kdyby se musel přeci jen zdržet. Zrovna se do něj soukal, když přišel Martin.

„Ty, Made… vem si taky bouchačku, prosím tě… ne, počkej, já vím, že ty všechno vidíš jinak… nebo ti dám svou, když ten kolt… no, proto chci, abys mě nechal domluvit… ten kolt u Birkeho, vzpomínáš… a říkali jsme, že kromě Birkeho jsi rodák taky ty. A Holubec. Holubec. Hm? Jo, a ten Němec, ten Hubner, ale toho nepočítám, je prostě Němec. I když… ale to sem teď nepatří. Nestihl jsem ti ještě říct, že ty dřevorubci… no, vůbec tam nebyli. A Svěrku nemám rád. Brabencovi se taky nelíbí. A Brabenec dostal telegram až z Ústí. Je toho nějak moc najednou… Jistě, jsem policajt a… a nic. To je všechno.“

Ano, Martine. Jaks to říkal, mně teprve docházelo, že se mi to taky mihlo hlavou, než jsem přešel z kuchyně sem, ale jen mihlo.

Párkrát kývl a vydal se ke dveřím. Než Martin stačil namítat, rychle řekl: „Mám ho v maštali.“

Podrobil se i Martinovu rozhodnutí, že to objedou a do radnice půjdou zadem, ač byl přesvědčen, že to Martin přehání.

Svěrka seděl za Brabencovým stolem a měl v ruce nějaká lejstra. Jestli zbělal hrůzou, nebylo poznat, protože světlo dopadalo jen na stůl, na něj ne.

Telefon nejde,“ řekl. „Už nejmíň čtvrt hodiny. Teď jsem se vrátil od Bílého koně a tam taky nejde.“ Ke vzkazu jen dodal, že volala nějaká žena a že to znělo naléhavě. „Nakonec řekla, že prosí. Víc nic.“

Martin potom jen řekl, že ho to nepřekvapuje, a zasmál se. „Svěrka asi koukal, když tě neviděl vyjít. A než mu došlo že… Tak jedem.“

Byla už pěkná tma, přesto mohli pospíchat - zkratka byla sice strmá, ale vedla povětšině úvozem a byla bez překážek, takže osvětlený vchod nemocnice uviděli za necelou půlhodinu. Po cestě ho několikrát přece jen trochu zamrzelo, že aspoň nezkusil Zikmundovi džípa ukrást, když už Martin trval na tom, že po všem, čeho už byl Zikmund schopen, se mu nesmí říct vůbec nic. Nechtěl ale nic slyšet ani o ukradení. „Hele, máme u něj tolik vroubků, že je schopnej na nás něco narafičit.”

Nabídl se, že počká u koní. „Já ho stejně neznám. A jak víš, mám svý představy, co by se všechno mohlo stát.“

„Před chvílí ho odvezli,“ řekl vrátný. „Ale víc nevím. Někdo tu říkal, že skočil z okna, ale tomu já nevěřím. Pan doktor…? Ne, tomu já nevěřím.”

Jak se hnal po schodech, málem srazil řádovou sestru, stojící uprostřed schodiště, s očima zakrytýma dlaněmi. Ucítila jeho pohyb a stáhla ruce. Nepoznal, jestli to byla ta, která tehdy přijímala Harryho. Uslzená, zničená.

Před dveřmi Holubcova pokoje se zastavil. Co tady dělám? Když je… když ho odvezli. Chodba byla prázdná a tichá. A když i v něm samém utichl spěch těla i duše, zaslechl za dveřmi zvuk. Cosi, nedalo se to určit. Opatrně, neslyšně vstoupil, spěch v něm zase začal bušit, možná to byla také opatrnost, či strach, či obojí. V místnosti byla tma. V níž podivně světélkovaly horní okraje okenních skel. Než se stačil pohnout dál, uslyšel vzlyk.

Pochopil. „To jsem já, Maděra,“ tiše řekl, „volala jste mi…“ „Nevolala,“ těžce řekla, jak bojovala se vzlyky. „Pan Maděra… ano, vím… nevolala jsem vám… to asi někdo… nevím. Já ne.“

Jak stále lip viděl, rozeznal, že Mařenka je podivně schoulená v křesle vedle psacího stolu, v tomtéž křesle, v kterém on tehdy usnul. To, co říkala, mu proto docházelo o něco pomaleji. A taky proto, že ono podivé mihotání nahoře v okně bylo jakoby jasnější, výraznější.

„To není možný,“ sice říkal, ale přitom postoupil k oknu. A rázem zapomněl, co chtěl říct dál.

Neboť ta zář byla září oblohy. A on tuto zář znal. Byla to zář požáru kdesi za svahem, který se odtud zdvihal. A jímž sem před chvílí přijeli. Tímhle směrem bylo jen jediné místo.

Na okamžik se v něm všechno zastavilo.

14

Hnali koně do kopce a koně jako by chápali, že to tak musí být, ani jednou se nepokusili zpomalit, přibrzdit, jako to každý kůň v určité chvíli udělá, zvlášť když neví, že ve chvíli nejhoršího zajíkání přijde druhý dech. Bylo obrovské štěstí, že si Kanda vzal Chumaje a ne Mášu, která k smrti nerada chodila, natož běhala z kopce. Chumaj na rozdíl od Kida příliš nedovedl hospodařit s dechem, ale vyrovnával to vůlí a silou, neustále povzbuzovanou Martinem.

Nemohli jet vedle sebe, proto na sebe museli křičet - jestli je někdo sleduje a poslouchá, jim už bylo jedno, museli každý za sebe říct všechno, i to nejnesmyslnější, neboť museli být připraveni na cokoliv, ač netušili, o co jde. Souhru příliš mnoha náhod vyloučili, tudíž šlo o záměr. Ale jaký?

Přestože ze všeho nejvíc - jakmile poznal, že zář znamená požár, a věděl, kde hoří - se chtěl rozeběhnout za Martinem, naskočit na koně a co nej rychleji zpátky, zeptal se Mařenky, co se stalo, a její žalem rozcupované soustředění nutil možná až krůtě vystřelovanými otázkami, aby se vzpamatovalo a bylo co nejstručnější.

V šest odešla domů, aby Holubcovi, který sloužil čtyřiadvacítku, připravila večeři a před osmou mu ji přinesla. Po půl osmé jí volal, aby zbytečně nepospíchala, že je klid a on že nemá moc hlad. Ona přesto přišla po osmé. Okno bylo dokořán, svítilo se, lejstra na jeho stole byla rozházena, židle převrácena, na zemi prázdná láhev od žitné a krabička od Vítkových prášků. Holubec ležel dole pod oknem, už nedýchal, ale velice páchl kořalkou a exkrementy.

Když s ní mluvil telefonem, žertoval tím svým obvyklým způsobem, z kterého poznala, že vypil skleničku, nanejvýš dvě, ke svým stavům ani nemohl víc vypít. Ona když odcházela, byly z láhve upity také nejvýš dvě skleničky, nic vylitého nebylo. Léky vůbec neužíval, Vítkovy prášky se vydávaly nočním sestrám. Krabička byla plná.

Nakonec se ona zeptala: „Proč ho zabil? Kdo ho zabil?“

Letěl pak po schodech dolů a horečně přemýšlel, co udělat, a hlavně co říct Martinovi, který jako policajt bude třeba chtít nejdřív Holubce vidět. Zespoda žádná zář vidět nebyla. Když mu to řekl, Martinova vůbec první otázka byla, jestli telefonoval do Griindorfu vojákům.

Ježíšmarjá. Telefon šel, když čekal na spojení, uvědomil si, že i v případě, že někdo Holubce z okna vyhodil, nemohl vyřadit telefon, protože by s největší pravděpodobností v ústředně vyžadovali na tak důležitou linku okamžitou opravu. Když po nekonečné době dostal spojení, mohl nechat jen vzkaz - kapitán Víšek byl s většinou vojáků mimo, směrem na sever byl hlášený ozbrojený pokus nějaké bandy o přechod. Řekl vojákovi u telefonu své jméno i hodnost a naléhavost svého rozkazu, aby všechno, co může, přijelo okamžitě do Štěpána, raději několikrát opakoval a dokonce vyhrožoval vojenským soudem.

Martin už seděl na koni a držel Kida vedle sebe. „Myslíš, že hoří statek?“

„Co jinýho, jestli to je to, co si oba myslíme.“

To už vyrazili. Martin na to nic neřekl, i když možná jindy by se jedovatě zeptal, co že si to oba myslí - i tohle se člověku dovede prohnat hlavou současně se vším ostatním, tedy i s jistotou, že jeho sem dolů někdo vylákal, aby mohl zapálit statek.

„To taky,“ mu za zády křičel Martin, „ale kvůli tomuhle by přece nemusel ještě Holubec zemřít. To by platilo, jenom kdyby Holubec skutečně spáchal sebevraždu a někdo toho jen využil.“

Za chvíli zakřičel: „Až vyjedem nahoru, musíme to objet. Jsi na řadě, je ti to, doufám, jasný?“

Snažili se vzít v úvahu všechno - Karlem Kučerou počínaje a doktorem Šimáčkem konče. Snažili se vypočítat, kdo jaký nepostižitelný užitek z toho může mít. Zvlášť když to teď hoří. Nevypočítali nic - všechno bylo příliš přitažené za vlasy. Dokonce do té míry, že znovu probrali už vyloučený souhrn náhod. Nezapomněli ani na Zikmunda, ani na Svěrku, ani na ty dřevorubce, ale všechny souvislosti měly příliš mnoho děr, takže s ubývajícím časem i vzdáleností jim ubývalo i slov a přibývalo pomyšlení, co už způsobil a co ještě požár způsobí.

Už na konci lesa se svah narovnával a koně přidali i bez pobízení. V okamžiku, kdy se kolem nich mihl poslední strom a před nimi se objevila poloozářená silueta Štěpána, Maděra zařval: „To není statek! To - není - statek!“ Kanda se objevil vedle něho. „Co kecáš. To není možný!“ „Je. Ale co to hoří? Statek je přece úplně vlevo.“

Pohlédli na sebe. Všechny teorie se jim zhroutily a místo nich se téměř s bolestí dostavila úleva. Málem se na sebe usmáli.

Kanda ale vzápětí řekl: „Dobře, statek to není. Prima. Ale proč je další mrtvěj rodák a proč tebe někdo vocaď vodtáhl a zrovna takhle? Musíme dát bacha, Made, to furt děsně smrdí. Že by zrovna tebe chtěli takhle odlákat nějaký anonymní Němci jenom proto, aby mohli něco zapálit? Dobře, jedem k tomu vohni, ale já jedu první a budu ti dávat znamení.

V tom rachotu u ohně ti někdo ustřelí makovici a nikdo si toho ani nevšimne, ani to neuslyší.“

Hořelo u Hubnerů. Poznali to oba, jen vyjeli z oblouku ulice a viděli požářiště. Osvětleni žlutočerveným světlem se všude pohybovali lidé, buď s vědry, či s něčím v náručí.

Když ucítili první závany žáru, sesedli a přivázali koně. „Birke, Holubec, Hubner,“ temně řekl Kanda. Zahlédli Cassidyho, pak Billa i ostatní. Maděra se skoro srazil s Frantou, který couval, aby utáhl vzpouzejícího se berana. I on byl učouzený, špinavý. „Hubner tam zůstal,“ řekl, „a toho jeho kluka jsme vytáhli taktak.“

Vůbec nic nevěděli. Seděli v jídelně, která má přece okna úplně na druhou stranu, a čekali, až se v bojlerech ohřeje voda. Až přijel pan Hubačka, který objížděl všechny usedlosti a svolával lidi na pomoc. „Starostu teprve před chvílí někdo přivez na motocyklu z Ústí. Taky tu někde je. Celý to hašení je stejně na nic, leda že aby nehořely další baráky, ale Hůbne-rovejm to shořelo do mrtě.“

Cassidy už je taky uviděl a prokličkoval k nim. „Peklo, co?“ Pak mu zřejmě došlo, že něco není v pořádku. „Co bylo s tím doktorem?“ Místo odpovědi dostal otázku: „Kdo zůstal na statku?“ „Ilon… teda vaše žena, a Harry. Toho nepustila, že by si při takový věci mohl ublížit. Jako těm jizvám. Harry děsně vyváděl, ale nebylo…“

Do toho se ozvalo praskavé staccato, svým pravidelným rytmem se lišící od všeho ostatního praskání. „To žárem vybouch nejakej zásobník s municí,“ řekl Cassidy.

Ne. To šlo odjinud. A v tom okamžiku zařval: „NE! To je automat! Od nás!“

Cassidy pískal na prsty kaubojský signál, a Maděra s Kandou letěli ke koním. Kanda při tom smetl Brabence, který se mu postavil do cesty a něco chtěl říct. Zároveň skočili do sedel a zároveň vyrazili, ve stejném okamžiku Maděra řekl: „K tobě ať naskočí Pýt, já vemu Cassidyho,“ a nečekal na odpověď a pobídl Kida přímo na Cassidyho, který už přibíhající kauboje hnal pryč. „Naskoč. Tak dělej! Máš bouchačku?“ „Zakázal jste to.“

Hnali se ulicí. „Vašku… nevím, co se děje, ale ty s Pýtem se snažte přes zahradu nebo přes jídelnu dostat do domu a ke zbraním. Nebo je máte jinde?**

„Na půdě.“

„Jestli ale zjistíte, že je barák vobsazenej, o nic se nepokoušejte, nemělo by to cenu. Když tam nikdo nebude, snažte se dostat na dvůr. Ale opatrně, nevíme, o co jde. Je ti to jasný?“ To už byla vidět vrata. V okamžiku, kdy postřehl, že to nejsou vrata, ale temný prostor, vzniklý jejich otevřením, bylo už pozdě Kida zastavit na místě. A vpadnout dovnitř, do tmy, v které mohlo být cokoliv, byl nesmysl. Proletěl tedy kolem a jen se při tom snažil ukázat o pět metrů zpožděnému Kandovi, aby tam zastavil on. Podařilo se mu to, Pýt pochopil, kam mizí Cassidy, a přikrčen se obloukem vydal za ním.

Kid v téhle chvíli už odmítal pochopit, že by snad neměl jít do svého boxu, který byl odtud pár metrů a kam už spolehlivě trefil, a málem svého pána před sebou strčil do volného prostoru. Tomu dalo práci ho zadržet a zatlačit zpátky. Kandovi u druhého sloupu Chumaj udělal málem totéž.

A co dál… Teď tu stojíme každej u jednoho sloupu, v ruce revolver a… a co? Nebyla to nakonec ta nábojnice? Tady je naprostej klid. Nic se neděje… Ale jak to, že se nikde nesvítí? To ten požár udělal něco s elektrikou?

Z Martina byl jen temný stín. Který tiše sykl a cosi ukazoval. Nebylo poznat co. „Světlo,“ řekl. No právě. Ale proč není?

Přece tu nebudem takhle stát jak dva idioti a čekat, až se zevnitř ozve Cassidy: „Dobrý, Šéfe, můžete, vzduch je čistej.“

Tak to není. Jestli nejde elektrika, Ilona by zapálila svíčky. I když jsem proletěl kolem vrat, světlo v kuchyni bych musel postřehnout. Spát nešla a černou hodinku nedrží, protože má o mě strach. A nemá-li ho, ví, že mám hlad.

Do toho mu v hlavě hučela ta tři jména: Birke, Holubec, Hubner. To přece není možný, že by…

Vtom se ze dvora ozvalo podivné zaškrundání, a druhé, třetí. Při čtvrtém se rozsvítilo ve vchodu do domu. Na okamžik osvítilo cosi temného, velikého. Než stačil rozeznat, co to je, ozval se výstřel a světlo zhaslo.

Byl plný toho známého pocitu z války. Už ale nad tím nedumal. Padl na zem a překulil se ke Kandovi. Zase se ozvalo to škrundání. Kanda si taky lehl. Nahmatal jeho hlavu a zašeptal: „Musíme se dostat do maštale a do chlíva a zevnitř rozsvítit dvůr i vnitřek. Vypínače jsou hned u dveří, víš kde.“ Hlava kývla. „Já chlív, ty maštal. Takže až já, hm?“

Předtím tmu proklínal, teď jí byl vděčný. Sunul se metr ode zdi, aby nebylo možno postřehnout pohyb ani proti světlé omítce, pohyboval se pomalu, tiše, promyšleně. Ještě dvakrát se ozvalo ono zaškrundání a při tom druhém poznal, že to je startér, a to veliké temné, co zahlédli, že tedy je auto.

Dveře do chlíva byly napůl otevřené. Zbývaly mu tři čtyři metry. Najednou zaslechl cosi jiného. V okamžiku, kdy to poznal, se ho zmocnila hrůza. To vzdálené hučení může být jenom hučení kamionu vojáků. A snad i těch motocyklů. Jedou k požáru, budou pospíchat, a tady kolem nás jen projedou.

Vymrštil se a třemi skoky byl ve chlívě, nahmatal vypínač a rozsvítil. Vzápětí se rozsvítilo nad maštalí.

Do toho se ozval výstřel a žárovka zhasla. Ale Kanda rozsvítil i v maštali a to světlo se odstřelit nedalo.

Ano. Auto. Malý kamion, s plachtou, vepředu bez kabiny, jen sedadlo, sklopené přední sklo a volant, za nímž seděla temná postava. Na nic nečekal a vystřelil po ní. Bylo to ale daleko. Hukot se blížil. Kdosi vystřelil po něm, kulka se zaryla někde do zdi. V kuchyni se rozsvítilo světlo. A vzápětí v kanceláři a na druhé straně v obýváku. Z maštale vystřelil Kanda. A znovu a znovu. I on zřejmě rozeznal zvuk a doufal, že vojáci, když uslyší střelbu…

Kolem vozu se míhaly temné postavy. Ne bezhlavě. Pochopil to: nemůžou nastartovat, proto se snaží kamion vytlačit ven ze vrat. K vratům je mírný spád, může jim to naskočit a jsou pryč. A my je nezastavíme. Hukot už byl zřetelný a bylo v něm rozpoznat bublání motorek.

Z hořeního okna do zahrady vyletěla červená raketa. A druhá. Zezadu z jídelny další. A ještě jedna. Kanda to měl blíž, soustředil se na muže za volantem, který se mohl krýt jen za palubní deskou. Martin přebíhal od jednoho okna ke druhému, nestřílel bezhlavě, ale střílel a koně v maštali se stále víc plašili a zdvihali hlavy. Než Maděra stačil domyslet, co by to mohlo způsobit, ve vratech se objevil Chumaj a za ním hned Kid a zamířili ke svému domovu. Pohybovali se kupředu pomalu, ale nohy jim přitom tančily, připraveny uskočit na stranu, vyrazit dopředu, splašit se.

A temná hmota automobilu se centimetr po centimetru sunula k tomu místu, kde se dvůr začal svažovat. Zbývaly dva, možná tři metry. Tlačící muži se zkušeně kryli, okamžitě pochopili, že z osvětlených oken nikdo nevystřelí, aby se sám nestal terčem.

Kanda otevřel dveře do maštale a oba koně po nekonečném přešlapování vešli dovnitř.

Z ulice proniklo do vrat světlo. Prudce se stáčelo, jak šofér otáčel volantem. Mezi vraty se objevily dva reflektory, které nemilosrdně nasvítily vůz ve dvoře. Jeden z reflektorů zhasl a roztříštil se. Vzápětí druhý. Za siluetou vojenského kamionu však svítily další. K nebi vysršely dvě rakety. Do vzduchu zaštěkaly dvě dávky ze samopalu. Do předení motoru se ozvalo:

„Odhoďte zbraně! Vzdejte se! Waffen abwerfen. Stehen bleiben und Hánde hoch!“

Vzadu se od vozu odtrhla postava a přikrčeně se sunula ke špejcharu.

Na nic nečekal, rychle zhasnul a podél chléva se rozeběhl k průjezdu do zadního dvora. Věděl, že ulička mezi budovou a hnojištěm je hned za průjezdem dost úzká a že se musí držet zdi, ale uklouzl a málem přepadl do páchnoucí tmy. Vyrovnání rovnováhy i orientace ho stály čas - měl k zadním vratům dál než ten temný stín, dobře viditelný na světlém povrchu dvora.

„HALT!“ zakřičel a při tom se rozkročil, přidřepl a zamířil oběma rukama. Věděl, že má ještě tři rány, a vystřelil na oplechovaný spodek vrat. Silueta přidala na rychlosti. Zbývalo jí osm deset skoků. Popoběhl a zase „HALT!“ a přičapnout a zamířit.

To už postava byla u vrat a sápala se na ně. Od mezery u domu se ozvalo zařvání: „Stůj, nebo střelím.“

Vrata byla vysoká, nahoře opatřena bodci, mužovy ruce už k nim dosahovaly. Ve světle vystřelené rakety to bylo dobře vidět.

„HALT!“ Ale už nečekal a vystřelil. V dohasínajícím světle dopadající světlice bylo vidět, jak se muž křečovitě drží a pak se stále rychleji sesouvá k zemi.

To už taky po dvoře běželi dva vojáci.

Maděra se však vydal k domu.

Už viděl osvětlená okna, když proti němu vyběhl Kanda.

„Jsi v pořádku?… Made, prosím tě… víš… ona…“

Ano. Přišlo to… Muselo. Muselo. „Kde je.“

Kolem očí se mu snad míhaly tváře, některé povědomé, některé ne.

Ležela na nosítkách, narvaných do kapitánova kaďoura.

„Dýchá,“ kdesi řekl snad Víšek.

Levou část obličeje měla rozbrázděnou temnými čarami zaschlé krve.

Musel se přesvědčit sám. Poodhrnul přikrývku. Po obličeji stekla krev až do jamky pod krkem. Drahokam z krve. Límec, ještě i kus rukávu taky od krve. K poodhalené pokožce přitiskl ne ucho, ale oko, jako by chtěl i vidět, že to srdce bije. Bilo. Ne. Chvělo se.

„Má vzadu rozraženou hlavu,“ někdo řekl, asi Martin, a někdo jiný řekl, že asi něco slyšela a vyšla ven.

To je jedno, není čas. Není čas. „Musíte jet,“ říkal Martin, „ztratila moc krve… Podle tý louže..

Ano. Jedem… Ale tam ne… Holubec je mrtvej…

„Jedem,“ slyšel se, jak říká. „Dolů ne. Do Teplic… Ano, je to dál. Musíme do Teplic. Tam jedině…“

„Poručíku?“ Víšek seděl za volantem.

„Ano, pane kapitáne?**

„Odvezu paní Maděrovou a pana podplukovníka sám. Všechno zajistěte. Zatčené držet odděleně se zdvojenou hlídkou. Je některý zraněný?“

Jeď. Prosím tě už jeď. Poradí si sami. Hlavně už jeď!

„Jeden je mrtvý, pane kapitáne. Byl zastřelen při útěku.“

Každý za jednu ruku přivlekli k vozu dva vojáci bezvládné tělo. Čísi ruka zdvihla hlavu, visící k zemi.

„Není to někdo, koho byste mohl znát?“ pootočil hlavu Víšek.

Jo. Moh. Je to můj pokrevní bratr, kapitáne. Ale řekl:

„Nevím. To počká. Musíme jet.“

„Ano, promiňte. Dejte ho zatím snad do kamionu.“ Nastartoval. Složitě a zdlouhavě otáčel vozidlo, aby mohl vyjet. Nejradši by ho od volantu vyhodil a řídil sám. Vůbec by radši jel sám, ač zároveň věděl, že ji musí držet, hlavně její hlavu že musí držet, aby se nepřetáčela ze strany na stranu, a když budou v silnici díry, že ji bude muset s nosítky nadzdvihovat, aby jí otřesy neublížily.

Hlavu měl tupou, prázdnou, tohle bylo jediné, na co byl schopen myslet celou cestu. Víšek se párkrát na něco zeptal, ale on nerozeznával jednotlivá slova, natož jejich smysl. Pokoušel se jí nahmatat tep, ale auto se příliš otřásalo.

Až v nemocnici pochopil, proč Víšek jel - rozkazy vycházející z uniformy důstojníka jsou plněny samozřejměji a rychleji.

„Počkám venku,“ pak Víšek řekl, když ji z rentgenu převezli na sál, bílé dveře pohltily bílé postavy, a oni zůstali sami.

„Jeďte, zůstanu tady.“

„Ano, počkám dole.“ A začal se vzdalovat, až zmizel.

Seděl proti těm bílým dveřím a všechno, co mohl, byla úporná, přesto jak starý talíř popraskaná snaha představit si, co právě teď s ní dělají, co už odhalili, když umyli zaschlou krev a snad i ostříhali vlasy, to se musí, mně taky ostříhali vlasy. Budou čekat na snímek, nebo jí to už zavazujou. Nebo šijou. Když ale…

Ani to nešlo. Natož chtít vystopovat to své počínání, jímž zavinil, že ona je za těmi dveřmi. Proto si také nemohl uvědomit, že je k ní připoután za těch vlastně jen několik dní mnohem, mnohem víc, než by si kdy byl ochoten přiznat. Nemohl nic. Jen čekat. V jednom okamžiku se v něm přeci jen cosi vzbouřilo, ale nerozeznal, co to je, nevěděl, že to je jen chabý pokus obvinit svého Boha, že dovolil, aby mu někdo chtěl zabít i druhou ženu.

Nějak potom se pokusil zadržet starší ženu v bílém, která nesla rentgenový snímek, ale vůbec jako by ho nevnímala, jen rukou naznačila, že jí vadí v cestě.

V jedné chvíli se mu za očima objevil mrtvý Karlův obličej. Teď nevím, jestli jsem chtěl zabít, nebo ne. Asi ano. Možná, že něco ve mně bez mého vědomí vědělo, že to jsi ty.

V té chvíli jsem věděl o třech zbytečně mrtvých. Asi jsem chtěl. A jsem rád, že se to takhle spojilo. Kdyby se tak tím zabily i všechny vzpomínky…

Pochybnost, jestli udělal dobře, či ne, se ani v nejmenším neozvala.

Potom se snažil z letadla dosáhnout na vlající hřívu Kida, ačkoliv zároveň věděl, že dosáhnout nemůže. Do ramene mu při tom bušil zezadu Klučina, aby to zdvihl, jinak že narazí do lesa.

Když otevřel oči, neviděl dveře. Těsně před ním kdosi stál. „…kovníku… Pane… A, ano, nemohl jsem vás vzbudit. Tedy: vaše žena žije, bude žít, a pravděpodobně bez větších komplikací. Teď už ale nemá cenu, abyste tu dál čekal.“

„Já bych přece jenom… děkuju. Pane doktore.“

„Opravdu ne. Nejdřív zítra odpoledne. Můžete zavolat, ale jenom se dozvíte, že spí. Není to proražení, jen prasklina, i tak jsme ale museli odčerpávat krev… Hodně jí také ztratila, byla zasažena i dost prokrvená místa… ale nemusíte mít obavy. Poroučím se, pane podplukovníku.“

„Děkuju. Děkuju… Ani vidět ji nemůžu?“

„Ne, skutečně ne. Dobrou noc.“

Víšek spal na gauči ve vrátnici.

„Moc se neprobírejte,“ mu řekl, „budu řídit. Nechce se mi myslet.“ Kapitán kývl, ale už neusnul. A po několika kilometrech už chtěl vědět, co se vlastně stalo, že to jednoho z vetřelců stálo život a paní Maděrovou málem.

Ještě velice daleko, ale už se chystalo svítání.

„Všechno vím jenom asi a tím bych vás spíš jen mátl. A taky budem nejspíš vědět mnohem víc, až přijedem.“ Až po několika dalších kilometrech Víškovi přeci jen řekl, kdo byl ten mrtvý a že Karlův návrat znamenal smrt těch tří. A nakonec řekl: „Víc vám nepovím,“ aby Víšek pochopil, že nemá cenu, aby se ptal dál.

Světlý pás svítání se už rozšířil natolik, že z roviny po posledním stoupání byl Svatý Štěpán dobře vidět. A světla jejich auta zase ze Štěpána. Jen tak se dalo vysvětlit, že vrata byla dokořán, že každé křídlo držel jeden voják a na schodišti stáli Kanda, Cassidy a - nojo, je to on - Brabenec! Z domu se vyřítil poručík, seběhl ze schodů a postavil se tak, aby stál na místě, kde předpokládal, že auto zastaví. Byl bez čepice a neměl dopnutou uniformu, ten kdo vartoval jejich návrat, asi Cassidy, si na něj vzpomněl na poslední chvíli, ještě teď byl rozespalý a dalo mu práci si srovnat v hlavě, že za volantem nesedí jeho velitel.

Maděrovi to pomohlo se usmát. A současně jím projela až zimomřivá touha spát, provázená jistotou, že to se mu ještě dlouho nepodaří.

Nejdřív musel do napětí těch tří obličejů říct, že Ilona žije a bude žít, a snad i proti své vůli pozoroval, jak jejich strnulost povoluje do rozpačitých, přiblblých úsměvů. A Martin chmátl po jeho rukávu a táhl ho do domu a přitom říkal: „Nejdřív ti něco musím ukázat.“ Dovlekl ho ke dveřím kanceláře, odkudsi vydoloval klíč, odemkl, otevřel a strčil ho před sebe.

Na podlaze bylo vedle sebe vyrovnáno šest nevelkých kovových kvádrů, jejichž jednota byla porušena jedním odstraněným víkem.

„Byly tam,“ mu za krkem říkal Martin. „V tý studni. Pod těma voblázkama. Máme ho, Made, nakonec ho přece jen máme.“

Chtělo se mu říct: „Nemáme. Máš. Mě se to už dál netejká,“ ale v poslední chvíli se zarazil. Do téhle chvíle to nebyla ta pravá slova. Ani nemohl říct Konečně, protože v něm ztěžkla a zaklubávala se do hlavy smrtonosnost těch šesti beden, jedovatý plyn, který jejich obsah ještě dlouho bude šířit a který mu už navždycky bude připomínat jizvy pod Ilončinými vlasy a kousek nad srdcem.

A Martin jako by si to přečetl v té jeho pokyvující hlavě: „Já vím. Aspoň že ona žije.“

Naštěstí se zezadu ozval Cassidy. „Vařím vodu na kafe.“

V kuchyni se ztěžka posadil na lavici a musel dávat pozor, aby mu hlava nepadla na ruce, které se div nezhroutily na desku stolu. Cassidy mezi ně postavil kafáč. „Hlad nemáte?“ To nemůžeš, Cassidy, já vím, že to myslíš dobře, ale nepokoušej se za ni zaskočit. Prosím tě.

Kývl. Proti němu se posadil Brabenec, který taky sotva koukal, mezi prsty sice měl cigaretu, ale moc o ní nevěděl.

„Skočím pro kluky,“ řekl Cassidy a hrnul se ke dveřím. „Šli spát teprve před chvílí, ale slíbil jsem jim…“

Skočil mu do řeči. „Nebuď je. Musej krmit, dojit. To za nás nikdo neudělá.“

Cassidy se nesměle posadil vedle Brabence.

Najednou bylo ticho, v němž se - jakoby jedna přitahována druhou - pomalu začínaly spojovat souvislosti. Těsně předtím, než začaly mít společný obrys a chystaly se stát obrazem, rázně vešel Víšek. „Zůstanu tu s osádkami motocyklů. Vězně a ostatní vojáky s poručíkem pošlu kamionem do posádky, souhlasíte? Ale ty dva mrtvý tu musíme nechat.“

„Jaký dva mrtvý? Byl tu jeden.“

„Jsou dva, Made,“ jaksi podivně řekl Martin a v něm na okamžik zatrnulo, ač zároveň věděl, že to je nesmysl. Kanda si šmátral pod košilí, až vytáhl jakýsi tuhý list, položil jej na stůl a posunul k Maděrovým prstům.

V levém rohu karty byla fotografie tmavovlasého muže. Tak kolem čtyřiceti, energické, málem sympatické rysy. Vedle napsáno FRIESE Gunther. Přelétl očima řádky. V jednom bylo napsáno STURMBANNFÚHRER a o něco níž KARLSBAD. Vpravo dole otisky.

Nezajímalo ho to. Nechápal, proč mu to Martin ukazuje. Ten se pro kartičku natáhl, pohlédl na Brabence a řekl: „Pučte mi, prosím vás, tužku.“

Brabencovi chvíli trvalo, než tužku vydoloval.

A já tu sedím jak idiot a čekám na nějakou tužku. Vždyť je to jedno, že někoho ještě zabil, jestli sturmbannfuhrer nebo frajtr, proč mi to ukazujou, je to přece jedno, tohle všechno mi můžou říct až zejtra.

Martin na kartě s fotografií cosi čárkoval. Pak si ji nastavil před oči a chvilku si ji prohlížel. A podal zpátky Maděrovi.

Už mu dalo práci se soustředit. Když se mu to podařilo, řekl: „Co je to za pitomost. To je Hubačka.“

„Ano,“ řekl Martin, „sturmbannfuhrer Hubačka. Ten druhej mrtvej.“

Přesto nemohl. Už byl jen schopen to zaznamenat, nic víc. Brabencova slova, že ho Hubačka chytil, aby se spolu šli podívat do statku, jestli se tam něco nestalo, protože Hubačka viděl tamodtud vyletět světlice a snad zaslechl i střelbu, byla pro něj jen slova, ne sdělení, z posledních sil tedy řekl, že to až ráno, teď že ne, teď že už nemůže.

Až lomcování a Martinův obličej mu přes dálavy spánku připomněly, že taky ještě řekl, aby ho před sedmou vzbudili.

Připadal si pak, že se probral spíš ze ztráty paměti než z mrtvolného spánku. Dokonce si musel uvědomit, že a proč tu není Ilona, a musel si sednout na kraj její strany postele a tam sedět a čekat, než se v něm všechno poskládá a seřadí, a když se to stalo, čekat zase na sílu, která ho zdvihne a postrčí do nějakého konání, ač mu zatím chyběla představivost, do jakého.

Proto mu ještě chvilku trvalo, než pochopil, proč na obvyklém místě nestojí kýbl s vodou. Trochu ho probralo, že teče teplá voda, studená to nakonec jen dokonala, a za rozkoš, kterou mu poskytlo vykoupání, se při pomyšlení na Ilonu skoro zastyděl. Vtom se mu s naprostou přesností vybavilo, že Ilona, když se přesvědčoval, jestli dýchá, voněla mýdlem. Támhletím na vaně.

A on, až k ní odpoledne přijde a skloní se k ní, aby ji políbil, tu vůni ještě ucítí, i kdyby mělo být kolem tisíc nemocničních pachů a ona ještě byla v oparu narkózy a dezinfekcí.

Ještě než vešel, podle vřavy, která pronikala zavřenými dveřmi, věděl, že je kuchyň narvaná. Až na Jerryho tu byli všichni, a on jim byl neskonale vděčný, že neztichli a nevejrali na něho, že každý nějak řekl své Dobrejtro a pokračovali v jídle nebo ve větě, kterou pozdravem rozpůlil. Trochu nesví byli, možná, že jim předtím Martin leccos vtloukl do hlav, ale to nebylo důležité. Měli i podojeno, konve s mlékem stály připraveny před vraty, teď vlastně jen čekali na Jerryho, který jel obhlédnout tu velikou louku nad mlýnem, jestli by se neměla posekat - jakmile začnou s obilím, nebude pak na to čas. A taky se musí odehnat koně do Lučin.

V Kandových očích bylo vidět tolik netrpělivosti, že v něm samém na ono známé pomyšlení, že se všechno jaksi děje bez něho, nezbylo místo. Neměl hlad, přestože mu Lenka podstrojila voňavým hemenexem, ale cpal to do sebe, protože věděl, že musí, a říkal při tom, že to je ohromný, a když to řekl asi počtvrté, konečně poznal, že to opravdu je ohromné a že má hlad.

Až je Kanda vyhnal s tím, že se musí ze stodoly sházet sláma aspoň na týden, že bude dobře, když se všechno zelené, co tu je, rozřeže a smíchá s řezankou, a když je teď voda, měli by napustit ty dvě voznice a vyzkoušet, jestli netečou. Byl ochoten si vymyslet ještě dvacet dalších úkolů, jen aby byli pryč a aspoň hodinu nikdo nepřišel se ptát, co má dělat. Ještě jim připomenul, že možná přijede ta vyšetřovací komise, tak aby zbytečně nemluvili a především sehnali jeho a pana Maděru.

Zavřel za posledním dveře, opřel se o ně a řekl: „Tak.“ Byl utahaný, zdrchaný, orvaný, ale oči mu svítily - určitě toho naspal mnohem míň.

„Víšek tě pozdravuje. Nechal ti tu svý auto, abys prej vodpoledne…. Už večer domluvil, aby sem poručík poslal pro ty… dva, přijeli někdy po šestý. Kdyby ta komise přijela dopoledne, máme mu zatelefonovat… jo, telefon už jde, byl tu Brabenec… potom stejně přijede, holky ho pozvaly na oběd.“

Když se odmlčel, uslyšeli pod oknem dívčí hlasy, libující si ranní vykoupání.

Oběma to na okamžik rozcupovalo soustředění. „Tak pojď,“ honem řekl Kanda, „ať ti to ukážu. Když už jsem porušil snad všechny předpisy, který existujou. Zabezpečení, zapečetění, okamžitý ohlášení, atakdále atakdále.“

Musel odsekat tři zaletovaná víka, než našel, co chtěl. „Sturmbannfuhrer byla vysoká hodnost. Na úrovni Karlovejch Varů sotva mohla bejt vyšší. Můžu se mejlit, samozřejmě, ale skoro bych se chtěl vsadit, že velitelem gestapa byl právě Hubačka… teda Friese. Pan Hubačka… ty jeho rohlíky… Já se z toho poseru. A nebejt… klidně moh bejt pan Hubačka možná eště celý léta… Tady mám něco přichystanýho pro tebe.“

Tatáž karta. Na ní Karel. Dipl. ing. Karl KUTSCHERA.

A Martin říká: „Ta studna byla samozřejmě jeho nápad. A ty mordy taky. A všechno kolem. Hubačka… teda Friese… kurva, já se to neodnaučím… možná ani teď nechtěl, aby se s archivem hejbalo, to by musela bejt vopravdu blbá náhoda, která by odhalila, že ty voblázky jsou falešný dno, sací koš visí v Iuftě, nemá se čím zacpat, a nic jinýho mě nenapadá. Všechno, co Hu… Friese udělal, byl pokus to zlikvidovat. A to ho stálo život.“

Vzal mu kartu z prstů a zařadil zpátky tam, kde si místo ní povysunul jinou.

„Taky mě napadlo, že Kučera možná Friesemu tak docela nepodléhal, že měl zase nějaký jiný pověření, který měl v úmyslu uskutečňovat odtud ze statku. Kdyby se k němu nějak dostal. Ale to se sotva, sotva dozvíme. Možná by nám něco řekl Svěrka… nojo, Svěrka… ještě jsem ho tu nenašel, ale vypařil se… hned v noci… zato Zikmund ne, toho jsem odhad správně, tomu šlo jen o prachy a asi se na něj vykašlem, co říkáš. Až se dozví, že jsem policajt, bude z něj nejpoctivější člověk na světě… Jo, zpátky k Huba - ke Friesemu. Možná ani nevěděl, jak to přesně s tím ukrytím beden ve studni bylo, - i když to by jako velitel měl vědět. Buď jak buď, trochu asi zpanikařil, když se od Franty dozvěděl, že jsme našli šachtu a že se ji chystáme komplet celou vy pumpovat, a řekl to Kučerovi. A Kučera to rozjel. A když zabil Holubce a zapálili Hubnera, už mu nezbejvalo nic jinýho, než nás dostat ze statku ven.“

Poprvé na něm bylo vidět, že mluví rád. Přímo s rozkoší. A taky poprvé Maděra v sobě uslyšel A co ty, Martine? Jak ty dál?, ale tahle otázka se jen mihla, neboť ji vytlačila jiná, důležitější, kterou vyslovil: „Musel přece vědět, že Ilonka se tamodtud nehne. Karel ne, ale on jo!“

„Made, pochop, už to bylo rozjetý a jemu nic jinýho nezbejvalo. Stejně tak mu nezbejvalo než se pokusit archiv aspoň zlikvidovat. Když poznal, že to je v hajzlu, popad Brabence, jako že právě voni dva jsou ty praví, který nám ze všech nejvíc držej palce, a vzal to svý kolo s jednou bedýnkou vepředu a jednou vzadu, na kterým vobjížděl celýho Štěpána, aby mohl zahnat k požáru i nás. A v jedný tý bedýnce, pěkně přikrytej stejnou plachtičkou, kterou vždycky přikrejval žrádlo, aby se nezaprášilo, měl pekelnej stroj, neboli časovanou nálož. No. Jenže starej zkušenej partyzán Víšek už vode mě věděl, co ty bedny asi jsou, a nechal auťák vobšan-covat snad osmi vojákama. Ale i tak se to H… Friesemu málem podařilo, protože ten voják, kterýmu řekl, že se ještě něco našlo a má se to do vozu přidat k ostatnímu, neměl proč mu nevěřit, když ho předtím viděl bavit se i s Víškem. Jediná klika byla, že já v tý době už asi čtvrt hodiny stál támhle u okna, měl jsem zhasnuto a zrovna asi po tisícátý jsem si v duchu házel korunou, jestli to mám votevřít nebo ne. A tak jsem ho viděl. A von měl spoustu času se votrávit. Taky proto si myslím, že byl velitel. Pokud je mi známo, tak to jejich slavný cyankáli nedostal každej. To je všechno. Teda všechno ne, ale to vostatní si už domyslíš.“

Neměl sílu zareagovat. Jenom věděl, že kývá hlavou, ale nemyslelo se v něm nic. Jen se tam zase, málem jak nápis, pověsila ta otázka: „A co ty, jak dál?“

Musel ji říct. „A co ty? Jak ty…?“

Už byli spolu příliš propojeni, než aby to nečekal. „To vlastně rozhodlo, že jsem to otevřel. Zvědavost by na to byla málo. Z policajtskýho hlediska jsem udělal děsnej průser. Kterej stačí už jen maličko přiživit… Už nechci, Made… Já vím, že je to moc potřebný, zvlášť teď, ale… Brabenec mi vyprávěl o tom masakru v Ústí… Češi tam povraždili desítky Němců - i dětí. Mezi těma, co vraždili, byli i esenbáci a gardisti… mimochodem ty gardisti, co nás vobsadili, žádný gardisti vlastně nebyli revoluční garda byla zrušená někdy v polovině června… když jsem v květnu táhnul jako tulák tímhle krajem, eště žádnej vodsun nebyl, ale Češi už vyháněli Němce z jejich chalup… víš, kolik já viděl mrtvejch?… Taky jsem viděl chlapa, kterej na stromě, jak na posedu, čekal, až si Němec přijde vykopat svý drahocennosti, a pak ho přímo před chalupou vodprásk jak lišku v kurníku… a já se moh jen koukat… měl jsem přece poslání… seru jim na poslání, Made… budu radši sám smrdět hnojem, než abych jako ohař čenichal po jinejch… Jo, to jo, tohle musím dotáhnout do konce… zprávu, protokoly, vejslechy… jeden z těch hochů, co tu byli, furt jen mele Rache fúr Abschub, Rache fůr Abschub. Chtěj si vodvízt archiv, a von že pomsta za vodsun… nene, v tom já už nepojedu… I za tu cenu, že ty mě už tady nebudeš chtít… Ale to si zase musíš nechat projít hlavou ty.“

A odešel.

Chvíli seděl a tupě zíral na bedny. Jakoby s velice zpožděnou ozvěnou v něm až teď doznívala Martinova slova.

A nic. Ne že by o tom nechtěl přemýšlet, ale nemohl. Jako uzávěrka u fotoaparátu. Zmáčkneš, otevře se, a po stanoveném čase se sama od sebe zavře. Bez ohledu na prst.

Martin seděl na schodech a kouřil. Posadil se vedle něho. „Jerry už přijel? Mělo by se jet. Aby tráva moc neproschla.“

Martin se usmál. Z nosu mu přitom vycházel kouř. Pak řekl: „Cassidy by tu měl zůstat. Ať přijede kdokoliv, Venca je na jeho přivítání absolutně nejlepší. Budou z něj divoký.“ Jerry jel rovnou sekat a oni všichni do Lučin, aby tam rozházeli kupky. Jerry se Smájlem mezitím pětkrát objeli louku a snad všechen vzduch voněl čerstvě pokosenou trávou. A oni se uprostřed té opuštěné krajiny hemžili jak mravenečkové, slunce nádherně pralo a vnucovalo pomyšlení, že tráva vyhozená hráběmi do vzduchu dopadne na zem už jako seno, občas někdo po někom hodil celou náruč té vůně a oba se rozchechtali, holky byly v plavkách a kluci v trenýrkách, kdo by kdy mohl tušit, co všechno se stalo, aby toto se mohlo dít, co bolesti…

Znovu na ni pomyslel. A dostal vztek, že mu nejde hned na povel si vybavit nejen její tvář, ale ji celou, jako takovou. A div že se nezačal obviňovat, že něco zlého, vadného v něm je toho příčinou, všechny ty dřívější pochybnosti, ty výmluvy na krátkost společného času, na nedostatek času i schopností se poznat, jako by se shlukly do jediného velikého knedlíku, který ho tlačil v krku a na prsou…

Až teď si všiml, že se mu nepohybují paže, že ho Ilona zastavila málem uprostřed pohybu. A že to Martin viděl a nejen to, že to i pochopil, neboť popošel těch pár kroků a řekl: „Víš, co je prima? Že teď bysme mohli mít chvíli klid. Jsem pro to zahájit cigaretou na mezi.“

To znamenalo pohov i pro ostatní. Harry si obrátil hrábě, držel je jak při šermu a poskakoval kolem Franty a vykřikoval: „Braňte se, mesijé, urazil jste mě, mesijé, váš pes se vymočil na levé kopyto mého oře, taste, mesijé,“ a pořád dokola, tak dlouho, než Franta v sobě posbíral zbytky ďArtagnana a taky obrátil hrábě.

Pobaveně je pozorovali. Až Martin řekl: „To všechno Harry… No… To von se vyškrábal na půdu, vydoloval z toho jejich úkrytu samopal a vystřelil do vzduchu. Určitě hrůzou bez sebe, že si ho najdou. Zvlášť když viděl, co udělali Iloně. No, viděl… možná ti to někdy řekne. Ale teď se ho neptej. Víš, co to znamená, když se ti takovejhle kluk přizná, že se málem pokadil strachy?“

Všichni se pomalu stahovali do stínu křovin, lemujících potok. Jerry se Smájlem dojeli se sekačkou na jejich úroveň,

Smájl sesedl a Jerry zavedl valachy pod vysokou olši a tam je nechal pást.

„Mám děsnej hlad,“ řekl Kérly, ležící hlavou dolů z meze.

Holky by měly jet napřed, aby ten voběd stihly udělat. Šéfová… zarazil se a položil si dlaň na rty. „Ty seš přece blbej,“ řekl Pýt, roztažený vedle něho. To se Kérlyho asi dotklo, protože pozdvihl hlavu a řekl: „Dyť přece žije, ne, tak co?“

Nahoře na kopci, těsně vedle špice štěpánské věže, trčící k obloze, se objevil jezdec. A za ním druhý.

„To je Cassidy,“ řekl Bill, „toho poznám na pět kilometrů“

„To já taky,“ řekl Harry, „ale kdo je ten druhej, když my vostatní jsme tady?“

Pak zaslechli, že Cassidy něco ječí, a pobídl koně dolů s kopce.

Maděra vstal a začal si oblékat košili. Otočil se ke Kandovi, který mžoural ve snaze rozpoznat toho druhého jezdce. „Něco jsi říkal o nějakým klidu…“

Ale Martin se vymrštil jako péro a vykřikl: „Alena!“

Cassidy už byl tak blízko, že rozeznali, co křičí: „Póóó-plááách!“

Všichni začali vířit a shánět své svršky. Jirka běžel na druhou stranu louky zapřáhnout do bryčky.

Cassidy dorazil. Alena byla daleko za ním.

„Vobsadili statek. Z vokresu,“ supěl, „přivedli si jako správce Krivýho. Alena zdrhla a potkala mě.“

Maděra s Kandou na sebe pohlédli. S tím přece mohli počítat, Putna je na to upozornil.

Přesto mu chvíli bylo jako tehdy, kdy v čísle 247 otevřel vrata a tam stál až k nebi naložený náklaďák. I teď to v něm zaznělo stejně, jak to v něm tehdy znělo po celou dobu, než se sebral a šel. No a je to. Prostě šmytec.

Už se po nikom neohlížel. Za zády slyšel, jak Alena Martinovi brečí na prsou a jak se mu snaží souvisle říct, že nějak museli tatínka umluvit nebo co, že na to přistoupil. Ale to už se vyhoupl na Kida a mírně, skoro něžně ho pobídl. Kid se přesto málem postavil na zadní, jako by chtěl naznačit, že tomu, co se odehrává, rozumí. Chvilku škubal hlavou, že chce povolení, aby se mohl pořádně rozutíkat, ale brzy si našel správný rytmus, kterého je třeba, aby se mohlo cválat i do kopce.

Ne, o to vůbec nejde, že nám to seberou, protože neseberou. Ten Šimáček bude koukat jak vejr, když mu ukážu ty lejstra z Prahy. Putna se bude spokojeně uculovat a Brabenec bude celej vyjevenej. Taky nejpozdějš za dvacet minut přijede Víšek a možná i ta vyšetřovací komise, aby nás tam jo bylo požehnaně. O to ale nejde.

Já totiž nějak nemůžu. Mně už to nejde, prát se. Nejde mi to a taky už nechci. Tohle odhodlání jsem měl načasovaný jen do konce války. Tady jsem se vlastně rval jen ze setrvačnosti. A neměl jsem čas vědět, že melu z posledního. Šel jsem do Štěpána žít nějakej ten mlhavěj mír, kterej jsme si každej jen představovali, protože jsme věděli, že bude vypadat jinak než ten, kterej tu před sedmi lety skončil, ale nevěděli jsme jak, přestože jsme se za ním v agónii plahočili šest let. Chtěl jsem tu jen žít, pracovat a mít rád svý bližní. Věřil jsem, já idiot, že na to mám právo. Že na to má každej právo. Copak jsem ten statek chtěl? Copak jsem chtěl mít zodpovědnost za bůhví kolik krků? A duší? Musím teda už navždycky takhle dál, když jsem to nechtěl? Musím? Proč zrovna já musím? Proč zrovna já musím dělat spravedlivýho, když dodneška má pro mě spravedlnost ještě mlhavější obrysy než ten posranej mír. Copak já vůbec vím, co mám a co nemám, když všechno pořád jen tuším, cejtím, čuchám a chovám se podle toho? A stejně vím hovno. Vím hovno o statkaření a dobytkaření, vím hovno, jak jednat s mladejma klukama, aby z nich v životě něco bylo. A proč to teda musím dělat? Že je ňákej osud a ten že mi to předepsal? Seru mu na to. A Ty, Pane Bože, se na mě laskavě taky už vykašli. Nebo nevykašli a ubližuj mně, ale neubližuj těm, který mám rád. Už by toho mohlo bejt dost, ne?

Zarazil se. Ne proto, že se nejspíš rouhal, ale proto, že v něm najednou začala narůstat Ilončina přítomnost tak silně, že mu dalo práci se neotočit a nehledat očima, jestli za ním necválá.

Ano, nebýt tam, cválala by - byl si tím jist, jako si byl jist cváláním Kida. A on by přidržel Kida, aby ho Žlutá mohla dohnat a… a nic. Nic proto, že ona by už tam dole u křovin věděla, že ať se mu při tomhle jeho osamělém cvalu bude odehrávat v hlavě cokoliv, ona že ho v jednom určitém bodě bude muset dohnat a neotřesitelností své existence ho praštit přes hlavu, aby se mu rozsvítilo a nemyslel blbosti.

Tedy se mu i takto, i bez ní rozsvítilo. Sice jak v divadle pomalu a nenápadně, ale rozsvítilo. A první, co ho napadlo, a to už právě proto, že ona je v nemocnici a on tady, znělo málem starozákonně: člověk se nepáruje jenom proto, aby nebyl sám, ale proto, aby mu míň vadilo žít v houfu a s houfem…

A copak ten náš houf, Ilono?

Když se vyhoupl na rovinu, odkud byl Svatý Štěpán už vidět jak na pohlednici, zastavil a pomalu Kida otočil.

Loukou cválalo devět jezdců. Vzadu pospíchala po silnici bryčka.

„Tak jo,“ řekl nahlas. „Tak je teda vyženem. Samozřejmě že je vyženem.“

Jen ti, holka, nevím, jestli tam máme zůstat. On by nás tamodtud stejně někdo vyhnal. To je jedno kdo. Ale vždycky někdo, kdo si bude myslet, že s velikostí toho statku jsme podezřele veliký i my. A přitom nám bude závidět přesně to, co nikdy nebudem chtít. Taky nás ovšem může vyhnat někdo, kdo přesně pozná, jaký jsme, a tím spíš se nás bude chtít zbavit. Abysme nenakazili ty vostatní. Abysme se moc nerozplemenili. Fašismus přece neskončil devátýho května… A třeba právě teď, právě tam v tom našem statku, se ti hoši pokoušej začít s nějakou jinou nadřazeností, jinou lumpárnou… Ano, děvče zlatý, zoufale se pokouším přijít na něco, co ty umíš cejtit na sto honů. Taky proto…

Jezdci se blížili. Na odhodlaných obličejích už byl rozeznatelný každý rys.

Podívej se na ně. Máš pravdu. Hitler měl proč bejt na nás alergickej. Každá moc na nás byla alergická. Kdysi nás bylo jen pár set tisíc. A podívej se na nás. Po všech těch válkách, basách a koncentrákách. Jsme furt. A furt se budem šprajcovat a furt se na nás někdo bude vytahovat a my přesto budem. Naše nesmrtelnost spočívá v naší nezničitelný touze žít, tak jak chcem my a ne někdo jinej, radši s milionem pochybností, jestli to je dobře, tak jak to chcem, než bez jediný pochybnosti, ale podle představ nějakýho vejtahy.

Ano, asi kecám nesmysly, ale vyčistila se mi hlava a já teď vím, že například Lučiny jsou daleko krásnější. A menší. A tobě se tolik líběj. Lásko moje…

Už byli u něho. Nespouštěli z něho oči. Když se do nich podíval Billovi, ten se rozpačitě usmál.

Po silnici se k nim blížila bryčka plná hlav. Nadechl se.

„Tak jo,“ tedy řekl. „Jdem na to.“

září 1990

Mé ženě

za ještě větší trpělivost

Prolog

A co tedy ten Maděra?“

President známým způsobem pohnul rty a zhoupnul trup j hlavu dopředu. Papír se jmény promnul v prstech, jako by zkoušel jeho kvalitu.

Zavřenými rty udělal „Hm“, nosem vyfoukl smích a dodal: „Na pozvání k oslavám invaze se omluvil, a za generála poděkoval asi deseti slovy. Možná jedenácti. Proč ještě Masarykův řád? A právě jemu? Asi by pak nebylo moudré narychlo jmenovat někoho jiného, že.“

Nebyli u něho poprvé, ani neměli důvod tetelit se přehnanou úctou. Čtyřiasedmdesátiletý Milan Smola byl nejmladší. Karel Šedivý v osmdesátých letech několik měsíců s presidentem seděl. Právě on řekl:

„Zaslouží si ho.“

President se po nich rozhlédl. Pohnul rty. Mohlo to být i ušklíbnutí:

„Vy ne?“

„Jistě,“ řekl Milan Smola, zvaný Klučina, „ale až po něm.“ Všichni se usmívali. Až president do nastalého ticha řekl: „V čase neskromností a přehnaných nároků tak mnoho zásluh v tak málo slovech z tak zasloužilých úst potěší. Ale to tak asi vždycky bylo, že.“

„Vy se na jeho pozvání taky omluvíte?“ řekl Lojza Beneš. Navzdory třaslavosti bylo v jeho hlase znát cosi jako dotčenost. Chvění rukou čelil tím, že se až křečovitě držel hrany stolu. Na to se však nesoustředil - všechnu sílu a vůli věnoval vzpřímenému držení ramen a hlavy a zahledění, aby Prvního muže přinutil k pohledu a odpovědi. Obého se mu dostalo:

„Nikdy jsem na žádné aukci koní nebyl. Jistěže přijedu. I když se koní spíš bojím a nasednout na koně mě nikdo nedonutí. A mimoto mě tam ještě taky pozval můj přítel Mirek Mašek, který se tam celá léta připravoval na svou režisérskou kariéru coby kauboj Kérly, psáno Curly.“ „Mně se něco stane,“ ujelo Smoloví. Neprotokolárně se plácl dlaní s roztaženými prsty do čela. Hned se však ukáznil:

„Promiňte. Vždycky jsem si myslel, že ty přezdívky platí jen tam…“

President měl radost. Jako pokaždé, když někoho zaskočil:

„Známe se od sedmačtyřicátého, chodili jsme do stejného gymplu, i když on je o šest let starší. Jako přespolní jsem u Mašků přes týden bydlel. Takže toho vím moc. O Cassidym, Smájlovi i ostatních. O Svatém Štěpánovi a Lučinách.

A o tom, že dodnes je generál Maděra pro všechny Šéf…“

„Panebože“ znovu ujelo Smolovi.

Za jeho zády se ozvalo zakašlání šedivé dámy, která je sem přivedla. Vedle ní stál sám kancléř a tvářil se dotčeně. Čas audience byl hříšně překročen.

„Uvidíme se při té trachtaci,“ říkal president při podávání rukou a smál se. „Možná by byla příjemnější nějaká hospůdka.“

A Smolovi ještě řekl:

„Škoda, že mu to nemůžu udělit při té aukci.“

Neděle, 5.15

Smájl

Maděra

Laguna beze spěchu olizovala Lamorisovu záď a tím ho zároveň postrkovala ke svým strukům, aby co nej rychleji nasál první kapky jejího mleziva a co nejdřív se tak ochránil proti všem infekcím. Hřebeček ještě vrávoral, nohy se mu rozjížděly, zděděné instinkty ho ke strukům přitahovaly a matčin jazyk přistrkoval, přesto se tam pořád nemohl dostat, takhle je to často s náma, pomyslel si Smájl, víme přesně, co bysme měli, ale stavěný na to eště nejsme.

Štípaly ho oči dojetím, nemohl si pomoci, vždycky to tak bude, přestože Lamoris už měl v té prazvláštní knize hříbat, nezajímající se původem, přichystané číslo 617. Prokristapána! Devětačtyřicet let! Za totáče jich bylo nejvíc v pětaosmdesátým. Šestnáct …nebo to bylo o rok dřív? …A od dvaapa-desátýho za šest let jen třináct. Dvě a něco za rok. Pak se vrátila z návštěvy Ilonka. A promluvila slovenský - to samo už něco znamenalo, tenkrát už mluvila jenom česky, kvůli dětem, aby z toho neměly ve škole guláš. „Vieš, čo mi Šéf povedal, Smájl? Ze už nas kone přestali zaujímat’. Koně bez hříbat jsou jak les bez ptáků, hovořil. Bojím sa, Smájl. Ako keby..“ Nedořekla to, vždycky dovedla rozpoznat, kdy už není třeba dál mluvit a kdy oni to po třinácti letech už umějí dočíst z jejích očí: že ona a děti jsou sice Šéfův pevný bod, ale pevný je ten bod jenom proto, že je obehnán hradbou koňských těl. A když ta těla stárnou a nových nepřibývá… Jako my jsme jen vzdáleně tušili, co s ním těch osm let vyvádějí, nemohl ani on tušit, co to vyvádí s náma…

Až teď si uvědomil, že na něho hledí. Že dokonce ví, kdy přesně usnul když se Laguna postavila. Jako by Šéf byl s Lagunou nějak propojenej: její klid ho zbavil starostí, a ztráta napětí znamenala spánek. V tomhle jsme stejný, akorát on v těch osmdesáti má sejto na prosívání starostí o třináct let hustší… co to s tou třináctkou pořád mám, hergot… eště že to…

Kdepák. Poznal jí na očích, že ví. Aby to dokázala, Eva se pohnula k Šéfovi, lehce mu položila ruku na rameno, pak přidala na tlaku, počkala, až otevře oči, a cosi mu tiše řekla. Nejspíš to, co vždycky: „Já a Smájl jdem domů, pojď taky, mladý se už postaraj.“

Maděra jen otevřel oči. Dokonce se i pousmál. Oba spící labradoři u jeho nohou je otevřeli taky - jako by dovedli postřehnout i pohyb Madových víček. Mnohem mladší Gábina hned vstala a za doprovodu máchání svého mohutného ocasu se spokojeně rozhlížela. Patrik zůstal ležet a jen loupal očima a hlídal pánovy nohy. Mad dvakrát mrknul, a už měl oči plné života. Je to starej lišák, pomyslel si Smájl. Ve chvílích únavy či ospalosti se pokaždé dovedl posadit nebo postavit tak, aby si mohl opřít lokte a dlaněmi podepřít bradu. Ty kolem sotva napadlo, že by si zrovna teď schrupnul, možná to mohl vědět Jirka, synové toho o otcích vědí víc, než otcové tuší, ale ten ani teď nespouštěl oči ze zvířat, dokonce ani při svlékání veterinářského munduru a při mytí rukou. Šéf uvolnil jednu ruku a dotkl se Eviny na svém rameni. Kývl. Začal se narovnávat. Patrik v tom okamžiku taky - ten se navíc rozkošnicky protáhl. On nic předstírat nemusel. Imra onehdy říkal, že se Šéf začíná hrbit. Není to pravda. Už se narovnal úplně, má jen trochu ochablejší ramena, to je proto, že pořád ještě jezdí, tuhle řekl Billovi, kterej ho při ovazování kolena nutil, aby toho už nechal: „Hele, Masaryk prej rajtoval až do pětaosmdesáti a žádnej rajťák nebyl, tak si nevymejšlej. Spad jsem. A co má bejt!“ V osmdesáti to musí strašně bolet, takový spadnutí, mě to v sedmašedesáti teda bolí moc, a to jsem votlučenej jak píšťalička. Ilona musela odejít, aby se nerozesmála, vidí do něj za těch padesát let desetkrát víc než ta moje cigoška do mě.

Vypadá velectěně, dědek jeden. To dělaj ty oči. Starej, ale ne stařec. Taky že je tak vopálenej. Zajímalo by mě, jestli by bez těch bílejch vousů vypadal mladší, Tereza tvrdí, že jo, jak s ním vloni na jaře po tom zápalu plic byly s Ilonou a malou Josefinou na Krétě, tak se oholil a ostříhal na půl centimetru a vypadal prej lip, než když se vrátil z kriminálu, Tereza je ale do svýho dědečka zamilovaná, takže… Snažil se vybavit si ho bez vousů, ale při pohledu na něj to nešlo, to jde jen o samotě při poklidu vzpomínání, teď ne.

Lamoris stál pořád rozkročeně, ale teď už spíš proto, aby ho nikdo nemohl odstrčit od toho blaha, ke kterému byl přisátý jak klíště.

Dohonil je až venku, v poslední chvíli si přestal být jistý, jestli Lamorise zvážili, a musel se podívat na zápis. Psi kroužili kolem a hlídali si, co se bude dít. Šéf na to koleno trochu napadal, ale ne moc, pořád ještě se v tom dala rozpoznat ta jeho rajťáckokomanďácká chůze, kterou se tenkrát snažil napodobit Cassidy a šlo mu to až po letech, kdy o tom už nevěděl. Bože, Cassidy! S Vaškem jsem denně, a na Cassidyho vzdechnu, jen když…

„Svítá,“ do toho řekl Maděra a zastavil se, aby mohl zaklonit hlavu a rozhlédnout se po nebi. „Krásný ráno. Škoda jít spát. Kid je taky vzhůru, projedem se.“

Evina hlava pod Maděrovým ramenem kývla a pootočila se. Ano, říkaly její oči.

„Vemeš mě s sebou?“ tedy Smájl řekl, protože Šéf nejradši jezdil sám. Psi zpozorněli.

Maděra k němu zvolna pootočil obličej a chvilku jakoby si ho prohlížel. Usmál se:

„Vlastně bych neměl. Zvlášť tebe. Při krátkým klusu mi rachotěj všechny kosti, a na rychlej cval už si netroufnu.”

„Nonono,“ řekla Eva, roztáhla paže a tím svým pověstným cikánsko-havajsko-černošským způsobem rozkmitala boky a poprsí, a Smájlovi prolétlo hlavou pomyšlení, že mu bylo osmnáct, když se ona narodila, a devatenáct, když ji Imra s Júlkou přivezli do Lučin. Gábina kolem ní rozjařené poskakovala. Patrik to pozoroval znechuceně. Jenom zdržují od toho něčeho, co se chystá…

Trvalo jim čtvrt hodiny, než se vymotali koridory mezi ohradami. Rozjařená Gábina vyrážela dopředu a hned se zase vracela, chtěla k tomu vyprovokovat i Patrika, ale ten se od Kida nehnul. Už opravdu začínal den a huňaté herefordské krávy dávaly pít svým telatům a obracely za oběma jezdci přežvykující hlavy. Potom - spíš podle vůle koní - zamířili přes luka směrem k Rokli. Patrika louka zlákala a rozeběhl se. Gábina se na něj okamžitě vrhla. Trvalo to další čtvrthodinu, než Smájl řekl:

„Made? Myslíš, že by Cassidy měl z tý parády kolem aukce radost?“

Ujeli snad padesát metrů, než Maděra začal pokyvovat, chvíli to dokonce vypadalo, že mu krok koně rozhoupal i hlavu, ale vzápětí se mu to jeho až drezúrové držení vrátilo, pak konečně promluvil: „Zvláštní. Taky jsem si na něho vzpomněl. Ale kvůli něčemu jinýmu… Hele, Smájli. Před pěti lety jsem vás poprosil, abyste z mejch narozenin nedělali žádnej humbuk. Jen jsme se sešli a měli radost, že jsme pohromadě. A protože nás se všema těma dětma a vnoučatama bylo tolik, veškerý vzpomínání bylo tak rozcupovaný, že na ňáký pomyšlení, jak jsem starej, nezbylo už místo.“

Měl tě spíš vzít bičíkem, vyťukávalo se za Smájlovými spánky. Kdyby ho měl. Világoš, křičívá Imra na žokejské učně, když pozná na koni, že na protáhnutí cvalu ve finiši potřebuje pobídnout. Világoš je maďarský světlo a pro všechny Imrovy děti, včetně Evy, i vlastně vnoučat, to jeho zvolání vždycky znamenalo výprask. Nech sa ti rozsvieti, čo si vyviedla, pokaždé Evě při těch třech ranách bičíkem poklidně oznamoval. Naše Majka mu někdy ve čtrnácti bičík vyrvala a on si jí přestal všímat. Je to možný? Před tolika lety? Za dva měsíce jí Martin kvůli nové motorce {na který se za tejden tak rozsekal, že nebejt Billa a těch jeho doktorskejch kamarádů, dodnes by pajdal a viděl jen na jedno oko) svěřil stádo dvouročků, a Majka v rozčilení z toho důležitýho úkolu výběh špatně zašoupla. Imra se na to díval z okna, a než se Majka odkoprněla, kdo byl k sehnání, sedlal a vyrážel za uprchlíky. Dědo, pak přišla s vlastním bičíkem za Imrou, dej mi világoš, třikrát, prosím tě. Nehnul ani brvou. Ale po világoši ji pobozkal a potlapkal. Slib mi, že mi budeš dávat világoš až do mý smrti, mu pak řekla, a když se smál, řekla Nesměj se, já umřu, ale ty nikdy. Ty a Mad a táta…

„…celej vodvázanej, že mi všichni budou připomínat, kolik mi je?“ najednou uslyšel Šéfa a studem se až zajíkl, že nejdřív prosí, aby ho vzal s sebou, pak mu přes Cassidyho (aby na to Mad nemohl) vyčte celej ten humbuk kolem aukce, a potom si myslí na rodinné világoše a Mada neposlouchá.

A Maděra hleděl před sebe na blížící se hradbu lesa, za níž už byla Rokle, a před níž stála Gábina a divoce štěkala, že se nemůže dočkat, aby už byli v lese, usmíval se {Dědečku, mu často říká Tereza, ty už se nám zase posmíváš. Dědo, mu tuhle řekla Josefina, ešli še nám budeš pošmívat, doštaneš világoš. Zase ten világoš, sakra), a pokračoval:

„Myslíš, že o toho generála stojím? Nebo o ten řád? Už teď mám husí kůži, když si představím, jak tam stojím mezi těma dědkama… Myslel jsem, že Kérlyho roztrhnu, když mi řekl, co se všechno chystá… Ale na druhý straně nás tenkrát vlastně zachránil. Nebejt jeho filmů… a Gríši. A všichni se na to těšej teda skoro všichni. Připadal jsem si jako sobec… Gábino! Mlč už! Kdo to má pořád poslouchat!“

Koně se zastavili - na asfaltku táhnoucí se podél lesa směrem ke Svatému Štěpánu se jim nechtělo.

„Asfalt se mi tu nelíbí,“ řekl Maděra. „Já vím, že tu musí bejt a že je náš a kvůli nám, ale ten štráf drnů mezi prašnejma kolejema byl hezčí …Když jsme opustili statek, táhli jsme tudy jak americký osadníci, vzpomínáš? A zase tu s náma je Cassidy. Ten to řekl..

Koně při přecházení silnice málem štítivě zdvihali nohy, a na lesní cestě se samou radostí rozklusali.

„No ták, Kide, vytřeseš ze mě duši, ty blázne,“ Maděra vyčítal koni, aniž by sebemíň přitáhl volnou uzdu…

Ty pěkný furiosy vlastně máme jenom díky těm Šéfovejm Kidům (tenhle je vlastně už římská čtyři), Bože, co to jen dalo shánění, aby na Mada po kriminále čekal úplně stejnej Kid jako ten první. Takový srdce ale neměl už žádnej, tenhle když ho Martin nebo Majka vojížděj, aby Madovi něco neprovedl - se tváří jak boží umučení. Nebejt Mada, už skákal parkury jak antilopa. Teď by si k němu leh i do postele. Ze drezura. To chci vidět. Tu pořádnou.

Cassidy.

Jakoby to byl kód: najednou měl všechno před očima. Zároveň však na něho hleděl o padesát let starší Šéf.

„Proč jsme vlastně vodtáhli do Lučin tak rychle?“ proto řekl. A nejspíš schválně bez onoho tenkrát - v téhle chvíli to neplatilo, a ne proto, že už i já jsem dědek a dědkům se časový vzdálenosti stíraj. Mada se na to nikdy nikdo nezeptal, možná Cassidy v těch posledních letech, kdy dělal hrázného na přehradě a všichni k němu měli podivnou úctu - konečně věděli, co to je a jak vypadá asketa. V té době už se o něm vědělo, že umí držet jazyk za zuby, a kdokoliv se mu mohl svěřit s čímkoliv s jistotou, že od Cassidyho to nikdy nepůjde dál. Změnil se ale už dřív. Dvacátého října devatenáct set padesát. Když si pro Šéfa přišli. Eva na převtělení věří, a zvlášť kvůli Cassidymu. Když se s Ilonkou vrátili z první návštěvy ještě před soudem, vrátil se on jako Šéf. Měl jeho oči, gesta, slova, rozhodnost i názor, bylo mu čtyřiadvacet a co řekl, poslechl i Kanda. I Honza Kučera, vlastně i Putna… Panebože! Ctyry jména, a všichni už mrtví!

Díval se při tom na Šéfa. A tenhle je všechny přežil. Jeli těsně vedle sebe, psi před nimi - cesta k Rokli se nezměnila, vždycky tudy jezdili takhle po dvou, Maděra byl možná o hlavu vepředu, i tak na něm bylo poznat, že jemu se za čelem taky cosi prohání. Až konečně pootočil hlavu. Chvilku na sebe takhle hleděli, pohledy se jim sice koňskou chůzí houpaly, ale právě o to si možná ještě víc rozuměli, my dva bysme vlastně už vůbec mluvit nepotřebovali, v tomhle jsme si nejpodobnější, nejvíc od Madova návratu z basy, uvnitř se nám toho nakecá, ale z pusy toho už moc nevyleze…

„Přesně takhle se mě zeptal Cassidy snad deset dní předtím, než…“ Maděra se odmlčel a zase už hleděl dopředu. Každý se takhle odmlčel, když už na to musela přijít řeč, ani po třiceti letech se nikomu nechtělo to pojmenovat, možná i proto se jim na Cassidyho nechtělo myslet

„…než se mu to stalo… možná už v sobě nosil nějaký znamení od Pánaboha, co já vím, a nechtěl v sobě mít žádnej otazník. Řeknu ti, co jemu. Dřív nebo pozdějc by nám to bejvali stejně vzali, před válkou to byl široko daleko nejbohatší statek. A tak ho chtěl kdekdo, nejenom Šimáček. A důvodů proti nám měli bohatě. Kupříkladu plnoletý jsme byli jen Ilona, já a Martin Kanda. Celý Lučiny měly tehdy necelejch devadesát hektarů a statek přes sto dvacet, z toho dvě třetiny obdělávanejch polí. A rychle to muselo bejt proto, že dvacet (vlastně jen devatenáct - Ilonka byla ve špitále) nás bylo už jen pár tejdnů. Vzpomeň si, kolik nás pak zbylo v zimě: ty, Pýt, Cassidy, Jerry a my tři…“

Srpen 1945 - únor 1947

Poznala to na něm, v tomhle stavu viděla ne za jeden, ale za tři rohy.

„Čo sa robí? “

Hlavu měla zafačovanou až po obočí, pod porozepnutou ústavní košilí měla ovázané to místo, kudy do ní těsně nad srdcem vlétla kulka, levou ruku ještě nehybnou po vyoperování další střely. Taky už věděla, že je mimo nebezpečí. Měla to v očích. Plus radost, že ho má u sebe.

Ztratil strach, že by jí to mohlo ublížit, a řekl jí všechno. Vyjmenoval klady i zápory i všechny své pochybnosti, včetně výčitek pokud šlo o Vršinské, které vlastně chce jen využít, a pak se skoro s úlevou dívat, jak odcházejí.

„Při pomyšlení na všechny ty podzimní práce a na to, jaký tu dovedou bejt zimy, se mi rozklepaly kolena, “ nakonec řekl.

Chvíli ho nechala dusit ve vlastní šťávě, i když to určitě nechtěla, ale mlčela. Jak potom neměl myslet na to, jak se právě ona na statku nadřela? Po tom zranění leccos viděla jinak. A tak řekla:

„ Hovořila som ti, že sa mi Lučiny páčia, ále ty si sa vtedy tvářil, že len tak táram. Nuž niebanúj, hej? “

Věděl, že jsou všichni na těch pěti hektarech pšenice, takže na zpáteční cestě zajel do Lučin a všech sedm chalup i stateček pečlivě prolezl. Stání napočítal dvaatřicet dobytčích a šestnáct koňských - obě chalupy nahoře u lesa neměly vůbec nic. Zato v těch dvou hned vedle statečku byly stodoly, které předělat pro koně nemuselo dát velkou práci. Dělal co mohl, aby se mu nedělaly mžitky ze stavu, v jakém chalupy byly, a blahořečil Vršinským za to, co za tak krátký čas předvedli na statečku.

Vlastně se ozval jen Standa Novák, k němuž se vzápětí přidal Franta ďArtagnan:

„ Toho darlinga jim ale nenecháme. Ani to čerpadlo.

„A co boilery, “ šťouchla si Lenka, „jen si člověk zvykne na teplou vodu… “

„ Blbost, “ přerušil ji Cassidy. „Jsme vosadníci, který se z civilizace přeplavili do Novýho světa hledat novej domov. Maj jen nejnutnější majetek a koupili si za zbytek peněz povozy s koňma a pár kusů dobytka a táhnou na Západ, aby se tam usadili. Žádný boilery neměli. My akorát táhnem na jihovýchod. Jinak je to stejný. “

Protože cesta od blaubašského mlýna lesem byla úzká, tahali všechno horem podél lesa a pak cestou mezi lukami. Když se tak poprvé objevili na kraji lučinatého hupu, pod nímž se v obrovité lžíci vtlačené do svahu krčily Lučiny, právě kvůli Cassidyho slovům si div nepřipadal jako praotec Cech.

To ale trvalo chvilku, pak už se spíš cítil jako geolog, který našel naftu: dál už ho nikdo nepotřeboval. Sice se pořád na něco chodili ptát, ale jen proto, že očekávali schválení.

(Kanda:) „Hořejšek statečku si vemete vy dva s Ilonou. Jsou tam tři místnosti a dvě komory a říkala Jana - ta holka má, čoveče, přehled, prej kvůli Lučinám nepude na zemědělskou, ale na architekturu - říkala Jana, že by se dala využít půda. A dole by mohla bejt velká kuchyň. A jídelna eště větší než na statku. A já že bych si třeba vzal hned tu vedlejší chalupu, co říkáš? “

„ No, to je dobrý.

(Cassidy:) „My dva s Pýtem bysme třeba zůstali v tý poslední, Šéfe. Aby každéj, kdo přijde z druhý strany, věděl, že to je vobsazený. A chráněný. Co myslíte? “

„ To je rozumný, Vašku. Budete to mít ale nejdál, když ta jídelna…“

(Cassidy:) „Aspoň nám vyhládne. Pýt říkal, že všechny vůně z kuchyně potáhnou rovnou k nám. Jo, a do tý fortelný kůlny se klidně vejde nejmíň šest koní, takže do toho chlíva a do tý konírničky by se taky vešlo takovejch šest krav. “

„Dobře. Ale Cassidy… “

(Cassidy:) „ To je jasný, Šéfe, vyčištěný, vybílený. Stání už jsou vymetený. Hnojišťata jsou ve svahu pod barákem, to je proti Štěpánu jiný kafe, to bude vodtejkat samo. Děláme jednu chalupu po druhý, já na kluky dohlídnu, to se spolehněte, jde to, jako když se šestiraňákem pálí rovnou vod boku… “ (Smájl:) „Kidovi a Žlutý a eště šesti sedelnejm koním by se asi líbilo bejt ve stáji na statečku. Aby věděli, že jste blízko, jsou dost nervózní. “

To máš pravdu, Smájli. A kde vůbec budeš ty? “

(Smájl:) „Hned vedle v takovým tom vejměnku. Co je ta velká zděná stodola, kam jste říkal, že by mohly přijít klisny a hříbata. A Bill už bourá tu zeď, jak jste říkal… “ (Říkal?)

(Jerry:) „Jestli si chcem nechat ty dva bejčky a mít vobčas nějaký tele, tak víc jak třicet krav mít nemůžem. Nebo myslíte, že ve statku nic nenecháme? “ Šimáček by se zbláznil, Jerry. I takhle bude řvát jak pavián. A ten jeho tajemník, ten Hejl, ho bude ještě pošťuchovat. “ (Kérly:) „My se s Harrym sice budem muset vrátit do školy, páč nám to vo další měsíc už neprodloužej, ale my sem budem furt jezdit - mohli bysme si v tý nejhořejší chalupě zabavit jeden pokoj? Do kterýho by nám nikdo nelez? “

„Proč byste nemohli?“

(Kérly:) „ Von by Cassidy z tý chalupy rád udělal švejcarskou chaletu. “

„Co?“

(Kérly:) „ Von to viděl v časopise. V Alpách jsou takový chalupy, který maj díru ve střeše a pod ní votevřený vohniště s vobrovským kotlem, v kterým se z mlíka vaří sejra… “

„Jo šalé. To je něco jako salaš. Na to ať zapomene… (Franta:) „Naproti ve Stráních je v jedný kůlně spousta coulovejch manesmanek. Jsou rezavý, takže jsou určitě po Němcích. Kdybysme je znárodnili, můžem tu rozvýst vodu. Je jí tu dost. “

„Když myslíš, že znárodňovat neznamená krást…

(Kanda:) „ Snaž se Ilonku udržet ve špitále co nejdýl Aby ji tu z toho netrefil šlak. Nebo jsi zapomněl, jak se ve Štěpáně nadřela? Nejvíc ze všech? “

Jel pro ni Zikmundovým džípem a vůbec mu nevadilo, že tenhle byl výrazem Zikmundovy vděčnosti za to, že s Kandou proti němu nesvědčili. Kanda měl pravdu: Zikmund se mohl ztrhat.

Poslední úsek jel skoro krokem, aby jí neublížil, a potěšeně pozoroval očekávání v jejích očích. Byl si jistý, že bude spokojená, přesto se nemohl zbavit podezření, že ona jistota je dost laciná - byla rozhodnuta být spokojena se vším, přímo to z ní čišelo. A jeho trochu mrazilo - za své čiré radosti doposud vždycky tvrdě platil.

Přestože je za poslední tři dny desetkrát denně upozorňoval, že Ilonka je v rekonvalescenci a že se vůbec ničeho nesmí ani dotknout, Cassidyho uvítání ho přesto málem dojalo:

„ Bez vás to nebylo vono. Nemělo to správnej říz. Teď už to pude jak po másle.

Ale pak to zničehonic přišlo:

„ Na nic nesmíte šáhnout. Budete jen poroučet. Bill bude váš komorník. Sám se přihlásil. Jemu nejvíc záleží, abyste byla zdravá co nejdřív. Abyste nám zase mohla udělat pořádný vepřoknedlozélo.

Z očí jí pak šlehaly blesky. Takže místo očekávaných něžností to Maděra od ní pěkně zchytal. Bylo zbytečné se bránit, že kromě zabydlování v Lučinách jim pořád ještě patřil i statek, a museli tedy sklidit a odevzdávat. Aby v okamžiku, kdy se statku úředně vzdají, na ně nikdo nemohl. Ji to ale nezajímalo. Jen se převlékla (a on radši odešel, aby se nezačal litovat, že v téhle chvíli je jí úplně jedno, jak hořejšek statečku pro ně dva zařídil), pak sešla dolů, beze slova několikrát prošla kuchyní a jídelnou a prohlédla špižírnu a sklep, a potom vyšla ven a začala vyvolávat jména, ať právě kdo dělal co dělal, rozdělila úkoly, a jeho posmutněle poprosila, aby s tímhle lístkem zajel za panem Hubačkou (neměl v té chvíli sílu jí říct, že pan Hubačka umřel na cyankáli, když ho Kanda odhalil jako šéfa karlovarského gestapa, a že to po něm převzala paní Dvořáková, která pořád ne a ne otěhotnět) a za Zikmundem, či třeba až na okres, hlavně aby co nejdřív přivezl všetko, čo napísala. Smájl musel zapřáhnout, naložit kluky a přivézt ze štěpánského statku taky všetko, čo jim napísala, především tedy celou jídelnu, a ani kluci se neodvážili jí říct, že by je někdo mohl vidět a celé by to prasklo dřív, než chtěli. A taky že ano, protože jako na potvoru potkali na zpáteční cestě Brabence, a Cassidy v tísni vypálil od boku, že ho Šéf právě hledá, aby ho pozval do Lučin na večeři. A Brabenec okamžitě zjihl, a ze znovuzrozené Ilonky i z vepřové se mu potom orosily oči, a po třetím pivu se zmohl jen na ublížené výčitky, že ho zradili, ale fakt je ten, že když se jich většina vrátí do školy, tak by na to nestačili. Akorát že si maloval, jaká reklama bude tenhle družstevní statek do voleb v příštím roce, a oni na sebe koukali, co to ten Brabenec mele, jaké volby, až Kérly řekl „ Nojo, psali vo tom v těch novinách, co v nich bylo zabalený maso. ” A Maděra proto rychle poznamenal ze Šimáček si tam určitě zase dosadí Křivého jako správce a tím by se vlastně mohla uvolnit jeho rodná chalupa, i když zatím neví, co s ní, ale je jeho, ne? Protože na Brabence šlo z piva spaní, naložili ho do džípu. Po cestě si stěžoval, že jsou Lučiny pro něho daleko, ale fakt je ten, že Lučiny katastrálně patřej pod Svatého Štěpána, a on konečně bude vědět, že je o ně postaráno, že vlastně i tady to bude jeho družstvo, a soudruzi na okrese to určitě pochopěj, když jim řekne, že zachránil před zpustnutím celou jednu osadu. Pak usnul tak tvrdě, že v jedné zatáčce málem vypadl, a do postele ho Maděra musel už donést.

Šimáček okamžitě po obdržení dopisu, v němž ho Maděra jménem družstva žádal, aby Okresní zemědělská komise z velkostatku ve Svatém Štěpáně udělala státní statek, přijel a milostivě nabízel, že tu můžou zůstat a být k ruce panu Křivému, dokud si nesežene vlastní lidi. Kromě Hejla si přivezl ještě dva úředníky na inventurní předání. Ti však měli k dispozici jen ten kus papíru, který tehdy Brabenec Maděrovi přidal k dekretu, a na tom jen výčet budov, víc nic. A pak už Šimáček jenom bezmocně zuřil a pořád opakoval, že to tak nenechá, ale Maděra trval na řádném převzetí těch jedenatřiceti krav a slámy a sena a pytlů obilí, pro které si z výkupu ještě nestihli přijet.

„A je to, “ pak řekl Kanda, když to jeli k Bílému koni zapít. „Pořád jsme tam toho nechali mnohem víc, než tam bylo, když jsme začínali.

Maděra měl dost vztek. „ Vůbec jsem nepostřehl, kdy ty boilery odmontovali. A taky tam nenechali ani jednu žárovku.

„Tondo, netrojči, nějak rychle zapomínáš, jaká to byla smečka, když jsi sem přišel, a jak se nakonec mohli ztrhat, aby to šlapalo. Bejval bych to do nich nikdy neřek. I Vršinský dřeli jak hovada, i když od začátku věděli, že nezůstanou. A od chvíle, co Franta se Standou zjistili, že je v Lučinách elektrika, nedali pokoj, dokud… Nadávat bych měl já, protože starej Krivej za mnou bude imrvére posílat Alenu, abych jim zaskočil pomoct, a pak ty žárovky a ty boilery budou chybět nejvíc mně. “

Ještě než se rozprchli, Ilonka postřehla, jak Jerry s Janou dělají, co mohou, aby se na sebe u stolu nepodívali a aby je nikdo spolu neviděl, a vzala si stranou Cassidyho a poprosila ho, aby on jako jediný dospělý pochopil, že se Jana s Jerrym mají rádi a nepřipustil hloupé poznámky či dokonce vysmívání.

„Spolieham sa na teba, Vašek. Lebo viem, že chápeš, čo všetko by sa mohlo porobiť, keby si ich tie dva pubertoši Kérly a Harry vziali za ciel. “

Právě Jana způsobila, že Jerry odjel s nimi, vybaven dopisem od Brabence, aby si kvůli budování nového lepšího pohraničí vydobyl přepsání z gymnázia na zemědělskou školu v Teplicích s možností absolvovat poslední ročník dálkově. Všichni slíbili, že se vrátí nebo aspoň budou vracet, a až na Vildu a Lenku, kteří byli na lyžařských závodech, po Štědrém dnu přijeli, bylo jich všude plno, a když jim Ilonka řekla, že bude mať bábátko, ktoré budie naozaj silné, lebo s ňou přežilo i tú nemocnicu, kluci se rozkřičeli a holky se radostí rozbrečely.

Jerry s Janou se už nebáli na sebe významně koukat a vodili se za ruce, Kérly oznámil, že si začal psát deník, protože bude spisovatel a jednou napíše i o tom, jak dělal kauboje. Stará Křivá vzkázala Kandovi, že jestli se chce ucházet o Alenu - se musí přestěhovat na statek ve Stěpáně, a Kandovi se jakoby ulevilo, když odmítl, jenže za dva dny se do Lučin prodrala čerstvě napadaným sněhem Alena s rancem, že bude s Kandou bydlet. Dalo jim práci ji přesvědčit, aby se vrátila, protože není plnoletá a byl by z toho pěkný malér

Nejčastěji přijížděli Kérly a Harry, protože to měli z Teplic nejblíž, a samozřejmě Jana kvůli Jerrymu. A kupodivu i Bill, kterého pořád víc těšilo, že se v něm vlastně proti jeho vůli měnilo sádlo ve svaly, navíc nepřestal růst, a v Praze mu ta dřina vysloveně chyběla. A taky mu lezl krkem vlastní otec, který mu neustále připomínal, že to je jeho zásluha, když ho tehdy jako neohrabaného maminčina tlusťocha vyhodil z auta a ujel. Před zraky Kérlyho a Harryho, tenkrát vlastně ještě Míry a Petra, právě se snažících nasednout na svého prvního koně.

Ukazoval se i Putna. Nejdřív kvůli sobě: jelikož státní úředníci nedovedli vystavit dekret vzdálené obci, tu jednokatrovou pilu na Grunbachu, kde se Blaubach stáčel do údolí pod Lučinami, si nechal od Brabence nadekretovat na sebe, a přišel poprosit, aby - než tam někoho sežene - na to občas dohlédli. To málo, co tam zbylo, ať si klidně vezmou, potřebují-to, jináč by to stejně ukradl někdo cizí. Pak vozil rozumy z okresu spolu s vyhláškami, aby pořád měli všechno v čajku, a Šimáček, který jim za svatoštěpánský statek slíbil pomstu, na ně nemohl. Taky svým nosíkem vyčuchal, že ta travní semena…

No, jak jsem v tiskárně mezi starejma lejstrama našel tu anglicky psanou objednávku na travní semena… no, tu, co jsem vám dal… Brabenec mě ze starý známosti nechává hrabat se v těch dokumentech, co zbyly po Němcích… myslíte, že byste to lejstro našel? …No, radši hned… Něco vám řeknu, Ilonko: takovýhle vdolečky jsem eště nejed, a moje nebožka maminka byla nějaká kuchařka! To jsem nevěděl, že se pečou i na Slovensku… “Nie, nie, to je tunajší předpis, od Čapkovej, nič to nie je…

„ To mi neříkejte, víte, co já už jed různejch vdolků, udělanejch podle stejnýho receptu? Kdepák. Všechno chce fortel

vdolečky… i uspořádání takovýhle kuchyně… vaše žena má takovéjch různejch talentů, Maděro, že… máte to? Ukažte to… no, to je ono, Hathaway and Sons, přeložte to, ale přesně, tehdy jste mi řek jen pár slov, i když to mi taky stačilo, abych po tom pátral. “

„ Vážený pane starosto. Tímto vás žádáme, zda… zda Vám opět můžeme poslat objednávku na 200 liber Vašeho… Vašeho věhlasného travního semene, které produkujete… pěstujete ve Svatém Štěpánu. If possible… kdyby to bylo možné, mohli bychom smlouvu s Vámi uzavřít… even, even… třeba na deset let, eventuálně na větší množství…. Očekávaje Vaši brzkou odpověď, srdečně Vás zdravím… Andrew Hathaway. “

„Až se mi to podaří z Brabence vydolovat, Maděro, tak vám přinesu lejstra pana starosty Dannera. Z nich vyplývá, že ty semena pěstoval na svejch lukách, který se nacházely v lučinským katastru, protože našemu milýmu starostovi Dannerovi patřil tenhle statek. A když vám ukážu, na kolik si firma Hathaway cenila anglickej trávník z Krušnejch hor, tak už se přestanete divit, že Dannerovi patřil Bílej kůň i ta pila, vo který jsem vám říkal. A že starostou mohl bejt jenom proto, že byl nejmíň stejně bohatéj jako velkostatkář Kučera… Ale to vy si přece musíte pamatovat, neříkejte mi, že ne. “

„ To je všechno moc hezký, Putno, ale všichni, co ty semena uměli pěstovat, jsou pryč. “

„ Jděte někam, Maděro. Stačí napsat do Výzkumnýho ústavu zemědělského, a přijede sem těch machrů celej autobus. Kromě toho vy sám byste z těch lejster měl poznat, vo který luka jde. Je tam napsáno ,Beim Streifen \ což je, myslím, česky , U pruhu ‘ Tak se snažte, vám radím, než to vyčuchá Šimáček, nebo ještě spíš ten jeho povedenej tajemník, a uvidíte ten tanec!

Udělali, co Putna radil, především proto, že navzdory vší dřině na tom nebyli nijak skvěle. Jednou se ale dohodli, že stav koní nesníží, i když je měli jen pro potěšení a dopláceli na ně krmením. A další dobytek si mohli přibrat až po zimě do výběhů - jestli je stačí vybudovat. Měli sice dostat od státu nenávratnou půjčku „ na oživení zemědělství v pohraničí “ ale doposud neznali její podmínky, mezi něž mohl třeba patřit i závazek, že se zbaví „ neproduktivních koní “ proto s ní raději moc nepočítali.

Maděra s pomocí staré katastrální mapy v Dannerově výměru ona luka označená „Beim Streifen našel, docenti potvrdili, že to skutečně byly semenné louky, ale naposledy někdy před šesti - sedmi lety, že navzdory pokročilé době se uschlá tráva musí odstranit, a příští sklizeň oni sami budou hlídat. Ale už teď upozorňují, že to bude strašná piplačka: semenná tráva bude viditelně nejvyšší a bude se muset sekat snad srpy přesně nad místem, kde bude ostatní trávu převyšovat. Sedm akrů! Při vědomí, že to musí být sklizeno za pár dní, aby na tom dělalo bůhví kolik lidí! A přitom až laboratorní zkoušky ukážou, jestli semena neztratila na kvalitě nebo nezdegenerovala. Je ale pravda, že za první republiky to byl z této oblasti nejvýnosnější exportní artikl. Dokonce prý za války koloval vtip, že Neville Chamberlain podepsal mnichovskou dohodu za Hitlerův slib, že ze Sudet bude dodávat do Anglie semínka na jejich trávníky zadarmo.

Pětadvacet minut před svatojánskou půlnocí Ilonka porodila Ivanku, a po křtu v nově vysvěceném kostele svátého Štěpána kmotr Putna řekl, že se Ivanka narodila v pravou chvíli: Lučiny budou pod ochranou svatojánských kouzel a Ivanka bude jejich patronkou. A tu pilu na Grúnbachu on přepíše na družstvo, které třeba jednou bude moci dát Ivance pilu jako svatební dar. A jemu by to za chvíli stejně někdo záviděl.

Měsíc před volbami přinesl Cassidy ze Štěpána volební programy a chtěl po Maděrovi, aby mu řekl, která strana má ten program nejlepší, tu že bude volit. A byl zklamaný, když mu Maděra řekl, že se mu nelíbí ani jeden ten program a že volit nebude, ať si Brabenec říká, co chce. Rozhodně ne komunisty, protože ti tvrdí, že Československo osvobodila Rudá armáda. A ani slovem se nezmiňují, že taky ještě někdo jiný. „Lžou, Cassi, a ty ostatní partaje taky, jen si pořádně přečti, co třeba píšou o pohraničí, co vůbec slibujou. Brabenec je prima chlap, ale všimni si, jak si kvůli volbám pořád víc vymejšlí, a místo aby mluvil jako Brabenec, vypadávaj z něj jenom samý hesla. Tuhle u Bílýho koně vykřikoval, že plán osidlování je nejen splněn, ale dokonce překročen, a když mu Kanda řek, že zrovna nedávno ten plán překračovali čtyři chlapi, který rabovali ve Stráních a utekli, až když začal střílet do vzduchu, tak se Brabenec urazil, že mu kazí volební agitaci. Vol si, koho chceš, Cassi, ale my dva s Ilonkou volit nepůjdem. Brabenec vyletí z kůže, ale je to i jeho práce. “

Jerry odmaturoval s odřenýma ušima, zkoušky na vysokou zemědělskou však udělal (a v září se mělo rozhodnout, jestli ho nechají studovat dálkově), ale za tři dny zmizel protože mu z Prahy zatelefonovala Jana (když Ilonka byla v osmém měsíci a uprostřed března se jí udělalo při drhnutí kuchyňské podlahy - jak jinak! - zle, Maděra dostal strach a začal se pídit po telefonu, a ukázalo se, že starosta Danner měl do Lučin nataženou linku. Z té chybělo jenom dvěstě metrů právě v Lučinách a v lese za nimi), Jerry ukecal Kérlyho a Harryho, kteří vzápětí přijeli, aby s Kandou dělali u krav místo něj, protože musí na deset dní nutně odjet, a potom s potemnělou tváří kápnul Ilonce božskou, že jedou s Janou a partou jejích spolužáků na kánoích Sázavu, ale pak se oba vrátí sem a Jana tu bude až do dvacátého září. Ilonka si při tom znovu uvědomila, že je to vlastně směšné - ona je snad jen o šest let starší než on, a Jerry se k ní přesto chová jak k matce. Necítila se v té roli dobře a všem nabídla, aby si s ní potykali ale od chvíle, co ji Putna začal oslovovat jménem, převzali jeho paňmámu, a jinak už jí neřekli. A ona pochopila, že to pro ně je cosi mezi mámou a šéfovou, a už se s tím smířila. Zvlášť pokud šlo o Pýta, Cassidyho, Jerryho, a vlastně i Smájla. (Ten začátkem minulého listopadu svému otci odvezl dva páry tažných koní, pro které ho do pohraničí poslal, ale za dva dny byl zpátky, a jenom řekl: „ Potřeboval koně. Mě ne. “)

Bill zase o něco povyrostl a přiznal se, ze hlavně spíš díky své výšce než umu vlastně on vyhrál gymplu středoškolský pohár v košíkové, a že bude mít po prázdninách potíže sem jezdit, protože jako medik musí hrát za univerzitu. Ale teď že jde kácet kmeny na nové výběhy. Přijel i Franta ďArtagnan, ale jen na chvíli a hlavně se rozloučit: jeho otec byl jmenován velvyslancem v Norsku. Nepřijel Jirka Pěšina - jako syn bývalého osvětimského vězně dostal tříměsíční letní stipendium do anglické školy ve Švýcarech, odkud poslal tři barevné pohledy s bílými vršky hor. A Lída Kubištová měla od rodičů domácí vězení, aby se učila na reparát.

Přestože stavěli ty výběhy, dva seníky, plot kolem semenných luk, na rovině za lesem budovali parkurové překážky (Maděra, Smájl a Cassidy už měli na parkurové skákání připraveno pět koní včetně Kida, jehož skákání vysloveně bavilo), a ještě taky dělali sena snad na pětadvaceti hektarech, pořád měli ještě dost času, aby otevřeli stavidlo u blaubašského mlýna, vyčistili dno nádrže a udělali si tam koupaliště. (Jana při tom řekla: „Jednou bude v údolí pod Lučinama přehradní jezero. Uvidíte. “)

Jenže pak přijeli docenti z výzkumáku s pěti svými studenty: byli tu už potřetí, a podle nich nastal čas sklízení semen pro anglické trávníky. Kvalita je bezpečně lepší než u jiných travních semen a dá se vylepšit, když se tráva poseče co nejrychleji, ideální by bylo v jednom dni. Mohou ale už teď odpovědně doporučit panu Maděrovi, aby semena nabídl do Anglie, tady jsou jména a adresy několika firem, které dostali od svých kolegů ze staffordské university. Podmínkou ovšem je, že pod jejich dohledem se sklidí pouze a jedině ten pravý druh trávy, jen tak si semínka mohou udržet svou vysokou cenu. Při pohledu na otrávené obličeje Cassidy ponuře poznamenal, že lepší než srpy by asi byly nůžky, „ takový ty na stříhání nehtů “ A to nevěděl, že Kanda je už na cestě s vypůjčenými plachtami na zahalování letadel, na které budou muset sklizenou trávu přeopatrně klást.

Někdy koncem srpna jim z pastviny zmizely dvě jalovice. A z výběhu hned pod Cassidyho chalupou přes noc první dva vypiplaní býčci. Křivému zmizelo pět kusů, a z velkostatku ve Velké Vsi, kterého se premonstráti konečně taky vzdali ve prospěch státu (přesněji Šimáčka) taky tolik. Víškovi vojáci a Brabencem přivolaní esenbáci jenom zjistili, že v tomhle kraji a v těchto podmínkách je to logické vyvrcholení rozkvětu černého obchodu s hovězím masem. Nebyli tím nijak udiveni - poválečná touha a potřeba mít na jídelníčku opět maso mnohokrát převyšovala možnosti přídělového lístkového systému, a černý obchod prožíval zlaté časy. Vyhláška o mnohonásobně vyšších cenách mimo lístkový systém se teprve připravovala.

A bylo po představách, že bude možné nechávat dobytek na pastvinách i přes noc. Najednou jich bylo zoufale málo. Zvlášť když neodolali výhodné pohraniční preferenci a rozšířili stav. A uprostřed září Smájl zahlédl na druhé straně koňského výběhu nějaké dva chlapy, jak sedí na horním břevnu a ukazují si. Mohli to být jen kolemjdoucí, kteří ještě neviděli pohromadě tolik koní, ale taky to mohl být někdo jiný. A nebezpečnější. Znamenalo to hlídat. Cassidymu se to ale líbilo. Měl důvod odkrýt podlahu a vzít si aspoň jednu pistoli, vlastně dvě - byl si jist, že Pýt neodolá, i když už to nebylo docela to ono - teď už musela pistole být ukryta v brašničce na sedle.

Do Svatého Štěpána se přistěhovaly čtyři rodiny volyňských Čechů, tři souhlasily, že nějaký čas budou na velkostatku bydlet, ale ten čtvrtý, Vasil Skovajsa, byl vyučený kolář a chtěl být pro sebe, a proto Brabenec přišel s prosíkem za Maděrou, jestli by Skovajsovi nemohl přenechat svou chalupu, uprázdněnou po Křivých. Brabenec se skoro urazil, když se Maděra rozesmál.

Armáda pořád nechtěla Maděru pustit ze svého svazku, musel kvůli tomu do Prahy a běhat od čerta k ďáblu a mít nepříjemný pocit cizoty a milostivého naznačování, že může být rád, že mu zase naneurčito prodlužují neplacenou dovolenou a že nechtějí, aby šel sloužit třeba jako velitel letiště do Košic. Pepa Tomek sice už byl divizní generál a zástupce náčelníka štábu, ale moc smyslu pro humor už mu nezbylo, stejně tak jako klukům z perutě, co ještě sloužili. „ Už nám říkaj západní letci, Made, “ vysvětloval Lojza Beneš, „ a to západními jako prašiví. Jen co vyhráli volby, už komunisti začínaj vykřikovat, že to u nás bude jak v Sovětským svazu. Děkuju nechci. Stačí si promluvit s ňákým svobodovcem. Hezkejch pár jich musel Svoboda vytahovat z koncentráků, vo kterejch tvrděj, že - snad až na plynový komory - byly navlas stejný jak ty nacistický. Začíná to pěkně smrdět, Made - jestli se ty vostatní tři partaje nedaj pořádně do kupy, jsme v hajzlu. “

Zima byla krutá. Nejdřív holomráz a pak spousty sněhu. Byli však na to připraveni, píce i všeho ostatního bylo dost, vyrobili sněžný pluh a čtyřspřežím neustále protahovali cestu, aby nebyli odříznutí od světa a mohli i za těchto podmínek odevzdávat mléko.

Kérly si na vánoční prázdniny přivezl osmimilimetrovou kameru a oznámil, že daleko přesnější je něco natočit, než o tom psát.

Nejčastěji jezdila Jana, někdy zůstala i týden, ale spíš kvůli Jerrymu než Lučinám. Janina maminka poslala Ilonce dopis, v kterém ji proboha prosila, ať se Jana nedostane do nějakého maléru a nezkazí si tak život. Je jak mezek a nedá si od rodičů říct. Ilonka Janě dopis ukázala, a taky svou odpověď, že se paní Richtrová nemusí o Janu vůbec bát. A Jana, kterou hlavně Jerry považoval za chodící (ale i ležící) minu s nastraženými tykadélky, se rozbrečela.

Ivanka už vydávala plno nádherných zvuků. Smájl do své hříběcí knihy zapsal dvě hříbata, v plemenné knize založil Kidův rod.

Neděle, 6.10

Maděra

Smájl

„Nikdy vám těch osmnáct let rozdílu nevadilo?“ zeptal se Maděra. Řekl to proto, že z dlouhého mlčení na něj náhle přišlo spaní. Idiotský výmysl sesednout a slézt do jeskyně ho navíc vyčerpal. A pohodlí borovicového křesla ke šlofíku přímo vybízelo. Prchavě zazáviděl psům, kteří okamžitě zalehli a zavřeli oči. On však právě teď spát nechtěl. Takhle být se Smájlem sami dva… to může být naposled. Nebyl v tom smutek, tohle si s blížícími se oslavami říkal už mnohokrát, a pokaždé v tom byla spíš radost, že si s tímhle vědomím všechno mnohem víc vychutnává.

Až do vyřčení těch slov si i Smájl vychutnával pohled na Šéfa a přítele, a vlastně v něm znělo totéž, co v Maděrovi, jenže v obráceném gardu: možná jsme takhle spolu naposled. Seděl proti němu na dlouhé, široké a pohodlné pryčně - v jeskyni by se bývalo dalo i bydlet, dvě generace dětí z Lučin si to tu neustále vylepšovaly, a teď už to čeká na třetí. Vypadá teď jako starý Indián. Nebo spíš…

„Takhle jsem si představoval, že vypadaly polní štáby při válce Severu proti Jihu,“ proto řekl. „Generál Grant byl malej a tlustej, ale generál Lee možná jako ty vypadal.”

Maděra vyfoukl smích. „Až na to, že byl o třicet let mladší. To jsem netušil, že jsi čet takový věci.“

„Když tam byly obrázky koní… Pro koně ta válka musela bejt strašná… Jistě: pro lidi taky, ale… Ani Evě, ani mně to nikdy nevadilo. Když se to chystalo vadit, pomysleli jsme na to, že by mohla bejt má dcera a já její táta. Ty poslední roky to ale přestává ňák fungovat. Jednou jsem jí dokonce řek, že by se k ní ted’ víc hodil váš Dan. Tos měl vidět! Ale my to vo ňom věděli. Řek nám to, víš jakej je to poctivka - že se neoženil kvůli Evě. Že ve srovnání s ní žádná ženská neobstojí. Koukal jsem jak cvok, nikdy se na cigošku ani nepodíval tak, aby… natož něco jinýho… kdyby byla nějaká… no, pěkná je, asi i vypadá na míň než těch málem padesát, možná před těma patnácti lety, kdy Danovi nebylo eště třicet a teprve se začínal rozhlížet… Prostě nám to nevadí. A Dan snad konečně zabral na tu Slovenku, co tu je na stáži, no, tu… tu Mariku… Konečně by se projevila i plná krev Ilonky, ne pořád jen tvoje”

Zase by si býval nejradši jednu plácnul. Ukecaný maj právo bejt jen ty, co to uměj. Ne že by měl strach, že by se to Mada nějak dotklo, ale…

Prokristapána, já blbec!

„Promiň,“ tedy řekl, ale už bylo pozdě, už - vycepovaný intuicemi své ženy i Ilončinými - v těch kdysi tak zelených očích poznal, že Madem projíždí vzpomínka podobná ledvinové kolice. Až v tomto okamžiku, jako by sám byl Madem, mu došlo, jak mu tenkrát muselo být, když se to po těch prvních a nej horších sedmi měsících dozvěděl. A že zároveň s tím si musel uvědomit, že Ilonka mu své těhotenství radši utajila, aby mu nepřidělávala starosti. Aniž dál věděl, co s ní vyváděli, aby ji donutili se s ním rozvést. Aby ho kriminál bolel ještě víc. A nejen jeho.

„Boh dá a jemu sa už bude lepšie žit’,” jim tehdy řekla Ilonka, když za ní byli v porodnici. Bohdan. Dan. Ví vůbec, proč se tak jmenuje? Od Ilonky určitě ne. Možná ale od Ivany. Vyptávačky. Nebo od Kérlyho, posedlého příběhy. A co tetka Mara? Od tý možná nejspíš.

Vybavil se mu Dan. Jak ho našel v noci ve stáji, kde kreslil Kassandru. A jak si sedl vedle něho, a jak Dan, aniž přestal kreslit, řekl Zahraj, protože věděl (jako ostatně všichni), že nejmíň dvě píšťalky má u sebe pořád, a jak chvíli takhle seděli vedle sebe, jeden kreslil a druhý hrál. A Kassandra nastrkovala přes pažení hlavu jako že ví, že ji Dan kreslí a že bude slavná. A nohy jí tancovaly… A jak Dan najednou řekl, že „…bejt naším Jirkou, nepřežil bych to… Třináct let! A s těma dvěma klukama. Pamatuješ, jak si Jíra Luisu přived, Smájli? Hned jsem se do ní zamiloval. Tak krásná, taková… Bože! V šestatřiceti! Zrovna ona! Na raka! Snažil jsem se pak… Naši určitě taky, hlavně máma… ale on vypadal, že to nepotřebuje. Přitom… Měl ji děsně rád, Smájli, děsně… A najednou… Nepřežil bych to. A podívej se na něj. To má určitě z táty. To já nemám… “

„Nech toho,“ do toho řekl Maděra, a Smájl málem zatřepal hlavou, aby si vzpomněl, čeho má nechat. „Od návratu to každej rok bolelo míň. A už je jich pětatřicet. Daleko živějc si vzpomínám, jakou jsem měl hrůzu, že se po tolika letech neudržím na koni. Že nebudu umět bejt táta. A manžel, připadáš si vyradýrovanej.“

(Co to s tebou dělalo pak, Made? Když Jírovi umřela Luisa, a ty ses musel dívat na pětiletýho Davida a sedmiletýho Honzu, a vědět při tom, že jim se už máma nikdy nevrátí, jako ty ses vrátil jejich tátovi? A co sis musel myslet, cos musel cejtit, když se Ivaně skoro na osm let zřítilo manželství? Co to s tebou dělalo, když jsi pozoroval Dana, kterej pořád ne a ne se někam zařadit? Jednou ses mě zeptal, jestli si nemyslím, že Dana mohlo nějak poznamenat, co všechno Ilonka musela prožít, když ho nosila v břiše, nebo že se narodil bez táty, kterej… Poprvé v životě jsem ti tenkrát řek, že jsi blbej, ale…)

Doprovázeni psy se vyšplhali z jeskyně a na koně a vzali to nahoru ke Štěpánu, aby při návratu v jasném ránu viděli co nejdál a nejvíc. Snad až po čtvrt hodině Maděra promluvil: „Ale pak se děje jeden zázrak za druhým. A ty akorát máš někde za krkem spíš zvířecí než lidskej strach, že za ty zázraky zase budeš muset zaplatit. Třeba tím, že s tebou ta radioaktivita něco provede. A pak najednou ten strach zmizí a zbydou jen ty zázraky. Třeba tenhle. Že spolu takhle jedeme a kecáme nesmysly. Chvíli před mou osmdesátkou. Já už na čtvrtým Kidovi. A ty jako trenér všech trenérů parkůru… Jenom to nepřežeň s vlastní dcerou. Majku by měl trénovat někdo úplně cizej a odjinud.“

„Chce, abych ji trénoval.“

„Chce, chce. Je jí čtyřiadvacet a před tvejma očima skáče parkury odmalička. Je rozhodnutá jet na olympiádě všestrannou způsobilost a ví, že jsi nejlepší. Ale neví, že ne pro ni. To sis nevšim, že bodovala jen na těch světovejch pohárech, kde jsi s ní nebyl? Má vůbec ňákýho mužskýho? Byl by to věčnej hřích, kdyby… Já vím. Vždyť mě znáš.“

Dědek jeden. Pořád má oči všude, i když přivřený. Ale jen jakoby. Akorát že jindy si to nechává pro sebe. To si taky přivez z toho kriminálu: že mladý přijímaj jen ty rady-porady,o který si řeknou. A to udělaj jen vzácně. On by pořád ještě uměl poradit.

Možná i Majce. Možná jí chybí právě to. Když tuhle v Pardubicích Michal spad na tom vodním příkopu, řekl pak v šatně: „Kdyby tu byl Šéf, nestalo se mi to. Všem jsem vám říkal, že se Lucinda tý vody bojí, a vy všichni jste akorát mleli, že to zvládnu. Šéf by mi řek, jak.“ A když jim ještě předloni něco řekl, dělali ksichty.

Louky se začínaly sklánět k Lučinám. Po pravé straně je doprovázel les. Maděra byl zase o hlavu vepředu. Patrikovi tempo vyhovovalo, ale Gábina každou chvíli zaútočila na Kida, aby přidal a ona nemusela běhat pořád dokola. Kid trošku tancoval a Gora cukala hlavou a pofrkávala. Měli bysme jim trochu proluftovat faldy, pomyslel si Smájl. I kvůli Gábině.

„Měli bychom je trošku prohnat,“ řekl Maděra a Smájl se rozchechtal, jako by Maděra řekl bůhví co. Maděra k němu pootočil hlavu a okamžik na něho hleděl.

Pak řekl: „Tasili jsme stejně, ale moje kulka byla rychlejší, hombre. Poděkujte nebi, že jsem mířil jen na vaši ruku. Pamatuješ? Ještě na statku? Cassidyho?”

Jen kývl. Nech toho, Made, krucifix! Cassidyho bylo dneska už dost. Taky jsem si svý odvzpomínal, i když s velkejma pauzama.

Maděrovi však už sjely oči kamsi dozadu a zahleděly se. Gora ucítila, že se Smájl chce taky obrátit a učinila to za něj.

O kilometr dál mžoural do vycházejícího slunce Svatý Štěpán. Na opraveném kostele se leskl kříž. Nalevo směrem k hranici se od všech ostatních lišily svou mohutností střechy statku.

„Mám trochu strach, že Hana udělala blbost,“ řekl Maděra.

Smájlovi chvilku trvalo, než na Hanino jméno zabral.

„Narodila se tam,“ konečně řekl. „Nediv se. Když má prachy na dvacet takovejch.“ A najednou se v něm objevilo pomyšlení na ten dávný sen, právě ještě ze statku, o velkých stáních s plnokrevnými hřebci. Přestože tehdy takového ještě neviděl. Ale stačilo mu, co slyšel od Šéfa…

„Aby se z toho nestala zase nějaká aféra,“ řekl Maděra a pobídl Kida do rychlého kroku. Kid ze samé netrpělivosti, kdy už se trochu pohnou, začal škobrtat. Smájl rychle otočil Goru za nimi, ale stejně neslyšel všechno.

„…Sudeťákům. Copak jí někdo něco vrací? Když si to kupuje? Ale stejně to neměla dělat. Dalo se to provést jinak. A levnějc. Takhle zplundrovaný. Slavnej Šimáčkův státní statek. Mohlo to koupit naše družstvo a za dva roky jí to v tichosti prodat.“

„Třeba má strach, že by se toho nedožila. Není vo moc mladší než ty.“

„No a? Tak aspoň měli počkat, až bude po tý trachtaci. Víš, co tu bude novinářů? A myslíš, že některej z nich spolkne, že to koupili Petra a Zdeněk Kandovic? Když ten Kérlyho dokument šel v televizi snad už třikrát? Ten když se dá do filmování, je jak utrženej ze řetězu. Jen si vzpomeň, jak nám poprvé ukazoval tu první část.“

Jo, vzpomínám. Jak nás Ilona všechny vodtáhla, abys mohl po tom promítání zůstat sám. Asi ti bylo všelijak. Dva měsíce po návratu najednou vidět svý děti, svou ženskou, nás všechny zpátky v čase, kdy tys někde kutal uran. Sice jsi pak Kérlymu poděkoval, že ti vrátil něco, co už pro tebe bylo ztracený, ale Ilona pak Kérlymu řekla, že ti moc ublížil, protože ti otevřel rány, který se už tak krásně hojily. Že hlavně jejím přispěním, to už neřekla.

„No nic,“ do toho řekl Maděra, „je to jejich věc. Moje už dávno ne… Jdem na to, Kide. A ne abys letěl jak blázen.“ A vydal ze sebe jeden z těch zvláštních zvuků, kterému rozuměla i Gora, a naskočila do klusu zároveň s Kidem. Gábina až zavyla blahem a rozeběhla se. Patrik jen otráveně přidal, ale od Kida se nehnul.

A Smájl neodolal a po třiceti metrech s nesmírnou radostí ze sebe vydal další zvuk, který uměl od Imry a který znamenal cval. Při tom ho ještě stačilo napadnout, že Madova věc to není proto, že s Karlem Kučerou u těch zadních vrat zastřelil i všechno, co ho do té doby s Kučerovými svazovalo. Možná tenkrát zastřelil i poslední vzpomínky na lásku s Hanou. Možná proto jí tak klidně mohl říct „Rád tě vidím“, když se tu poprvé objevila. V osmašedesátým? Devětašedesátým? Stál jsem vedle tebe, vraceli jsme se ze zadní stáje, a proti nám hranatej tmavozelenej auťák, jakej jsem v životě neviděl. Poznals ji dřív než ona tebe - to už jsi měl fousy. A Petře v tý době muselo bejt čtrnáct nebo patnáct…

V tom okamžiku se mu však vybavilo cosi jiného. Jak druhý den ráno přišel s hodinovým zpožděním na snídani (i to zpoždění si pamatoval), a jak za obrovitým stolem seděla Hana sama, a spíš pro sebe než pro Ilonu u plotny právě říkala tou zadrhávanou češtinou: „Nepřijela jsem kvůli své… kvůli tomu, co bylo, ale co je, a co s… s Boží pomocí bude…“ No, dámo, tenkrát jsi sotva mohla tušit, že o deset nebo kolik let pozdějš bude tvá dcera kvůli Lučinám a modrejm vočím Zdeňka Kandy chtít převíst svý zděděný západoněmecký miliony do bolševickýho Československa. To byl tenkrát rachot! Jak Alena - jen co se objevila v Lučinách - dostala od Martina přes držku, když zjistil, že v tom Petru celou dobu podporovala. Jak tu šmejdili estébáci, protože jeden ten blbec z Haniny správní rady to někde vykecal, a pak vo tom mluvili ze Svobodný Evropy. To byla věc! I bez toho do nás ale nastrkala prachů …Tak proč by je nevrazila do statku a nevrátila mu původní podobu?

Mad už brzdil. Už se mu nechtělo vřítit se do úzkého koridoru mezi ohradami. Kidovi se to nelíbilo, házel hlavou, stepoval zadníma a couval.

„Už víte, kolik našich koní půjde na aukci? A který?“ Smájl dojel posledních deset metrů krokem. „Jak ti mám říct slušně, že děláš zbytečně ublíženýho? Spočítal bys, kolikrát jsme vo tom mluvili spolu? Seznam začnem dělat, až uvidíme, co kdo přiveze.“

Maděra nadzdvihl otěže, aby Kid věděl, že může jít. Ovšem jen krokem. „Tý bílý drezurový…“

„Kassandry…“

„No. Tý by asi bylo škoda. Říkal váš Michal, že s Majkou a ňákým klukem z Napajedel by dali dohromady jezdeckej troj boj. Že by…“

„Já vím. Jsou z tý olympiády celí zpitomělý. Uvidíme. Ale je pravda, že už je nejvyšší čas, abysme těm Rakušákům a Němčourům ukázali, že to umíme taky.“

„Tak já si Majku prohlídnu. Pardon procvaknu. Když ovšem bude chtít.“

„Byla by pitomá.“

„Děkuj u.“

„Zato to stálo.“

„Za co?“

„Za to děkuju.“

„Blboune.“

Jen co to z Maděry vylétlo, pohlédli na sebe. Kanda. Nadávka jako vztah. Kdysi dávno ji ještě na statek přinesl Mad z Anglie. A Martin ji v Lučinách udržel místo něho, když… A bylo to prý jeho první slovo, které vyslovil, když se Mad vrátil. Vyprávěl to Dan. Bylo mu devět let a devět dní.

Maděra se už zase díval před sebe a hlava se mu nehnula, přestože mu Kidův chod kýval boky. A Smájl by se býval vsadil, že se Mad usmívá.

…Zatáhli Dana ke Cassidymu a chtěli znát z těch prvních minut každou vteřinu. Dan se důležitostí až zajíkal.

„Maminka a Ivana a Jirka dávali na stůl a já jim musel pomáhat, protože jsem nikam nesměl, protože jsem neudělal úkoly…“

„Zkrať to,“ řekl mu Pýt nemilosrdně.

„A mamince se ten talíř v ruce zastavil a koukala a on tam - t-táta - stál a díval se a… a maminka ten talíř položila a šla k němu… a Ivana zařvala Tatí a chtěla k ně-k tátovi běžet, ale upadla, a maminka řekla Vítaj a postavila se proti němu a dala mu - takhlenc - pěsti na… na prsa, a pak z kuchyně něco říkal strejda Martin a táta se otočil, a strejda ho vobejmul, a táta ho taky vobejmul, a já akorát viděl strejdův obličej, kterej byl na tátovým rameni, a pořád jen říkal Ty blboune, ty blboune…’’”

Ještě mu Danův hlásek zněl v uších, ale už se mu vybavilo setkání jich dvou. Nemohl se přinutit, aby se účastnil toho hromadného vtrhnutí do jídelny, které způsobil Dan. Místo toho šel do stáje a vypustil Mladýho (přestože ho už půldruhého roku učil slyšet na Kida, v duchu mu nikdy tak neřekl, Kid byl jen jeden), pak se vrátil pro Kida. „Pojďse trochu vyvenčit, Kide. Mám pro tebe překvapení.“

Hned za dveřmi si sedl na horní břevno a díval se na ně. Mladej předváděl, že by dovedl být i klusák. Kid výběh jen obešel a pak dva metry od Smájlových nohou prostrčil hlavu mezi břevny a užvykoval svěží jarní trávu. Každou chvíli po Smájlovi loupnul očima. Bylo mu nejmíň dvaadvacet. Jeho papíry se nikdy nenašly. Podle záznamů z niessenovský stáje to mohl bejt velkoveskej Mistrál, jenže… trochu pronešenej už byl, hlavu taky už nenosil tak vysoko, a taky vopatrnej na každej krok, ale Evinejch čtyřicet kilo unes v pohodě. A rád si s ní i zaběh, i když jen po rovině a jen pár set metrů, a určitě věděl, že pak bude dušnej, ale na očích mu vždycky bylo poznat, že má spíš radost než strach.

A Šéf konečně přišel. A sám.

„No, Smájli?”

(Nemoh jsem nic říct. Krk jsem měl zadrhnutej, jako by mě za něj chytili lasem. A on mně ten krk zezadu vzal mezi palec a ukazováček a tváří se mi opřel o loket, a druhou rukou mě plácl do stehna. A díval se na Kida. A Kid přestal chňapat po trávě, pysky mu na chvilku znehybněly deset cenťáků nad zemí, a pak vysoukal hlavu zpátky do vejběhu, narovnal ji a votočil k nám.

Neviděli se devět a půl roku. A teď na sebe koukali, a Šéf nejdřív vydal ten tichej zvuk a vlastně ani nemusel říct Kide, protože Kid už se pohnul a popošel až k nám, a viděl jen Šéfa a opřel si čelo vo to jeho, a Šéfova ruka, co byla na mým krku, tam už nebyla, protože byla položená za Kidovejma ušima.

Do toho strčil hlavu Mladej - určitě si myslel, že se něco dobrýho rozdává. Byl fakt skoro stejnej jak Kid zamlada. Tak jsem to Šéfovi řek. Že to před třema rokama vypadalo s Kidem blbě, a že nás napadlo, že by tu Kid měl bejt furt a čekat na svýho pána…

„Je taky Kid, v papírech římská dvě. Je sedlanej, jak byste vy chtěl, aby byl sedlanej. Tenhle je už v důchodu. Ale třeba by vás… i kdyby… nevím.” A seskočil jsem, že pudu pro sedlo, a Šéf mě najednou vobejmul a dal mi pusu. A já Kida pak vosedlal a chtěl jít pryč, ale s tou pusou na tváři mi to nešlo, musel jsem tam zůstat a dívat se na ně, jak si nejdřív něco povídaj, a jak se potom Šéf na něj jakoby snes, Kid k němu pootočil hlavu a pak ji zdvih a jakoby se celej narovnal, jako když někomu řeknete, že moc dobře vypadá, a zadrobil kopytama a dal si s ním ve vejběhu dvě kolečka v krátkým klusu málem jak při drezuře…)

„Tati… Kde jste byli tak dlouho, sakra!“

Michal. Vidíš, Made? Tobě si to říct netrouf, i když jsi blíž.

„Už dvakrát volal Martin. Máš mu hned zavolat zpátky. Mluvil s Vaškem, ale ten řekl, že to máš rozhodnout ty. Včera ve Varech děsně lilo, a Martin si myslí, že bysme naše koně neměli nechat běžet.“

Mad se usmíval. Já vím, co řekneš, ty dědku lišácká…

„Čekali jste, že Chatka těsně před aukcí ještě jednou vyhraje, co? Možná ale mám sklerózu…“

„Dědo! Dědečku!“ volala z vikýře Josefina. „Kde še čouráš? Je pšeče snídaně! …Gábino, Patriku, ke mně!“

Smájl pozoroval, co ten hlásek s Madem dělá. „Bejt to vo vokno níž, řek bych, že se něco stalo s časem a že to je Ivanka.“

Mad se na něho pobaveně podíval. „A já bych řek, že ji navádí právě Ivana. Babička,” odfrkl si s ironickým odporem, velice v té chvíli podoben Kidovi, který právě dělal totéž.

Patrik s Gábinou stáli vedle sebe, hlavy zvráceny nahoru k Josefině, a vrtěli ocasy.

Neděle, 7.40

Ilona

Vzbudila ji tíseň. Navzdory rozespalosti to okamžitě rozpoznala. Přestože podobné probuzení měla naposledy před třemi roky, ne před třemi a půl, když si Bill nechal Mada v nemocnici na pozorování. „Ne, na mou duši jsme kromě tý zlomeniny nic nenašli“ jí Bill řekl, „Ale letět koňovi přes hlavu čtyři metry po tlamě by dalo zabrat i těm mladejm, co padaj furt. Chci jen mít jistotu, že jsme nic nezanedbali. Ráno si ho ještě jednou proklepnem. A Smájlovi řekni, ať Kidovi vysvětlí, že shazovat Mada by už neměl.“

S tísní se probouzela pokaždé, když jeho místo v posteli bylo prázdné, s tím už se nedalo nic dělat. (Tenkrát to bylo horší. Když s obličejem v polštáři - aby nevzbudila děti - skučela touhou po jeho těle. Ze to přijde, věděla už napřed, jak záchvat epilepsie. Ta hrůza potom, když si vzpomněla, že v té chvíli toužila po jakémkoliv muži, ne po tom jediném…). Teď například zcela bezpečně věděla, že se hřebeček narodil nejspíš někdy k ránu, a Mad že se jel projet na Kidovi, ale to s tím nemělo nic společného. Během oněch devíti a půl let ji tíseň přepadala každou chvíli, i uprostřed smíchu záměrně způsobeného některým z kluků Bože, už ani chlapčisek se ve mně neřekne, slovenského ve mně už zbylo moc málo… Teď už to nedělá, ale ještě nedávno se Imra tvářil jak na pohřbu, když jsem mu na jeho slovenštinu odpovídala česky. „Nikdy se neodnauč mluvit slovenský. Ano?“ Mad tenkrát řekl. Jak jsme mohli vědět, že budu s dětmi skoro deset let sama? A že právě kvůli němu jsem z nich nemohla udělat Slovačiska. Už tak stačilo, co si musely vypíjet ve škole. K tomu ještě mluvit slovenský! Vidíte, za co všechno může váš tatínek? Místo něj jsem s vámi já mluvila česky a místo mě s vámi slovenský mluvil Imra. Ta moje čeština! Nebýt Cassidyho… Nebejt Ivanky, tak jsem snad zapomněl i číst, věříš, paňmámo? Učíme se společně. Někdy je lepší ona, někdy já. Třeba to společně dotáhnem i na maturitu… Už je osm. To se mi tedy dlouho nestalo. Vlastně ne, před měsícem (Bože, už je to měsíc!), když Péťa odjížděl do té Ameriky, jsem taky usnula někdy až po jedné. To ten hřebeček. Už používají ultrazvuk i na koně. Jako by to nebylo jedno. Terezka se Štěpánem taky nechtěli vědět napřed, jestli to bude Josefina. A Mad se neodvážil přiznat, že si usmyslel, že první pravnouče by mělo být kluk. A teď se z Josefíny může zbláznit. Škoda, že se Martin nedožil Honzíka. A chybělo tak málo. Takovou smrt bych přála nám oběma: ráno by nás přišli vzbudit a my se usmívali. Alena dovedla být mrcha, ale těch posledních jedenáct let… klobouk dolů, on Martin dovedl být pěkný chumaj… jak to říkal Cassidy? Ano, zmetek. Zvláštní, dokud žil, jediná jsem mu říkala Vašku, jen co ale… taky zvláštní: nikdo nikdy neřekne zahynul, natož zemřel, každý říká Co se mu to stalo…

„Babi?“ ozvalo za dveřmi, doprovozeno zaťukáním. Terezka.

„Jen pojď.“ Pozorovala ji vcházet. Tvůj slavný táta má smůlu, zelené oči a tmavé vlasy, a to čelo - jsi dědova, možná i proto…

„Ježíš promiň, netušila jsem, že ještě… vlastně máš nárok, kdy se ti zase podaří takhle si pospat… všechny hříbata se v noci neroděj… nojo, vím všechno, Josefina večer usnula jen s podmínkou, že ráno uvidí hříbátko, a koho viděla z okna, toho se ptala. Teď je tam s mámou, takže bych si mohla jít drcnout, ale už jsem z ní tak probuzená… a to mrně v tuhle dobu vždycky tak kope, jako by nevědělo, že má vylízt nejdřív za čtrnáct dní.“

Položila si dlaň na vzduté břicho.

Takovéhle břicho měla Kérlyho Káťa, když nosila Matouše a Josefčina tátu.

„Jen aby…“

„Neboj, babi. V pátým měsíci bylo na ultrazvuku jen jedno. To by museli bejt v zákrytu. A teď už to vidět nechci. Holt to bude stejnej macek jako Josefka. Na dvojčata bude mít šanci až ona. Štěpán je z toho taky nervózní, tuhle mi sahal na břicho a že je kopání současně na dvou místech …Natáhnu se vedle tebe, můžu?… Sáhni si…“

„Opravdu. “

„Doufala jsem, že řekneš naozaj. Začni zase mluvit slovenský. A neříkej, žes to zapomněla. Vím, že na dědu občas slovenský mluvíš. Slyšela jsem to.“

„Ano. Ale Slovenka už asi nejsem, holčičko. Myslím česky. A už nemám ani důvod, ani chuť to znovu měnit.“

„Ale měla bys. Teď, když jsme skoro tři roky rozdělený, bychom svůj druhej rodnej jazyk neměli zapomenout. Jsem ze čtvrtiny Slovenka, chci tu svou druhou mateřštinu umět.“

„Bojím se, že…“

„Tuhle jsem podrobila dědu křížovýmu výslechu a on mi řekl, že ze všeho nejdřív se zamiloval do tvý slovenštiny.“ „Tára”

„Babi! Skvělý! Já vím od mámy, jak to bylo. Ale už je to pětatřicet let, co se děda vrátil. A mně je osmadvacet. Na mě už jsi mohla mluvit slovenský.“

„Ach ty Terezo! Tenkrát bylo důležitější, aby ses učila jiné řeči. Teraz sa ti hovoří. Aj ty táraš.“

Chtěla ještě říct, že s ní přesto mluvila slovenský, že se na to Tereza zřejmě už nepamatuje, ale slyšela jen její dech. Spala. Tiše vstala, přehodila přes ni svoji deku a vytratila se do koupelny. Proti svému zvyku nastavila sprše i hlavu, a hned si byla k smíchu. Jako by se paměť dala spláchnout!

Onehdy se Hana zeptala: „Jaks to všechno mohla vydržet?“ a pak se divila, že se směju. Ze sa smejem. Co na to povedať? „Teď už ti můžu odpovědět jednoduše, Hano. Prostě jsem musela. Nic jiného nezbývalo.“ Byly i jiné věci. Boli aj iné veci. Nie len Tonkův kriminál. Zaujímavé. Keď sa usilujem hovoriť po slovenský, nehovoří sa vo mne ináč ak Tonko.

Když se po jeho návratu všechno uklidnilo a někdy se jim dokonce podařilo být večer spolu a sami, a už měli za sebou ono společné Veliké Smazání, ono „ důležité je jen jedno: že jsme zas spolu a že jsme to vydrželi“ překlenulo odloučení velice rychle - vůbec necítili potřebu navzájem se litovat. Stanovila to ona a on se velice rád přidal. Řekla, že z toho nejhoršího jí v prvních měsících pomohlo těhotenství, a on řekl, že klauzura vyšetřovací vazby mu vlastně pomohla k lepšímu sebepoznání a jistotě, že na jejich sounáležitost žádné zámky a dálky nemají vliv. Tečka. Od té chvíle se ho ona nikdy na kriminál nezeptala. A on se o průběhu jejího odloučení dovídal jen od dětí, které si nevšímaly, slyší-li je, a vůči sobě nic nezamlčovaly.

(„Když jsme se stěhovali do toho Gruntálu, to se náhodou pamatuju. Každej jsme měli svůj raneček. I Dan.“

„Jíro, nech toho, už si zase vymejšlíš.“

„Proč říkáš, že si vymejšlí, Ivano?“

„Protože například ty jsi ještě nebyl na světě. A bylo to do Bruntálu. Žádnej Gruntál není. A nikam jsme se nestěhovali. A Jírovi byly teprve tři roky. Jak si to může pamatovat.“

„Náhodou si to pamatuju a ty jsi hnusná. Stejně to tátovi řeknu.“

„Jestli chceš udělat jemu i mamince bolest, tak klidně. Ale ode mě pak dostaneš bičem.“

„To si teda zkus.“

„Ty zkus něco ceknout.“)

Poslouchali tenhle rozhovor spolu, a na její pokyn se tiše vytratili. Bála se, že Dan začne rozvíjet své oblíbené téma: co táta proved, když byl ve vězení tak dlouho. Už rok před Madovým návratem konečně jakžtakž pochopil, že - spíš než nějaký strašný zločin - s tím mají něco společného rudé hvězdy a prapory se srpem a kladivem, a slova jako socialismus a strana a vláda. S její pomocí (a hlavně Ivančinou, která to odnesla nejvíc, Jíra už mnohem míň) se mu taky podařilo v sobě změnit ponížení a smutek v cosi jako hrdost, že nikdy nebude pionýrem. Nejen že tak mohl být něco extra, ale kam se hrabaly všechny ty pionýrské hry na člun a rybaření s Cassidym či střílení vzduchovkou s Pýtem. A když v rámci lučinského patronátu nad školou právě ti pionýři, mezi které nesměl, přišli na exkurzi, mohly jim z Dana a Dóbayovic Ivana a Dany (kterým Imra naopak Pionýra zakázal) v sedlech poníků oči vypadnout.

…Poníkové… Několikrát se v ní to slovo opakovalo. Vždycky se objevila nějaká záchrana. Poníkové. Předtím semínka. Po nich Honza Kučera. A když bylo nejhůř, tak Grigorij… Gríša. Věčně zamilovaný Gríša. Do koní, do mě, asido Estery, trochu i do Aleny… pak do Ivany, když utekla od Radka… od pětaosmdesátého se neozval, Bůh ví, co se s ním stalo, nejspíš… už by se určitě hlásil, z Volyňáků odvezli do Ruska Vasila, a o něm dodnes taky nikdo nic neví… A co Šura? Jakpak mu asi je v té Americe?

Hleděla na sebe do zrcadla. Už dávno se svého stárnutí přestala bát, zrcadlo bylo jen pomůckou, aby se nemusela česat popaměti, aby se jí (bůhví proč) lip čistily zuby - nebyla to už dávno plocha na zpytování a sčítání vlastního uvadání.

Nepřipadala si jako stařena, a to stačilo. Houstnoucí hřeben tenkých vrásek nad horním rtem jí nanejvýš připadal komický. Nahá se sobě nepředváděla nikdy, a jestli má povadlé prsy a boky ji nezajímalo, to spíš jestli některá z bolestí se chystá být trvalá, a tomu se zase bránila cvičením, po kterém ji bolelo všechno. Už léta si za slunečných dní na střešní terásce, kam nemohl nikdo vidět, dopřávala dopolední a odpolední půlhodiny rozkoše z doteků slunce na nahém těle, pila jen bylinky, zdravě jedla a velice pracovala. Ne však už v kuchyni, ale venku, na zahradě, aby děti dostávaly tu nejlepší zeleninu. A těch dětí pořád bylo! S Madem někdy snídala a vždycky večeřela - obědvání už nejmíň deset let neznala. Místo toho celý den uždibovala sýr a zeleninu. Mad obědvával s ostatními. Ona při tom byla taky, ale spíš aby byla mezi nimi. Taky ovšem proto, že nechtěla být tím (ona, která na tom vždycky tak lpěla), kdo načal rozpad společných stolování. Když už to vydrželo tak dlouho…

Ano. Pokial sme jedli spoločne… Len čo dva-tri ohýbali, bol to signál, ze volačo nie je v poriadku…

Musela pro čistou košili do skříně a při otvírání to děsivě zavrzalo. Ale s Terezkou to ani nehnulo. Palcem se dotýkala rtů. Když byla malinká, až snad do čtyř ho mívala celý narvaný do pusy, a Ivana se neustále děsila, že bude mít vyvrácené zuby, a Júlka říkala, že nejlepší je ten palec namočit do vývaru ze šťovíku…

Když si zamyšleně oblékala košili, očima zavadila o plátěný pytlík, zevnitř zavěšený na skříňových dveřích. Od okamžiku, kdy tam usušené fialky dala, se na ně nepodívala. Stačilo vědět, že tam jsou. Jednou, taky nějak kolem Cassidyho smrti, se na ně chtěla podívat, a v poslední chvíli si to rozmyslela. Jen by se jich dotkla, změnily by se nejspíš v prach. A v tom okamžiku ucítila náznak bolesti, kterou by z toho určitě měla. Jako by jí někdo chtěl žhavou jehlou vypálit kus paměti.

Mad je koupil na nádraží, když se vracel. Celou cestu je měl v kapse… Panebože! Jen co Kérly řekl, že všechny ty filmy znovu stříhá a přiveze to jako celovečerák, zachvacuje ji vzpomínání skoro na každém kroku. Jako by se chtěla připravit na to, co uvidí. „Zatím jste vlastně viděli jen nepatrnej zlomek. Teď už jste dost starý, abyste konečně viděli všechno najednou, a mohli se na sebe dívat s odstupem. A běda tomu, kdo bude dělat ksichty.“

Nene. Madovi to určitě vadit nebude. Možná při tom i zaspí. Jemu spíš vadí, že bude taková sláva. A že, nedej Bože, nakonec ten president opravdu přijede, a Mad si bude muset vzít tu generálskou uniformu.

Neodolala, přeopatrně otevřela vedlejší skříň a sáhla po uniformě. Když ji přivezli a musel se do ní obléknout, aby ho vyfotografovali do alba pro britskou královnu, bránil se zuby nehty. Vadily mu ty generálské lampasy. „Když si to poprvý navlík Pepa Tomek, všichni jsme se mu smáli,“ řekl, a jen ona věděla, kdy to bylo a kdo byl Pepa Tomek. Nevěřila svým očím - navzdory bílým vlasům a vousům omládl o dvacet let, a ani ona nevěděla, čím to je. Vypadal ale cize. A asi se tak cítil. Ale slušelo mu to - když ho zatkli a odvezli, všechny jeho věci z války Cassidy zatloukl do bedýnky a schoval u sebe, a ona pak několikrát zatoužila tu válečnou uniformu vidět, měl ji přece na sobě jen dvakrát - když se brali a pak k ránu, když letěl s Klučinou do Prahy - ale vždycky té touze ještě víc se drásat odolala. A po návratu se nejspíš nechtěl zase drásat on: když o tom začala mluvit, řekl, že na to ještě není čas, a třeba už nikdy nebude, a ona na něm poznala, že o tom bude už jenom mlčet. A potom v listopadu (už je to zase skoro šest let!) bedýnku přinesl, položil na stůl, otevřel a řekl: Jestli ji nesežrali nějaký brouci, může teď bejt klidně někde ve skříni. Hlavně Pýt se ho pak pokoušel přemluvit, ale s tím neuspěli ani Klučina s Lojzou, kteří před Vánocemi přijeli do Mada hučet, že se chystá sraz všech zápaďáků a že to bude v uniformách a že vyberou ty, co budou u volby presidenta, a že Mad by měl být jeden z nich. Nepodařilo se jim to. Jak by taky mohlo. Byl úplně jinde. A rozhodně daleko víc v přítomnosti než v minulosti.

Na rozdíl teď od ní.

Zamyšleně přejela prstem pět řad vyznamenání a vrátila uniformu do skříně. Až teď si všimla, že mu dole na rukávy dokonce našili jeho poslední britskou hodnost squadronleadera. (Ne abyste mě v tom pohřbili, řekl tuhle při večeři, kdy si tohle bláznivé těhotné dítě vymyslelo, že by měl aukci zahajovat on na koni a v generálské uniformě. Když se ti tak líbí, odkážu ti ji. Abys měla co chránit proti molům.)

Zvolna usedla na Tonkovu stranu postele, mechanicky na Tereze upravila deku a dopínala si košili. A navzdory tisícinásobné zkušenosti, že nejlepší obranou proti oživování paměti je činnost, kmitání, zůstala sedět, poslední knoflíček už nezapla, a dokonce se opřela o pelest. Nuž čo. Dóležité je, že to viacej nebolí….

Až na několik záchvatů zoufalství (při Jírově zánětu mozkových blan třeba, nebo při té vozhřivce, nebo jak si přijeli pro Kandu a přivezli ho za tři dny a on vypadal jak svůj stín) nikdy nezapochybovala, že by se nevrátil, že by zase nebyli spolu. Přesto jí už při tom úplně nejprvnějším objetí projel strach, jestli se nevrátil jiný, poznamenaný. A dalo jí práci nehlídat každý jeho pohled, slovo, gesto, které by jí umožnily jeho změnu přečíst. Nejdřív skoro nemluvil, o to víc se díval, a hlavně dotýkal. Nejvíc jí, dětí a koní. Neokázale, nenápadně. A skoro pořád se usmíval. Pochopila, že to je cosi mezi neutuchajícím údivem a blahem, způsobeným zázrakem návratu. Kromě některých nocí, kdy mu rysy ztvrdly až do skřípání zubů, kdy náhle ztěžklé vzdechy přešly téměř až do sténání, a ona se skláněla nad tím propoceným trpícím člověkem, který v té chvíli byl její součástí víc než kdy předtím, a nebyla schopna zastavit tok slz, jakkoliv se přinutit k nějaké statečnosti, tolik se bojíc, že vytržení z toho něčeho děsivého by mohlo způsobit cosi ještě horšího, možná delšího, trvalejšího, a proto ho objímala a tiskla k sobě, jako to dělala dětem, když se jim zdálo o čertech a ježibabách, dokud neucítila, že zmučené tělo v jejím náručí povoluje, dech a tep se zklidňují, z tváře mizí bolest.

Všichni nějak věděli, že ho nesmějí šanovat, ani se ho vyptávat, ani se snažit předstírat, že jeho nepřítomnost jakoby nebyla. Vesměs se to dařilo. Trochu byly potíže s ostatními dětmi - dosud si byly všechny rovny, a najednou v jejich očích měli Ivana, Jíra a Dan nezaslouženě navrch, až do jedné jejich hádky vletěl Cassidy a po svém jim řekl, co si o nich myslí. To zapůsobilo - byl přece jejich idol. Cassidy Asketa, Cassidy Mlčenlivý, Cassidy Průvodce přírodou, Cassidy Lovec, Rybář, Hrázný, Správce vod, objevující se jen když bylo třeba, a zase mizející ve svém visutém srubu nad hrází.

Jak měla Cassidyho ráda, jak si byli blízko, tak měla právě z něho strach. Na návštěvy s ní jezdil nejvíc on, někdy i za cenu, že ho jako nečlena rodiny na návštěvu nepustili, on jediný si od druhé návštěvy s Madem tykal, a možná víc kvůli jejich dětem než kvůli sobě tak naprosto změnil způsob svého života (přehrada a Jelena tu změnu jen dokonaly), aby dětem naplnil jejich veškerý volný čas, a dokonce se mu podařilo povýšit to na odměnu za výsledky ve škole, za psaní úkolů, za pomoc při práci v družstvu. Čím méně byl schopen komunikovat s dospělými, tím víc si rozuměl s dětmi, až do té míry, že ho žárlící Alena (v jednom svém záchvatu vzteku z Kandovy neochoty účastnit se na její kariéře) označila za debila s rozumem dítěte. Nebyla jediná - přespolní, co se v Lučinách pracovně objevovali, taky byli nesví z jeho kamenné nevšímavosti vůči nim a až divoké radosti, s jakou dovedl řádit s dětmi.

Snad hodinu přesvědčovala Cassidyho, aby se nesnažil trvat na tom, co řekl, když se s Tonkem objali na přivítanou: Já se teď nastěhuju sem, abych tě hlídal, že abys nic nedělal. Teď nesmíš na nic šáhnout. Jen si budeš chodit a vychutnávat si svůj návrat. Dokonce - když mu řekla, že by taky mohl Mada zahnat do blázince - se skoro na čtrnáct dní stáhl tak, že se na něj ani děti nedobyly. Pak se objevil v kuchyni, řekl Vodpust, namaloval jsem si to úplně blbě, jsem vůl, a šel za Tonkem, že se mu to kluci žinýrujou říct, ale že nikdo nemá čas vopravit ten starej vejběh pod cestou ke mlejnu, a po onom týdnu tvrdé dřiny Tonkovy noční můry hodně ztratily na síle - jestli proto, že usínal únavou (až ji to mrzelo), nebo pro to, co si s Cassidym při práci povídali. Co to bylo, jen tušila, a jen částečně - Tonko jí to řekl až pět let po Cassidyho smrti, a když se po letech objevila Jelena s Vaškem, skoro ji zamrazilo: Cassidy se tehdy Madovi přiznal, že z té divoké vášně v něm láska k Jelene vypukla až po jejím odchodu. A že si usmyslel, že ona s ním třeba má dítě, on ale že nemá dost odvahy, aby se po tom pídil.

Cassidy taky bezděčně (to bylo ono slovo, jež provázelo všechny jeho činy, až po vlastní smrt) zamezil požáru, který málem nastal z krátkého spojení, co zničehonic zasršelo mezi Madem a Martinem snad už po dvou dnech. U snídaně se domluvili, že mu Martin ukáže, kde si myslí, že by měl být teletník. Asi za hodinu nesla Tonkovi v zabaleném rendlíku morkovou kost s chlebem. (Bill si ho odvezl hned druhý den ráno do špitálu. „Má skoro o čtvrt milionu míň červenejch krvinek pod spodním limitem. A ty bílý má taky trochu rozhašený… Ne, žádnej strach, ale někde ten uran musí bejt znát. Nechci do něj cpát chemii - zkusíme nejdřív syrový játra, červený víno, vařenej morek, a uvidíme,“ řekl jí potom večer, „ve městě by to možná tolik nefungovalo, ale tady s koňma, a s váma… “ Ano, v téhle chvíli mu řekla, že už nesnese, aby jí vykal.) Kost se dlouho nechtěla uvařit, původně ji Tonkovi chtěla dát k snídani, ale tím to nebylo - už od okamžiku, kdy je viděla spolu odcházet, se v ní roztřásl onen známý spěch, který ji přečasto upozorňoval, že se cosi bude dít.

Stáli na tom velikém plochém kameni (Jana s Jerrym ho teď mají před chalupou jako stůl) pod bachratým prkenným kravínem („ Nesmí tu bejt vidět ani čtvereční centimetr betonu,“ tenkrát nad svým projektem skoro křičela Jana), a Martin mu asi ukazoval, jak bude teletník propojený na kravín. Ale uprostřed gesta se mu zastavily ruce, a bylo vidět, že se na Tonka zahleděl. To už od nich byla snad jen deset metrů. Neviděli ji, Tonko byl zády a nejspíš se nevěřícně díval, že dole pod nimi je jezero, a Martin k ní stál bokem.

A právě říkal: „Hele, já vím, žes tam dostal zabrat jak zvíře. To ale eště neznamená, že námi budeš pohrdat. “

Zarazilo jí to dech i kroky. Tonko se ani nepohnul. Takže Martin jel dál: „Pozoroval jsem tě při snídani. Rozhlížíš se, ale nikoho vlastně nevidíš. A jen se furt tlemíš jak idiot. Asi bych ti neměl říkat, že všichni jsou bez sebe radostí, že ses vrátil, ale tohle je může dost bolet…“

Mlč, Bože, mlč! chtělo se jí vykřiknout, ale nešlo to. A do toho ticha se ozval Tonko:

„Jsem jenom… šťastnej… A udivenej… Nic víc.“

Konečně se jí podařilo zavolat a vykročit. Otočili k ní hlavy. Dívala se Kandovi do očí. A cítila, jak se Martin zajíká a rudne. Až řekl: „Vodpust. Jsem blbec. Ale…“ a rozhodil ruce.

Do toho se ozvalo: „Héj…“ Cassidy. Hnal se k nim, jako by se cosi strašného stalo. Ilonku nevnímal, jezdil očima z jednoho na druhého, dokonce zdvihl ruku a ukazoval na ně prstem: „Tady je hádání zakázaný… Hledaj tě ve chlívě,“ řekl Kandovi, ale ten už k němu byl zády a odcházel.

Až teď Cassidy pohlédl na ni. Udělal rozpačitý obličej, cukl rameny a rozeběhl se za Martinem. Sedli si vedle sebe na kámen. Tonko promluvil až po prvním soustě, které se zavřenýma očima žvýkal a válel po jazyku jak Francouzi (a Kérly) víno.

„Martin má možná pravdu. Zvyk jsem si měřit štěstí na vteřiny, a teď ty první hodiny nezvládám.“

A pokyvoval hlavou a ládoval se přitom morkem na chlebu, a až ten krajíc spočíval (a ona mu na druhý vyškrabávala z kosti zbytek), pomalu dodal:

„Nevěděl jsem to. Až k nám na cimru přišel tákovej klouček, pořád si něco psal na malý papírky, a já mu řek, že takhle veřejně se černoty psát nesměj, a on že to je něco jako verše.

A najednou řekl: Dláždím si půdu pod nohama chviličkami štěstí, jen tak můžu přejít a projít… A já se až lek, že mluví o mně.“

Měla sice radost, že Tonko je schopen o tom mluvit, ale tu doprovázel strach, že vzápětí na sebe dostane vztek, že se v sobě babrá. Ale on, na důkaz, že jejich propojení už zase (nebo pořád) funguje, se na ni zahleděl, prohlížel si ji tak dlouho, že na ni šly rozpaky, a tiše řekl: „Víš, že jsem to nerad říkal. (A zafuněl.) V dopisech mi to šlo lip… Že tě miluju. Škoda každýho hezkýho slova, který se neřeklo… A neřekne…“

Prudce se posadila. Při tom si držela ruce na prsou, jako by chtěla zastavit to horko, které snad tamodtud stoupalo po obou stranách krku a kolem uší do tváří. Ano, potom se naplno a opravdu pomilovali. Proto taky jí ten morek tolik utkvěl v paměti. V jedné ruce jeho ruku, v druhé kastrólek, ho odvedla do téhle postele, a její poslední střízlivá myšlenka patřila Júlce, jejíž oči - když z kuchyně stoupali nahoru - ji stačily ujistit, že nahoru se nedostane nikdo, nikdo… A při tom milování ji ani jednou nenapadlo pomyslet, o kolik takových milování přišla. To až potom…

A pokud o ni šlo, právě tenkrát ztratila navždycky chuť cokoliv o něm vědět, když byl - pryč (z těch slov: kriminál, basa, lágr, loch - se jí dělá špatně dodnes). A když za Madem občas přijeli Lojza, Francek, Karel, a někdy Míla, Víťa, Bořek, Hynek a Luboš {Bože, polovina je jich mrtvá!) a začali vzpomínat a neustále se chechtali jako pominutí, nemohla s nimi sedět a poslouchat to - dělalo se jí z toho zle. Mad to naštěstí chápal a při jídle jim vzpomínat nedovolil…

Zvláštní, že Radek s Igorem tu s tamtěmi byli všehovšudy snad třikrát, jezdívali radši zvlášť. Možná že jsou mladší, Radkovi bude… no ano, teprve pětašedesát, a Igor je ještě mladší… a přitom už byl jako dítě v Terezíně, těm jeho knížkám ale nemůžu přijít na chuť. Snad že už chci bolesti co nejmíň, jen tu nejnutnější…

„…Dědo! Dědečku!“

Josefína. To volá určitě od Ivany z vikýře.

„Kde še čouráš? Je pšeče šnídaně! Gábino, Patriku, ke mně!“

Huculka moje!

Tonko si musí okamžitě jít lehnout. A zabalit si to koleno.

Tereza už měla otevřené oči. „To byla Pepina. Kde je? Páni, já ztvrdla! Spala jsem dlouho?“

„Nie. Len zopár minut.“

„Víš co seš, babi? Ty jsi můj slaďour.“

1947

Sníh padal a padal a on si marně vzpomínal, zdali to tady už někdy zažil, třeba jako kluk, a jak v tom lidi žili. Hned první noc měl sen, že koně vybíhají ze všech maštalí’, a jeden za druhým se ve sněhu topí. Na protahování cesty do Štěpána se střídal i Kid, bylo jen málo pod nulou - sníh byl těžší než v lednu, proto radši zapřahali tři páry, bylo to k pláči vidět, jak cesta za pluhem zase zapadá, museli jezdit sem a tam, dvakrát za den za pluh vyháněli i klisny včetně březí Vandy (Smájl říkal hřebné - pochytil to od starého veterináře, kterého v lednu museli přivolat ke druhému hříběti) a Draka s Dubem, kteří byli na postroje ještě mladí.

Všichni padali únavou ke každé chalupě, ke každému chlévu, maštali, stodole, seníku, půdě se slámou, krmírně, hnojišti, se musela proházet cesta, aby se mohlo krmit, dojit, existovat. Proto on a Kanda na sebe museli narazit. Byly tři hodiny v noci a Kanda byl na řadě, aby vystřídal Pýta v protahovaní - každý toho měl po dvou hodinách plné zuby.

„Neřekl „Už bych neměl sílu postarat se o dobytek. Musíte na to stačit vy čtyři. My s Jerrym už takhle padáme na držku. A Jerry se při tom eště učí. Ne, říkám. “

„Cestu potřebujem hlavně kvůli mlíku. “

„Protože nás živí. Koně rozhodně ne. Tak ať pro to taky něco udělaj. Zatím nás akorát vyžírali. A bez tý cesty by zchromli. A vás dobytek nezajímá. Jen koníčci. “

Zasáhlo ho to víc, než byl připraven, přestože se už Martin v tomhle smyslu párkrát ozval, to však bral jen jako takové špičkování. Najednou mu chyběla slova. Zároveň ale postřehl, že to je možná dobře. Na Kandovi to ticho pracovalo ještě víc než na něm. A to byla ta chvíle říct: „Asi to tak je. Máš pravdu. Promiň. Nějak to uděláme.

Mezi kamarády by se asi nemělo taktizovat, ale přesně to Martin potřeboval. Teď okamžitě to sice vzdát nemohl, ale…

„Teď ale nejdu. Sotva vidím. Až obstaráme dobytek… Vodpusť. Všem nám tečou nervy. “

Tím se to ale jenom odsunulo.

Bill o sněhové kalamitě zaslechl v rádiu. Přitáhl s sebou kromě Jany i Vildu Langmillera, kterého potkal v menze, a Kérlyho, jehož drze vyreklamoval z vyučování. Harry měl hnisavou angínu. Narazili na Pýtem řízený pluh třetí den ráno uprostřed trasy, a Pýt (ne moc k poznání) se úlevou rozškytal. Kérlymu museli pohrozit, že tu jeho vlezlou kameru zahodí do závěje, jestli nebude makat jako ostatní.

Ještě než začali klimbat, Jana s okouzlením jí vlastním jim vášnivě líčila své nadšení z dvouhodinového dokumentu o sovětské architektuře a stavebnictví, který jim ukazovali ve škole. O stavbách mládeže, na nichž si mladí vlastníma rukama splňovali své představy. „ Pohraničí je pro stavby mládeže jak stvořený, “ tváře jí hořely a všichni na ni hleděli s úžasem. „ Kupříkladu tady u nás. Na takovejch místech stavěj Sověti kravíny pro sto, dvě stě krav, na válkou zničený zemi roste úplně novej svět. Louky kolem by taky uživily tolik krav. Lítáme jak šílený od chalupy k chalupě, a přitom bysme je mohli mít všechny pohromadě na jednom místě… “

Byli skutečně ochotni spíš klimbat než ji poslouchat, přesto se ji Jerry snažil zarazit: „Jano, jsme mrňavá země, tam je všechno obrovský…, “ a položil jí ruku na předloktí, ale ona se ošila, až mu ruka odskočila: „ To s tím nemá nic společnýho, my se akorát musíme zbavit vlastní mrňavosti. “

Cassidy přišel na večeři rovnou z šichty, po níž se rozhodli, že zatím bude poslední - přestávalo sněžit. Proto poslouchal nejmíň, ale mrňavost ho na okamžik probrala: „ Tady se někdo cejtí mrňavej? Já teda ne. Vy jo? “ upřel kalný zrak na Maděru, ale neudržel víčka, která se mu zatahovala jak roleta.

„Koně jsou neklidný, “ řekl Smájl „Bude nějaká pořádná změna počasí. A Maděra si uvědomil, že ho nebolí tělo, ale jen staré rány. V jizvách po tom ohoření mu na kraji vlasů cukalo. V té chvíli taky pochopil, proč se jeho žena tak často dotýká místa, kudy jí vyjímali tu kulku.

V noci se zdvihla vichřice, která schovaným Lučinám moc neublížila, ale vyrvala i s kořeny kus lesa nahoře nad koňským výběhem. A přetrhala telefonní dráty. Ráno bylo pět nad nulou, zbytky větru během dvou hodin vysmejčily nebe - ve stínu bylo skoro patnáct, a pod slunečními paprsky se sníh změnil v těžkou sesedající vatu. Protahovaná a kopyty dusaná cesta se změnila v beton. Býval by hřích neosedlat nebo se alespoň neodměnit vyjížďkou na saních do Svatého Štěpána společně s mléčnými konvemi. Jana, zahleděná do svých představ o budoucích Lučinách (o nichž se Jerry dlouho neodvažoval ostatním říct), neměla o civilizaci v podobě Svatého Štěpána zájem (a momentálně ani o Jerryho) a uvolila se hlídat Ivanku. Vichřice si štěpánské návrší přímo vychutnala. Dlouhá ostrá špice kostela se kupodivu prořízla náporem bez úhony, zato nevydrželo několik střech včetně té na statku nad maštalí. Už zdálky bylo vidět, že se hned pustili do opravy, Martin Kanda pak (to přece musel, Alena se mu hned vrhla kolem krku, že měla strach, že je to v Lučinách zahlušilo) obdivné (nerad) hovořil o Křivém a o Volyňácích: Křivého život naučil čelit katastrofám, Volyňáky zase umět všechno. Brabence zase koncentrák naučil nic si z katastrof nedělat - byl ve svém živlu: nikomu se nic nestalo, tak co. Nějaká ta střecha! A jeho strana kázala katastrofy i využít: už mohl postižené obcházet a ujišťovat, že v neděli přijedou soudruzi z fabrik na nezištnou pomoc.

Ilonka šla do koloniálu paní Dvořákové koupit, co zjistí, že potřebuje, až to uvidí, Kanda za Alenou a Maděra s ostatními k Bílému koni. Bylo tam plno - museli přece čekat, až jim přijedou soudruzi z fabrik na pomoc. Zikmund už nebyl elegantní, ztratil říz a dravost, byl najednou obyčejný, málem k politování. Vzal si Maděru stranou: tady končí. Ještě jednou děkuje, že bez jejich usvědčení mu soud těžko mohl prokázat spolupráci s Němci a kolaboranty Svěrkou, Fojtíkem a Tománkem, a na to, že Němcům posílal tady neplatné říšské marky, žádný paragraf neměli. To už je naštěstí ale minulost, přítomnost je loučení. Ano, za měsíc tady končí. Sestra se přihlásila do odsunu, ale právě díky těm markám je o ni postaráno, on tady déle nemůže být, denně mu někdo něco připomíná či vyčítá, a je jen otázkou času, kdy se tu otevře druhý hostinec, a k němu by pak nikdo už nepáchl. Ale naskytlo se mu národní správcovství hotýlku a restaurace v Přimdě za Domažlicemi, už tam ožívá oboustranný tah přes hranice, je původem Domažličák, zná to tam, a tady „ Nezlobte se, pane podplukovníku, ale tady mi to může být ukradené. “ Asi si to vezme Hrstka, to malohospodaření se mu nelíbí, a taky se mu nelíbí, jak to tu je zařízeno. „ Vy víte, že to je ze statku, ale tam už to teď nemá co dělat, prokážete mi laskavost, když si vezmete třeba všechno, nechci za to nic, ale rád vám vystavím potvrzení, že jste to koupili… “

Bill, Jana a Vilda se vrátili do školy, Bill s prosbou, aby ten vyvrácený kus lesa nelikvidovali bez něho, Jana se slzami - jela sem taky proto, aby Jerrymu řekla, že se k sobě nehodí, a teď si zase byla jistá, že ho miluje víc než kdy předtím a že by ho neměla opouštět, a že cítí, jak ji pohraničí a Lučiny potřebují. Ilonka se pak nemohla zbavit onoho zvláštního chvění (o němž její muž říkal, že vidí za roh), které se v ní začalo v okamžiku, kdy Janě při loučení řekla, že po studiu ji možná budou potřebovat víc.

Sníh mizel před očima. I přes stěnu lesa sem doléhalo hučení rozvodněného Blaubachu. Za dva dny po vichřici Smájl přivezl ze Štěpána kromě prázdných konví velký kufr a dvacetiletého hubeňoura v tmavozelené uniformě absolventa zemědělské průmyslovky. Po cestě Smájlovi jen řekl, že do Štěpána přijeli dva, ten druhý že byl přidělený na státní statek. Než ho Ilonka stačila pořádně nakrmit, dostavili se do kuchyně všichni. Málem se postavil do pozoru. A taky při představování rudnul a zakoktával se. Jan Šafařík, adjunkt. Pár jich muselo zůstat na školním statku přes zimu, proto přichází až teď, tady jsou papíry, tady dopis od ministerstva a okresní zemědělské správy, v jejichž mzdě tu má pracovat. Všem se hned vybavilo jméno Šimáček, ale tenhle mládenec nevypadal, že je něčí člověk, taky ale moc nevypadal, že by byl bůhví jaká pomoc.

„ Umíš jezdit na koni? “ vybafl na něj Cassidy, „střílet, házet lasem? “

„ Nech toho, Venco, “ okřikl ho Kanda, když viděl, jak se Šafařík děsí a má práci ze sebe dostat, že je hlavně na účetnictví a že byl dodatečně vyškolen ve způsobu, jak sladit hospodaření státních statků a družstev s požadavky ministerstva.

„ Tý vole, “ na to řekl téměř s obdivem Pýt. „ Cifršpión. “

A v tom okamžiku se Cassidymu rozzářil obličej: „No jasně! Budeš se menovat Randy! Tak se přece v Ranči u jezera menoval ten kluk z New Jersey (vyslovil to se samozřejmostí sobě vlastní jak psáno, až se Maděra bezděčně zašklebil), kterej na ranč přijel dělat oučetního a pak ranč zachránil před požárem. Budeš bydlet se mnou a Pýtem - Randy. “

„ Rendy, “ tiše řekl Maděra.

„Nojo, tak Rendy. “ To v Cassidym zůstalo: v okamžiku nespokojenosti se mu v očích zažehla světélka. Já ale dostal od pana předsedy dekret, špitl adjunkt.

„Co je to za blbost, ” řekl Kanda, „musíš přec bydlet tady v Lučinách. “

Šafařík doloval z náprsní kapsy složené lejstro a při tom koktal, že by to ale bylo jeho vlastní, a Pýt mu lejstro vytrhl z ruky a rozložil. A okamžitě se rozchechtal a podal list Maděrovi. „Brabenec je pěknéj srandista, podařilo se mu při tom říct.

Maděru to spíš naštvalo. „Je to na blaubašskej mlejn. Pan předseda je skutečně dobrák… No nic, nechte kufr tady a zajeďte se tam podívat… Vůbec si to tady objeďte… Smájli, dej mu Broda a ukaž mu cestu… sedlat doufám umíte… ale nejdřív si to v klidu dojezte… a my snad zase půjdem něco dělat…

A za čtyři hodiny už měli další přírůstek. llonka si právě začínala dělat starosti (to její chvění), jestli se chlapčiskovi něco nestalo - jestli nespadl z koně, jestli nezabloudil, nevkročil do Německa a tam ho… a každou chvíli se někde objevila nějaká hlava, vyhlížející směrem k lesu, za nímž byl mlýn. Jerry je viděl první: malou postavu vedoucí za uzdu koně, přes jehož hřbet bylo cosi přehozeno. Kůň byl Brod, to cosi potrhaný a napůl utopený Šafařík, a ta malá zablácená a omlácená postava byl dvanáctiletý Vojta Pašek, povoláním tulák. K Rendymu museli přivézt doktora (jak to teď bylo snadné - nebýt Putny, který pro ně z UNRRY sehnal toho polonákladního vojenského bedforda se širokánskými špalkovitými pneumatikami a náhonem na všechny čtyři kola, by v hlubokém marastu žádného doktora přivézt nemohli), z Vojty llonka nejdřív seškrabala to, čemu on říkal oblečení, pak ho naložila do vany (bez Putny by bývali neměli ani umyvadla) s horkou vodou, aby se odmočil, a dovolila mu, aby při tom mohl sníst aspoň dva krajíce se sádlem, potom ho vlastnoručně vydrhla a oblékla do svršků Harryho a Kérlyho z doby před dvěma roky, kdy byli menší. Chtěl jí všechno vyprávět, ale nechtěla nic slyšet („Šetři si dych, budie ti ho třeba. “). Navíc jedním uchem hlídala, jestli se už nevzbudila Ivanka a nevolá ji.

Než se však všichni sešli, Vojta spal - usnul za stolem půl vteřiny po spolknutí posledního sousta. Maděra ho odnesl nahoru do zadního pokojíku, kde přenocovával Putna. „ Nabudúce budie Putna musiet prespávať u niekterého z chalanov, “ řekla Ilonka a z toho vyplývalo, že tu Vojta zůstane tak dlouho, dokud… dál nevěděli, ale v téhle chvíli je to nezajímalo.

Jak předvídal doktor, Rendy měl v noci vysoké horečky a bojoval se zápalem plic. Ležel v komoře za kuchyní, aby (jaksi malovala) Ilonka k němu měla přes den blízko. Moc toho té noci nenaspala - ostatní pořád ještě neměli dospáno z patálie se sněhem, a nebylo moci, která by někoho udržela v bdělém stavu.

U snídaně byl nejčerstvější (a nejhladovější) Vojta - spal snad patnáct hodin. Mezi sousty a loky to z něj konečně vylezlo, a oni na sebe občas pohlédli: chvílemi se tomu těžko dalo věřit, zvlášť když všechno říkal jakoby napůl. Že blaubašský mlýn byl konečně štace, na které si myslel, že vydrží co nejdéle, předtím byl někdy od Mikuláše „…ve Vršinách, to je vocaď pár kilometrů. Voni byli hodný, ale až moc, voni byli z Moravy a ňáký prej šikmovoký Rusáci jim zabili takovýho kluka jako jsem já, furt chtěli, abych chodil v jeho šatech, a celej Štědrej večír probrečeli a mě taky furt litovali… nebejt tý zimy, tak… naštěstí si pan Hladík zlomil nohu a už na mě neměli tolik času… jen co počasí povolilo, tak jsem vodešel, měl jsem vodejít dřív; ale asi mi jich bylo líto, zimy jsem se přece nemusel bát, dycky mi někdo dal najíst a nechal mě vyspat, když jsem jim ukázal ty papíry, že tátu zastřelili a máma zůstala v koncentráku… Ježíš, můj ranec, nechal jsem tam ranec…

Maděra ho uklidnil, že tam s ním hned po snídani zajede, že tam mezitím určitě nikdo nebyl. A co se vlastně stalo Rendymu?

Blaubach se od Štěpána řítil ke mlýnu jak vodopád a bral s sebou všechno, co bylo na březích jeho původního uzoučkého koryta. A co se s proudem nepřehouplo přes stavidlo, to se tam vršilo, a vypadalo to, že by si voda mohla prorazit cestu vedle stavidla. Vojtovi ve mlýně se ta podívaná moc líbila, proto Rendyho hned viděl a taky mohl hned zasáhnout, když se najednou z vody jak velká paže vymrštila kláda a vzala

Rendyho po hlavě a srazila ho z té hromady, kterou se snažil uvolnit, dolů pod stavidlo. Odkud asi nebylo pro Vojtu jednoduché Rendyho vytáhnout a pak dovléci k Brodovi a ještě ho na Broda nasoukat. Rendy se musel pod stavidlem pořádně napít, protože z něj pořád šla voda, naštěstí byl jakžtakž při smyslech, že z něj Vojta dostal, kam ho má zavézt.

Taky ještě z Vojty vypadlo, že mu bylo pět let, když osiřel, že byl pak u strýce, ale toho Němci taky zavřeli, tak ho dali k maminčině sestře, která ale měla svých starostí a svých dětí dost, takže se vloni ve škole přihlásil na letní brigádu a z té zdrhl.

A taky jsem viděl asi pytláky, ” nakonec hrdě řekl. „A ukrad jsem jim celý velikánský hovězí srdce, to já náhodou poznal - strejda byl řezník. Než jsem přišel do mlejna, vařil jsem ho celej den a celý jsem ho sež-sněd.“

Nejspíš u první serpentiny pod Štěpánem chtěl vyjít z lesa, ale na kraji silnice stál vojenský skříňový kamion. Od Štěpána k němu přijela oplachtěná kára, a když už byla u kamionu, z toho vyskákali čtyři chlapi, odpřáhli koně, vzadu otevřeli kamion, vysunuli z něj nájezd, kárku natlačili dovnitř, naskákali do kamionu, a zbyl jen ten kočí s koněm, a ti se otočili a vraceli. To srdce vypadlo zpod plachty a zakutálelo se do porostu na kraji silnice.

Co s tím? Vojtovo vyprávění potvrzovalo jejich přesvědčení, že tu je od loňska parta pytláků, ale nakolik bylo přitažené za vlasy? Přestože na tom Vojta trval.

Maděra šel potom do stáje osedlat Kida, ale v poslední chvíli nevstoupil. Ve stáji byl Cassidy a ukazoval Vojtovi koně. A právě říkal:

„Radím ti jedno: nezdrhej. Nejdřív zkus, esli by se ti tady nelíbilo. Když už ti to šéfová nabídla. Boyi. “

„Co? “ na to udělal nahlas Vojta totéž, co Maděra v duchu. „Pro nás nejsi žádnéj vobyčejnej Vojta. Seš prostě Boy. Podle toho kluka, co ho ve Spálený zemi kaubojové našli spát v dobytčím vagonu.

Vojta jen koukal. „ V jaký Spálený zemi? “

Jenže Cassidy už ukazoval na Draka a Duba a říkal: „ Možná ti šéf dá jednoho z nich. Nevěděj nic vo ježdění jako ty, naučil by vás to společně. “

Už začátkem května se začala naplňovat chmurná předpověď Křivého z konce března, že při tak prudkém tání všechna vláha po zmrzlé půdě odteče - od dubna nezapršelo. Začínalo být sucho. Už první sena byla ve srovnání s loňskými poloviční, a po nich tráva téměř přestala růst a začínala žloutnout. V červnu!

Správcem velkoveského velkostatku se stal bývalý Šimáčkův tajemník Hejl. U Bílého koně se povídalo, že se už při příchodu střetl s velkoveským šafářem Ševčíkem, který dělal v zemědělství celý život a odmítal poslouchat takového cucáka. On i jeho lidé byli u Bílého koně téměř každý večer, on sám byl už zdálky k poznání podle mohutného tmavého kníru, jímž trochu připomínal Stalina (a nikomu to nevyvracel). On a dva z jeho lidí byli členy místní odbočky Brabencovy vítězné strany. Ve snaze získat lidi do strany byl Brabenec neúnavný, neodraditelný. I tehdy, kdy narazil na tvrdý odpor Volyňáků už při jejich příchodu. Oslovil je soudruzi a Vasil mu okamžitě tvrdou a trochu poruštělou češtinou řekl, že oni se vrátili do Československa hlavně kvůli dvěma věcem: aby se domohli vlastního, skutečně soukromého majetku, a aby pro nikoho nebyli soudruzi. Ale jinak měl docela úspěch, především proto, že si pod jeho vedením docela úspěšně vedl Svatý Štěpán - potom, co si všechny čtyři volyňské rodiny vydobyly své vlastní usedlosti, nebylo obsazeno snad už jen pět či šest popisných čísel, na rozdíl od mnoha i menších okolních obcí, které začínaly chátrat, protože byly poloprázdné.

Už i tento kraj začal být sužován velkým suchem. A chystalo se k velkému maléru.

Ještě předtím však kvůli horku a velké žízni čtyři Brabencovi členové udělali straně ostudu, kterou napravovala Ilonka. Svezla se s Maděrou (který jel s nějakými papíry na národní výbor za Brabencem) k Bílému koni, aby u Hrstky včas zajistila pro Lučiny sodovky a pivo. V celé hospodě byli jen dva čeledíni od Hejla a dva od Křivého. Ale upito už měli za dalších deset. Ilonka se po zaplacení zálohy s radostí nechala od Hrstky pozvat, usrkávala si nádherně chlazené pivo a myslela na to, že by se lučinští mužští měli občas vypravit k Bílému koni, aby jednou nezačali mít pocit, že v Lučinách žijí jak vyděděnci. Ozvalo se zacinkání. Vešel voják s rancem přes rameno. Do tváře mu nebylo vidět, za jeho zády prosvěcovalo slunce skla dveří. Bylo ale poznat, že má na sobě britský battledress, který nosili i svobodovci. Přestože jen pozdravil, Ilonka poznala, že Čech to není. Vydal se kolem těch čtyř k výčepu, a v té chvíli už věděla, že to je Cikán. Jenže ten, co k němu seděl čelem, čapl vojáka za ranec a Cikána tak zastavil A hned z něj vyjelo: „Hele, černá huba! Hrstka, schovej slepice!”

A druhý se okamžitě s opileckým nadšením přidal: „ Možná v tom ranci už ňákou má. Ukaž to, cigoši! “

Třetí vstal - ten měl opici útočnou: „A kde jsi sebral tu uniformu, ty hajzle zlodějská!“ A že se po něm bude sápat.

Býval by se však musel sápat nejdřív na Ilonku, která se mu postavila do cesty. Díky Hrstkovi si už v poledne o tom povídal celý Svatý Štěpán. „Len to zkúste, “ řekla tomu připlešatělému Ševčíkovu čeledínovi zblízka do obličeje, a oči i tváře jí planuly. „ Zkúste sa ma len dotknúť! “ Do ruky, která držela vojákův ranec, praštila, popadla Cikána za rukáv a táhla ho ven a na národní výbor Brabencovi jako předmět doličný. Do cesty jí však vjel vracející se manžel, který z jejího výrazu okamžitě pochopil, že musí naložit i toho Cikána v battledressu. Za necelé tři hodiny Imra Dóbay už ukazoval své rodině (Pýt s ním pro ni byl ve středisku pro nové osídlence v okresním městě) jejich nový domov. „ Tá chalupa vedla Cassidyho a Pýta je predsa prázdna, “ rozhodla Ilonka, „ nabudúce sa viacej niebudie upratovať zbytočne.

Když se Imra oženil s osmnáctiletou Júlkou Biháriovou, měl jen dvě možnosti: buď zůstat v Bardějově, složitě hledat práci a žít pohromadě v jednom domku s dalšími patnácti příbuznými, nebo se chopit nabídky, že vojáci Svobodovy armády mají při osidlování západního pohraničí přednost. Přes rok putoval jak krajánek (mezitím Júlka porodila Evičku) a narážel na nechuť úředníků přidělit dekret na cokoliv Cikánovi, až tady na okrese ho dostal na usedlost v Grundorfu (kde žádný úřad nebyl), poslal telegram Júlce a vypravil se usedlost připravit na příjezd rodiny. (Dál už Maděra věděl, co bylo - říkal to Víšek: jeho posádka dostala rozkaz v Grúndorfu přichystat tři prázdné chalupy ke dvoudennímu ubytování pro přesunující se štáb sovětské divize, a zatímco velitelé měli večírek v jedné světnici, pucáci a pucačky činili totéž, ale po svém, na půdě v seně. Požár přeskočil i na obě sousední chalupy.) K Bílému koni se Dóbay přišel poptat, jestli by náhodou ve Svatém Štěpáně něco pro něj nebylo. S Júlkou (v jiném stavu) a roční Evičkou přijela i její mladší sestra Ester. A stačilo vidět, jak je krásná a jak se chovají Pýt a Cassidy, aby Ilonka měla další tušení. Už když Dóbaye vez ze Štěpána, Maděra si všiml, co se s ním stalo, když uviděl ve výběhu koně - nespustil z nich oči. Až mu to hlavu vyvracelo. Maděra ho pak k výběhu zavedl a pozoroval. Imra si je předlouho prohlížel. A jeho zúžené oči a zrychlený dech… tohle vzrušení Maděra znal. A když pak Dóbay mezi spodním rtem a horními zuby vydal ten zvláštní hvizd, po němž se téměř všechny koňské hlavy otočily, Maděrovi přejel po zádech mráz. Který se týkal i následku tohoto zjištění: že je jich na koně zase o jednoho víc. Ale co dobytek, proboha, jejich živitel! Po cestě zpátky Dóbay ze sebe vykoktal, že jeho rod se odnepaměti zabýval jen koňmi, ale on že už nedoufal, že by v tom jakkoliv mohl pokračovat. Na to Maděrovi nezbývalo než odpovědět, že tady koně ano, ale kvůli životaschopnosti Lučin že je na prvním místě dobytek, který se navíc musí hlídat, protože i tak už jim pytláci zase ukradli dva kusy. Na to Dóbay až po chvíli s úsměvem řekl, že bude s radostí jedenáct hodin denně u dobytka za dvanáctou hodinu u koní. Na to už se nedalo říct vůbec nic. Zvlášť když Júlka s Esterou uměly dojit a Júlka pyšně prohlásila, že „ Cigánky sú zvyknuté robit aj v druhom stave, či rodiť aj u krav, keď je třeba. A Ilonka nevěděla, jestli se na ni má rozzlobit, či jen pokrčit rameny a rozpačitě se usmát.

Krátce nato se znovu střetli Maděra s Kandou. Maděra ho přistihl, jak z maštale odnáší balík slámy.

„Kam to neseš? “

„Kam asi, kam asi. V maštali to nemá co dělat. Dohodli jsme se, že všechna sláma se bude míchat kravám do žrádla, když je tak málo zelenýho, a koním že se budou podestýlat piliny, kterejch je dost. A slámu tví koníčci nepapaj. “

„ Stačí říct. A ne

„Nekecej. Máš kliku, že je Jerry na zkouškách. Ten by ti připomněl, že tě na to upozorňoval už vod chvíle, co jsme sem přišli a věděli, že obilnejch polí na slámu budem mít málo a že Šimáček Krivýmu nikdy nedovolí, aby nám ňákou přenechal. A do toho ještě tohle sucho a skoro žádný zelený. Jestli to takhle pude dál, jsem zvědavej, čím vůbec budem krmit za dva měsíce, kdy obilný pole budou spálený na troud. A co tví koníčkové? Bez sena, bez zelenýho, bez vobroku? Hm? “

„Nebudu to furt opakovat: Mí koníčkové jsou taky tví koníčkové.

„Zato mý kravičky jako by tvý kravičky ani nebyly. “

„Já se předloni vrátil jen a jen kvůli koním. “

„Ale hned zčerstva jsi mě upozornil, ze všechno je jinak.

„A většinu všech krav s kaubojema sehnal kdo? Nech toho. Plížíš se s tímhle pitomým balíkem jak zloděj, a mně nadáváš, že jsem to všechno zavinil já. A to celý jenom proto, že se tě ze srandy zeptám, kam s tím jdeš.

„ Víš co? Příště mi radši dej znamení, jo? Abych poznal, že to je sranda. Jo? Šéfe? Ty vole? “

„Jo. A ty nech vědět, až tě přejdou ty policajtský manýry. Jo? Oba ale cítili, že je to zmáhá: hádání, pravda, vedro, sucho a strach, že zároveň ohrožují to nejdůležitější - vztah. Moc jim to oběma pomohlo.

To bylo pár dní před začátkem toho velkého maléru.

Vody bylo čím dál míň. Všechny chalupy v Lučinách měly sice pořád ještě studny plné vody, a ta ve statečku byla navíc ve sklepě a patnáctimetrová, přesto se radši rozhodli žlab, jímž si Lučiny (podle toho, že žlab byl z velice starých vydlabaných půlkmenů) odedávna přiváděly užitkovou vodu z nádrže u mlýna, pečlivě vyčistit a zakrýt proti slunci. Vysokoškolákům naštěstí už končily zkoušky a přijeli skoro všichni, opět sehnaní Billem, který nejméně jednou týdně telefonoval a chtěl vědět, co to sucho dělá s Lučinami, takže (když ještě opravili stavidýlko u nádrže) i od mlýna měli pořád ještě vody, kolik potřebovali, a navíc mohli na noc přítok zavírat.

Nicméně voda v Blaubachu ubývala. A tím i v nádrži.

Rendy s Boyem své zvláštní vzájemné pouto rozšířili i na místo, kde se jejich vztah začal, a téměř každý den čistili a opravovali stavidlo, aby zbytečně nepropouštělo vodu. Hladina nádrže se už snížila natolik, že klesla pod výpust do Lučin. To znamenalo, že museli vodu do Lučin dopravovat voznicí. Nebylo to daleko, ale pro koně a dobytek jich denně bylo třeba několik.

Velkoveský statek byl o kilometr níž po proudu (v té době jen čůrečku) Blaubachu, a hned za ním potok prudce uhýbal do údolí mezi Stráněmi a Lučinami. Taky napájeli dobytek z potoka, a těsně před meandrem měli i oni stavidlo. To bylo teď k ničemu, bahno na dně nádrže vyschlo a popraskalo a vinul se jím už jen uzounký proužek vody Statek měl dokonce několik starých a hlubokých studní, v nichž voda byla, ale ani šafář Ševčík nechtěl takovou vodu v takových množstvích obětovat. U Bílého koně se dozvěděl, že Lučiny si Blaubach u mlýna neprodyšně zahradily, a dostal vztek, který přenesl na Hejla, protože věděl, jak má Maděru v žaludku už od doby, kdy dělal tajemníka Šimáčkovi, jak Lučinám závidí, že jsou samy pro sebe, že si dělají, co chtějí, že si tam hrají na kauboje, že je Maděra nepostižitelný, protože je válečný hrdina a ještě k tomu podplukovník. A tak se stalo, že Rendy a Boy zase byli u mlýna pro vodu a zase ucpávali další škvíry ve stavidle, když tam přijel v bryčce Hejl, a za ním pět jeho lidí na koních a s puškami - ještě pořád byla tahle část země zdivočelá, pořád ještě byl západ republiky náchylný řešit některé své konflikty silou. Hejl Rendymu přesto nejdřív poručil, aby okamžitě uvolnili stavidlo - zastavovat tok se nesmí.

Rendy mu na to řekl, že mají právo jen na tolik vody, kolik jí přitéká - jenže ona už žádná nepřitéká.

Hejlovi vadilo, že má malou bradu, a měl nacvičeno před zrcadlem, jak ji vysunovat. To na Rendyho udělal: „ Víš co, mladej? To mě v nejmenším nezajímá. Prostě tu vodu pustíš a hotovo. “

Rendy už uměl svou pravdu, byť účetnickou, obhájit i před Maděrou. Ve škole se učil i základy práva, týkající se hospodaření. I mlýnů. „ Vy mi tady nemáte co přikazovat. Na tenhle mlejn mám dekret já. A proto tu taky mám vodní právo. Jestli ovšem vůbec víte, co to je. Vaše voda je z náhonu, ne ze stavidla. A náhon je suchej. “

Boy to viděl jinak - měl své tulácké zkušenosti. Jakmile se za Hejlem objevili jezdci s puškami, na nic nečekal, skočil na kozlík voznice a hnal koně do Lučin. Mezitím Ševčík sesedl a došel taky ke stavidlu, které Rendy obhajoval proti Hejlovi. Hejl se obrátil na Ševčíka: „ Odmítá nám pustit vodu. Rendy znovu řekl, že není co pouštět, že nic neteče. Ševčík - skoro dvakrát takový jako Rendy - jen poznamenal, že by nebylo spravedlivé, kdyby Lučiny měly všechnu vodu pro sebe, a zavolal na chlapy, aby přinesli sekyry. Rendy se ještě pokusil jim vysvětlit, ze vypuštěná voda se po dvou stech metrech stejně vsákne, ale oni se s ním už nebavili, a když chtěl stavidlo bránit vlastním tělem, zbili ho a stavidlo prorazili. Když se přihnal Maděra s ostatními, voda už byla pryč, a omlácený a potrhaný Rendy čistil výpust, aby do drážek mohl zasadit jednu ze tří fošen, které Hejlovi lidé jen vyhodili, ale ne-rozštípali. Maděrovi z toho bylo zle: ne kvůli stavidlu a zmizelé vodě - stavidlo se dalo spravit a voda, i když velice pomalu, by se do nádrže taky nějak vrátila, ale kvůli Rendymu a hlavně vrátivšímu se násilí, které (když znovu začato) mohlo pokračovat. Co se stane, když se nádrž znovu naplní? Vrátí se i násilí? Znamená to, že budou muset nádrž ve dne v noci hlídat se zbraněmi? A když se rozhodnou to udělat a být tak každý na nohou šestnáct či kolik hodin, a tamti přesto přijedou a bude se střílet a někomu se něco stane, co potom? Ne! Opraví se stavidlo a tečka. Víc nic.

Nemohl tušit, že pokračování se bude konat úplně jinak a jinde. Nemohl vědět, že od okamžiku, co Hejl při návštěvě na štěpánském statku spatřil Alenu Křivou, daleko víc než na své správcovství myslel na to, že ji musí dostat. Při jistotě o své neodolatelnosti o tom nepochyboval, o to víc ho rozčilovalo, že nevěděl jak. Kandu za překážku nepovažoval, pro něj byl Martin vlastně už stařec, kterého taková sotva plnoletá krasavice mohla mít jen pro špás. Horší to bylo s Křivým (Křivá by možná proti správci takového statku měla míň námitek - v jejích očích byl Kanda na Alenu taky starý), který Alenu velice hlídal, a přestože si Kandy a Maděry vážil (a nemohl se vůči nim kvůli statku zbavit špatného svědomí), radši viděl Kandu na návštěvě u nich, než Alenu v Lučinách. Ona ale začínala po své plnoletosti zdvihat hlavu, a za pomoci Brabence a všeho, co slyšela v rádiu a četla v novinách o rovnoprávnosti, si na otci vydobývala svobodu. I stalo se, že ve chvíli, kdy Křivému řekla, že po práci má právo jít si, kam chce (tedy za Kandou), a on jí už pokolikáté na to sice tvrdě, ale bezmocně řekl, že „zkúšá jeho trpělivost’ “ a že by jí taky mohl „řéct, abý si v oných Lučinách aj zvostala” přijel ve své napucované bryčce Hejl, aby s Křivým dojednal krytí velkoveských krav štěpánským exportním býčkem. Potkal Alenu ve vratech, ale Křivý už mu šel v ústrety a Hejl nemohl uniknout. Odkýval Křivému všechny podmínky a hnal pryč s nadějí, že Alena (jak zaslechl od Křivého) míří do Lučin. Za tím starcem.

Nemýlil se. Viděl ji už zdálky. Co neviděl, byli Cassidy a Kérly s Harrym, kteří měli za úkol vysekat ve stínu severovýchodního okraje lesa jakžtakž čerstvou trávu na krmení. Právě odpočívali, a Cassidy (trochu posmutněle) poslouchal, jak se oba čerství maturanti stali dospělými vlastně jen zázrakem, protože vůbec nic neuměli, a při tom se líně rozhlížel po okolí. A tak viděl, jak kdosi na bryčce dohnal Alenu (tu poznal), jak u ní přibrzdil, jak chvíli jede vedle ní a naklání se k ní, jak ona radši schází z cesty, jak ji on předjíždí, zastavuje a vtahuje ji do bryčky. Už taky věděl, že to je Hejl. A protože nic neřekl, Kérly s Harrym koukali jak blázni, když se Cassidy najednou vymrštil, div ne skokem plavmo se vrhl na Rebeku, a hnal se pryč. Pak už viděli, a utíkali, aby byli co nejblíž. Hejl mezitím ujel kus cesty. Cassidy na Rebece bryčce nadjel, zastavil ji, sesedl, došel až k Hejlovi a řekl: „Pane! Okamžitě tu dámu nechte na pokoji! “

Hejlovi byl Cassidy povědomý, ale hned si nevzpomněl, že Cassidy byl jedním z těch, co jeho a Šimáčka vyhnali před necelými dvěma roky ze statku. Proto bral Cassidyho slova jen jako směšnou pózu nějakého blázna, kterou nebyl ochoten snášet. Proto taky mohl Cassidymu (Cassidymu!) říct: „ Co si to dovoluješ, ty spratku?! A co je ti vůbec do toho? Zmiz, nebo dostaneš bičem!”

Jenže Cassidy skočil do bryčky, nejdřív Hejla praštil přes ruku, jíž se snažil Alenu objímat, pak ho vytáhl ven a tam mu jednu vrazil, až se Hejl svalil. Mezitím už dorazili Kérly s Harrym (Alena se hned uklidila za jejich záda) a moc je bavilo, že Hejl okamžitě vyskočil na nohy, okamžitě se postavil do boxerského postoje, jehož výhružnost ještě dotvrdil slovy: „Tak ty nedáš pokoj?! ( a s boxerským krytem začal kolem Cassidyho tančit.

Harry s Kérlym věděli své. Kérly řekl: „ Myslíš, že byl za války taky v rajchu? “

Harry zavrtěl hlavou a odborně poznamenal: „ To sotva. Ten se z toho určitě nějak vyzul.

A Kérly tedy dodal: „ Takže má smůlu.

To se taky stalo. Při prvním Hejlově pořádném výpadu ho Cassidy za tu pěst popadl, otočil si ho a dal mu takovou ránu že Hejl udělal něco jako piruetu a skutálel se na zem. Cassidy ho však ležet nenechal. Zdvihl si ho, nejdřív mu řekl na dámy se nešahá, “ vrazil mu další, zase si Hejla zdvihl a dodal „ Na nikoho z našeho ranče se nešahá.” A ještě to udělal potřetí a počtvrté a při tom oznamoval, proč: „ Tohle je za stavidlo. A za Rendyho. A tohle za vypuštěnou vodu. ” To už Hejl zůstal ležet, Cassidy poručil Harrymu a Kérlymu, aby ho naložili do bryčky, Aleně aby se chopila opratí, a takhle přijeli do Lučin. Tam se Kanda s Jirkou Pěšinou, Pepíkem Brejchou a Billem snažili zastínit Ilončinu zeleninovou zahradu rohožemi z chvojí. Cassidy Martinovi s rozkoší řekl, proč takhle Hejl vypadá, a protože se v té chvíli objevil Rendy, stále ještě poznamenaný výpraskem od Hejlových lidí, a Alena měla na krku šrám od Hejlova nehtu, jak se dobýval do její blůzky, dostal Hejl po papuli podruhé - od Kandy. Takže na důvod, proč se Alena vypravila do Lučin, aby totiž Kandovi řekla, že už by se s ní měl oženit a ona se tak mohla bez zábran přestěhovat do Lučin, nezbylo místo. A Hejl netušil, že před velkoveským statkem na něho čeká Maděra, aby se pokusili spolu nějak domluvit kvůli té vodě. A tak Hejl, když tam v bryčce dorazil a spatřil Maděru opřeného o džíp, chtěl utéci, ale Maděra včas poznal, co se Hejlovu obličeji stalo, a ujistil ho, že od něho to potřetí už nebude. Hejl honem slíbil, že už nikoho ze svých lidí k blaubašskému mlýnu nepustí. A v duchu sliboval Maděrovi a všem Lučinským pomstu. A brzy na ni i měl: podařilo se mu odhalit pytláky dobytka, našel i jejich tajná jatka a způsob, jakým pracují i obchodují. Všechno si vyfotografoval, včetně tváří, a jejich šéfovi dal na vybranou - buď prozrazení, nebo veliká poslušnost. Ta spočívala v požadavku, že postupně musí být zabito (jestli dál taky použito, Hejla už nezajímalo) nejméně pět lučinských koní. Nebo i víc. A nevylučoval další požadavky.

S vodou na tom byl bledě i štěpánský velkostatek, studna pod dvorem pomalu ubývala, a nikdo neodhadl, kdy vyschne. Ani studny ve Svatém Štěpáně na tom nebyly nejlíp, ale prameny v okolních lesích zatím jakžtakž stačily. Slunce však pralo dál a předpovědi počasí neviděly žádnou změnu.

Lučiny musely oželet i semínka - přestože objevily, že právě a přesně těch sedm akrů je proto tak kvalitních, ze mají vlastní podzemní pramen, i ten skomíral, travina předčasně zežloutla, a bylo po sklizni. Docenti sem jezdili a byli možná zoufalejší než Lučinští, dokonce navrhovali, aby se nad celou plochou natáhly plachty či něco (a jako správným vědcům jim bylo jedno, že ani plachty, ani něco nejsou), ale i oni to vzdali a nechali si naději na příští sklizeň, aby jejich vědecká práce „O tradici travního semenářství v Krušnohoří” mohla být jednou zdárně ukončena.

Ilonka byla těhotná. A když se vypravila do okresního města, aby pro bábetko ještě něco přikoupila k tomu, co už měla po Ivance, zahlédla v restauraci Kandu, jak se velice má k nějaké slečně. Lučinský džíp našla brzy a v blízkém stínu stromů si na Kandu počkala. Čím déle, tím víc v ní bublal vztek - nejenom na Kandův „odskok“ (, ale že ona sama se musela trmácet do města v rozpáleném autobuse. Řekla mu to však až po pár kilometrech - měla už zkušenost, že vztek není dobrý rádce. Kanda se bránil, že na vztah s Alenou není stavěný - je o spoustu let starší a nemá nervy na to, aby se s ní scházel a někdy dokonce i miloval pokoutně. Na Ilončinu námitku, proč se tedy s Alenou neožení (na což Alena zoufale čeká), řekl, že si není jist, zda na ženění vůbec je. Proto se v poslední době tak snaží, aby Aleně nedal příležitost zahnat ho do kouta. A není tedy divu, že se občas někam vypaří. Ilona se proto rozhodla, že to Aleně řekne sama. Kromě toho byla přesvědčena, že leckterý z jejích chlapčisek by ochotně za Kandu zaskočil.

Jenže přišla průtrž mračen. Netrvala dlouho, přesto však s přívalem vody. Ten ale byl tak prudký, že se ho podstatná část nestačila vsáknout a zase stekla. Naštěstí i do blaubašské nádrže, již zpoloviny zaplnil. Boy se tam ještě za bouřky vypravil, aby mohl pozorovat, jak se na stavidle zakrývá vodou jedna fošna za druhou.

Rozhodli se, že počkají hodinu - dvě, aby si sedl kal, a pak že navozí vodu do Lučin. Smájl už měl zapřáhnuto, že vyrazí, když se nahoře u výběhu objevila Alena. Kanda na nic nečekal, řekl jen Smájlovi, že vodu přiveze on, a práskl do koní. Boy mu s plněním voznice pomáhal. Už měli skoro plno. Vtom se ozval dusot koní. Boy na Kandu zakřičel „ Ujeďte, zase jedou, “ a sám utekl schovat se do mlýna. Byli to oni. Protože dolů k velkoveskému statku moc vody nedoteklo, Ševčík okamžitě pochopil proč. Namířenou puškou přinutil Kandu, aby si sedl na kozlík voznice a pozoroval, jak se strhává stavidlo, tentokrát tak, aby se nedalo opravit. V té chvíli vyšel z mlýna Boy, v ruce raketovou pistoli (kterou vyškemral na Cassidym, aby z mlýna mohl dát znamení, kdyby hrozilo nebezpečí), a namířil ji na Ševčíka s příkazem, aby pušku odhodil. V okamžiku, kdy se Ševčík s puškou obrátil proti Boyovi, Kanda ho vzal šufánkem přes hlavu, zakřičel na Boye, aby naskočil, a hnal koně pryč. Ševčíkovi chvilku trvalo, než se vzpamatoval, a hned začal po voznici střílet, aby tu vodu nedovezli. Ani on nemohl tušit, že se strefil i do Kandy. V Lučinách slyšeli střelbu a už měli osedláno. Cassidy přinášel Pýtovi a Smájlovi zbraně. Když Alena zjistila, že je Kanda raněný, vyrvala Cassidymu pušku a utíkala pryč, že všechny zabije. Snažili se ji zadržet a Alena se zhroutila: jestli Kanda umře, ani se nedoví, že s ním čeká dítě. A bylo to. Kandovo postřelené rameno byla maličkost.

Katastrofální ubývání vody to však neovlivnilo. Do Svatého Štěpána Víškovi vojáci už vodu dováželi, ale bylo jasné, že bude pořád hůř. V Lučinách to bylo lepší jen o to, že Pýt pomocí manesmanek ze Strání a různě posháněných hasičských hadic důmyslně stahoval vodu z lesních studánek, ale při počtu zvířat násobeném jejich žízní to taky nebyl velký zázrak.

Až si Maděra vzpomněl na skalní jezírka, u kterých byl naposledy s Ilonkou na „svatební cestě“ kolem Svatého Štěpána (rabovací garda tehdy zatím obsadila statek). Co si pamatoval, jezírka nikdy nevyschla, a na loukách kolem býval kdysi dobytek od jara do zimy. Jedinou nevýhodou byla víc než pětikilometrová vzdálenost od osídlení. Zajeli se tam s Kandou podívat a nevěřili svým očím: ani v té výhni jezírka nevyschla, a vysoká tráva na okolních loukách měla uschlé jen vrcholky. Dohodli se s Brabencem a Křivým, že tam dobytek a koně zaženou společně. Křivý to však nabídl Hejlovi, a ten na nikoho nečekal a přikázal svým lidem, aby tam okamžitě zahnali velkoveský dobytek a nikoho tam nepustili.

Sedlácká zkušenost Křivého (a kupodivu i Cassidyho rodokapsová) pravící, že dostatečně napojené zvíře, když ucítí vodu, se za ní nežene, zachránila koně a dobytek před tragédií, která se stala Velkoveským, jejichž žíznivý dobytek v okamžiku, kdy ucítil vodu, zachvátil amok a způsobil, ze vícero kusů muselo být utraceno. Hejl se pokusil Maděru osočit, že vinen je on, protože Hejlovi vzkázal, aby se s dobytkem dal okamžitě na cestu, ale tomu nikdo nevěřil. Zvlášť když jaksi scházel důkaz i jeho doručitel.

Jednomu neštěstí se Lučinští přesto nevyhnuli: u jezírek jim z lesa kdosi při průtrži mračen zastřelil jednoho koně.

A přestože dobytek shromážděný na pastvinách kolem skalních jezírek pomáhali hlídat i Víškovi vojáci, několik kusů dobytka zmizelo. Kanda byl bez sebe vzteky - jako bývalý policajt to považoval za osobní urážku: bylo jasné, že to dělají pytláci, a podle toho, že se našly stopy po pneumatikách velikého nákladního vozu, který měl naviják (našly se i stopy, jak byl dobytek tažen po zemi), bylo i jasné, že je to organizovaná a vybavená skupina. Ale nic víc. Ani přes bývalé známosti se Kandovi nepodařilo sehnat psa, který by uměl najít stopu, pořídili si tedy vlastního, kterého Kanda sám cvičil. A vzápětí dostal důkaz, že to pytláci nehodlají připustit: při jednom výcviku mu z lesa kdosi psa zastřelil, a on beze zbraně - neměl šanci střelce pronásledovat. Všem dodatečně došlo, že voříšek Chlupáč, který před půl rokem zmizel, se ve skutečnosti neztratil, ale…

Brabenec jednou za dva měsíce svolával k Bílému koni veřejné schůze své strany, kde se snažil všechny přesvědčit, že jedině komunistická strana to myslí s pohraničím a celou zemí dobře, a na podzim hřímal proti americkému Marshallovu plánu, jehož pomocí se rychle vzpamatovávala i západní část Německa, a který se vláda (navzdory tomu, že jejím předsedou byl šéf komunistů Gottwald) chystala přijmout. Jeho hlavním argumentem bylo, že Američané chtějí využít zbídačení země suchem a vnutit nám pomoc formou jakési druhé, ne-li třetí jakosti, zatímco nám už Sovětský svaz zadarmo a nezištně pomáhá obrovskými dodávkami obilí. Také rád hovořil o znárodňování, jež jediné může kapitalisty připravit o nespravedlivé a neoprávněné zisky, a při té příležitosti neustále upozorňoval, že v zemědělství (a v pohraničí zvlášť) už není místo pro velkostatkáře, a že největší budoucnost mají (po sovětském vzoru) zemědělská družstva. V tomto bodě poněkud narazil na volyňské Čechy, kteří ze Sovětského svazu odešli především proto, že si v kolchozech připadali jak nevolníci. Byl velice zklamán, protože se domníval, že Volyňáci naopak budou největší reklamou.

Mluvilo se o tom i v Lučinách u večeře. Cassidy si přeci jen myslel že někteří lidé jsou bohatí neoprávněně a někteří chudí že si svou chudobu nezaslouží. A že leccos z toho, co říká Brabenec, se mu líbí. Sice viděl, že americká armáda je lip vystrojená a vybavená než sovětská, a že ruští vojáci kradou hodinky a nevědí, co je splachovací hajzl, ale na druhé straně když slyší a čte, co Sověti za tak krátkou dobu dokázali a hlavně postavili… vždyť o tom s vyvalenýma očima a vášní v hlase mluví i Jana, která je mnohem chytřejší než Cassidy a studuje architekturu, a když se člověk podívá, jak si třeba ve Štěpáně žili velkostatkáři Kučerovi, a přitom tatínek Šéfa dělal na dráze… Maděra mu na to řekl, že si to musí v hlavě srovnat sám, Kérly mu řekl, že je blbej, že to jsou od komunistů jen sladký řečičky, aby z Československa mohli udělat malej Sovětskej svaz, ale hlavně se chtěj zmocnit bohatství, které tu zbylo z předválky a které se nepodařilo Němcům zničit, Jana se však Cassidyho zastala a měla řeč o tom, že Sovětský svaz je obrazem příštího světa. Bill na to řekl No nazdar, a Jerry vzdychl, řekl, že se musí podívat na to tele, a odešel od stolu, a Jana ztratila nit, až se odmlčela, a protože na ni všichni hleděli, řekla Jste hloupí, a odešla. Cassidymu se tím jeho pochybnosti opět nevyřešily.

Ke konci srpna a v září přeci jen přišlo pár bouřek a dešťů, takže trávy se maličko vzpamatovaly, avšak na to, aby aspoň částečně naplnily poloprázdné seníky a půdy, to nestačilo.

Opět pomohl Putna: ve vnitrozemí se stavělo i v zemědělství, a navzdory letnímu suchu se za řezivo dala sehnat píce a sláma. Pro Lučiny to znamenalo další změnu rytmu: jejich hlavní činností se stalo hospodaření s jejich lesy.

Zima na rozdíl od předchozí byla mnohem mírnější. Zato delší.

Taky se poprvé ocitli tváří v tvář Víšek a Imra, dva svobodovci. Nikoho to do té doby nenapadlo. „Súdruh poručík!“ Imra valil na Víška oči. Sloužil ve Svobodově štábní rotě (Svoboda si moc zakládal na tom, že v ní vždycky měl pár Cikánů), a Víšek jí krátký čas dělal zástupce velitele.

Večer se s Maděrou a Kandou nádherně opili.

Neděle, 14.30

Boy

Seděli spolu na skalní plošině nad Roklí, on spíš opřen o lokty pololežel trochu za ní, aby mohl nerušeně pozorovat její profil. Byla si toho vědoma, ale nevadilo jí to, občas k němu pootočila hlavu, aby si ho jakoby prohlídla. Hlavně se však rozhlížela.

„Nenáviděla jsem tu všechno,a řekla. „I tenhle pohled.“

Stromy se začínaly barvit - ještě to zdaleka nebyl podzim, ale léto už taky ne. Dole po přehradním jezeře přejížděly šmouhy způsobené závany větru. Právě odtud ze Skály bylo nejlíp vidět, že prohlubenina, v níž seděly chalupy a stateček, skutečně vypadá jako obrovitá lžíce se sousty nějakého pokrmu. Ze dna terénní vlny za Cassidyho chalupou (hernajs, to už je let - Cassidy se do srubu u přehrady odstěhoval v třiašedesátým, a od tý doby tam žijou jen Pýt s Blankou a s Filipem, a pořád je to Cassidyho chalupa) vyčuhovaly jen střechy obou Jerryho chlívů (Janě dost dlouho vadilo, že se neříká Janiných chlívů), z lesa nahoře vykukovalo jen hrázděné průčelí předního hřebčína, zapuštěného mezi stromy a připomínajícího švarcenberské myslivny. Vzadu v lese byly domky Finska (Jana pořád chtěla, aby se to jmenovalo Nové Lučiny, jen co ale řekla, že to budou domky jak ve Finsku, měla smůlu) spíš jen tušit než vidět. Vepředu u výběhu palisáda stájí… nebýt tu s Helenou, tohle dívání by si jinak vychutnával, a možná i vzpomínal na doby, kdy tu byly jen chalupy, a s tím ostatním Jana teprve otravovala na velikých barevných čtvrtkách…

„Co to je za bílý pruh, jak prosvítá v louce mezi Lučinami a jezerem? Místy sice mizí, ale “ Zase k němu pootočila hlavu a málem ho přistihla, že ji neposlouchá. Byla to pravda jen napůl - poslouchal slova, ale nevnímal jejich smysl. Musel myslet na jejich přesnost, léty strávenými za oceánem nepochopitelně vybroušenou.

Vzpamatoval se. „Jezero je teď rezerva pitný vody. Předloni jsme museli zatlouct hluboký zábrany, aby z Lučin neprosakovala nějaká kontaminace. Blbost! Žádnou nenašli. Ale co kdyby, ječeli ochranáři… jak vy jim říkáte v Americe? Environmentors? Po česku environmenťáci… Stálo to děsnejch peněz, a Vašek rozhod.

„Jaký Vašek? Snad ne ten, co Kitty říkala, že…?“

„Jo. Cassidyho Vašek. Rozhod, že se na ty larzeny dá betonovej sokl, aby se koně nezranili. A Jana nás dokopala zasadit tam břečťany. Že aby to nehyzdilo krajinu. Někde se to nechytlo.“

Zvláštní: neviděl ji sedmadvacet let, a přesto věděl, co od ní uslyší.

„Kdybys tehdy býval udělal co Jerry, taky jsme se s tebou vrátily. Kitty se ptala snad stokrát za den: Kdy přijede táta, kdy přijede táta. Bože…“

Prokristapána, Heleno! Před chvílí jsi to řekla: nenávidělas to tu a zdrhnout jsi chtěla už od porodu. Kitty! Jak byla předloni ráda, když jsem jí říkal Kytko. Vzpomněla si! Zato Jana, podvacátýpátý zblblá politikou, tenkrát jen čekala, jestli ji ten nebetyčnej dobrák zase zachrání. A Šašce bylo jedenáct a Ance devět, a obě do ní bušily, že chtěj zpátky do Lučin, kdežto Kytka byla čtyřletá!

Asi si jeho mlčení vysvětlila správně: že o tomhle nechce mluvit. Nejspíš proto řekla: „Jakto že rozhodl? Kitty říkala, že v Lučinách jsi… jak se to teď říká… ředitel ty?“

„Mně je šedesát, jemu pětatřicet. Už teď ví víc než já. Je drávej a neoblomnej, to už neumím. Skoro půldruhýho roku jezdil po světě, byl u vás, v Anglii, Francii. V Haniným hřebčíně je každou chvíli.

„Hana je přece tady, ne v Německu.

„Nechal jsem si finance a ty semena - jednak to nikdo nechce (i když nás to pořád velectěně živí), jednak si na mě Angláni za těch pětadvacet let už zvykli. Až se od nich vrátí Tomáš, už jim to vadit nebude.“

„Už nevím, čí je Tomáš.“

„Billa. Všetička.“

„To se asi Angličanům špatně vyslovuje.“

„Vsetika. Tom Vsetika. Když jsi utekla, bylo mu osm. Jako Vaškovi“

„Neutekla jsem.“

„Myslel jsem z republiky.“

Nemělo to cenu. Jestlipak chytá za slova i toho svýho mužskýho? Jde jí to americky stejně jako jí to šlo česky? Jak jsem byl blaženej, že do Lučin přivádím právničku! A ona mi za čtyři dny - při milování! - řekne: „Musíme spolu vždycky mluvit tak, abychom to v budoucnu nemohli proti sobě použít. Jen tak může láska přežít i eventuelní krize “ A hned druhej den dopoledne řekne Honzovi Kučerů, že je jako předseda zralej na kriminál, protože družstvo řídí na čestný slovo! Když jsem tě sem poprvé přived, ze všeho jsi byla unešená. Že proti řeholi fakulty je to učiněnej ráj. A ten nádhernej vzduch! A pak ses bála koní a krávy ti smrděly, a Cass byl podivínskej buran, kterej si před jídlem nemyl ruce. A za rok, když jsme se pod přehradou snažili v těch děsnejch vírech najít jeho tělo, na břehu jsi Daně Všetičkový řekla, že bude těžký prokázat, že to byl pracovní úraz, a že přehradě nezávidí, že byl Cass jejich zaměstnanec. Mělas tenkrát kliku, že mi to Dana neřekla, vylezlo to z ní až po tvým zdrhnutí - pardon - odchodu.

„Proč jsi přijela?“ najednou uslyšel svůj hlas, a až potom zahlédl, nebo spíš ucítil, že jí tečou slzy.

Pevně zavřela oči, aby slzy, které tak vymáčkla, byly poslední. I tak byla pořád ještě pěkná, pořád ještě před prahem povadání, ženský v Americe stárnou pomalejš… ale ty naše proti těm pražskejm vlastně taky…

„Kitty se chce vrátit,“ řekla.

Užuž chtěl explodovat, aby jí před ním takhle neříkala, ale udržel se - jestli to její pravda, žádná Kitty nebude. Mlčel. „Má v New Yorku Čecha. Svatbu chtějí mít tady.“

„Tady v Lučinách, nebo tady v Čechách?“

„Tady.”

Projela jím radost, až si musel sednout. Ta Kytka jedna!

V dopisech ani slovo, že by…

„Něco jsi jí musel říct, když tu byla.“

„Řek jsem jí, že cestu zná. A kde složit hlavu taky. Tam, co jsi dneska spala ty. Nenapadlo mě ji sem nějak lákat. S tím, co dělá, mi připadala spokojená. Dělat manažera v takovým hotelu musí bejt zajímavý…“

„Právě. Ten její - ten Ivo… moc o tom nevím… je to nějaká česko-americko-kanadská hotelová společnost… už prý dokonce koupili… myslela jsem, že Babí Hora… odtud je vidět jen Káňov…“

Nemohl si pomoci, musel se smát. I s vědomím, že ji to uráží.

„A ten Ivo se jmenuje Langmiller, jeho táta byl Vilda… oni ti to neřekli?“ A v tom okamžiku už taky věděl, proč jí to Kytka neřekla… Z celýho toho oceánu je najednou blaubašskej potok…

„Vidíš, jak jsem hloupá… jakto, že mi to došlo až teď? Bála se, že je začnu vyslýchat… Nemůžu za to, že jsem taková… podezíravá. Na letišti mě prosila, abych nebyla jako ostatní emigranti. Hlavně ublížená. Připadám ti ublížená, Vojto?“

Co ti na to, holka, mám říct. „Spíš vztahovačná. Kytce je jednatřicet, proboha! A ty máš eště Johna a Sheilu, který tě potřebujou.“

„Ne. Jsou na univerzitě. A Rick je každou chvíli někde s nějakou expedicí. Bez Ky-Kytky budu v celém tom obrovském baráku sama. Tebe tvé děti nepotřebují, Vojto?“

Radši jen pokrčil rameny.

„Nechápu to. Na nic rozumného si nemůžu vzpomenout. Proč jsem to tu nenáviděla? Když jsi mě poprvé přivedl do Lučin, tady jsme se milovali, vzpomínáš? Musela jsem být šťastná! Co se tedy stalo? Proč je mi to líto? Až teď? Až tady?” A rozbrečela se.

No nazdar. Hlavou se mu - bůhví proč - mihl obraz zmláceného Rendyho, kterého ne a ne přehodit jako pytel přes sedlo. Tam u mlejna… a do toho hlas Ilonky Co sa stalo, nie-odstane sa…

Jenže ona chce něco slyšet. Ale co, sakra?! Že to nejspíš tak muselo bejt, že takhle se už rozpadly miliony rodin, že holt má jinou, že bejt právničkou u Fordovy nadace je kariéra jako bejk, že jsem ji sem nahoru vzal, aby ten nadhled fungoval i jinak? Že už mi dávno nevadí, co udělala? Nebo se ten její Rick zabouch do ňáký svý žačky? Nebo prostě je jenom v přechodu a neví co s tím? Kurvaštelunk.

Radši to vzal odjinud. „Co tě to popadlo, prosím tě? Nesnaž se mě přesvědčit, že sis zpackala život a že bys ráda, aby… aby se něco vrátilo. Jednak to nejde, jednak není proč, a ani není co. Neříkej, že to tam chceš zabalit a vrátit se. O nás dva už dávno nejde. Ale už ne ani o Kytku. Jde teda o Lučiny? Dobře. Ať nám teda Fordova nadace dá ňákou zlatku na hyporehabilitační centrum ve velkoveským statku - ten je tak zničenej, že se nám ho podařilo dát do kupy jen půlku. A pokaždý, až ten tvůj Rick pojede na ňákou expedici, sem můžeš jet na kontrolu, esli ty děti vaše penízky dostávaj, jak si představujete.

Tak. Když to dořekl, pomyslel na Mada. Takový zaklínadlo, když nastane řeč o vztazích. Škoda každýho dobrýho slova, který se neřeklo. Řek jsem ale nějaký?

Nevypadala tak. Spíš naopak. Že se sesype úplně.

„Radši půjdem,“ proto řekl.

Prudce zavrtěla hlavou. Polkla. Zatnula zuby do spodního rtu. Vzdychla. (V tomhle zůstala stejná. Pláčem kupodivu jakoby omládla.) „Zůstanu,“ řekla konečně. „Jdi sám. Prosím. (V angličtině to zní naléhavěji. Please.) Budu ou kej. Slibuju. Prosím.“

Slezl dolů a nebránil se nutkání protáhnout se do jeskyně. U oběda slyšel Smájla vyprávět Evce, jak tam byl ráno s Madem a jak jim to oběma udělalo dobře.

Být to o půldruhýho tisíce let zpátky, byla by jeskyně posvátná. Rituální. Určitě. Cejtili jsme to už v dětství. Když mě sem Kérly poprvé vzal a řek mi, že tu jeskyni objevil Šéf, když byl starej jak já, a že si v ní řezal zápěstí na pokrevní bratrství s chlapem, kterýho po válce musel zastřelit jako vervolfa, a kterej v jeskyni s partou mladejch skopčáků přísahal věrnost Hitlerovi už v sedmatřicátým, klepaly se mi kolena a nemoh jsem dejchat - a to jsem se ve dvanácti nebál sám toulat po kraji a ukrást hovězí srdce i pytlákům. A kdybych bejval věděl……

Opřel se v křesle a položil si nohy na nízký dlouhý stůl sbitý ze tří fošen… tohle už tu je taky pěkně dlouho. Když se Vašek rozhod, že na počest svýho táty (kterýho v životě neviděl!) založí Cassidyho skautskej oddíl. To muselo bejt v létě v pětasedmdesátým. No, Jelena ho sem přivezla někdy začátkem jara. Zrovna v pětasedmdesátým, kdy estébáci začali za Madem jezdit dokonce až sem, už jim nestačilo si pro něj posílat.

„ Kdyby tu Cassidy byl s náma, byl by určitě váš vůdce. Mad jim to sem přišel říct, muselo jich bejt nejmíň jedenáct dvanáct, všechny děti z Lučin, taky Ivák Langmiller, Vildu vyhodili z partaje a dělal u Harryho v laborce, v papírech zapsanej jako ošetřovatel dobytka, hráli jsme na terásce u Pýta mariáš, a Filip přiletěl s vyvalenejma očima, a nadšením se nemohl vyžvejknout.

A Cassidy nikdy neměl příležitost být skautem, ale žil tak - vždyť to sami víte. A jako skaut taky - odešel.

Jen tohle Filip po Madovi zopakoval, rozbrečel se. V tý pramičce byl on, Tomáš a Šaška s Ankou, spunktovala to ale Šaška, tý bylo osm…

Sakra!

Radši se zahleděl na obrysy koní, ovcí a dobytka, vyryté do protější hladké skalní stěny. Dalo se přesně rozeznat, které jsou od Honzy (jak Kérly doufal, že aspoň Honza bude filmař!). Zajímavý, že to jiný děti nikdy nevyšťouraly. Ale říkal Mad, že za jeho dětství o tom věděl jen on, Hana a ten její brácha. A potom ty jeho náckovský kamarádíčkové… Štěpánský děti maj asi jiný zájmy. To skautství těm našim strašně pomohlo… některý to drží pohromadě dodnes. Ale jen některý…

Pohled mu zajel k místu, kde se jeskyně otvírala do stěny Rokle. V maličkém výklenku byl kamenný křížek. Teta Mara prej chtěla, aby to tu štěpánskej farář vysvětil jako kapli, ale on s ní vyběhl. Teta Mara. To byl rachot, když se objevila. Ilona eště byla s Danem v porodnici, akorát jsme věděli, že je llončina teta, páni! Div jsme nedrhli i ty placáky na zápraží, hlavně teda já, kolik mi to bylo? Šestnáct? Kdo ji to přivez? Putna? No, to už dělal předsedu národního výboru, a Brabenec krajskýho tajemníka partaje. To byla trojka, když Brabence vyhnali z partaje, a s Putnou a tetkou bydleli v jedný chalupě. Když Brabenec umřel (v osmasedmdesátým, devě-tasedmdesátým?), bylo jim dohromady hodně přes dvě stě let…

Kruci! Co všechno se muselo stát, abych tady mohl takhle sedět a…

Rychle vstal. Zatracená Helena! Nestačí, že se nám to všem vrací kvůli Madovu výročí, eště do toho musí šťourat ona.

Nemohl si ale pomoci - jeskynní kouzlo (všichni tomu tak řikaj dodnes a každej sem občas zajde) působilo dál, i cestou do Lučin.

Po Alenině odchodu do Prahy tam Martin chodil spát snad tejden. Když se Štěpán napích na tu větev, Kérly v jeskyni dva dny a dvě noci nejed a nepil jako pokání, že je furt někde v čudu a svejm dětem se nevěnuje jak by měl. A kam myslíš,

Heleno, jsem chodil já, když jsi zahnula kramle, hm? By mě zajímalo, jestli tě někdy napadlo, jestli chodím do jeskyně. Vědělas o ní, vzal jsem tě tam, když jsem si tě přived. Abys o mně věděla všechno. Že ne v Lučinách, za noci v posteli ale v jeskyni jsem se stal něčím, co (jak jsem si myslel) jsem už nikdy nemohl bejt - synem. Mada a Ilony. Musel jsem si nejdřív přežvejkat těch poničenejch dvanáct let svýho života, abych… abych se prostě rozhod, že jinej domov než Lučiny už nechci. Bylo mi patnáct, když Mada zatkli a já nenáviděl celej svět, protože mi zatkli tátu. Jo. Tátu. Nikdy jsem mu tak neřek, akorát v dopisech do basy jsem ho tak oslovoval a on mi psal „Milý synku“ A pak jsi byla pryč a já se zařek, že na pití se kvůli tobě nedám, ale Mad mě jednou večer zadržel a řek, že každej chlap se musí aspoň jednou za život opít z žalu, a potom, jak jsme se ne a ne dostat po schodech aspoň ze sklepa, se mě najednou zeptal, proč jsem mu vlastně nikdy neřek táto, že by se mu to bejvalo líbilo. A já ze sebe nakonec dostal, že jako Mad je pro mě táta víc než kdyby byl jen táta, nebo tak něco, vzpomněl jsem si na to snad až za tři dny…

Ohlédl se. Ještě tam seděla. Skoro doufal, že tam už nebude, že si na jeskyni přeci jen vzpomněla a třeba ji napadne, že s ní to kouzlo něco udělá. Kouzlo! Vlastně jo, když mě tam Estera zmermomocnila, byl jsem sice spíš vyjevenej než okouzlenej, ale v sedmnácti kouzla moc neplatěj. „Už jsi měl nejvyšší čas“ mi tenkrát s chechtotem řekl Cassidy. „Kromě Jerryho a Smájla nás to naučila všechny. A jak krásně.

„A shořel kvůli tomu i jeden seník“ k tomu Pýt připomněl první Cassidyho neúspěšný pokus s Esterou v seníku, který zrovna při tom někdo podpálil. Teda někdo… A Imra viděl, jak jakási postava ozářená plameny slézá po žebříku, a vrhl se na ni coby na paliče, pak viděl, že to je Cassidy, a protože hasit nemělo žádnou cenu, Imra Cassidyho aspoň profackoval… No a co Bill? O prázdninách v devětačtyřicátým? On byl dvoumetrovej, a Estera… to byla dvojka - baskeťák a cigoška! Já po ní o tři roky pozdějš toužil jak šílenej, ale Bill ji jedinej miloval. Jak je ta babka s klestím vyšmírovala v krmelci… to ale snad bylo až za rok… v kampani proti Madovi a Lučinám se to pak všem těm hajzlům moc hodilo - mravní bahno… no, a přesně do toho přišel Honza Kučera…

Bože, jak my ho nenáviděli! A Putnu, kterej ho přived. A ještě se jménem, který Ilonku v tom pětačtyřicátým málem stálo život, a který Mad musel zabít a s tím zabít i svý dětství. Co člověku zbyde, když zabije své dětství? Když o tom ten večer u Cassidyho mluvili (a já mohl být při tom! Přestože mi eště nebylo patnáct), Pýta to napadlo: „Nejhůř musí bejt Šéfovi. Jako by se ten zastřelenej hajzl vrátil a zas ho chtěl ovšechno připravit. A připomínat mu, že byli pokrevní bratři. “ Nikoho v tý chvíli nezajímalo, že by Honza mohl být fajn chlap, že ho Putna musel dlouho přemlouvat, aby to tam v Kolářově zabalil a šel zachraňovat Lučiny, vydržel se na ty naše ksichty dívat tejden, ale pak byl z chlíva slyšet, jak huláká na Kandu: „Já žádnéj spasitel nejsem. Já žádnýho vašeho předsedu dělat nechtěl. Vy jste se s mým strejdou dohodli, ze to tady udržet může jen komunista, ne já! Nikoho už nezajímalo, že jsem fabrickej dělník, kterej tomuhle vůbec nerozumí. Kovozemědělec rozumí všemu, do mě hučel strejc Putna, a že mám šikovný ruce a že se do toho vpravím. Do čeho? Když se mi všichni vyhejbáte nebo děláte, že jsem vzduch? Když o vás strejc mluvil a horem dolem mi vysvětloval, proč pan Maděra nemůže bejt předseda družstva a proč já musím, docela jsem se těšil. Teď se ale těším, až vocaď vypadnu. Nevypadnuls. Celejch… nojo, šestatřicet let. A hned ten večer nám to před tebou Šéf dal sežrat - vždycky si s Martinem všechno řekli, proto asi byli takoví… nakomandovat se sice nedalo nic, ani od Šéfa, ale aspoň způsobil, že jsme si ho každej pro sebe začali objevovat, Honza nás vlastně k tomu sám donutil, protože se nikomu nevnucoval. Nejdýl to trvalo Billovi. V tý době měl zamotanou hlavu z učení, a taky už byl po uši v basketu, takže se v Lučinách objevoval ještě míň než Kérly, a to ho stejně zajímala především Estera. Až jednou přijel, celej říčnej a rozjásanej, že na svý milostný hrátky urval pět dní, a za hodinu už věděl, že Honza a Estera… Nikomu nepřipadlo, že by to snad bylo vůči Billovi nefér, naopak si mysleli, že si na ni Bill dělá nároky už moc dlouho. (No jasně: nejvíc jsem si to přece myslel já začínala se mnou lomcovat puberta, a chodil jsem ji šmírovat oknem, když se před spaním svlíkala.) Ilona se s ním musela vypravit do jeskyně (no prosím). Pak byl náš pan primář ještě dva dny zaraženej a koukal, jako by mu uletěly včely, ale při pohledu na Esteru se už netvářil jako idiot, a s Honzou se dokonce vypravil do lesa pokácet stromy na palisádu pro telata. Po návratu nevypadali, že by se tam prali. Dvakrát si Honza Esteru chtěl vzít a ani jednou… Poprvé neuměla překročit stín své rasy - v tom byla rodná sestra Júlky. Ta je vlastně taková pořád, přestože vypadá spíš na bohatou Indku, než… Imra je jinej, ten si to přinesl z války. Děti to už vůbec nemají, taková Evka zas vypadá víc jak Řekyně… je stejně stará jak Ivana, kolik těm ženskejm jen je… padesát určitě ještě ne, to by se slavilo… pořád je to kus ženský… pak že prostředí nedělá svý… ale na Esteru to neplatilo… nojo vlastně, vždyť dokonce s Honzou čekala dítě a radši si to nechala vzít, tak nějak to bylo. No jasně - na podzim mě načapala a… Až pak zmizela. A Honza ji potom objevil v Praze za barpultem, když si zase vyrazil za ženskejma. (Ale nejen za nima, v tomhle byl zvláštní, Ivana ho jednou potkala na nějaký výstavě, a málem ho nepoznala - prej vypadal jako takovej ten lehce ošuntělej pražskej intelektuál, třeba jako její vlastní muž.) Estera ho vzala k sobě do bytu, aby mu ukázala, že je bohatá, druhej den ho odvezla do Lučin, jen jsme vejrali, měla auto na poukaz od nějakýho ministra, co za ní tajně chodil. Co to bylo za auto? Hillman? Něco takovýho… a za tejden přijela natrvalo a nastěhovala se k němu, ale zase si ho nevzala… o tý svý rakovině věděla jen ona… a potom Bill. Ale to už bylo pozdě - za dva roky bylo po ní. A Honza už nikdy z Lučin paty nevytáhl. Nikdy ho už nikdo neviděl se ženskou (jen Bill, když hrál ve Vídni, ale to si nebyl jistej), jenom čas od času mizel a potom se vracel s malejma dárečkama pro ženský a vypíglovanejma (jak říkával Putna) očima. Až toho nechal. Až do roku devatenáct set pětaosmdesát, kdy… jak jsme si mysleli, že se šel podívat na koně, aby sám sebe přesvědčil, že se konečně vyplácej… a on se při tom záchvatu křečovitě chytil horního břevna. A tak tam zůstal až do večera… museli jsme mu ty ztuhlý ruce páčit…

„…Boyííí, Vojtóóó…“

Uslyšel to ve stejném okamžiku, kdy zakopl, a nebýt ohrady výběhu, upadl. Vašek. Na dálku byl Cassidymu podobnější, žádná velká vazba, ale přesto hranatý, dlouhé paže a nohy, na chůzi bylo znát, co toho narajtoval, a že se už dvacet let pohybuje na nerovném terénu - člověk z města by po cestě tvarované koňskými kopyty takhle lehce nešel. V obličeji však byl podobný Jeleně - geny provádějí podivné věci. Když si vzal oblek a kravatu, tolik k poznání to nebylo, ale v rozepnuté košili a džínách… skoro až aristokratická tvář nad hrubě tesaným tělem kauboje… i když… ty poslední roky měl Cassidy v sobě taky něco takového…

Podél ohrady přibývali koně, aby si na ně Vašek sáhl.

V tomhle byl spíš Madův či Smájlův. Hlavně to však bylo proto, že jich většinu sám piplal - Smájl doprovázel koně na závody a Mad už jen dobře poradil. I když… jakmile se objevil, vždycky koně zpozorněli. Koňská řeč se nezapomíná… „Už jsme po tobě málem vyhlásili celostátní pátrání.“ „Eliška přece ví, že…“

„Ano. Dokonce jste byli vidět. Protože jsme se ale dohodli, že v Lučinách přenosný telefony nebudou… Už tě dvakrát volali ze Švejcar.“

„Mě? Proč mě? Koně jsou přece…“

„Koně jo. Ale… Jean-Luc Fauvier Druhý pověřil Jean-Luca Fauviera Třetího, aby ti zavolal, že nám posílaj Vehementa a Tibera.“

„Proč ale mně? Pořád mi není…“

„Mně taky moc ne. Ale Jean-Luc asi třikrát řek, že táta s cenou souhlasí.“

„Co je to za pitomost? S jakou cenou? Copak jsme je chtěli koupit? Za milion švejcarskejch franků? Pokud vím, ty se Smájlem jste si je akorát chtěli pučit jako štafáž na aukci, a na krytí těch pěti klisen. Byli jsme ochotný zacvakat transport, a to ostatní že Mad od Fauvierů dostane k osmdesáti-nám. I takhle se mi z toho protáčej panenky. Ale…“

„No právě.“ Šli spolu pomalu zpátky. Jeden hřebeček se obzvlášť dožadoval pozornosti a ostatním se to nelíbilo. „No ták, Selime,“ okřikoval ho Vašek, „chovej se slušně!“

Ano, vím, že máme Selima, ale za hodinu bych ho už mezi ostatníma nepoznal, a že má mezi očima půlměsíc nebudu vědět už za půl hodiny. A byly doby, kdy jsem je všechny volal jménem i na dálku. Jenže…

Proletělo mu to hlavou: jak se musel šprtat na dodatečné zkoušky na gympl, jak si cpal do uší vatu, aby neslyšel lákavé pokřikování kaubojů, protože slíbil tetě (poprvé řekl Ilonce mámo až večer po Madově zatčení), že ty zkoušky udělá. A jak se Mad vrátil z první rodičovské schůzky a řekl: „Zdá se, že z nás všech budou Lučiny nejvíc potřebovat tebe. Povídal tvůj třídní, že máš na počítání hlavu jak Einstein. Tak na to mysli.” A jak se o půl roku později kvůli Madovi o přestávce popral. „Nebav se s ním, Vlášková, ať nemáš malér. Jeho skorofotr je totiž americkej agent. A za války shazoval bomby na nevinný ženy a děti. To sis teda vybral fotra, Pa-šek!”

Jak on se ten Mirda jmenoval… Při maturách už seděl vedle kantorů za SČM… a když jsem v jednašedesátým začal dálkově vejšku, dělal asáka a chtěl mě zase vyrazit… Ryba!.., Panebože! Není to ten, co teď…

„…Asi by ses měl nejdřív podívat do těch svejch chytrejch mašin,“ říkal Vašek. „Mám takový svrbění, že v tom má prsty naše hodná a nenápadná stará dáma Hana von Kalhoffen- -Niessen, rozená Kučerová. A krká mě, že mladý Kandovic ani necekli. Hlavně teda Petra, která ví o každičký marce“

„Chceš říct, že…“

„Jo. Takovej další maličkej nenápadnej dárek pro generála.“

„Nech toho. Jako by Mad…“

„Ale já vím. To jen že mám vztek. Až teď mi dochází, proč se mě Jean-Luc ptal, jestli je pravda, že na aukci přijede i president. Pro firmu Fauvier, budovatelku dálnic a tunelů, to nebude špatná reklama. Ani kšeft. Za Haniny peníze. Uvážíme-li že příští rok budou k mání ani ne za polovic.“

„To už ale kecáš.“

„Ne. Ani jeden už nezávodí, jen kryjou. Jean-Luc už od nich má obskákaný kdeco nejen doma, ale i v Rakousku a Německu. A něco i ve Francii. Angličani je nechtěj. Od Vehementa má Vaduze a Villona, od Tibera Tessina, který už vyhráli i to, co nebylo potřeba. O klisnách ani nemluvím. S těma dvěma už žádnou slávu neudělá. Proč se jich teda se slávou nezbavit? A my abysme najali extra ošetřovatele, a někde na druhý straně snad postavili i stáj, protože tyhle dva šlechtici nesměj ucejtit další hřebce, jinak řáděj. A navíc si pozvali ochranku proti závistivcům…“

„Ale…“

„Hele, Vojto. To já vím taky, že na tom můžem vydělat. Ale takhle? A za cizí prachy? Tebe by to bavilo?“

Mám tě rád, kluku. Ať ti ta pára ještě hodně dlouho vydrží. Zatím moc nevypadáš, že to celý máš na krku.

Nahlas však řekl:

„Bavilo. A zkus Haně říct, že je cizá. Můžeš to na ni dokonce zařvat. “

Zalévala své květiny. Z balkonu nahoře ve štítě přepadala záplava řeřich a pelargonií. V odpoledním slunci z jejich barev téměř bolely oči. Když jí zamával, pokynula volnou paží a zakývala hlavou. Zasvítily zuby (ty Ilončiny jsou hezčí, ho napadlo. Nejsou tak dokonalý). To jediné mu na ní vadilo: vždycky dokonalá. Až po dva hřebce k narozeninám. A štěpánskej statek…

„Co tedy uděláme?“ naléhal Vašek.

Vychutnal si ho: „Ty jsi šéf. Povídej.“ Bylo to trochu pod pás - Vašek zesmutněl. A to on málokdy. Vážný uměl být, ale smutný ne. Takhle se podobal Jeleně ještě víc. Co asi říká na tenhle ksicht věčně usměvavá Klára? Která Jeleně pořád vyčítá, že je moc vážná…

„Nemohl bys jí to říct ty, Vojto? Tebe vždycky znala jako dospělýho, kdežto mně bylo patnáct, když…“

„A co jí jako mám říct? Že to je blbost? Že máme dohodu, že všechny kalhoffenský peníze jsme ochotný brát jen jako podílovou investici na mimolučinskejch kšeftech? Řekne mi na to, že to s Lučinama nemá nic společnýho, že to je dar Madovi. A předvede mi nefalšovanej údiv dámy, jestli to je zakázaný. Případně se sedmasedmdesátiletým zbytečkem koketérie dodá, že Mada kdysi dávno moc milovala, a jen osud… a tak dále? A já si budu připadat jako troglodyt, co se plete do věcí, do kterejch mu nic není.“

„Ale odnesem to my. Naši lidi. Řeknu ti, že radši budu prodělávat na těch huculkách a haflingách, než vydělávat takhle. Na těch dětech je vidět, jak jim to fantasticky pomáhá, kdežto… Smájlovi a celýmu jeho klanu se z toho možná rozšířej nozdry, ale mně ne. Mně ne.“

„Madovi se ale taky rozšířej, Vašku… No dobře. Jdu za ní. Ale jak ji znám, peníze už stejně převedla… Řekni Elišce, že mám zdržení. A hlad.“

Jen prošel brankou, neodolal a rozhlédl se. Předzahrádky všech chalup byly až huňaté všemi možnými barvami. Vzpomněl si, jaký měl vztek, že Ilona po nich chce, aby všude byly kytky. („ Nesmíme jim ukázat, ze nás Ma-Šéfův k-koncentrák srazil na kolena. Květiny jsou nejlepší. “) Nerada říkala kriminál. Cass se pak přiznal, že to byl jeho nápad. („Za války jsem v rajchu byl na cimře s jedním sňatkovým podvodníkem. A ten dycky říkal: Veselou ženskou kytkou někdy rozesmutníš, ale smutnou vždycky rozveselíš. Ale jinak má paňmáma pravdu. “ Paňmáma… Zároveň se mu vybavila Hana. („Přivezu vám z Německa semena - uvidíte, že to tu pokvete dvakrát tolik. “) A jak jí na to Martin Kanda řekl, ať na to zapomene, protože v tom popílku z elektráren, co sem vítr občas zavane, vydržej jen silný a zvyklý český nátury.

Ze všech sedmi byla tahle chalupa největší. A Kanda si ji tehdy vybral snad i proto, že se v něm ozval jeho selský původ. Ze v sobě pořád nosil ona porovnání mezi pohodlím rodného statku a nomádským životem policajta, dokonce si možná uvědomil, že je řada na něm mít rodinu (i když tehdy to nutně nemusela být myšlenka přímo na Alenu). Jediná měla patro s pavlačí, a po německu vestavěný kamenný chlív, kde se teď už přes třicet let bydlelo. Co šlo, bylo dole probouráno a prostorově propojeno - Petra ještě víc než Zdeněk přeúzkostlivě dbala, aby tu nebyl znát vliv jejích peněz, ani zhýčkaný a zkažený vkus země, z které sem přišla, dokonce měla cosi jako úmluvu s Ivanou, aby jí to svýma fotografickýma očima hlídala. Janě dovolila nakreslit jen stavební úpravy, jinak ji k tomu nepustila (a Jana to moc dlouho nemohla překousnout). Fungovalo to, ale jen do míry jménem Alena - ona tu byla paní. Navzdory všem ujištěním, že jí už navždy bude stačit druhá polovina hořejšku proti Haně.

Jen co se v něm její jméno zopakovalo, došlo mu, že právě Alena je odpovědí na Haninu zoufalou bezradnost, co dát Madovi k osmdesátce. A zároveň věděl, že už nemá cenu, aby se Haně pokoušel něco vysvětlit, natož ji přimět dar stáhnout. Jen by jí zkazil radost. Jen to. A snad i způsobil Aleniny výčitky, že ji nikdy neměl moc rád, a všechny prostředky proti ní že mu jsou svaté. Tyhle komentáře si ona neodpustí do smrti.

Ech co, nám to sice trochu zkomplikuje život, ale vždycky na tom můžeme jen vydělat. A Aleně jsem tenkrát po jejím návratu řekl, že si jí moc vážím, a namouduši jsem to tak myslel. Svůj návrat nikdy neplánovala a podle toho se taky chovala. Musela počítat s tím, že její minulost znají - pořád u ní bydlelo na studiích některý z lučinskejch dětí, často j dvě, a od nich se o její stoupající kariéře ostatní dozvídali dokonce víc, než tušila. Ale i to jí bylo jedno - určitě s návratem nepočítala. To by se tak nechovala. A nikdy by se neodvážila zasahovat do vztahu Zdeňka a Petry ve svůj prospěch tak, jak to udělala. Tohle oblíbený téma měli v Lučinách probraný snad i koně a krávy. Možná právě tohle všechny přesvědčilo, že to není její další šaráda. Kdo to tehdy řek? Harry? Ne, Harry ne, nejspíš Pýt. Jo, určitě Pýt. „Je to frajerka. S tím, co má za sebou, bych já sem nikdy nepách. Na to je jen jediná odpověď: přišla na to, že ho má radši než sebe. I když já nevím po kolika letech.“ - „Tomu nevěřím,“ syčela Jana, a skoro z toho nemohla dejchat. „To není možný! To je blbost! Ona, jo? To určitě“ - A Harry se Pýta a hlavně lásky zastal, a samozřejmě že to pak musel koupit. „Nic o tom nevíš, Jano. Tys to měla vždycky. I když sis toho nevážila. Je to možný, ti říkám. “

A Jana vykulila oči, jako to dělala vždycky, když její mladý architekti měli jinej názor než šéfová, nebo když se do ní někdo u večeře strefil (bylo to nádherný, materiál na strefování dodávala imrvére), a začala ječet: „No jistě! Od tebe to sedí. Na to jsi ty mistr světa, ty jsi stih bejt Báře zároveň táta i dědeček, co? “ A Harry zkoprněl, a Pýt jí řekl, že je kráva, najednou to bylo jak za starejch časů, kdy se do Lučin sjížděli ze studií a hádali se do krve o každou blbost. Nojo, Harrymu je šestašedesát, vloni tu byl ten rachot, když on a Kérly slavili pětašedesátku a Jelena o deset míň, takže tehdy mu bylo jednapadesát, a Jeleně… a Báře tři… Bože nojo, vždyť ona letos maturovala, vždyť jsme to u nich slavili…

…a do toho tenkrát vletěl Jerry, a Jana si nebyla jistá, jest

to neslyšel, mohly to samozřejmě slyšet celý Lučiny (jako třeba já, třeba ale i samotná Alena), protože ječela jak Viktorka, byla sobota po tom večeru, co se Alena vrátila, a bylo vedro, a oni tři seděli na tý polokrytý terase nad bejvalým chlívem nad ňákým projektem (co to mohlo bejt? Ne, to už si teda nevzpomenu), a já měl zase potěšení vidět, jak Jana okamžitě zjihla, ale nebylo jí to nic platný, a mně úplně stačilo slyšet to poslední, co jí řekl: „…tyhle manýry si nech do toho svýho ateliéru. Když jsou ochotný ti je snášet. Já ne… Že u ní naše Saša bydlí už čtvrtej rok a Anka druhej a tebe to nestojí ani korunu, je přece samozřejmý, žejo? Přece tam bydleli vostatní, žejo? …A vy dva byste už taky mohli mít rozum. Bylo to krásný ho slyšet. Nemluva Jerry. Přesto byl první, kterej na Alenu promluvil, když se objevila a řekla ty svý dvě slavný věty…

„Co tu děláš, prosím tě?“

Eliška stála přímo nad ním. Proti osvětlenému vstupu z ní sice byla spíš jen silueta, ale rozhodující byl hlas. „Měl by ses vidět. Ten úsměv idiota máš z Heleny nebo z některé ze zdejších dam?“

Přesto poznal, že jde víc o smích než o úder. Ačkoliv měla hodně důvodů nemít ani jednu z těch tří moc v lásce, a ten hlavní byl, že je kantorka, že vždycky byla JEN kantorka, že se nikdy nesnažila být něco víc. A (samozřejmě) odevzdat to SVATÝM Lučinám. Že u ní všech patnáct lučinských dětí (zato její vlastní dvě ne) odmaturovalo, že deset jich na to musela taky ještě doučovat a osmi simulovat zkušební komisi přijímaček na vysokou…

Vzdychla. „Tak už se pohni, sákriš! Přece tu nemůžeš takhle sedět v cizím prázdným baráku a myslet na bůhví co!“

„Přesně tak. Na bůhví co. Ale cizej tady žádnej barák není, to ne.“

„Je tu někdo? Kdo je to?“ ozvala se seshora Hana.

Dal si prst na rty, popadl ženu za ruku, vytáhl ven, a donutil utíkat pryč. Málem vrazili do Júlky Dóbayové, která nesla košík zakrytý utěrkou nejspíš to bylo kotě pro Josefinu, o němž byla řeč (či spíš rozjařená hádka) u oběda. „Si rovnaký, aký si býval sťa chlapčisko,“ řekla dobromyslně. „Daj si náňho pozor, Eliška, ešte ho to nepřestalo“ Když bylo Lukášovi asi deset, dávali v televizi dokument o Indii, Lukáš najednou vykřikl „Hele! To je teta Júlka!“ Od chvíle, co ho poučili, že to byla Indíra Gándhí, stala se Júlka tetou Indírou. Ani u Kryštofa (aby taky ne, když byl o dva roky starší), ani u starších se to moc neujalo, ale říkaly jí tak všechny tři Kandovic, i Harryho Bára, a dokonce Júlčina vlastní vnoučata. A Júlce to spíš dělalo dobře, než aby se cítila vysmívána či tak něco…

Funěl z toho běhu jako v létě, když si usmyslel, že místo lanovkou půjdou na Jungfrau pěšky. Trochu ho to štvalo – byl na svou kondici pyšný a rajtování ho dodnes nezmáhalo. Věděl, že si ho Eliška pobaveně prohlíží, ale tenhle její způsob hledění mu za jiných okolností a v jiném čase pořád ještě dovedl pořádně zahýbat s hormony. Místo toho ale řekl: „Když jsi mě našla, zrovna jsem myslel na to, co Alena řekla, když se vrátila. Tenkrát doprostřed večeře.“

Vzdychla. „Poprvé, co jsme byli spolu, jsem na tebe měla děsnej vztek. Ó, jak jste ji obdivovali! Přitom z toho čišelo, že si to své dramatické vystoupení trénovala celou cestu. Za volantem svého lahvově zeleného mercedesu od Hany. A bůhví jestli ne za pomoci nainstalovaného mikrofonu a magneťáku.. “

Skočil jí do řeči: „Zastav, Eli. Stop. Stop! Jak to, žes mi tenkrát neřekla, co si myslíš? Řekli jsme si…“

Poklidně mu podala sklenici vody, kterou nalila pro sebe.

„Ach Boyi. Nevojti to. A navíc ještě dodatečně. Myslela jsem si to jen v té chvíli, co to řekla. Pak jsem se jí v duchu omluvila, když jsem ji pozorovala, s jakou pokorou a opravdu i láskou vrací život do toho ponurého zmrtvělého Martinova domu. A hlavně do Martinova mechanického živoření. I když ani ona, ani on v té době nemohli tušit, že je v Martinovi už zaděláno na smrt. Ani Mirka to netušila, a ta měla nějaký radary. Ale nezlob se, přijít, říct před patnácti či kolika dospělými a deseti dětmi Vezmete mě, prosím, zpátky? I s tím, jak jsem pošpiněná? - to mi v té chvíli připadalo jako scéna z nějaké hodně špatné hry. Potom… Potom už ne. Ani jí teď moc nevyčítám, že se pořád víc chápe rodinného žezla. Pavel se oženil se špitálem, a Zdeněk v tom tanci mezi miliony už vůbec neví, čí je. I když i to je vlastně výsledek její práce. “

Nechtěl to slyšet, zvlášť od vlastní ženy, a zvlášť když si uvědomil, že ne jeho, ale její moudrost nikdy nedovolila nastolit tohle téma, které může obstát jen před pohledy z mnoha stran - a toho je vůbec někdo schopen? Možná Ilona, která dno zoufalství viděla mnohokrát. Možná Mad, který už před padesáti lety říkal osmi usmoleným kaubojům, že vždycky musí být něco první.

Před očima se mu mihla ta strašná rvačka Kandy a Klučiny u vrat, a bílý obličej Aleny, která na to hleděla…

„Nech toho,“ řekla Eliška. Rychle se probral a kývl.

Zahleděli se na sebe. Usmívala se. A ty její oči…

„Pořád eště si myslíš, že si tě zasloužím?“ řekl.

Nastavila před sebe dlaně. „Nene. Žádný takový. Tohle už umím, kamaráde. Řeknu ano a skončíme v posteli. Tak to teda ne. S tvou první ženou na dohled.“

„No právě.“

„No jasně. Jako že jí ukážem. Řekla jsem ne.“

Ale políbit se nechala ráda.

Zima 1947 - jaro 1949

Někdy v listopadu se v Lučinách stavěli Maděrovi předváleční kolegové rajťáci, kteří se také doslechli, že slavný vonniessenovský hřebčín ve Velké Vsi Němci na konci války už nestačili převézt ze Sudet do Německa, a proto že koně rozehnali do kraje. A protože se jim doneslo (Maděra po svém návratu z války kvůli Svatému Štěpánu odmítl jejich nabídku, aby se k nim v Chuchli přidal), že Maděra už má stádo koní, zadoufali, že by u něho některého z těch plnokrevníků možná mohli najít. I tak mu nabídli, že by si pár koní vzali - víc než polovina jich v sobě nějakou ušlechtilou krev měla, a bylo jasné, že i to jsou koně buď přímo z Velké Vsi, či z nějakých velkých stájí. Kid byl nonius furioso nejspíš s hannoverskou krví, ale v hlavě byly zřetelné rysy plnokrevníka, a nejmíň patnáct dalších v sobě mělo podobnou krev, ne-li dánskou či trakénskou, jeden z chuchelských dokonce tvrdil, že Smájlova Vanda a Cassidyho Rebeka velice připomínají angloaraby ze Šumavy po slavném Star of Hannover A Ilončina Žlutá že vypadá jak palomino. To však byly jen dohady a odhady - kromě malého vypáleného „N“ s čárkou nahoře (ta podle chuchelského plemenáře Radka Findejse znamenala šlechtickou korunku von Niessenů), a trojúhelníku s tečkou (kterou měla Ilončina Žlutá a další tři klisny), nepřežil konec války jediný důkaz, tím méně plemenné knihy. Chuchelští sice říkali, že se utvořila jakási evropská komise pokoušející se vyplnit chybějící místa v hlavních plemenných knihách, ale to vypadalo na dost dlouhé lokte.

Narůstající hádanice mezi komunisty a ostatními stranami kvůli Marshallovu plánu nahoru do Krušných hor moc nedoléhala. Brabenec sice dělal, co mohl, aby všechny přesvědčil, o co je lepší pomoc Sovětského svazu než Ameriky, ale moc mu to nešlo. Hlavně kvůli Volyňákům. Z těch byl dost zoufalý. A soudruzi mu akorát poradili, aby dělal, že tam nejsou. Vznikaly z toho situace, které strana na schůzích příliš nevítala (Cassidy ostatní pokaždé lákal: „Pojďte taky, vždycky tam je ňáká sranda “), neboť všechna svá snažení brala smrtelně vážně.

Možná i proto nikdo moc nezaznamenal, že se odehrálo to, co Rudé právo jako první nazvalo Únorovým Vítězstvím Pracujícího Lidu. Noviny chodily i do Lučin, Ilonka dokonce dostávala poštou slovenský týdeník Život, taky měli rádio, ale ani to všechno nestačilo ke zřetelnějšímu odhadu, co se to vlastně v té Praze děje. Zvlášť když ještě před tím - o Vánocích - Cassidym takto prostě položená otázka způsobila hádku vysokoškoláků. Ani ne tak o politiku jako spíš o zdravý rozum - alespoň tak to řekl Bill Janě, která v té době už byla v celouniverzitním výboru SČM, a na Cassidyho otázku bez váhání řekla, že naštěstí dělnická třída teď už nedopustí, aby v Československu zvítězil kapitalismus a znovu byli nezaměstnaní a vydávaly se žebračenky. Billova slova ji samozřejmě urazila, Vilda Langmiller se k ní přidal, pošťuchovač Kérly do toho oznámil, že vlastně neví, co je kapitalismus a co socialismus, že akorát viděl, jak vypadá socialistická armáda a jak kapitalistická. Jana na něj okamžitě začala ječet, že by nejdřív měl vědět, jaký je rozdíl mezi sovětským vojákem obětujícím svůj život za vlast, a žoldákem shazujícím za peníze bomby na nevinné lidi, a v tom okamžiku jí ztvrdla pusa, neboť všichni, včetně Vildy, pohlédli na Maděru, který se těsně před tím vrátil od Ivanky. Že vypadá z pohádky na dobrou noc vyčerpaně, okamžitě vztáhli na Janinu neomalenost - nenapadlo je, že to Maděra má z Ilonky, která už byla na slehnutí, a s tím obrovským břichem (Ivanka vážila při porodu přes čtyři kila) vydržela sedět u stolu jen tak dlouho, co se najedla. Maděra právě přemýšlel, jestli je v džípu dost benzinu na cestu do porodnice (už se na to ptal Pýta nejmíň pětkrát), takže ho Janino „Promiňte, tak jsem to nemyslela“ poněkud uvedlo do rozpaků.

Jiřík Maděra se narodil tři dny po Silvestru, den předtím, než se vysokoškoláci rozjeli do svých kolejí či domovů.

Pavlík Kanda přesně za dva měsíce po něm.

Den nato kdosi zastřelil Draka. Našel ho Imra. Asi sto metrů nad výběhem. Ukázalo se, že před tím někdo výběh otevřel, ale odešel jen zvědavý Drak - ostatní koně měli nastražené uši na Imrův hvizd, jímž jim zdálky oznamoval, že nastal čas krmení a že už si pro ně jde. Za hodinu se vrátil ze školy

Boy, a už zdálky viděl, že chlapi cosi dělají u lesa. Bylo mu třináct a půl a nikdo nikdy nebyl tak pyšný jako on, že má vlastního koně, a k tomu ještě Draka, s nímž se od začátku všechno učili společně.’

„Nikdy jsem neviděl takovýho kluka tolik brečet, řekl Maděra v noci Ilonce.

Odpověděla až po chvíli - při kojení má všechno jiné rozměry, i soustředění. Natož pocity.

„Niet tolko chlapčisek, ktorí mali ták malo a zrazu to prvé, čo naozaj mal a čo tolko lúbil, mu niekto zobere. Zastřelí.

Přiběhl s tím svým žalem za ní. Kam jinam. Nepamatovala si, jak dlouho ho držela v náručí a konejšila, ani jak ho konejšila, určitě nešlo o slova, ale o tu náruč. I za cenu obavy, že z ní Boy vymačká všechno mléko, ale i to bylo (kupodivu) až druhé - první bylo Boyovo kruté setkání s nespravedlivostí, proti níž byl bezmocný. Ani strašná smrt rodičů ho tak nezasáhla. Jednak byl dost malý, a jednak se odehrála někde mimo něj. Drak mu nahradil všechno, o co ho připravila válka. A najednou Drak ležel s prostřelenou lysinou v hrobě u lesa.

Kanda byl bez sebe vzteky, do něhož zahrnoval i sebe a svoji neschopnost něčemu takovému nejen čelit, ale i zamezit. Nebylo to ještě tak dávno, co byl kriminalista, a ne špatný. A teď neuměl chytit chlapa s kulovnicí opatřenou dalekohledem, ani objevit auto, jehož stopy pokaždé našli, když zmizel nějaký kus dobytka. Štábní kapitán Víšek vylučoval, že by se to dělo z německé strany. Přestože hranice se sovětskou zónou Německa byla mnohem míň střežena než s americkou (kam prchala většina těch, kdo tušili, co je od komunistů čeká), nebyla podle Víška zas tak děravá, aby si přes ni mohli sem a tam chodit pytláci, natož si tudy vozit na náklaďáku upytlačený dobytek. Od pětačtyřicátého (od onoho násilného obsazení velkostatku ve Svatém Štěpáně, a především od bitvy o archiv karlovarského gestapa, při které byla málem zastřelena Ilonka) Víšek skoro patřil do Lučin. A právě od něho přišly první zprávy o tom, co se děje na hranici s americkou zónou, nemilosrdně prý hlídanou příslušníky SNB pod přímým velením samotného ministra vnitra Noska, který se o únorový převrat zasloužil nejvíc. Podivné zprávy přinášeli vysokoškoláci, především Bill. Jeho samotného se politické čistky na vysokých školách příliš netýkaly - v té době už byl akademickým reprezentantem v košíkové s téměř jistým místem v národním mužstvu, ale - jak trpce poznamenával - o to víc se ho to dotýkalo. Hodně jeho přátel bylo vyhozeno ze školy jenom proto, že se před únorem netajili svým přesvědčením, řada jich utekla i přes hranice. Přibývala časně ranní zatýkání, téměř totožná s válečnými, protektorátními. Ruzyňská věznice na okraji Prahy prý byla zase plná. Tentokrát předúnorových politických odpůrců, kteří už nestačili utéci nebo je na hranicích chytili. Billův otec už byl v té době věhlasný internista, tudíž také víceméně nedotknutelný, neboť kromě svých těl před ním pohlaváři občas odkryli i části svých niter. Docent Všetička si to jako zkažené jídlo v žaludku nosil domů a tam to vyvrhoval. A Bill to vozil do Lučin, a tam za vydatné podpory především Kérlyho to přidával na talíř Janě. Až si ho musel vzít stranou Jerry a spíš ho poprosil, aby se snažil své útoky proti Janě alespoň přibrzdit - „ To sis nevšim, že to nemá cenu? Ty hesla o světlejch zítřkách ji úplně zpitoměly. Nic jinýho ji nezajímá. Všechno ostatní jsou jen třísky při kácení lesa. Přejde ji to, uvidíš. I když možná víc kvůli Lučinám, než kvůli logice tý věci.

„ Chci jen způsobit, řekl Bill, „ aby kvůli těm světlejm zítřkům neublížila hlavně Šéfovi. Jednou jí to prošlo. Ale nejde jen o Šéfa. Zeptej se jí, jestli už v tom jejich celouniverzitním výboru nehlasovala pro něčí vyloučení ze školy. Mám strach, že jo. Ale rád se jí omluvím, jestli ne.

Nejenom Bill - všichni věděli, jak je Jana na Jerrym závislá. O důvodech si každý myslel své, Kanda například své ženě řekl, že Jana je typ ženské, která potřebuje opravdického chlapa, a takoví že určitě na té její architektuře, ale ani nikde jinde nejsou.

Ilonce její radary (jak tomu říkal bývalý pilot Maděra) hlásily, že s napětím, jež nastalo pokaždé, když se v Lučinách ocitli pohromadě Jana a Bill, se něco musí udělat. Využila své mlhavé představy, že by bylo krásné, kdyby jejich rodina mohla mít nad společnými prostorami více soukromí, a poprosila Janu, nemohla-li by to nějak nakreslit. A když pak pozorovala, jak pod Janinou tužkou vzniká nový půdorys, řekla: „ Také múdre ruky máš, prečo len nie aj pery. Nemože byť áž taká, keď fu porazil vlastný plač, řekla pak večer Maděrovi. „ Chci jen, abysme se všichni měli lip, Jana pořád opakovala v Ilončině náruči. „ A nechci, aby nám to někdo kazil. Myslím si, že socialismus je spravedlivej. Co je na tom? “

„Co som jej na to mala povedať. Viem ja, čo to naozaj je? Ten ony socialismus? Mám len takú skúsenosť, že veťké šlová zakrývajú malé činy a krásné šlová ošklivé. Nemožem si pomoct’ no Hitler a Goebbels, aj ten španělský Franco takými slovami tiež hovořili. Aj táto tvoja juzva je teho svedectvom…

Maděra se usmíval To proto, že Ilončiny definice ho znovu a znovu překvapovaly. Jinak mu z toho bylo spíš smutno. A protože nebylo radno před jeho ženou cokoliv zamlčovat, řekl to:

„Když tak člověk poslouchá Imrovy nebo Víškovy zážitky z Velký vlastenecký války, chce se mu do tvýho seznamu přidat i Stalina…

„To nehovoř. Veď…

„No. Právě kvůli tomu veď mluví i tak chytrá holka jako Jana tak, jak mluví. A všimni si způsobu, jak se na některý věci ptá Cassidy. Nebo poznámek Rendyho. Pozoruj Harryho, jak neví, na čí stranu se má přiklonit a při tom nikoho nenaštvat, všimni si, jak po něm občas přejede strach z toho, že by se mohl zmejlit. Tak prima kluk jako Harry… Kdy tu zase budou všichni pohromadě? “

„Hovořil Bill, že o mesiac.

„Budu si s nima muset promluvit.

„ Myslíš, že to bude mať volaký osoh? “

„Nejde o osoh, miláčku.

Kývla. „Hej. Len áby teho, o čo ide, nebolo privela.

Zase se musel usmát, neboť její slova byla jako tah štětcem končící šipkou. „Možná toho bude privela. Ale něco bude první, něco druhý, něco desátý. Jde jen o to, aby to uznali.

„ Uznať uznajú, ále… už nie sú kaubojmi. “

„No právě, “ řekl, ale už se spíš soustředil na její odhalenou pokožku, než… Jenže když na Jiříka přišel hlad či jiné potíže, uměl se okamžitě rozeřvat.

Smrt Jana Masaryka Maděru velice zasáhla. Zasažení bylo o to horší, že s ním byl sám. Přestože vysokoškoláci tu zprávu přivezli a vyprávěli o zděšení, které v Praze nastalo, o zvěstech, že to nebyla sebevražda, ale vražda, jich samotných se to příliš netýkalo pro jejich generaci byl Jan Masaryk už jen jakási nepříliš srozumitelná legenda o synovi T.G.M., který za války mluvil k domovu z Londýna a jezdil po Americe se slavnou zpěvačkou Jarmilou Novotnou a doprovázel ji na klavír Martin Kanda měl vztah jen ke jménu, ne však k jeho nositeli, a Ilonce to neříkalo vůbec nic. Postřehla a ucítila mužovo zasažení, ale nevěděla, co s tím. Když se v šestačtyřicátém v Ruzyni zřítil s dopravním letadlem jeho kamarád z války Karel Balík, Tonkův smutek chápala, byl jí blízký a věděla, co s ním. Zvlášť když v tom smutku bylo obsaženo i podezření a hněv, že Balíkovu smrt snad někdo způsobil záměrně. Ale Masaryk jako by byl pro ni nehmotný symbol. Jen jakási součást celého toho velikého symbolu svobody, který se zřítil 25. února. A on jí zase nemohl vykládat, jak a proč mu byl Honza Masaryk tak blízký, že se znali osobně, že při svých návštěvách jednotek nikdy nezapomněl, že pár Čechů je i v mezinárodní peruti zvané Babylon, a tam se většinou zdržel nejdéle - s pár lidmi se povídá lip než s celou perutí. A kromě toho byla Masarykova smrt pro Maděru potvrzením, co převzetí moci komunisty znamená. Tohle nemohl vykládat ani Ilonce, s tím se prostě musel utkat sám.

Brabenec navzdory vítěznému tažení své strany utrpěl porážku. A ta se ho velice dotkla. A protože soudruhům se s tím svěřit nemohl, přišel si postěžovat k Maděrovi.

Byv vyzván stranou, aby jako předseda MNV i strany patřičně naplánoval sklizeň a její výnosy, musel zajít i do okresní zemědělské komise. Nápis na dveřích byl pozměněn. Komise se teď jmenovala Akční výbor okresní zemědělské komise. Uvnitř ke svému údivu našel dr. Šimáčka. Vykoktal ze sebe (hypnotizován odznakem své strany na Šimáčkově klopě), jestli tu je soudruh předseda (ředitel znělo příliš kapitalisticky) komise, a Šimáček mu hrdě oznámil, že on je soudruh předseda akčního výboru okresní zemědělské komise. Brabenec s tím utekl za soudruhem tajemníkem okresního výboru strany, který byl taky nový, byl mladý, kádrově velice cenný, protože až z Prahy. A přímo od pragovácké lidové milice, jež se na Staroměstském náměstí spolu s dalšími soudruhy tolik zasloužila a vítězství pracujícího lidu nad zrádci a přisluhovači imperialistů. Možná proto mu to Brabenec celé vysypal: že Šimáček ještě na Silvestra (to měl Brabenec od Putny) připíjel se svými přáteli (mezi nimiž byl i velkoveský správce Hejl) na drtivou porážku těch proletářských huculů, co by nejradši všechno ukradli a bez práce si to užívali, přidal k tomu, co věděl o Šimáčkově věznění za války a za co. A s hrůzou v očích se ptal, jak je možné že někoho takového mohl někdo přijmout do strany, a že se to musí okamžitě napravit. Soudruh okresní tajemník mu však laskavě vysvětlil, ze teď je trošku jiná situace, než když soudruh Brabenec byl v Mauthausenu se soudruhem Zápotockým, že teď strana potřebuje každého, kdo pro ni chce pracovat, a soudruh Brabenec jistě dobře ví, že nejoddaněji pracují právě ti, kteří musí vykupovat nějaké své minulé hříchy. A že akční výbor okresní zemědělské komise pod vedením soudruha Šimáčka pracuje dobře. Zároveň soudruha Brabence ujistil, že i soudruh Zápotocký se na to tak dívá - „ Přece jsi jeho projevy podrobně přečetl, nebo snad ne? A když už jsi tady, soudruhu… mám to někde tady na stole… to víš, nevím kam skočit dřív… jak budeš řešit celou tu záležitost s tím vaším pastvinářským družstvem v Lučinách? Slyšel jsem, že toho zápaďáckého pilota jsi nejdřív dosadil na velkostatek ve Svatém Štěpánu - mimochodem s tím názvem obce byste taky měli něco udělat - nemohlo by se to jmenovat třeba… Štěpánov? …a pak jsi mu požehnal, když družstvo přestěhoval do těch Lučin. Tam nikdo jiný nebydlí. A tys jim rozdal dekrety - jak mezi takové lidi můžeme dosadit někoho našeho, uvědomělého? Víš, jak jsi nám zkomplikoval život, soudruhu Brabenče? Copak zrovna teď můžeme jít proti družstvu? Když chceme združstevnit celý venkov? Je na tobě, soudruhu, aby se z pastvinářského stalo jednotné zemědělské družstvo. Je to na tobě.

Když to Brabenec vyprávěl, měl vlhké oči. V té chvíli mu naprosto nepřišlo na mysl, že si vylévá srdce právě tomu zápaďáckému pilotovi. Který to sice pochopil, nicméně k nadšení žádný důvod neměl. A zároveň ho napadlo, že k lekci, kterou Brabenec dostal, by se možná hodila protilekce.

„ I když moc nevím, proč to říkáš právě mně, Františku, možná by ti pomohlo, kdybych ti připomenul obrázek jednoho plakátu, kterej jsi mi onehdy ukazoval v Rudým právu jako důkaz poctivosti tvý strany. Každý s čistým štítem do strany! Nevysvětlil si to tvůj soudruh okresní tajemník tak, že každej, kdo do vaší strany vstoupí, bude očištěn. Například Šimáček? “

Brabenec z toho byl upřímně zděšený. Maděra za ty tři roky o něm věděl všechno podstatné, a především to, že všechno, co dělal a říkal, myslel poctivě, pořád ještě pro něho platilo, že cena, kterou za to zaplatil v nacistických věznicích a Mauthausenu, byla vysoká. V téhle chvíli však potřeboval nejmíň ještě jednu ránu, aby se mu rozsvítilo. „ V tom stejným Rudým právu taky psali, že před revanšismem Němců odsunutých k Američanům nás může ubránit jen Sovětský svaz a naše obrozená Národní fronta v čele s komunistickou stranou. Ty si to taky myslíš, Franto? Ty taky nevíš, co ty tři velmoci společně podepsaly? “

Brabenec byl otřesený. Ani jednou neřekl fakt pravda. Aby to nějak zvládl, stavěl se u Bílého koně. Pivo s rumem na to skutečně fungovalo. Už jich měl v sobě několik, když Cassidy přivezl basu prázdných láhví vyměnit za plné. Jen co ho konečně Pýt naučil řídit a Maděra s ním zajel do města udělat si papíry a pak už mu dovolil jezdit džípem, si Cassidy pokaždé připadal, že mu patří svět. Brabenec to však nevěděl, a jakmile se Cassidy objevil v jeho kalném horizontu, přivolal ho k sobě a poručil Hrstkovi, aby Cassidymu taky přinesl pití. Cassidy hrdě odmítl, že řídí, ale tím méně mohl odmítnout pozvání, aby si sedl To Brabenec potřeboval ještě víc, než aby se s ním Cassidy napil. A hned začal

Cassidy to pak vyprávěl u večeře:

„Pořád na mě ukazoval prstem. Teď mi řekni jednu věc, povídal Proč vy se nechcete přejmenovat na jednotný zemědělský družstvo. Dyť vo nic nejde. Všechno by zůstalo při starým. Akorát by se k vám připojilo pár slušnejch lidí, který to sami neutáhnou. Mohli byste si dělat, co byste chtěli. Hlavně byste všem vytřeli zrak a nikdo by na vás nemoh… Řek jsem mu, že nám může každej bejt ukradenej, že všechny dodávky imrvére překračujem a dřem jak barevný. A ať si všichni trhnou nohou.

Kanda pokyvoval hlavou: „ Kdyby to chtělo bejt takhle jednoduchý…

„Je to tak jednoduchý, řekl Jerry. „Když my nebudem chtít, aby to bylo složitý. Jerrymu před měsícem zemřel dědeček, Jerry se to dozvěděl se čtrnáctidenním zpožděním zároveň s oznámením, že podle poslední vůle je jediným dědečkovým dědicem malé továrny na mýdlo a čisticí prostředky, a že bude předvolán k dědickému řízení. Přinesl to Maděrovi, řekl, že s tím nechce sám mít nic společného a že to nechá přepsat na Lučiny. Ilonce pak řekl, že se s dědou měli rádi, že za ním párkrát byl, jednou dokonce s Janou, a že dědeček nevypadal na umření, že dokonce vypadal lip, než v době, kdy se o něj starala ta vzdálená příbuzná. Že ale nechápe, proč by měl mít na krku něco jemu tak vzdáleného, jako je ta fabrika. „ Lebo si hádám posledný tej istej krvi, Jerry, “ mu na to řekla Ilonka. „Preto si to nehaj, aj keď temu nerozumieš. Sak sa najdu takí, čo to pre teba radi urobia.

Čet jsem to v novinách, řekl Pýt. „ Znárodňujou fabriky a velkostatky, ale družstvům daj pokoj. “

Kanda vzdychl a zavrtěl hlavou. „ Tím jako chceš říct, že se na to můžem spolehnout. Když je to v novinách.

Alena prožívala období, kdy měla radost ze všeho - hlavně ze sounáležitosti se všemi, co seděli kolem ní. Bez ohledu na to, co říkali a jestli s ní souhlasili. Měla muže, syna, dům. Všechno bylo krásné. Proto řekla: „Proč by měly noviny lhát? “ A majetnicky vsunula ruku mezi Kandovy, těžce spočívající na stole.

Na všech bylo vidět, jak je to baví. Až se musel usmát i její muž. A říct: „ Protože se jim to třeba víc hodí. Když támhle Boye vyvolá profesor a on neumí, taky si vymejšlí, aby nedostal kuli. “

Cassidy poposedal, protože ho nenechali doříct, jak to bylo s Brabencem. Ilonka si všimla: „ Čo bolo ďalej s Brabencom? “

A Cassidy najednou zrozpačitěl. „Řek, abych vám všem aspoň vyřídil, abyste mi neříkali Cassidy. Že aby se vo vás… teda vo nás neříkalo, že máme kapitalistický móresy. “

„ To teda musel bejt hodně vožralej. Takhle blbej zase není, “ řekl Kanda.

„Řek jsem mu, že všelijakejch Venců a Vašků a Václavů jsou všude kolem celý metráky. Ale…, “ na Cassidym bylo poznat, že ztratil odvahu dál o sobě mluvit.

Maděra konečně poprvé promluvil, ač ani teď vlastně nechtěl, ale pod stolem se mu na stehno přitlačila Ilončina dlaň, a on to tedy řekl: „Ano. Cassidy jsi jenom ty.

„Jo, rozpačitě to potvrdil Cassidy. „Jenže von vyletěl jak papírovéj čert… možná by bejval normálně nevyletěl, ale… A pustil se do mě, abych něco takovýho neříkal, že přeci nejsem blbej a že mě upozorňuje, že ze Šimáčka si teď už srandu dělat nebudem, to že ví najisto. A já se ho teda zeptal, co má společnýho se Šimáčkem, a von v tu chvíli vypadal, že to s ním sekne, a než položil hlavu na stůl a usnul, eště mi řek, že jsem vůl a ničemu nerozumím. “

Ani to Maděra vlastně nechtěl říct, ale v téhle chvíli nezamlčování musel: „Se Šimáčkem má teď Brabenec společnou partaj.

„Boha jeho, “ řekl ponuře Imra a Júlka se div nepokřižovala.

A Maděrovi se kdesi za očima jako neonová reklama rozsvítil nápis zápaďácký pilot, doprovázený zvoněním velice podobným tomu, jaké znívá z věží kostelů, když hoří.

„Já bych spíš řek, ozval se Kanda, „že vůl je Brabenec.

A Pýt řekl: „ Když si vzpomenu, co všechno musel vyvádět Svěrka jen proto, že jeho jméno bylo v tom archivu… a Fojtík, a Tománek… Brrr. “

Vysokoškoláci nepřijeli, jak měli - na vysokých školách to natolik bublalo, že to nešlo. Začal se vžívat nový termín: prověrky. Prověrkové komise složené z členů strany a SCM, studentů i pedagogů zkoumaly, kdo je či chce být zajedno s idejemi nově vzniklého lidově demokratického Československa, a kdo ne a nemá tedy na škole dál co pohledávat. Přijela jen Jana, která (když nic jiného) alespoň (díky Billově otci) předstírala žloutenku. Když se objevila v Lučinách, oznámila to, ale zároveň všechny poprosila, aby se na nic nevyptávali. A nutila Kandu, aby jí předal všechny povinnosti Jerryho, který měl před zkouškami a musel se učit. Jerry z ní byl trochu vyděšený, protože byla samý zpěv a smích, kdykoliv mohla, jezdila na Eboně a společně s Esterou se učila skákat přes překážky. A hlavně se všemi ohromně vycházela, dokonce se nabídla, že bude dělat v kuchyni nejnevděčnější práce, když tím Ilonku přinutí, aby se mohla daleko víc věnovat nejen pěstování zeleniny a květin, ale i (společně s Rendym) peněžnímu hospodářství. První dva-tři dny byla sice neustále obklopena udivenými pohledy, ale všichni si na to rádi rychle zvykli. Aby neodváděla Jerryho pozornost od učení ke své životnosti, ne-li až živočišnosti, trávila večery u Maděru, uspávala Ivanku nebo pomáhala Boyovi s úkoly. Tomu jedinému občas načrtla svou představu, jak by Lučiny měly vypadat za dvacet, za třicet let.

Rendy přišel o dekret na blaubašský mlýn. Přestože to od začátku považoval spíš za legraci, postupně v něm začalo pracovat Janino vizionářství, a on si představoval, že jednou by se mlýn třeba mohl zrekonstruovat, a jeho prostřednictvím by Rendy mohl Lučinám vrátit všechno, co pro něj udělaly a znamenaly. Jenže přijel Víšek s těmi lejstry, z nichž vyplývalo, že mlýn se stal strategicky důležitým pro ostrahu hranice (stejně jako pořád ještě neosídlená - neboť málo dostupná osada Stráně na protějším svahu), že na jeho opravu a přestavbu na stanoviště pohraniční ostrahy ministerstvo už vyčlenilo peníze, a že vlastně chybí jen Rendyho souhlasný podpis. Bez něhož se to (samozřejmě) stejně všechno uskuteční. Vlastně už uskutečňuje, neboť Víšek dostal rozkaz začít s pracemi okamžitě, a jeho vojáci už druhý den odstraňují všechno zřícené a zborcené. A jen co budou hotovi s mlýnem, pustí se do přeměny Strání na posádku, jako to už bylo v Grundorfu (který se už zase jmenoval Zelená Lhota). Vymýšlivý a pohotový Pýt toho okamžitě využil s návrhem, aby se od kraje lesa mezi Lučinami a mlýnem natáhla přes hluboké údolí dřevařská lanovka, která by vojákům ušetřila spoustu práce, času i pohonných hmot při transportu materiálu do Strání. Víšek za ty tři roky jeho schopnosti už znal, a proto souhlasil. U večeře pak Pýt navrhl Maděrovi, aby Brabence požádal o katastrální přepsání všech luk pod Stráněmi na Lučiny, protože díky lanovce se bude tamodtud lehce přepravovat seno, a hlavně je to místo, odkud by se pytláci se svým úlovkem nedostali, takže se tam můžou lanovkou přepravit i všechny ovce a být tam celé vegetační období. A kdyby nastal čas stříhání vlny, s pomocí lanovky i to bude legrace. Za deset dní ji sám konstruktér Pýt uvedl do provozu a jako první se svezl. Hned nazítří na protější stráně pod Stráněmi navozili všech dvaačtyřicet ovcí, a Pýt se snažil přesvědčit Kandu, že by lanovka unesla i krávy a pytláci by utřeli hubu. Nepodařilo se mu to ani navzdory hluboké nenávisti, kterou Kanda k pytlákům cítil.

Brabenec, kterého nezašrafovaná místa v oblasti Strání na speciálce pověšené v kanceláři strašila snad i ve snech, Maděrovu žádost a armádní požadavek splnil s nadšením a tak důkladně, že konečně mohl mít svou speciálku zašrafovanou celou, takže Lučinám teď patřilo nejen to, co navrhoval Pýt, ale celý katastr Strání včetně lesů, ale i pozemků, na nichž stála osada. Víškovi to bylo jedno, protože všechny budovy ve Stráních patřily teď armádě, a Maděru přesvědčil Rendy, že - při lekci suchem, jaké se jim dostalo vloni - takto zvětšená plocha luk může pro ně být jen výhodou. O hodnotě dřeva v nově nabytých lesích nemluvě.

Od zastřelení Draka Smájl spal v seníku nad výběhem na kraji lesa. A za společnici měl Burdu - jak uhel černou velkou kníračku, kterou jim po Drakově smrti vlastně vnutil Víšek.

V té době jí bylo šest měsíců a už měla za sebou základní výcvik, jenže Smájl na povely moc nebyl - u koní si zvykl, že je jim milejší cosi jako vzájemné propojení, že mají radši lidskou řeč než lidské štěkání, a trvalo mu snad tři měsíce, než to Burda pochopila do té míry, že alespoň dovedla odhadnout, co se od ní očekává. Proto ji nejdřív učil, co to je mít nastražené uši na neobvyklé zvuky. Ostatním byl trochu pro smích, protože Burdě všechno vysvětloval, jako by byla člověk, ale Burda ve svém úsilí ho pochopit byla tak milá, že na ni neměli vztek snad ani koně či ovce, které občas prohnala. Čišela z ní neustálá dychtivost, která sice za sebou občas zanechávala katastrofy, ale jinak byla projevem učenlivosti a účelnosti. Smájl ji i krmil, aby bylo jasné, kdo je její jediný pán, přesto - jakmile si jí přestal všímat - za své další pány přijala děti, ačkoliv ji dovedly pěkně mučit, důležité ovšem bylo, že si s ní hrály. Taky přesně vytušila, kdo je původcem žrádla, co dostává od svého pána, i kdo je vůdcem smečky, do které patří i on, a v každé možné, tedy i nejnevhodnější chvíli se s radostí vrhala na Ilonku a Maděru.

Její dychtivost a učenlivost ji málem stála život. V seníku spala vedle Smájla, a té noci ho probudila napůl vrčením, napůl kňučením. Popadl pušku a společně se vyplížili ze seníku. Měsíční světlo se občas matně zalesklo na zadcích a šíjích koní. Smájl Burdě šeptem neustále opakoval „ Co je to? Co je to? “, aby věděla (jak už se to spolu naučili), že její hlášení pochopil, a že chce, aby svou ostražitost upřesnila, a ukázal jí na les, aby hledala. V té tmě se mu však po dvou metrech ztratila z očí. A za nějakých patnáct-dvacet vteřin se z lesa ozvalo cosi jako výkřik, hned po něm výstřel, pak bolestné psí zaúpění a praskání suchých větví. Smájl sice taky vystřelil, ale jen proto, aby útočník věděl, že Burda není sama. Byl plný hrůzy, že to zaúpění znamenalo Burdinu smrt, a - přestože nic neviděl - vrhl se do lesa. Uskakoval ze strany na stranu a bolestně se zraňoval o trčící větve, a neustále šeptem volal její jméno. Pak mu cosi roztřesené zalehlo nohu. Kulka jí nařízla a spálila kůži na levé pleci. Ráno Kanda to místo, odkud bylo průzorem vidět na výběh, našel. Vystopoval i směr střelcova útěku. V trávě za lesem dokonce objevil i stopy jízdního kola. Ty se však po dvaceti metrech na suchém a tvrdém povrchu cesty ztratily. Kanda se snažil Smájla přesvědčit, že si Burda pach toho vraha koní určitě pamatuje (stopy její krve začínaly jen pár metrů od místa, kde ten syčák stál, chtěl vystřelit, a Burda ho zřejmě vyděsila, že upadl a při tom vyšla rána), a že by s ní měl zajít třeba k Bílýmu koni, protože byl přesvědčen, že to je někdo místní. Smájl to ale nedovolil Burdě bylo teprve devět měsíců a vrčela na každého, kdo se jí nelíbil A třeba by ji pachatel, z obavy, aby ho nepoznala, mohl otrávit - pořád ještě byla ochotna sežrat, co jí kdo dal.

Zase se objevil Putna a bylo příjemné ho vidět - na jeho vzhled jako by všechny ty změny neměly vůbec žádný vliv. Pořád ty černé šaty s vestou a řetízkem na kapesní hodinky v knoflíkové dírce, se stejným parapletem a černým kloboukem a bílou košilí s řídkým černým proužkem. A s usměvavou rozbrázděnou tváří a okouzlenýma a obdivujícíma očima a rozšířeným chřípím, když vstoupil do kuchyně a nasál vůně jídla. A když ho paňmáma přivítala a přizvala ke stolu, byl blahem bez sebe.

Jako správný kmotr vydoloval z bachraté brašny velikou pannu pro Ivanku, štůček (určitě drahé a načerno získané) látky pro Ilonku a soupravu chrastítek pro Jiříka, a upřímně se bránil Ilončiným díkům, neboť to všechno ho oddalovalo od obcování s vůněmi linoucími se od plotny, a zvyšovalo nebezpečí, že se každou chvíli objeví Maděra či Kanda, a on bude při jídle vyrušován všelijakými dotazy, ačkoliv přijel především proto, aby jim řekl všechno, co viděl, slyšel či vyčuchal svým nosíkem.

Bylo toho dost. Například nebezpečí, že by mohli přijít o zisk z travních semen, která tento rok slibovala dobrou úrodu a docenti z výzkumného ústavu byli kvalitou nadšeni. Nová Gottwaldova vláda se prý usnesla, že se především musí znárodnit veškerý export.

„ Ty si myslíš, Ondřeji, že nám chtěj znárodnit těch sedm akrů? To je snad pitomost, ne? “ řekl Kanda.

„Akry ne, ale co dávají… Nebojte. Jestli s tím budete souhlasit, už jsem to zařídil. Sousedův syn byl s mým synovcem v jedný komunistický ilegální skupině, a teď je předsedou strany v takovým národním podniku, kterej má na starosti právě export plodin a potravin. Stačí prej s nima uzavřít smlouvu a mít u nich konto, na který budete z Anglie dostávat peníze, oni si něco strhnou a budou vás vyplácet v korunách. A když jste družstvo, nikdo se nebude na nic ptát. “

To souviselo s další zprávou: Šimáček i Hejl, jednotní v nenávisti k Lučinám (byť každý z jiných důvodů) sice nevědí, že Lučiny prodávají travní semena do Anglie (to by se zbláznili), ale čují, že to je cosi velice extrovního a záviděníhodné-ho, a nedovedou se smířit s tím, že oni něco takového taky nemají. A jelikož jako představitelé státních statků (vznikajících především ze zabavených soukromých či církevních velkostatků) postavení družstva nemohou a nesmějí ohrozit (vláda ve svých prohlášeních staví podporu družstev na jedno z prvních míst), hledají jiné zbraně. Jednu velice spolehlivou a zabírající si už našli: Maděrovu válečnou minulost, okořeněnou zamlženým podezíráním, že do Lučin (přes soudržnost jejich obyvatel) není vidět a že se tam tedy může dít bůhví co. Jakmile se Šimáček dozvěděl o katastrálním rozšíření Lučin a o lanovce, mohl ho trefit šlak, a hned vypustil další podezíravou vlnu: kdo ví, co tím Lučiny sledují, určitě mají nějaký plán, který - pod vlivem ideologie, v jejímž jménu Maděra válčil - je s největší pravděpodobností zaměřen proti našemu novému lidově demokratickému zřízení.

Putna byl také v Praze. „ To byste teprve koukali, co se dá za čtyři měsíce změnit. Jak se vyměňujou nápisy nad obchodama, fabrikama i ouřadama… A jak se měněj lidi. Jedni choděj v modrejch košilích s práporama a furt něco zpívaj a vykřikujou, že vymetou všechno kapitalistický svinstvo a jsou samá sranda, ty ostatní tu srandu ztratili a moc se neukazujou. “

Od kohosi se dozvěděl, že Brabenec nebude už dlouho dělat předsedu ve Štěpáně. Že ho chtějí někde mnohem výš. Nechci strašit, ale to by tady pro vás nebylo moc dobrý… No nic, ještě se nic neděje a kdo ví, třeba by se s tím dalo něco dělat. Vzdávat se už napřed je hloupost. “

Radil, ať mají všechny papíry družstva neustále v naprostém pořádku, ať má družstvo co nejvíc členů, že by možná bylo dobře, kdyby členy družstva byli i ti, co sem dojíždějí. Když kvůli ničemu jinému, tak proto, že i podle nejsoučasnějších fóršriftů je v každém družstvu důležitý každý hlas.

Maděra měl o několik dalších důvodů víc pohovořit se všemi naplno. Od podlahy. A především s přespolními. Tedy s vysokoškoláky. Jako by to cítili na dálku, přijeli tentokrát (až na Petra Herčíka) všichni, a společně (kromě Jany, která se objevila o tři dny dřív). Bylo jich málem na jeden malý autobus, ale jejich příjezd se odehrál úplně jinak.

Tři dny předtím se v Lučinách objevil Brabenec. Kde jinde než v kuchyni - každý, kdo měl sebemíň co do činění s Lučinami, šel vždycky nejdřív do kuchyně, přestože všichni dobře věděli, že kancelář družstva je hned vedle vchodových dveří do statku, ale také jim bylo známo, že paňmáma Maděrová každého příchozího dobře a hlavně chutně pohostí. Na Maděru se pak tvářil dost kysele (na Ilonku by ho to ani nenapadlo). Ze svého dvojobročného pohledu (jako předsedy národního výboru a místní stranické organizace) k tomu měl pochopitelný důvod. Právě on se - úředně, ba i stranicky - všude chlubil, že první družstvo, které v téhle části pohraničí vzniklo, bylo ve Sv. Štěpáně, potažmo teď v Lučinách. A teď, v rámci vládní politiky na podporu zemědělského družstevnictví, byl právě tomuto družstvu (které okresní tajemník strany Brabencovi kvůli Maděrovi, ale nejen kvůli němu, už několikrát vytkl) ministerstvem bezúplatně přidělen nový traktor, a dokonce s vlečňákem. Nebýt tolik zahleděn do vlastních pocitů při tomhle oznamování, mohl Brabenec mít alespoň trochu potěšení z výrazu odporu na Maděrově obličeji. Neboť Maděra měl současně radost i vztek. Radost ze situace, do které se skrze Brabence kvůli traktoru v Lučinách dostala strana, vztek, že ten traktor musí vzít i proti své vůli. Tenhle boj s ostatními (v čele s Jerrym, Pýtem a Rendym) už měl prohraný - představy, že Lučiny žádné stroje nikdy nebudou potřebovat, protože mají koně, se vzdal už někdy před půl rokem, nicméně (tehdy) s nadějí, že výhled na získání jakéhokoliv stroje se zdál naprosto nesmyslný. A teď najednou…

Už z dálky byl slyšet uřvaný zpěv melodie, kterou byl zahlcený i rozhlas a která byla chorálem mladých budovatelů nové a zářivé socialistické budoucnosti - Vyhrňme si rukávy, až se kola zastaví… Už na to však existovala parafráze, a právě s tou na rtech vjeli do Lučin na novém valníku za novým traktorem řízeným Pýtem lučinští inteligenti (jak je zhnuseně pojmenovala pozorovatelka Jana): Vyhrňme si rukávy, lehněme si do trávy, hej hej… (I Vilda to zpíval, ač ne s takovým nadšením jako ostatní.)

Jejich vlak vjížděl na krušnovské nádraží ve chvíli, kdy Pýt vyvážel traktor z vagonu na rampu. Hulákali na něj z oken (Kérly z vlaku vyskočil ještě za jízdy, aby to všechno mohl natočit, a málem polámal sebe i kameru) a on měl rázem dvojí radost: že už přijeli, a že mu s tím někdo pomůže - ráno ho sem Cassidy hodil džípem, a on tu už tři hodiny byl sám proti nezájmu a neochotě nádražáků. Po cestě valník málem převrátili, protože se s Pýtem (okouzleným jak malý kluk novým autíčkem) dokola sázeli, že se mu nepodaří je vyklopit, a pro Pýta bylo věcí cti to dokázat. Byla radost na ně pohledět: byli v té chvíli zase onou partou potřeštěnců z pětačtyřicátého roku. I bez ohledu na to, co si každý přivážel za čerstvou paměť.

Hlavně díky tomu se večer Maděrovi lip mluvilo. I když mu trochu bralo dech množství tváří, které na něho hleděly. Tolik jich ještě nikdy pohromadě nesedělo. K obrovskému stolu z jídelny svatoštěpánského velkostatku museli ještě přirazit i stůl odvedle z kuchyně. Třiadvacet! Peklo se patnáct kuřat a nezbylo nic! Boy seděl na rohu mezi Maděrou a Kandou a nadouval se pýchou, ač před večeří by býval radši seděl třeba mezi Kérlym a Billem - došlo mu to až po Maděrově otázce při jídle: „ Chceš taky přidat, synku? “

Nejdřív jim rychle řekl, co věděl od Putny, a co v jakémsi obráceném gardu od Brabence.

„Rád bych, abyste se zapsali jako členové družstva, pak řekl „ Ověřil jsem si to: pořád ještě platí, že to není podmíněno pracovním poměrem. Se všemi právy. Tedy i právem na peníze. Rendy vám všem určitě už řekl, jaký na něj pořád choděj mrákoty z našeho zacházení s penězi, ale i on pochopil, že sq chováme jako rodina, která musí vyjít s tím, co dostává. Tedy ze se peníze, co zbydou po všech výdajích, dělí počtem těch, co pracujou, z toho se strhává nemocenská a takový ty věci, a pak se to dá do Ilončiny kasičky pro strejčka Příhodu. Protože zatím - Pánbůh zaplať - nikdo skoro nic nechtěl, ale taky se nikdo neptal, kolik čárek, který Ilonka každej měsíc platí u Hrstky, je toho nebo onoho. A když někdo přece jen něco potřebuje, řekne si, zapíše se mu to, ale spíš jen pro pořádek. Platěj se z toho i všechny mimořádný výdaje. Chci tím říct, že se to tejká i vás, co sem dojíždíte. Zůstala tady po vás spousta práce a ještě jí spoustu uděláte, takže když budete v ouzkejch - a kterej študák by nebyl - chci, abyste se nežinýrovali a šli za Ilonkou. Už to spolu takhle děláme tři roky a ani po tom loňským suchu jsme nikdo necejtil, že by mu chybělo něco, co by si nemohl koupit… Uf, “ nakonec udělal a byl skoro v rozpacích. „ Víte, že takovýhle proslovy nemám rád, tak se omlouvám, ale…, “ rozhodil rukama.

Do rozpačitého ticha kupodivu nepromluvil Bill, ale Kanda: „Je to takovej čistě náš, čistě soukromej socialismus.

„ Oj, “ musel se ozvat Bill „ Tohle slovo radši neříkej. Tohle slovo má teď novej výklad a ten už k nám nepasuje. Na Janu se sice nepodíval, ale ona věděla, že to patří jí a že se nesmí dát.

„Každýmu podle jeho potřeb, neslyšels? “

Maděra si nikdy nerad s někým šuškal. Ale Billa si odpoledne (než se Bill vypravil za hajným Faltejskem, aby spolu označili kmeny na kácení) chytil a jen mu řekl, že na politické spory nejsou Lučiny uzpůsobené. „Říkám ti to nerad tady si vždycky každej mohl na svou hubu říkat, co chtěl, ale… proti přesile jsou všechny prostředky dobrý. “

Bill kýval a říkal „Já vím, já vím, když mu však Maděra taky jen kývnutím a ušklíbnutím poděkoval, Bill si neodpustil dodat:

„Akorát že tahle přesila je teď snad už jen tady v Lučinách.

Maděra už odcházel, ale ještě otočil hlavu a v očích měl stejná světélka jako před těmi třemi roky, kdy přistupoval na hru, že oni jsou kaubojové a on jejich rančer. „Přesilu jsme tady nikdy nechtěli umět, Bille. Tak se Janě nediv. A neříkej, že toho využívá, protože toho využívá. Ale tak už to holt bejvá. Zkus myslet víc na Jerryho než na ni. “

Proto Bill Janě neodpověděl, ale usmání si neodpustil. Jako by tušil, že se chytne Kérly, který na Janu upřel své bezelstné oči s jiskřičkami lumpáren. „Hluboce se mejlíš, soudružko. Tak to bude až v komunismu. Teď teprve najíždíme na sociálismus. Tam je to podle zásluh. Aspoň tak nám to teď na fakultě začali cpát do hlav. Že aby nejvíc dostávali ty, který to k socialismu votočili. Už teď začíná bejt vidět, jak si ty zásluhy představujou.

Všichni - ať už s radostí či bezděčně - hleděli na Janu, co ona na to. Takže Maděrovi nezbývalo než říct: „O tomhle jsem s váma vlastně taky chtěl mluvit. Ale teď vidím, že to nemá cenu. A že si dokonce kvůli tomu musím zahrát na šéfa. Abych vám… vás poprosil… buďte tak laskaví a na politiku se tady v Lučinách vykašlete. Až budete umět to, co v Anglii, kde svý názory navzájem respektujou a nejsou si pro smích, prosím. Ale to vám zatím moc nejde. Jak vidím… “

„ Omlouvám se, rychle řekl Kérly a natáhl přes stůl ruku k Janě.

„Já taky, “ musela říct a pokusit se o úsměv.

„Navrhuju, řekl Cassidy, „aby nám tady Esterka místo dalších řečí něco zahrála. “

Kapitán Víšek jim nabídl, aby si ze Strání - než si je jeho vojáci začnou upravovat ku svému pohodlí - vzali, co by se jim hodilo. A Estera tam (nabídli jí svezení lanovkou a ona si připadala, že letí v letadle) našla pohozenou a zaneřáděnou zobcovou flétnu (koho by napadlo znárodnit zobcovou flétnu?), s níž se její cikánská muzikálnost sblížila už na zpáteční cestě lanovkou. Až ji Cassidy (jemuž se kvůli ní čím dál hůř usínalo) našel, jak hraje koním ve výběhu. Protože však Esteřina hudba vytáhla ze seníku (kde hlídal) i Smájla, Cassidy se neopovážil přiblížit a jen v skrytu poslouchal.

„ Ty chumaj, řekla Estera, ale šla si pro flétnu a zahrála (až flétna jí samé odhalila touhu vydávat tóny jinak než zpěvem, i chuť se s tím předvíst), a až přes tu hudbu ji ostatní už neviděli jako nezkrotnou krásnou divošku, jíž se neopovážili dotknout. Nejvíc na ní mohl nechat oči Bill, který právě nejspíš proto, že byl tak velký a tu svou pěknou, dřevařinou vytvarovanou figuru s oduševnělou tváří každou chvíli předváděl obecenstvu na basketbalu, ještě neměl děvče. („ Von nemá holku proto, “ o něm říkal Cassidy, „ ze je tak narostlej, že musí mít dvě. A ty se sháněj blbě, to bych mu docela věřil. “) Jenže Estera navzdory energii, která z ní vyzařovala, byla vedle Billa poloviční, a proto dál zůstalo jen u jeho okouzlených očí. Cassidy si toho všiml a domluvil mu s Esterou noční rande u zadního seníku. Jenže Bill to v posledním okamžiku vzdal a Cassidy to přijal jako pokyn Prozřetelnosti brnkající na jeho představivost, tolik určovanou ženskými postavami z rodokapsů. Šel na rande místo Billa, jenže ve chvíli, kdy mu Esterčino rozhodnutí (spíš než žádostivost) umožnilo vyjeveně hledět na její obnažené poprsí, mu rozbušená krev neumožnila uvědomit si, že to nádherné poprsí vidí jen proto, že ze seníku začínají šlehat plameny. Ty však viděl i Imra, který se pokaždé před spaním chodil dívat na koně. Proto viděl cosi bílého snést se k zemi (Esterka, podvědomě řízena pamětí své krve, na nic nečekala, vyhodila seshora náruč sena a skočila na ni), i ozářený temný stín slézající po žebříku na zem, na který se vrhl. Když pak v záři plamenů poznal Cassidyho, ještě ho profackoval, a do načervenalé tmy kolem sebe zařval: „Estera! Zožen ostatných! Švihom!“

Svých pár facek dostala až mezi stěnami chalupy, až byl požár uhašen, až se rozešli do svých postelí i Maděra s Kandou, kteří se spolu snažili domyslet, jestli nalezená plechovka od petroleje či benzinu znamenala jen další tvrdé upozornění, že pytláci nedají pokoj, či to souviselo s Maděrovou válečnou minulostí a šuškaným podezřením, že skrze něj nejsou nakloněny novému lidově demokratickému zřízení celé Lučiny. Nedomysleli nic.

Navzdory fackám však požár zažehl touhy. Ne lásku. Cassidymu bylo třiadvacet, a kromě jedné mladé Němky (půjčené vloni na sena Křivému), stejně potřebné jako on, žádnou jinou, s kterou a v které by si mohl ulevit, nepotkal. A Esteru vlastně jen drželi na řetěze Imra a Júlka, její sestra. Řetěz se požárem roztavil. Jenže na žebříčku Cassidyho hodnot Estera zdaleka nebyla na prvním místě. Ale to Esteru už nezastavilo. Svým žárem postupně popálila i Pýta, i Harryho, i Kérlyho. Jeskyně nad Roklí pro to byla jak stvořená. Jen Bill trpěl jak zvíře, protože musel poslouchat své kamarády, jak si o tom vyprávějí, ale on je nemohl následovat, protože ji jediný opravdu miloval.

Někdy na konci července se hodinu před stmíváním na horizontu nad koňským výběhem objevila silueta dvou oplachtěných vozů tažených koňmi, a za nimi přivázaných dalších pěti koňských těl, z nich jedno i na tu dálku hříběte. Do provoněného večerního ticha, protkaného jen pofrkáváním koní ve výběhu a tlumenými zvuky chlívů, se rozneslo táhlé a hluboké zaržání připomínající fanfáru na pozoun. Čirý horský vzduch pod zlatě olemovanými mraky se rozezvučel odpovídáním. Které se hned zase uklidnilo, protože je přehlušil několikerý táhlý hvizd. Ještě nedozněl, a z chlíva pod statkem vyšel Imra Dóbay, u výběhu tiše pískl na Kreola, ten ho po vnitřní straně ohrady následoval až k místu, kde ho Imra mohl vypustit, a jediným odražením (jaké uměli jen Cikáni a Smájl a taky už Cassidy) se téměř nepostřehnutelně ocitl na jeho hřbetě a vyrazil k siluetám.

Viděli to Smájl, jehož podivné chování koní vyhnalo ze stáje, a Maděra, který to všechno pozoroval z okna ložnice, kde se právě rozhodoval, že by byl hřích Kida aspoň chvíli neprovětrat. A tak se před jejich očima siluety koní a vozů tam nahoře rozmnožily o postavy, mezi něž se z přítmí svahu pod nimi přidala ta na koni, sesedla, a s těmi ostatními splynula.

Přehluboko pod cenou, za možnost nabírat na území Lučin (kam na ně nikdo nemohl) celý týden sílu na další pouť, a za jídlo a píci na několik dní cesty, získaly Lučiny od Imrova bratrance čtyři nádherné belgičany s hříbětem. Maděra ten večer pozoroval Imru, jak se vrací, a šel mu naproti. Imra k nabídce dodal: „Neni sú kradené, šéf. To viem istotne. Móžem na to prísahať. Aj na životy svojich detí, keď budete chcieť. Dežo ich tiahol stouky kilometrou ednemu takému onému na okres, čo má špeditérsku firmu. No ten kokot už mal špeditérske áuto, nuž… Dežo ich nemóže tiahnúťspát. Sú nádherné a silné. Do lesa a k tiahaniu vo svahoch ako stvořené. A keď Putna hovořil, že pilu třeba rozšíriť a viacej stromou rezať… naše kone neni sú súce to robiť…

Dvě klisny, hřebec a valach a půlroční hřebeček. Mohli na nich oči nechat. Nejvíc Maděra, který o koňských plemenech cosi věděl (dychtivému Smájlovi o tom uměl jen povídat, kreslit neuměl). Nebyli to zcela čistí belgičani, ale to bylo spíš v jejich prospěch valach s hřebcem byli sice ryzáci s černými znaky, téméř plavými hřívami a ocasy, ale také takovými podkolenkami, které svým bohatým hedvábným roušem rozšiřovaly nohy nad kopyty do sloupových podstavců, a to Maděrovi okamžitě připomnělo Anglii, kde potkával obrovské pivovarské vozy tažené mohutnými yorkshirskými chladnokrevníky. Valach byl ještě statnější než hřebec.

„ Ten má snad dvanáct metráků, Maděra obdivné šeptal, a Cassidy a Pýt a Jerry a Kérly a Harry a Bill (Smájl ne, Smájl byl ještě zahleděnější než Maděra), bývalí kaubojové, si vzpomínali, že takhle obdivně Maděra naposledy šeptal, když tenkrát Smájl objevil v Rokli Kida. Valach se jmenoval Lord (jak jinak!), měl moudré a hodné oči, i podle zubů mu bylo nanejvýš deset, všichni byli čistí a dobře živení, a to jen dokazovalo, že Imrův cikánský kmen měl koně ve svém znaku. Hřebec Varo byl mladší, oči měl hřebcovsky jiskrnější, ale

z něho čišel vztah k člověku jako příteli, a ti člověkově kolem něho opravdu cítili, že už jsou jeho přáteli.

Klisny Dina a Berta měly jen o pár centimetrů a kil míň, ale byly stejně mocné, jen s hřbety o něco prohnutějšími. Trochu připomínaly moravské brabanty, svědčily o tom okrová hněď a tmavé hřívy, ocasy a husté rousy nad kopyty. Hřebeček se jmenoval Sándor a své rodiče nezapřel. Bylo jasné, že tyhle koně si ke svým povinnostem přibere Imra, ale celý následující den - kdo jak mohl - se jim všichni snažili vytvořit co nejpříjemnější zůstávání: aby měli svá pohodlná stání, ale tak pevná, aby odolala jejich opření (i Varovým zbujelým kopancům, až ucítí říjnou klisnu), aby měli svou pastvu, a hlavně aby je bylo čím a k čemu zapřahat. Kandova tvrdohlavost, s níž trval na tom, aby před vojenskou likvidací bylo ze Strání staženo taky všechno, co má kola, teď vítězila.

Valach Lord měl stahování dřeva v krvi. Imru vlastně potřeboval, jen aby ho zavedl a zapřáhl do kmene - ostatní už dělal s klidem, rozvahou a přehledem sám. Varo coby hřebec byl netrpělivější a často sám sebe dostal do úzkých. Jeho a Lorda skvěle doplňovaly Berta s Dinou (kočírované Cassidym a Pýtem), které z lesa vytahané kmeny stahovaly na jedno místo, kde klády natahovaly (Pýt na to vymyslel systém trojnožek s kladkami, čímž klisnám uspořil spoustu námahy) na vozy a samostatnou nápravu dozadu. A když Lord s Varem potom vzali za - někdy až dvacetimetrový - náklad, aby dříví odtáhli na pilu, byla na ně radost pohledět.

Maděra měl výčitky svědomí, že Imrovu bratranci dal za koně tak málo - během léta se věhlas těchto dvou spřežení roznesl po celém kraji, a lesní správy se předháněly v žádostech o půjčení na svoje svozy

Někdy uprostřed října vzal Imra jenom Lorda, aby ještě stáhl posledních pár kmenů, co tu zbyly; a připravil je na odvoz. Lord nabyl už takové profesionality, že ho Imra pokaždé jen zapřáhl, a Lord břemeno z prudkého svahu stáhl sám tak bravurně, že ani jednou nedopustil, aby mu setrvačnost mnohametrákového kmene ohrozila zadní nohy. A dole na rovině, kdy kláda měla největší rychlost, jen zaklusal do strany a zastavil ve stejném okamžiku jako její smyk.

Imra se už počtvrté nemohl vynadívat na Lordův um, hlavně na ten okamžik, kdy po něm Lord obrátil hlavu, jako by se chtěl přesvědčit, jestli to Imra všechno viděl a dostatečně ho obdivuje. Avšak místo toho zazněl výstřel a Lord se pomalu, udiveně sesul. Když k němu Imra doběhl, byl Lord mrtvý - krvavý otvor po kulce dosvědčoval, jak byla rána přesná. Imra tu krásnou moudrou hlavu obejmul a usedavě, naříkavě se rozplakal.

O týden později zmizely ze stráně pod Stráněmi, o které by

všichni přesvědčeni, že je svou nedostupností zcela bezpečná, dvě jalovice. Podle zanechaných stop Kanda odhadl, že pytláci museli jalovice odtáhnout snad dvousetmetrovým ocelovým lanem, než se k nim dostali tím náklaďákem s pořád stejným vzorem na pneumatikách, byť už ojetějším.

Boy se u večeře snažil všechny přesvědčit, že to jsou pořád titíž pytláci, kterým vloni ukradl hovězí srdce, ale právě kvůli tomu srdci ho nikdo nebral moc vážně.

Při prvním listopadovém sněhovém poprašku jim ze stejného svahu zmizelo pět ovcí. Zvítězil Cassidyho návrh, aby na několikrát umístili na to jediné možné odtahové místo podél Blaubachu cosi jako minové pole z utajených kaubojských zásob nábojů do raketových pistolí.

Asi za týden tamodtud skutečně vytryskl ohňostroj, ale než tam doběhli, (navíc to bylo už za stmívání), pachatel se vypařil. Podobné ztráty hlásil i Alenin otec Křivý ze svatoštěpánského velkostatku, a totéž říkal v hospodě u Bílého koně velkoveský šafář Ševčík. Jeho nadřízený Hejl se u holiče (kde v pětačtyřicátém začínala jako národní správkyně Ilonka, tenkrát ještě Dučanová) nechal slyšet, že - spíš než pytláci - by to mohla být nějaká sabotáž nepřátel nového lidově demokratického zřízení, a bůhví, jestli lučinská hlášení o ztrátách jsou pravdivá.

Hejl v té době už také byl členem strany (a ke dvěma trpkým vráskám za Simáčka přidal do Brabencovy tváře další dvě), a při schůzích strany u Bílého koně velice horoval, aby Svatý Štěpán šel příkladem vstříc a založil JZD, jehož základem by bylo to podezřelé pastvinářské družstvo v Lučinách, kde předsedu pořád ještě dělá ten imperialistický žoldák.

Avšak ani v Hejlem spravovaném velkoveském, ani svatoštěpánském velkostatku dosud neuhynul jediný kůň.

První opravdický sníh tentokrát napadl pozdě - až koncem listopadu. Koně to rozpoznali už v noci a byli neklidní - měli se sněhem kromě neradostných (s pluhem v zápřahu) i radostné zkušenosti, nelišící se příliš od paměti dětí a psů. Jejich podupávání podobné bušení tamtamů vzbudilo Smájla ještě před vstáváním všech ostatních, co šli dojit. Přes noc napadlo asi patnáct centimetrů. Přestože to znamenalo prohazování cestiček, potěšilo to i jeho, zvlášť při představě, jak budou koně ve sněhu řádit, až je vypustí do výběhu. Jak okamžitě začnou mít hříběcí pohyby, jak budou sníh ochutnávat, hrabat jej předními kopyty a vyhazovat zadními, jak se v něm budou válet a frkat při tom, jak se budou rozbíhat tryskem a mít radost, že při prvním zabočení jim to uklouzne. A jak kolem nich bude tancovat a štěkat Burda.

Maděra přišel vzápětí a měl stejné pocity. Museli ale počkat do rozednění - nechtěli nic riskovat, proto s krmením a ošetřováním nepospíchali. Přecházeli společně od jedné stáje ke druhé, a jako každý den prohodili pár slov jen o koních: jen oni dva (a Imra) v sobě nosili zaťaté a trpělivé přesvědčení, že se jim s koňmi - bez ohledu na to, co se děje kolem - v dohledné době podaří na parkurech a steeplech dokázat, že pro tento sport (který lidově demokratická vláda po vzoru Sovětského svazu uznává a dokonce podporuje) mají nejen schopnosti, ale i podmínky. Byť na odstrčeném a skromném místě. A dokonce že s nimi dokáží postavit základy pro nějaký chov, který někdy v budoucnu… Nebyli ani slepí, ani hluší, a věděli, že začala kampaň proti koním (a jezdeckým zvlášť) jako kapitalistickým přežitkům, ale nevěřili, že by se to kdy mohlo týkat jejich specializace. I proto právě oni dva nesouhlasili s Kandovým přesvědčením, že úhyny koní (na rozdíl od úředních hlášení oni tomu říkali úmrtí) měli na svědomí pytláci. Něco jako zastrašování. Oni dva (a Imra) si mysleli, že je spíš někdo přesvědčen, že strana a vláda jsou příliš shovívavé a že kapitalistický přežitek jsou i tihle koně (stejně jako jejich chovatel a šéf družstva) a v téhle zemi vůbec nemají co pohledávat.

S rozedněním přišli Imra, Cassidy a Pýt, aby jim s vypuštěním koní pomohli - každý měl mezi nimi toho svého, a sněhové rozjaření se zmocnilo i jich. Společně se pak opírali o horní kládu výběhu a pozorovali ten rej, kterému občas napomohli sněhovou koulí. Přišli i Kanda s Jerrym, a na cestě z chlévů se dole zastavily Alena a Júlka s Esterou - Estera dokonce neodolala, prolezla mezi břevny a s roztaženými pažemi běhala mezi koňskými těly. Smájl už nemohl Burdu udržet a musel ji přivázat ke kůlu, už takhle spíš sípala než štěkala - Estera pro ni znamenala signál, že rozeběhnout se mezi koně je vlastně dovoleno. Protože ani jedna z klisen nebyla říjná, pustili do výběhu i belgičana Vara, který také neodolal sněžnému opojení a popobíhal, až se mu mohutné rousy nad kopyty obalily sněhem a Maděrovi rázem připomněly rozšířené kalhoty amerických námořníků.

Těsně vedle Estery najednou podklesly zadní nohy Vévodovi. Současně s tím ozvěna všechny upozornila, že se jednalo o výstřel. Všichni to s hrůzou pozorovali a se zoufalstvím čekali, kdy se Vévoda začne sesouvat k zemi. On se ale za okamžik postavil a dokonce zadními vyhodil a rozeběhl se. Jenže po pár krocích se rozkročeně zastavil a jakoby chytal balanc, aby se nemusel opírat o levou zadní.

„Nenechte ho stát!u rozkřičel se Maděra. „ Nikoho nenechte stát! “ a skočil do výběhu a běžel k Vévodovi. Smájl s Burdou na vodítku se rozutíkal nahoru k lesu. Kanda se rozhlížel, odkud mohla přijít rána.

Vévoda měl vyrvaný kus kůže i s masem na levé zádi jen kousek od kříže. Rána byla dost ošklivá, ale ne nebezpečná. Pročesali les, ale žádnou stopu nenašli, dokonce prošli i louku, jestli se někdo nezahrabal do sněhu a nestřílel vleže. Nejvíc skřípal zuby Kanda, že na to nemůže přijít. Teprve až se jim společně podařilo určit, kde a v jaké poloze Vévoda stál, když byl zasažen (a Kanda byl zase o něco vzteklejší, že ho to nenapadlo hned), mohli jakžtakž stanovit směr střely. Každý si musel vzít klacek a stavět se s ním a zdvihat ho podle Kandových pokynů tak dlouho, až z toho vyšlo, že výstřel přišel z vyhlídkové skalní plošiny nad Roklí. Říkali jí jednoduše: Skála. „To není možný!(( Kanda několikrát opakoval. „Dyť je to nějakejch sedmset-osmset metrů! To uměli jen snajpři! Ať mi nikdo neříká, že tři a půl roku po válce se nějakej nácek mstí tím, že vodstřeluje koně a ne lidi!“

Stopy na Skále byly. Dovedly je však jen k silnici, kde zmizely pod stopami pneumatik nákladního auta. Kdosi, snad Pýt, si vzpomněl, že možná takové auto slyšel. Ranní autobus to být nemohl, ten odjížděl ze Štěpána mnohem dřív, jezdil s ním Boy do Krušnova do školy. Kanda nedal pokoj a stopy pneumatik si odlil, a navzdory tomu, co se stalo, byl pak šťastný. Byly to tamty pneumatiky. Moc mu to ale do hlavy nešlo. Proč by si pytláci opatřovali snajperskou pušku a stříleli koně bez jakéhokoliv užitku? To nedávalo smysl. A teorie se zastrašováním se mu už taky nelíbila. Čím dál víc to vypadalo na jakýsi zvrácený plezír. Ale proč? Proč? Nejhorší však bylo, že proti snajprovi byli bezmocní. Mohl střílet snad z dvaceti různých míst. Čelit se tomu dalo snad jen hlídáním těch míst - a to znamenalo pokaždé, kdy koně budou ve výběhu, někoho vyčlenit z práce a poslat ho hlídat. Ale hlídat sám mohlo být smrtelně nebezpečné. Řekli to Víškovi, ale ten jim nepomohl - nikdo by mu nepovolil obětovat dva vojáky na hlídání čehosi, co by se každému odjinud nutně muselo zdát za vlasy přitažené. Protože z toho měl špatné svědomí, alespoň jim půjčil silný dalekohled. A neopomněl připomenout, že díky rozdělení posádky do stanovišť v blaubašském mlýně a ve Stráních mají Lučiny zajištěnu bezpečnost ze dvou nejohroženějších stran.

A Maděrovi se díky tomu podařilo donutit Brabence, aby už neváhal se zřízením mysliveckého sdružení - to byla jediná možnost, jak si opatřit pušky a střelivo a s konečnou platností přimět Cassidyho, aby zbytek svého ukrývaného kaubojského arzenálu zničili nebo aspoň zakopali hodně hluboko.

Jestli to bylo tím, nebo ještě něčím jiným - fakt byl ten (jak říkal Brabenec), že se za celou zimu nic podobného neopakovalo, ani jim nezmizel jediný kus. Určitě to taky bylo tím, že nemuseli vyhánět ani ovce - ještě do Vánoc se jim podařilo zastřešit prostornou haluznu, kterou pod dozorem Jerryho vyprojektovala Jana. Ze tří čtvrtin to vlastně byl krytý výběh posypaný tenkou vrstvou pilin (těch měli z pily kolik chtěli), jenom zbylá, oddělená čtvrtina měla tradiční chlévské uspořádání se stáními, kam se zaváděly na dojení krávy. Janu tahle její první stavba změnila: politickou panovačnost nahradila polírská, ještě zapálenější, dokonce až do té míry, že všechny, a především sebe, nutila na Šapitó (jak to nazval Kérly okamžitě, jakmile uslyšel o pilinách) pracovat v každé volné chvíli - nemohla se dočkat. Málem kvůli tomu oslepla: aby ostatní přesvědčila, že se na Šapitó dá pracovat i v noci, prodlužovala kabely na svícení pod proudem.

Jirka Peřina utekl z republiky. Šlo jich přes kopečky asi patnáct najednou, sami spolužáci. Devět jich chytili, ale mezi těmi Jirka nebyl.

Lenka Hašková taky zmizela. Ta však s rodiči - její otec byl sekční šéf na ministerstvu zahraničí, jmenovaný Janem Masarykem, a jeho opuštění země bylo pochopitelné.

Pravděpodobně taky utekl i Petr Herčík, ale to nebylo jisté. Po fakultě chodily fámy, že po vyhazovu ze školy ho vzali na veterinu v Košicích. Rozhodně se neozval.

Zato Lída Kubištová, které studování nikdy moc nešlo, se stala mocnou a důležitou předsedkyní fakultního stranického výboru. Nikdo se tomu moc nedivil: její tatínek byl šéfem nějakého důležitého odboru na ministerstvu vnitra, a maminka v předsednictvu nedávno vzniklého Svazu žen. Pepka Brejchu jen překvapilo, že jim čtyřem, co zbyli z vršinské party a dál jezdili do Lučin, to nezakázala. Dokonce mu řekla, aby Lučinským vyřídil, že ona už do Lučin jezdit nemůže, a aby se na ni nezlobili a snažili se to pochopit. A že má o Šéfa strach.

Krátce nato přestal jezdit Vilda Langmiller, a poslal dopis, že jejich kroužek na fakultě podepsal vstřícný závazek pracovat už během studia, především však po studiu, jenom pro jednotná zemědělská družstva. Že děkuje za všechno, co se v Lučinách naučil, a že samozřejmě - v okamžiku, kdy se Lučiny stanou jednotným zemědělským družstvem, by se strašně rád vrátil a pracoval tam jako jeden z družstevníků. Dopis byl zároveň omluvou, že nepřijede na vánoční prázdniny a že tedy všem přeje hezké svátky.

Na Štěpána (kdy už v Lučinách byli všichni přespolní) ten dopis Maděra přečetl u slavnostního oběda. Jen se po sobě dívali a mlčeli. To, co by třeba chtěl říci Bill nebo Kérly, by bývalo odporovalo zásadě, že zvlášť u stolu se o politice nemluvilo - a z toho dopisu politika přímo čouhala.

Někdo se proto jen ušklíbl, někdo pokýval hlavou, Jana trochu zčervenala, ale většina se tvářila, že to vlastně snad ani neslyšeli. Až Cassidy po chvilce řekl: „ Jako v tý pohádce vo deseti malejch černouškách. Jsem teda zvědavej, kdo bude chybět napřesrok. A dál.“ „ Co je to za pohádku? “ snažil se Boy šeptem (který slyšeli všichni) dozvědět od Rendyho - ten ale pokrčil rameny.

Jak ukázalo příjemné roční vyúčtování, tolik nenáviděná travní semínka se tentokrát o to zasloužila nejvíc. A Maděra tajně pomýšlel na koupi hřebce a snad i klisny s vysokou krví, kteří by moc napomohli zpřesnění mlhavé představy o lučinském plemeni otužilých horských ctižádostivců, dychtivých všeho možného závodění. Zároveň si však byl dobře vědom, že Lučiny se stále více ocítají (to cítil zřetelně) v jakémsi obklíčení, a tomu že se lip ubrání se silným a vysoce produktivním plemenem dobytka rozhodně ne koní. Proto ani mezi ním a Kandou nedošlo k žádné další při, jestli koně či krávy. Soudruh doktor Šimáček z okresní zemědělské správy se jim v nákupu zvířat snažil zabránit tím, že příděly nových kusů nasměroval do státních statků Křivého (ve Svatém Stěpáně) a Hejla, ale pro úředníky na ministerstvu měli přednost (ve smyslu pokynů strany i vlády) družstevníci, a když k tomu Brabenec přidal připis (bez Maděrova vědomí), že v dohledné době se lučinské družstvo chystá stát jednotným zemědělským, Šimáčkovy snahy neměly úspěch. Sice si na Brabence stěžoval na okresním sekretariátu strany, ale soudruh okresní tajemník už zaslechl tamtamy vyťukávající, že soudruh Zápotocký chce mít soudruha Brabence někde mnohem výš než na postu předsedy národního výboru a místní pobočky strany v nějaké zakopané řiti, a jen Šimáčka uklidnil, že nemusí mít strach: však ona strana toho zápaďáckého letce a přisluhovače stejně brzy chytí pod krkem.

Celá zima byla příjemná. Napadlo hodně sněhu, ale mrazy byly mírné a příhodné pro práci v lese. A té bylo víc než dost. Pak se Rendy od jednoho spolužáka dozvěděl, že akční výbor jejich školy vyhnal pana profesora Zunu, odborníka na lesní a dřevní hospodářství. Krušnohorská lesní správa ho přijala s otevřenou náručí. Na žádost Brabence přidělila Zunu do svatoštěpánských lesů. A Maděra měl konečně důvod chtít po Brabencovi náhradu za svou rodnou chalupu, co přenechal volyňskému kováři Skovajsovi (k čemuž ho udyndal Brabenec). Jenomže Svatý Štěpán už byl téměř zabydlený (i to byla Brabencova práce), a pan profesor Zuna měl rodinu se dvěma dětmi. Takže Brabencovi nezbývalo než mu nabídnout tajemnický byt přímo na národním výboru. Byl ale rád, když mu občas přišla pomoci s papírováním paní Zunová, která jeden čas dělala na Rendyho škole správkyni.

Zuna přišel do školy z praxe a lesům rozuměl. Věděl o nich všechno. I jak zacházet s rezonančním dřevem. I jak hospodařit na pile. Té se dařilo, a otec a syn Kovaříkovi, bývalí Putnovi sousedé z Kolářova, už na to nestačili. Ani když jim Maděra přidělil mladšího bratra volyňského kováře Skovajsy. Bylo nutné, aby se o pilu někdo staral i administrativně. Ilona už delší dobu pozorovala, že Alena se u krav a u Pavlíka cítí jakoby uvězněná, z toho plynulo i jakési napětí mezi ní a Kandou. Alena si sice občas vyjela na koni, ale to ji pokaždé uklidnilo a uvolnilo jen na chvíli. llonka proto navrhla Maděrovi, aby zkusil správu pily nabídnout Aleně, od které věděla, že chodila do nižší hospodářské školy, a že tedy základy účetnictví určitě umí. Kanda chvíli váhal, jestli s tím má souhlasit, ale Ilončiným pohledům už natolik rozuměl, že to nakonec odkýval A za čtrnáct dní Ilonce přinesl bonboniéru: z Aleny se stala rozezpívaná veselá a oddaná manželka, která jako by se na své důležitosti vznášela. A polovinu její práce u krav na sebe docela ráda vzala llonka - když vyvážení hnoje a ostatní těžké práce obstarali chlapi, byla to hračka.

Na začátku jara Alena jela poprvé v životě do Prahy - na pilu přišel oběžník, vyzývající k nabídce kvalitního dříví znárodněnému exportu, a slibující uhrazenou kontraktační cestu do Prahy. Vrátila se okouzlená. A poznamenaná. Ale to nevěděla ani ona.

Pondělí, 1.56

Harry

Jelena

Veliké kulaté hodiny visely ze střechy přímo proti přednímu sklu auta. Kdyby v té chvíli nehybného čekání minutová ručička neposkočila, nevšiml si. Neměli jsme jet. Měli jsme tam zůstat. Jelena měla pravdu. Nikdo by ani necekl, kdybysme přijeli až v poledne. Vědí, že jedem až od Biskajskýho zálivu a že se to může stát… Bože, tam bylo krásně!

Do očí mu vběhlo stádo camargů ženoucí se mělkou vodou mokřiny a obklopené nazlátlým oparem rozcákané vody… Bílá hříva… Kérly měl pravdu. Jak mohl bolševik tušit, že právě tímhle Lamorissovým filmem nám očarovává duši proti sobě… A ty duny. A mlha nad odlivem, že nepoznat, kde končí písek a začíná moře…

„Jak dlouho nás tu chtějí ještě nechat“ řekla Jelena otráveně. „Ten, co šel dovnitř, nás přece viděl.“

„Třeba se střídaj.“

„Ve dvě?“ Měla v ložiskách písek. Chtěl to říct, to přirovnání se mu líbilo, už dlouho neslyšel její šálivý hlas skřípat, ale udržel se. Zatímco on při jejím řízení spal, ona při jeho ne. Nebylo mu to protivné, přestože věděl, že to je především proto, aby za volantem neusnul a nestalo se to, co předloni na dálnici za Humpolcem. Jejího hlasu nebude mít nikdy dost právě proto, že s ním zachází jak s voňavkou (jak jí tuhle řekl). Moc toho nenavyprávěla (když jí to po svatbě vytkl, řekla, že má radši dialog než monolog a že má nejradši knížky i filmy, v kterých příběhy vyvstávají z dialogů), ale nakonec ji přinutil, aby tuhle cestu porovnala se svou první cestou do Francie tři roky po Vaškově narození. Při tom mu občas strčila mezi rty čtvereček čokolády, srpek pomeranče, sousto sendviče. Přestože asi tušila, že on zároveň poslouchá a zároveň si představuje, co tehdy on, a co Cassidy a co Lučiny (už to lučinské zatížení pamětí znala), bylo pro ni spíš rozhodující, stačí-li mu zbytek soustředění i na jízdu, a nespouštěla oči střídavě ze silnice a z tachometru (jestli on nejede o moc rychleji než ona).

Konečně jeden Němec vyšel a vydal se k nim. Řekl „Promiňte“ a pasy nechtěl vidět - jen mávl rukou, aby jeli a při tom se pokoušel o úsměv. Jakmile Harry nastartoval, na českou stranu naskočil prostovlasý rozespalý mládenec, který jim už zdálky ukazoval, že od nich nic nechce a ať pokračují v jízdě.

Jelena měla zavřené oči a na rtech náznak úsměvu jako při poslechu potěšující hudby. „Nemůžu si pomoct: je to blaho - vracet se. A takhle. Bez doložky, bez víza, bez tetelení.“

„Za půldruhý hodiny bychom mohli být v Lučinách,“ řekl. „Moc toho dneska nenaspíme.“

„Říkal jsem ti pořád, že si během těch dvou tejdnů musíme něco naspat, protože do toho skočíme po hlavě.“

„Nesnaž se mě dodatečně přesvědčovat, že těch rán lituješ. Já spíš lituju, že v tuhle dobu se už nerozednívalo tak brzy. Pozor! “

Do světel reflektorů vyrostla srnka. Zableskly se jí oči. Než s křečí v noze zastavil, zmizela. „Ať mi to nedělaj,“ řekl po chvíli. „Je mi šestašedesát. A jsem veterinář.“ „Budu řídit,“ nabídla se tiše. „Už jedeš skoro tři hodiny.“ Zavrtěl hlavou. „To je dobrý. Jen co se mi přestane třepat koleno. Nechce se mi spát. Chtít se mi bude až při vstávání.“

„Nebudu tě přemlouvat. Čím jsme blíž, tím větší z toho mám klepotici. Ještě předevčírem večer, jak jsme se na té duně loučili s mořem, jsem si říkala, že mi může být celá aukce ukradená. Že se mě vlastně netýká. A že se mě nedotýkají ani Madovy osmdesátiny. A pak se to za námi ozvalo a já viděla ty camargy vznášet se nad vodou…“

„Já vím,“ řekl. Co mohl říct jiného? Už dávno pochopil, že její pochybnost, zdali patří do Lučin tolik jako ostatní, je jen pochybností o sobě samotné, která ji navíc přepadá ve chvílích, kdy její užitečnost i patřičnost jsou nepochybné nejzřetelněji. Zeptal se jí na to jen jednou, čtvrt roku před svatbou, jak za ním v noci přišla, protože mu večer řekla, že si ho nikdy nemůže vzít - když i on, spolu s ostatními, způsobil, aby Vaškovi jeho otec tolik obživl. Nemohla kvůli tomu spát, a tak slyšela zvonit telefon vyhlašující ten slintavkový poplach. Řekla pak, že o sobě pochybuje proto, že se její život vždycky ubíral a utvářel bez ohledu na její usilování. Nejen prohry, ale ani úspěchy nebyly její zásluhou. Z toho důvodu se vždycky bránila i citům - ne, s Cassidym to nebyla láska, ale nenasytná a nádherná vášeň, o kterou se opět nijak nezasloužila, naštěstí byla silnější než zábrany jejích pochybností. A všechny další zábrany…

Měla znovu zavřené oči. Projela jím příjemná jistota, že ví, co se jí honí hlavou.

Mýlil se. Nebyla v myšlenkách ani v Lučinách, ani u žádné (ať už jakékoliv) chvíle jejich manželství, ani u přeměn vlastního syna v současného šéfa. Ocitne-li se paměť mimo dosah vůle či chtění, dovede se ubírat cestami už dávno nepoužívanými, na něž je zavede slovo vyřčené v úplně jiné souvislosti, vůně, pohled na cosi, co paměť ve své kartotéce nemá, přesto cosi v tom čemsi je oním posledním potřebným klíčem k zapomenutému trezoru. Snad některé slovo z těch, co si spolu řekli, možná zjevení srnky v záři reflektorů na scéně noční silnice, či jen cosi z té srnky, nebo jen některá z částeček náhlé hrůzy způsobily, že se zároveň obnovila i paměť těla na onu zastavenou vteřinu. V níž se s Cassidym ocitli u dveří do prosluněného prázdného obýváku nově postaveného Janina finského domku, kde čtrnáct dní předtím začínala svou brigádu na přehradě drhnutím podlahy a on tam vešel, aby se přesvědčil, že se nikdo na dokončovacích pracech nefláká. V níž se ona k němu vztáhla o tisícinu té vteřiny dřív, a od toho okamžiku se každou volnou chvíli, hodinu, noc jeden druhého nemohli nabažit, oddávajíce se sobě jako by za dveřmi či někde pod schody čekala smrt. Když odcházel, propadala hrůze, že už ho neuvidí a že ještě nezná všechny čtvereční milimetry té podivně napnuté vysmahlé kůže na pletencích lan a provazů, že ještě nespočítala všechny drátky vlasů, všechny zbytky po mladických vimrlatech v tvářích, všechny vrásky, jizvy, záhyby kůže i její porost. Nic uvnitř ji nezajímalo - za celých těch patnáct a půl dne si řekli jen pár slov o časech a místech svých výbuchů, pokud se nemohli dostihovat na místech, kam za sebou prchali…

Omámení i rozkoš jí projely tak přítomně a nečekaně, až se zachvěla.

Všiml si toho. „Přitopím, jestli chceš.“

Prudce se v sedadle narovnala a otevřela oči. „Ne. Asi se mi něco zdálo. Promiň.“

„Není co, miláčku.“

Ono NE, co teď řekla Harrymu, naposledy - a skutečně jen na okamžik - probralo rozpouštějící se paměť: po šestatřiceti hodinách Cassidyho náhlé nepřítomnosti způsobené čím jiným než přehradou, po šestatřiceti hodinách utrpení neuspokojených smyslů v ní jak v hlubinách země začalo vřít a dunět ono NE, a ona se pak chytala stromů v lese za finskými domky a křičela NE, UŽ NE! UŽ NE!, a ta slova z ní vytékala zároveň se slzami, a když už nemohla, začínala cítit, že z ní skutečně bude vyhaslá sopka, ale to už jí bude jedno. A za půl hodiny seděla v prvním náklaďáku, který odjížděl ze stavby…

Dotkla se hřbetu jeho ruky na volantu, aby se zachytila přítomnosti.

Byli spolu skoro dvacet let - poznal, že to není bezděčné, byť tyto jakoby letmé doteky byly vždycky (nejen teď k stáru, hlavně jeho stáru) pro jejich vztah mnohem příznačnější než kterýkoliv stupeň divokosti.

„Co se stalo?“

„Asi jsem se někam propadala. Když jsem se potřebovala chytit tvé ruky.“ Pokusila se o úsměv.

Ano. I doma, uprostřed noci, se chytala, ale to byl její stisk tak pevný, až ho budila. V prvních letech manželství to bylo mnohem častěji, její neklidné noci ho téměř děsily, ale nikdy si to nepamatovala, a jemu dalo práci jí věřit a nepředstavovat si, že jí se zase chápe Cassidyho ruka.

On naopak byl až do jejího probuzení (probuzení?) plný pohody - jako by to byl měšec plný mincí, málem slyšel, jak ta francouzská potěšení společně s očekáváními cinkají. I za to si svého stárnutí vážil: že se umí radovat ze všeho, co těší, a to, co ho štve, že umí škrtat. A nijak ho nemrzelo, že na tuhle vědomost nemá patent, a byl rád, že ho k tomu nemrzení dokopala aspoň vlastní zkušenost. A vlastně byl pyšný, že ta zkušenost začala okamžikem, kdy se Mada po porodu Delfíny v dolní stáji (Delfína byla první hříbě narozené po Madově návratu, a on byl u umyvadla poprvé s Madem sám) zeptal, jak to vůbec mohl přežít a jak je možné, že vůbec nevypadá, že by tím byl poznamenán, a Mad se jen o něco víc pousmál a řekl, že si celou dobu dláždil cestu drobounkými kostičkami štěstí. Kdybych byl Cassidy, Harry, nejspíš bych ti řekl, že za určitejch okolností se člověk může cítit šťastnej, když vězí po krk ve sračkách. Když například ví, že se z nich přeci jen vyhrabe.

Vyfoukl smích.

„Copak?“ se udiveně (udiveně?) zeptala.

„Vzpomněl jsem si na něco, co mi kdysi dávno řekl Mad.“

Kývla. Ale promluvila až za takovou chvíli, že už začínal odhadovat, kam tím její vzpomínání nasměroval tentokrát.

„Všichni jste prostehováni jeho nějakými slovy.“

Nemohl si pomoci: „Ty ne?“

Pootočila k němu tvář. Kvůli řízení se nemohl podívat tak, jak by býval chtěl, ale stačilo mu to k jistotě, že už se tamodtud odněkud sem do auta, sem k němu, vrátila celá.

Usmívala se. „Ženskou slovy neprostehuješ, kamaráde.“ Jako řidička trošku ztuhla, když viděla, že on ani nedal nohu z plynu, ačkoliv je před nimi přejezd, jakmile však poznala, že je nový, hned se zas uvolnila a dodala: „Zeptej se některý. Třeba právě Ilony.“

Natáhla ruku a dotkla se rádia, které nestačilo zaskřípat, protože téměř zároveň zmáčkla knoflík číslo jedna na paměti. Armstrong právě zpíval You go to my head…

„Teď poslouchej Armstronga. Já se pokusím představit, co všechno po mně a Filipovi bude Boy chtít, abychom lučinský penízky na aukci uhájili i právně. Například proti Fauvierovi. Taky bych asi měla myslet na své restituované domy a zpívat si při tom Vaškovu písničku, že Lučiny se o ně postarají lip než já. Mám z čeho usnout. Bodla by i půlhodinka… A tuhle cestu stejně neznám.“

Ještě jednou se ho dotkla, zároveň si však v opěrce hledala nejpohodlnější polohu a zavírala oči.

„Mám tě ráda. Nezapomeň,“ řekla, a ještě chvíli potom se jí vlnily rty významem těch slov.

Armstrong příjemně, ale nesrozumitelně chraptěl.

„Nezapomenu,“ řekl spíš sobě, než jí.

Za pár minut spala. Poznal to podle toho, jak vláčně reagovala na sebemenší nerovnost silnice. Předtím takhle uvolněná nebyla, takže nespala a tudíž…

Ale hovno. Málem to dávné kaubojské zaříkadlo vyslovil nahlas. Nechte to koňům, by řekl Cassidy, maj větší hlavy Přesně tak. Nemělo to cenu. Od okamžiku, kdy se rozhodl, že se o ni bude ucházet, si zároveň přísahal, že se nikdy nebude šťourat v její minulosti. Ani vně, ani uvnitř. To znamenalo nežárlit především na Cassidyho. Jenže nežárlit znamenalo nepředstavovat si, a to už bylo mnohem těžší. Ale dokázal to, a měl čisté svědomí, že při jediném milování na Cassidyho nepomyslel. A jak poznával její nedivoká, avšak soustředěná odevzdání, byl si stále jistější, že touhy její mysli i těla jsou jen a jen přítomné. Nikdy to po ní nechtěl, přesto mu tenkrát v noci, jak za ním přišla s tím vyhlášením slintavkového poplachu, řekla všechno. Nejen o Cassidym, ale i o otci, který v osmačtyřicátém utekl, potřeboval se rychle oženit, aby se honem dostal do Ameriky, a proto matku požádal o rozvod (a hned nato se zabil v autě). O nebetyčné úrovni, na jaké byla vychována a z níž nebyla schopna sestoupit. O matce, která se ověšovala zlatém a nádhernými šmuky (které postupně a hluboko pod cenou prodávala, aby dorovnala plat skladové dělnice alespoň do zdání oné úrovně, v níž vyrostla a do které se vdala), celé hodiny tak sedávala a hleděla na sebe a střídavě plakala a odstraňovala stopy pláče z obličeje. Jak si před zbytkem známých ubližovala, když o domech, které jim vzali, říkala, že jsou její („Dali si tam nápis MASNA a vůbec se mě nezeptali. Taková nestydatost!”). A když jí Jelena řekla, že se na právní ekonomii udrží jen za cenu brigády na stavbě mládeže, jak jí matka řekla, že nedovolí, aby spala a pracovala s těmi, co způsobili jejich neštěstí. A jak - když jí Jelena oznámila, že je v jiném stavu a že už je rozhodnuta si dítě nechat - přinesla široký zlatý náramek posetý velikými akvamaríny, a tónem, jímž oslovovala služky, oznámila, že buď náramek, nebo dítě. Jak potom odmítala brát na vědomí jak těhotenství, tak Vaška, a na Jelenu poprvé promluvila až za dva roky, kdy poprvé dostala záchvat slinivky a myslela, že umírá. Jak od té doby byla ochotná nanejvýš večer hlídat, jestli se Vašek nerozplakal, když se Jelena po večerech pokoušela udržet na škole. Jak…

Panebože! Tam už jsem nechtěl! Tam už jsem vůbec nechtěl. Jestli se mi někam chtělo, tak do toho okamžiku, kdy jsem ji poprvé uviděl, jak se vedle Mada opírá o ohradu a pozoruje Vaškovy pokusy udržet se na nejhodnější Madle. Kdy jsem ještě vůbec netušil, kdo je ona a kdo a čí je Vašek…

Až mu to nad volantem zavrtělo hlavou. Jako by se vzpomínání dalo naprogramovat! Kolikrát se mu za ta leta podařilo vybavit si alespoň u hrobu tváře táty i mámy? Třikrát, čtyřikrát? A přitom je už tolikrát zahlédl při myšlenkách snad ještě odtažitějších než jejich smrt. Kolikrát se marně snažil vybavit si Cassidyho, jaký byl v tom devětapadesátém, kdy mu do života vstoupila Jelena. Copak to šlo, když v té době s Jerrym a ještě Pepkem Brejchou přece makali jak mourovatí na tom novém horském plemeni.

Nový horský plemeno! Mičurinci z Lučin. Šéf v base a my se přesto nechali zblbnout. Nebo právě proto? Janě jsme ty její šílený představy (který se ještě šílenějc uskutečňovaly) vyčítali, a sami jsme si byli natuty jistý, že na rozdíl od jejich Artěmije Těplovodova, co vynalez teplou vodu, a Ignata Krumpačeva, co objevil krumpáč, bez vytahování chceme něco seriózního a užitečnýho. A genetiku jsme přitom viděli z rychlíku. A ty blbý řeči, co jsme vedli před těma papalášema, který vůbec netušili, o co jde, ale seshora jim za to klepali na ramena a oni už cejtili vůni metálů a slyšeli šustění odměn, a druhej den jeli naprosto stejně kejvat na uvězněný hlavy telat, do kterejch nějakej automat cpal telecí sunar. A nám, debilům, se teprve rozsvítilo, až jsem z naší vzorový krávy vytáhl to tele…

Oči zaznamenaly svítivý odraz ukazatele: MOST „ km, KRUŠNOV 29 km. Nesmím prošvihnout tu křižovatku. Něco přes čtyřicet kiláků - to jde, silnice z Krušnova je už taky nová. Za půl hodiny? Doufejme. Jestlipak to má Laguna za sebou - u těchhle klisen den-dva nic neznamenaj, roděj si kdy chtěj. Ale Jíra si to určitě hlídal. Nebo hlídá? Ví vůbec Mad, že tenhle jeho kluk má pazoury přímo zázračný? Třeba jak po tom blesku Lyona otevřel, aby mu moh zešokovat srdce. A Lyon se teď sápe na klisny, jako by mu ty šoky daly novou šťávu. Co takovej člověk jako Mad vůbec vidí? A v osmdesáti? Pořád ještě vidí všechno, jak jsme si to vždycky mysleli? Co si myslí, na co myslí, co cejtí? Je to pořád ještě láska to, jak se s Ilonou na sebe občas podívaj? Úcta jistě, obdiv jistě, respektování jistě. Jak jinak. Po tom, co maj za sebou. Ale láska? Není tam někde na tý cestě mezi mejma šestašedesáti a jeho osmdesáti nějakej bod, nějakej… prostě něco, co z lásky udělá jen sounáležitost, byť sebehlubší? A vím já vůbec, že s tou paní tady vedle mě máme lásku a že to už není sounáležitost?

Ty vole! Už zase blbneš. Když cejtíš, že miluješ a když to říkáš a málem při tom slyšíš zvony, co to asi je, ty blbče?! A klidně v brejlích si troufáš odhadovat, co cejtí Mad… Co asi bude říkat tomu camargskýmu sedlu? Hlavně těm třmenům, ty jsou vopravdu pohodlný. Musí se na ně podívat Pýt. Jelena má pravdu - na hypoterapii by se hodily…

Vtom mu nevyzpytatelná paměť nastrčila Mada snažícího se vydřípat z vozíku do sedla Pepíka Brejchu. To už bylo nejmíň dva roky po tý bouračce, Mad mu ale smrt určitě oddálil o hezkejch pár let. Pepek prej měl za sebou snad tři nebo čtyři pokusy o sebevraždu, a vůbec se mu nechtělo žít. Zezačátku se asi nikomu takovýmu nechce žít. Přitom se nám Pepek skoro ztratil, ženu měl z Budějic a dělal tam kvalitáře u státního výkupu, zrovna on, s tou párou co v sobě měl. Možná právě proto se naboural…

…A Mad ho rve nahoru na Madlu, která se pro nějakej Madův zvuk ani nepohla, a já vycházím ze chlíva a vidím to a běžím Madovi na pomoc, a zároveň vidím, jak seshora dojíždí černá volha, jak zastavuje a na každou stranu z ní vystupuje jeden chlap, jak se jeden dívá na cosi v dlani, a jak se vydávají tam, kam jsem běžel i já a říkal si při tom, že Mad je k nim zády a že ho přece nemohli poznat, ale kašlu na ně, těchhle mužskejch z volh a žigulů i šestsettrojek tu už byly metráky a vždycky nám mohli bejt ukradený, pokaždý znamenali nějakej průser, a především Madův. Už chybělo jen pár centimetrů, aby Mad měl Pepíka na hřbetě Madly, Madovi bylo už přes šedesát, ale byl silnej jak bejk, jenže na ochrnutýho člověka síla nestačí - ten je tak bezmocnej a tak nehybnej, že mezi rukama jen protejká, Pepek sice měl hořejšek zdravej a silnej, a Mad mu říkal, jak se držet a přitahovat, jenže malér byl v tom, že Pepek při tom pořád říkal To nemá cenu, Made, to nemá cenu, a tohle bylo i v jeho ochotě spolupracovat, a to mi vadilo nejvíc, protože od pasu nahoru byl pořád korba, sice trochu přitloustlej, jak se nemoh hej-bat… Ty dva chlapi na to koukaj ze dvou metrů, Pepek je už v sedle a já mu na svý straně strkám nohu do třmenu a říkám si, že to je blbost, když je ochrnutej, ale Mad už mě upozorňuje na další podpínku, ke který mám Pepkovi přivázat nohu s třmenem…

A ten chlap, co se pořád díval do dlaně, zřejmě na fotku, do toho říká Vy jste Maděra? a Mad se opírá hlavou o Pepkovo mrtvé koleno a nejspíš jako já pečlivě zapíná Pepkův kotník a špejličkový lejtko, a při tom říká Teď nespadneš, i kdybys chtěl, Pepo. A to ostatní by pro tebe měla bejt už sranda, a k tomu bez pauzy dodává PAN Maděra. Když už. A jen já vidím, jak se zhluboka nadechuje, zatíná rty a na zlomek vteřiny zavírá oči.

A jeden z těch estébáků říká Podepsal jste Chartu 77?

Mad k nim poprvé otáčí hlavu a hledí na ně a oni na něho, až se Madovi udělá ten úsměv, kterej jsme všichni znali. Když vás vidím, hádám že bych měl, říká, ale už se otáčí ke mně: Nejdřív to s Madlou obejdi. Pak ji pust. Pojede sám. Žejo, Pepku? A mně se nechce vzdalovat, Pepek si už taky nemyslí, že je chudák, a trochu teatrálně ukazuje na vozejk. A je drzej - ty nohy mu na to dávaj právo: Dejte mu laskavě pokoj, snaží se mi pomoct, to jste slepí nebo co?

Jenom potřebujeme s panem Maděrou mluvit, říká ten, co vypadá o fous slušnějc.

Mám si jít pro kartáček na zuby? říká Mad a zase se mu usmívaj jen rty, nebo se mám nejdřív zeptat, jestli na mě máte nějakej papír… když ale na to máte takový auto i s šoférem…

A já už to nevydržím a šeptem se ho ptám Voni tě zase chtěj zavřít?

On jen pohne hlavou ze strany na stranu. A taky šeptá, ale ne moc potichu: Tyhle jsou asi nový a nevěděj, kolik jich tu od sedmdesátýho už bylo. Ti předchozí jen pozdravili, já řek, že už jdu, oni řekli, že jsem do večera doma a šli jsme…

Do večera jste určitě doma, do toho řekl ten o fous slušnější, a já opřel pusu a nos Madle o krk a nevěděl jsem, jestli se směju nebo brečím…

Nejsme prostehovaný jeho slovy, miláčku. Jenom jeho slovy. Nebyl jenom náš bůh, náš idol, náš vzor, příklad a co ještě. Byl náš motor, naše magnetová hora, naše lepidlo. I tehdy, když sto patnáct měsíců nebyl.

A on si dodnes vyčítá, že Cassidyho smrt zavinil on, protože a tak dále. Ale nikdy by nepřipustil, že do kriminálu šel vlastně hlavně proto, že Alena zahnula Kandovi s Klučinou, a ten před tím průserem radši zdrhnul za hranice.

Nedovedeš si představit, jak jsem se tetelil hrůzou, když si pro Mada přišli. Za dva dny nám končily vysokoškolský prázdniny. A já už se zase klepal, jestli mi to přerušení školy schlamstli. Jestli mě nevyrazej. Byl jsem naproti ve stáji se Smájlem, nejspíš měl některej kůň větry či co - to si už nepamatuju - viděl jsem, jak Imra otvírá vrata, jak dovnitř vjíždí ten černej tatraplán, zastavuje před zápražím a vylejzaj z něj dva chlapi v hnědejch důstojnickejch kožeňákách, jak Imra běží pryč, aby to rozhlásil. Po těch zkušenostech s Volyňákama mi bylo jasný, co se děje, najednou jsem věděl, že to viselo ve vzduchu už několik dní, možná to byla spíš pachuť z toho, jak odešel Klučina, jak se předtím ještě porval s Kandou, a my všichni jsme hned byli přesvědčený, že zdrhnul, byl jsem zkamenělej strachy, nemoh jsem se hnout přesto, že ve mně bylo plno breku, že když se rychle nepohnu a nepoběžím tam, už ho nikdy neuvidím. Ano, nikdy po obou Volyňácích se taky slehla zem. Přesto jsem tam z kluků byl první, těsně za Kandou, kterej mě málem katapultoval až do předsíně, jak za sebou chtěl prásknout dveřma, taktak jsem před sebe nastavil dlaně, ale i tak jsem slyšel, jak říká Co je? Co se děje? a přes rameno jsem viděl Ilonku a Maděru a ty dva v kožeňákách, který ke Kandovi obrátili obličeje, a jeden se zeptal A vy jste kdo? a Martin prošel kolem nich a postavil se na druhý straně vedle Ilonky, a bylo na něm poznat, jakej má vztek a jak by ty dva nejradši zabil, ale místo toho jen řekl Co je vám do toho? A já stál ve dveřích a viděl, jak se oba fízlové na Martina vykašlali a zase hleděli na Mada, kterej z nich nespouštěl oči (a já v nich viděl totéž, co v Ilončiných - že to je ztracený), a až po dlouhý pauze se zeptal A zatykač máte? A jeden ten kožeňák sáhl do náprsní kapsy a podal Madovi složenej papír, a při tom se usmíval a pak řekl Vemte si doklady a toaletní potřeby, ale vtom to s ním cuklo a já ve stejným okamžiku vpadl do kuchyně po hubě, protože se zvenčí přes mě přehnal Cassidy a při tom říkal, vlastně spíš křičel Co je to za blbost? Co je tohle za bl….

Všiml si té větve až v poslední chvíli a neměl šanci se jí vyhnout. Zespoda se ozvala rána, jako by auto dopadlo z výšky na skálu. Zapřel nohu o brzdu, až se kola rozhvízdala.

Jelena se opírala dlaněmi o přístrojovou desku. Zastavil. Měla obrovské oči a popelavé tváře.

„Promiň,“ řekl. „Klacek. Už to nešlo…“ Uvolnil si pás, naklonil se přes ni pro baterku a vystoupil. Kolo přejelo větev na její straně, obešel vůz, aby si tam klekl na zem a podíval se.

Spustila okno. Pořád ještě byla bledá (ale to mohlo být osvětlením vozu), oči měla však klidné.

„Znám tu každej patník,“ řekl, „větve ale ne.“ A ponořil se k zemi. Nikde nic. Při tom ho napadlo, že kdyby jel sám, jen by si nahlas ulevil a nanejvýš na okamžik sundal nohu z plynu - víc nic. Třes v pravém koleni jako při té srnce se nedostavil. Spíš ho bolel ten úpon nad levou lopatkou - jak ležel na zádech a zdvihl ruku, aby ohmatal spodek vozu, píchlo ho, jako by mu tam někdo točil špičkou nože. Jakmile řídil víc než tři hodiny, vždycky to takhle bolelo. Vysunul se ven, odložil baterku a do bolestivého místa si zabořil prst. Většinou to pomáhalo - nejdřív to zabolelo ještě víc, ale pak to povolilo. Až si heknul.

„Těch pár kilometrů už odřídím,“ ozvala se nad ním, „už to tu poznávám. Rameno, co?“

Opřel si pak hlavu o podpěrku, a prostředník s ukazováčkem si zapíchl do jamky pod uchem tak, aby tohle bolelo víc než úpon. Cítil, jak to polevuje.

„Asi dvakrát jsem se jen tak napůl probrala, a pokaždý jsem ti chtěla vyčíst, že jsme si za celou cestu nevzpomněli na to naše dítě. Ale vždycky jsem usnula.“

„Zato Baruška na nás myslí kudy chodí. Tůdlenc. Sedí vedle Kérlyho u střihačskýho stolu, vyjeveně kouká na naše mládí a má toho syčáka za Pánaboha. Určitě si zapisuje každý jeho slovo.“

Vyšplhali se serpentinami na rovinu, z které už byla vidět světla Svatého Štěpána, a vzadu ozářený hraniční přechod.

„Pamatuješ, jaká tu bejvala tma? Vlastně ještě nedávno?“

„Nerozptyluj mě, nebo přejedu.“

Odbočka se sice vřezávala do masivu lesního porostu a nelišila se příliš od ostatních lesních vjezdů (nojo, celej tenhle les je už náš), ale veliký poutač (za kterej teď obecní úřad kasíruje nekřesťanský peníze) s tlustým nápisem PRVNÍ PASTVINÁŘSKÉ DRUŽSTVO LUČINY (a pod tím v závorce 1945-1995) s výčtem všech činností (až po hyporehabilitační centrum), vyvedený v reflexních barvách (či co to bylo - stálo to strašnej majland) a s nekompromisní šipkou (2 km) každého donutil alespoň přibrzdit

Nový asfalt způsobil, že (zvlášť pod reflektory) úzká silnice byla jak sametová - vůz jen tiše šustil, a po obou stranách se míhaly osvětlované kmeny obrovitých smrků. Přestože byl svah velice mírný, nebyla ani chvíli rovná a zatáčky spíš připomínaly meandry…

Ten les je náš. A takovejch stromů už moc není. Buď se jim silnice vyhne, nebo… No, to už taky bude skoro třicet let, co s tím Jana přišla. Že odbočka k finskejm domkům zezdola od přehradní betonky kolem chlívů a sil a centrálního hnojiště je nejen neestetická, ale i neekonomická, a že od státní silnice je to nanejvýš kilometr. Kdyby se ta stará lesní cesta narovnala a rozšířila - a ona že si dala práci, aby to nakreslila i jako studii, abys měl představu, Made, tady jsem to vkreslila do katastrální zvětšeniny, podloží je skalnatý, takže žádný velký terénní úpravy to nevyžaduje…

„Pokaždý mi to tu přijde jako nějakej nesmyslnej autodrom,“ řekla Jelena, přestože věděla, proč to tak je, a jemu z té telepatie bylo do smíchu.

„Právě jsem vzpomínal, jak Mad řval, když to Jana chtěla mít rovný.“

„Nepřestanu se divit, že vás odtud nevyhnali. Všechno jste si dělali po svým. Museli vás mít za provokatéry, i kdyby nechtěli.“

Zepředu jakoby proti nim kdosi začal vrhat prasátka.

„Ztlum světla,“ poprosil. Ano, na tohle se pokaždé těšil - až mezi stromy začne stále víc prosvítat osvětlení Boudy, jejího náměstíčka a jediné ulice vedoucí k domkům a dál ke starým Lučinám. Vždycky to ohlásily právě odrazy reflektorů ve sklech ochozu a oken Boudy.

„A jsme doma,“ spokojeně řekla, vyhodila rychlost a nechala vůz tichounce šustit samospádem. „Jen mi je líto, že se nemůžu jít přesvědčit, jestli se Bára ve spánku neodkopala… Doufám, že ji ten noční pták aspoň nenutí, aby s ním pracovala i v noci.“

„Jen aby nenutila ona jeho. Víš jak dovede bejt nenasytná, když ji něco baví. Natož když je zažraná… Kde se v ní tohle vzalo…“

„Jen jestli je dobře, že u něj bude ten rok na praxi. Co když si to rozmyslí? Zbytečně ten rok ztratí. Už z ní mohla být vy-sokoškolačka…“

Při tom zastavila před tmavě dřevěným domkem s velikými okny, osvětleným bývalou malostranskou plynovou lampou (které tehdy za cenu šrotu někde sehnala Jana).

Uvolnil si pás a protáhl se.

„Víš, jak je to s tím koněm a jeho hlavou, že jo?“

Sbírala drobnosti z jamek mezi sedadly. „Svou dceru žádnýmu koňovi a jeho hlavě nenechám.“

„Jsme doma,“ řekl, otevřel, vystoupil, protřel si oči, protáhl se a nepřesvědčivě dodal: „Hurá.“

Než se osprchovala, usnul.

Léto 1949 – jaro 1950

Ještě koncem května Boy musel bojovat, aby si udržel vyznamenání. Po rvačce s Mirdou Rybu, který o Šéfovi mluvil jako o skorofotrovi a imperialistickém žoldákovi, co za války shazoval bomby na nevinné děti, se Boyovi díky třídnímu urychlilo poznání, že napříště budou jeho znalosti mít v mnoha předmětech jiná hodnocení než u většiny ostatních dětí. Místo hodného, ale ustrašeného ředitele vládl škole profesor přírodopisu Hanáček, a ten vyhlásil všem nepřátelům lidově demokratického zřízení nesmiřitelný boj. Za nepřátele považoval nejen děti živnostníků, národních správců a sedláků, ale vlastně všechny, co s ním hlasitě nesouhlasili. Ze to myslel vážně, dokazovaly odchody dvou profesorů a asi pěti studentů, které vypudily neopravitelné pětky z přírodopisu, matematiky a fyziky (matematiku učila Hanáčkova dlouholetá snoubenka Tykalová zvaná Tykev, a fyzikář prý měl škraloup z války - totéž se ostatně říkalo i o Hanáčkovi). Těch pár Boyových spolužáků, co měli tu smůlu, že jejich otcové byli krejčí, řezník, lékárník, advokát, národní správce textilky a národní správce pekárny, napravovalo reputaci svých otců přihláškami do Svazu české mládeže, nedělními brigádami na úpravě svazácké klubovny a okolního parku, a nejvíc ze všeho malováním, vystřihováním, vyvěšováním a vylepováním budovatelských hesel po schodištích a chodbách školy, a hlavně ve třídě, kde výzdobě vévodila nástěnka - to byl nový název pro bývalé oznamovací vývěsky. (Když se doma u večeře Boy snažil vysvětlit, co je nástěnka, Cassidy řekl: „To si nemohli vymyslet něco lepšího? Nastěnka je přece ruský holčičí jméno. Proč se to třeba nejmenuje Nataša?“? Že se Boy zasekl, poznal profesor Hanáček dřív než Boy sám. Aby účinek toho, co na Boye chystal, byl co nejveřejnější, vyvolal Boye na stupínek, dal mu Rudé právo a před třídou mu oznámil, že noviny jsou věnovány zemědělství a sovětským zkušenostem v pěstování nových a mnohem výnosnějších plodin, a že z toho má udělat nástěnku. Boy se vrátil do lavice, rozložil si noviny, vystříhal z nich všechny články jakkoliv se týkající zemědělství, a ty připevnil na dosavadní výzdobu nástěnky sestávající z pěticípých hvězd, křížících se tučných hesel o budování socialismu, a tváří tavičů, havířů a zedníků s rysy, jež utvrdil boj o lepší zítřek. Zbytek novin včetně odstřižků Boy pečlivě složil, s nůžkami odevzdal Hanáčkovi a s pohledem upřeným na tabuli usedl do lavice. To vše za doprovodu pečlivě skrývaného uchichtávání mnohem početnějšího, než bylo ve třídě potomků třídních nepřátel

Profesorovi se zrychlila frekvence kuřáckého pokašlávání. A to znamenalo hněv. Tohle kolo s Boyem prohrál A všichni

i Boy - věděli, že ta další už prohrát nehodlá. Jakým způsobem bude s Boyem válčit, bylo jasné.

Ilonka na Boyovi poznala, že se cosi stalo, jen co přišel - měli spolu jakousi tichou dohodu, že (než se vrhne do nějakého svého konání, povětšině u koní) se nejdřív přijde najíst: bylo mu čtrnáct a rostl, vytahoval se téměř před očima (podle Cassidyho jak zjednanej. On, do kterého jídlo vždycky padalo, osamoceně seděl za dlouhým stolem a téměř bez zájmu přežvykoval, ačkoliv brambory se špenátem a sázenými vejci miloval „Co sa porobilo?“ zeptala se ho, aby mu umožnila dostat to ze sebe, protože o škole se nerad bavil, a ona tušila, že jeho podivný stav je o škole.

„Zpósobili sme to my, nie ty,“ pak řekla. „Sú běsný cez teba na Šéfa, na nás všetkých. Jerry ti pomóže s tou biologiou, a Pýt s tým ostatným - sam sa pripravuje na tú oneskorenú maturitu a musí vedieť aj to, čo třeba vedieť tebe.“

U večeře bylo Maděrovi z té symboliky úzko i smutno zároveň: tím, že celý stůl vzal Boyovu válku s Hanáčkem za svou (úleva, že naštěstí tu nejsou vysokoškoláci, kteří mají zkouškové období a nemohou to s patřičným řízem okecat, na to nestačila), a že při tom, byť ironicky, vykřikovali stejná hesla, jaká byla v novinách a vypadávala z rádia, se jenom potvrzovalo, že oni jsou jinde než ostatní - ať už to ostatní znamenalo cokoliv. A zase se mu vrátilo ono vnitřní chvění prozrazující záchvat odpovědnosti (jak tomu říkala Ilonka) plný sebevyčítání, že za všechno, co se děje všem Lučinským, a teď už v plné síle i Boyovi, může jen a jen on sám. Ze to Ilonka na něm poznala a pod stolem mu svými nárty objala lýtko, bylo sice útěšné, ale hlavu mu to nevyčistilo.

Cena, kterou Boy musel zaplatit za neprohru (vítězstvím to nikdy nemohlo být), byla hodně vysoká: veškerý volný čas musel věnovat na všechna (především nenadálá) vyvolání z oněch tří předmětů. Příkladů z matyky a fyziky se nebál, na tohle byl opravdu dobrý, a hlavně to věděli Tykev i fyzikář, kteří ho mohli dostat nanejvýš na přesné znění pouček a zákonů, ale ty se daly nabiflovat - a to právě byla ta hodně vysoká cena. Nejvíc biflování bylo třeba na Hanáčka. Boy sice měl zapsané každé jeho slovo, ale těch bylo tolik, že to vůbec nebylo jednoduché. Hanáček mu přesto při zkoušení tu kuli dal. Jenže Boy byl poučený od Jerryho: v takovém případě nezbývá než se nechat přezkoušet před komisí. S doprovodným dopisem od Maděry a Ilonky šel Boy za ředitelem, a vyzbrojen smutným osudem svých rodičů přednesl řediteli svou stížnost na Hanáčka. Řekni, že je vůči tobě zaujatej a že je neobjektivní, nezapomeň!“ upozorňoval ho Jerry.) Jestli se ředitel a fyzikář s Tykví jen zastyděli, či měli i radost, že přeci jen někdo pomstí jejich závislost a podřízenost, bylo těžké odhadnout. V každém případě Hanáček s Boyem prohrál dokonce do té míry, že přivolanému třídnímu musel oznámit (třídní profesoři už psali klasifikace, zkoušení bylo už ukončeno) stejnou známku, jakou měl Boy i v pololetí, to jest výbornou. Za jedna. Tykev s fyzikářem Boyovi raději přiznali známky bez přezkoušení před komisí - oba věděli, že obzvlášť na jejich předměty je Boy vyslovený talent.

Zcela naplněn nádherným pocitem neporažení (co se bude dít příští školní rok, ho naprosto nezajímalo - do prázdnin zbývalo čtrnáct uvolněných dní!) vracel se Boy domů. Autobusek se supěním zmáhal serpentiny. Ve chvíli, kdy se někde uprostřed kopce opět s hekáním otáčel do protisměru, Boy v posledním okamžiku zahlédl, jak na lesní cestě ústící do serpentiny mizí povědomý skříňový náklaďák. A on se vzdaloval na druhou stranu. Vrhl se k řidiči panu Skorpíkovi s prosbou, aby mu zastavil. To pan Skorpík nemohl - celé stoupání pomáhal i vlastním tělem vysílenému motoru, aby se nezastavil, aby utáhl sotva se sunoucí kola. A teď po něm Maděrovic Vojta chce, aby to udělal dobrovolně! Boy si mezitím stačil vzpomenout, že ze hřbetů koní padal při mnohem větší rychlosti i z větší výšky, a vystoupil za jízdy.

Učení schoval pod prvním vývratem, a hnal se šikmo vzhůru, aby měl lepší přehled. Brzy vůz uslyšel - i on sténal do lesního stoupání a byl slyšet už z daleka. Boy si dokonce mohl vydechnout vůz mu už nemohl uniknout. A najednou mu blesklo hlavou, že kamion může jet jenom na jediné místo. Vloni na podzim si vyjel na Dubovi, tomu spadla na hlavu suchá větev a splašil se, až se Boyovi podařilo ho zastavit na lesní louce, uprostřed níž stála samota podobná tvrzi. Slovo tvrz ho napadlo, když statek obcházel - ani z jedné strany ani jediné okno, vrata jak do hradu. Když se pak vracel, trochu zabloudil, takže to projezdil křížem krážem, než poznal louku a les, za nímž už byly Lučiny - byl si jist, že nikde další stavení už nebylo. Dorazil tam dřív než náklaďák, a měl čas si vyhlédnout strom, z jehož koruny bylo vidět i na příjezd, i do dvora. Nešlo mu potom do hlavy, že právě tady ti tři chlapi (do tváří jim neviděl měli přes hlavy přehozeny kapuce z pytlů, jaké se nosí při skládání šrotu, aby toho člověk neměl plně vlasy a uši) skládají celé nákladní auto stejných kvádrů ledu, jaké ledaři vozili panu Hrstkovi do sklepa hostince. Protože hned zase odjeli, rozhodl se, že tomu přijde na kloub.

Větve stromu mu pomohly dostat se na vrata, z nichž se svezl do dvora. Dvůr i všechno ostatní bylo podobné statku v Lučinách, kde měl svůj pokojík - ostatně takhle si byly podobné všechny takové statky, a nejspíš měly i podobné uspořádání.

O tom se ale nemohl přesvědčit - na všech dveřích byly pevné visací zámky. Už se rozhlížel, kudy by se dovnitř dostal střechou, když na něj málem zamávalo pootevřené okénko těsně při zemi. Sesoukal se do klenutého sklepa (i ten byl podobný jako jejich), kde na něho okamžitě dýchla zima od uložených kvádrů ledu. Už v druhé místnosti pochopil, že celý sklep je vlastně jedna obrovská lednice. Na uskladnění masa. Maso samo tu nebylo, jeho stopy však byly nejen zřetelné, ale

hmatatelné - přímo na několika kvádrech ledu vedle obrovitého stolu byly plachtou přikryté dlabané necky na drhnutí prasete, plné poživatelných hovězích vnitřností. V okamžiku, kdy mezi nimi rozpoznal srdce, nezaváhal, vydoloval je z té krvavé hmoty, zabalil do jednoho hadru, co visely kolem na řeznických hákách, strčil pod košili, a pryč.

Nejdřív musel srdce schovat a se špatným svědomím běžet do kuchyně, kde jim čekáním (především paňmámě) nechutnal oběd, a popsat jim svůj úspěch. Až potom mohl srdce ukázat nejdřív Rendymu, hlavně však Cassidymu, který se mu nejvíc smál, že si to předchozí srdce vymyslel. „Seš fakt frajer“ tentokrát Boyovi řekl, a oči mu už svítily nadšením: to jsou určitě TAMTI pytláci, a oni - kaubojové - je jak na talíři předloží Šéfovi a Kandovi (ten už z nich má kopřivku). K večeru mají dorazit Bill, Harry a Kérly (a snad taky ještě Jana), kteří už mají po zkouškách, takže budou kompletní a v plné síle. Proti jejich nabytým zkušenostem a úředně povoleným puškám místo revolverů nemůžou mít pytláci naději. Nejlépe bude na ně vletět brzy ráno, nejlíp tak hodinu po svítání, kdy pytláci budou ještě v útlumu.

Boy byl nadšený. Rendy moc ne. Tomu se vzápětí ulevilo, zato Boy byl hluboce zklamaný: Rendy nebyl pro Cassidyho dost kaubojem, a Boy se nesměl až do rána zdvihnout z postele, aby Maděra nemohl mít sebemenší podezření, že mu ty pytláky přivedou svázané ke snídani. A k tomu ještě musel Cassidymu odpřísáhnout, že o chystané akci nikomu neřekne jediné slovo.

„Já myslel, že se budeš vznášet radostí, že to máš za sebou, a ty se tváříš jak v posledním tažení“ řekl Boyovi Maděra u večeře, a Boy až zrudnul (taky proto, že ho Cassidy pod stolem kopnul), jak se snažil co nejmíň lhát: „To je asi z toho učení. Teda že jako už nemusím.“

„Chudačisko moje,“ řekla Ilonka.

„Schází ti čerstvej vzduch. Ve chlívě zbyly tři kolečka hnoje, moh bys je vyvízt,“ řekl Kanda.

Přestože i Kandův smích potvrzoval, že nic takového nemusí, a že tam ten hnůj možná ani není, Boy se hned po večeři sebral a šel tam. Potřeboval být sám - měl pořád větší strach, že poruší slib a všechno Maděrovi řekne. Nějaký hnůj tam na vyvezení byl, ale to byla práce jen na chvíli, a v červnu přichází tma pozdě. Slyšel přijíždět džíp, jímž Pýt přivážel Billa, Harryho, Kérlyho a Janu, jejichž hlasy bezpečně poznal, slyšel Cassidyho, jak na ně pokřikuje, že s nimi potřebuje okamžitě mluvit, a snad poprvé se nerozeběhl, aby je taky uvítal. To pokaždé to patřilo ke spolehlivým radostem a příjemnému očekávání, až budou vyprávět ty své směšné historky, z kterých všem (kromě Boye) málem naskakovala husí kůže, neboť byly o tom, jak se prostor ke svobodnému pohybování neustále zužuje (a nejspíš to nebyly jen výmysly, když Jana buď zarytě mlčela, nebo odcházela). Místo toho šel do stájí za Imrou a Smájlem a pomáhal jim s úklidem („Koně maj rádi, když se chystaj na noc a cejtěj tě kolem sebe,“ říkal Maděra), tam vždycky bylo co dělat, i kdyby to mělo být jen čištění postrojů. Pro Imru si přišla těhotná Júlka, aby jí vynesl ze sklepa pytel brambor. Boy doufal, že se od Smájla dozví alespoň plán nájezdu na pytláky, ale Smájl byl jako obvykle nemluvný. Právě pečlivě čistil Ilončině Žluté kopyta. Klisna se ho jemně dotýkala hebkými pysky, očima hlídala jeho pohled a občas do něho jakoby strčila, aby si jí všiml. Čišela z ní něha. Smájl spíš jen vydával zvuky, než mluvil, nanejvýš chvílemi opakoval „Já vím, dyť já vím.“ Na Boyovu otázku vůbec neodpověděl, až po chvíli (aby snad dokázal, že Boyovu přítomnost vnímá) se vztyčil, přejel Žluté dlaní po krku, a řekl: „Už se pro ni našel ženich. Pojedeš do Chlumce s náma?“ Poprvé nebyl rád, že bydlí s Rendym. Za pomoci ostatních, ale především sami dva si celou zimu a jaro budovali pod hřebenem střechy ložnici a cosi jako pracovnu. Jana jim všechno do detailů rozkreslila i s mírami, že se jim podařilo (kvůli světlu) udělat do každé místnosti i vikýř. Nanosili si tam kdeco, včetně psacího stolu z jedné chalupy ve Stráních, a připadali si tam svobodní a nikým neomezovaní, protože pod nimi zůstal v obrovité střeše prostor ještě na jedno patro, a po schodech se k nim šlo jak do nebe. Boyovi nikdy nevadilo, že Rendy občas i chrápal - málokdy to mohl slyšet, neboť (obzvlášť v čase zkoušek) usínal vsedě nad matematickými vzorci či různými druhy opylování rostlin, a do postele se nečesán a nemyt pokaždé jen převalil. A v době, kdy nahoru přicházel Rendy, měl už půlnoc. Teď měl Boy vztek i na Rendyho hluboké dýchání, Rendy jako vždycky přišel vysílený ze své svědomitosti a puntičkářství, jen řekl „Jak to, že nespíš?“ a za chvíli už tvrdě spal. Boy seděl u štítového okna, hleděl ven a všechno ho rušilo v pomyšlení na hovězí srdce schované ve vlhku za kamenným žlabem, i zběsilé cikádování cvrčků z luk, občasný výkřik ptáka z lesa, i vzdálená zařinčení řetězů, když se pohnula některá kráva - všechno mu cupovalo soustředění na cosi, co bylo ve spojitosti s tím srdcem, a pořád se to v něm nedovedlo dovymyslet. A do toho ještě vztek, že jeho zásluhou si oni a bez něho pojedou za dobrodružstvím, které se už nikdy nemůže opakovat. Bylo nádherně – vzduch voněl a poslední zbyteček dne zlatě lemoval horizont, a do toho zlata se černě vtiskly vrcholky několika smrků. Boyovi bylo do breku: že je mu do breku z té podívané, místo aby vymyslel, proč to srdce a co s ním.

Vtom zaslechl lidské hlasy, a za pár vteřin se dole pod ním objevili paňmáma a Šéf. Šéf ji držel zezadu za krk, cosi jí říkal a ona se tiše smála. Pomalu odcházeli nahoru směrem k prázdným výběhům. A Boy se pro změnu považoval za zrádce. Avšak pomyšlení, na které ne a ne přijít, se najednou objevilo, a bylo jasné jak facka. Na nic nečekal a vyplížil se ven, div nesjel po schodech, a pak se ve stínu chalup plížil ke korytu. Nemohl tušit, že romantická vycházka paňmámy a Šéfa má úplně jiné důvody, než si představoval. Bill přivezl ošklivou zprávu, s kterou Maděra nemohl zůstat mezi čtyřmi stěnami, a Ilonka ho nemohla s ní nechat samotného: Pepa Tomek a Karel Šedivý byli zatčeni. Generál a plukovník, dvě nejvyšší šarže z řad letců, co bojovali za Anglii. Oba nejdřív vyhnali z generálního štábu (to Maděra věděl z Klučinových dopisů), jednoho až do Košic a druhého do Ziliny, a teď tohle. Bill dělal s Pepkovým synem medicínu (ten jako kluk spolu se sestrou a matkou strávil kvůli Pepkovi za války dva roky ve svatobořickém koncentráku) a hrál basket, takže Bill to o Tomkovi věděl už chvíli po jeho zatčení. Maděrovi tahle zpráva jen potvrdila, co čišelo z Klučinových dopisů (a co Maděra bral jen z poloviny vážně, znaje Klučinovy sklony k přehánění): že kolem všech, co válčili na Západě, se stahuje smyčka. Hodně letců i příslušníků tankové brigády už uteklo za hranice, avšak většina jich pořád zůstávala, přestože signály, co je čeká, byly stále zřetelnější. Obvykle to začínalo degradací a následně vyhazovem z armády či ze zaměstnání (především u aerolinek).

„Tebe sa nič takého nestalo,“ snažila se ho nahoře u lesa uklidnit Ilonka, on však na ni ani káravě nepohlédl - oba věděli, že to je skutečně jen útěcha.

Dlouho mlčel, než řekl: „Možná jsme měli tu nabídku z Chuchle přijmout. Tady “

Přerušila ho: „Kto? Ja? Děti? Cassidy, Pýt, Smájl, Jerry. Boy, Dóbayovci? Nemohol si predsa “

Donutila ho usmát se: „A proč asi tady takhle stojíme, he?“ Vraceli se téměř v pohodě. U dveří cosi leželo. Když to zdvihl a rozbalil hadr, Ilonka se chytila dlaní za pusu. „To je predsa…“

„Jo. Hovězí srdce… Hezkej vzkaz.“

„Čo to táraš. Aký že vzkaz? Ktorý naničhodník?“

„Že si nevymejšlel… A taky že… aby neporušil slib… jako bych je slyšel..“

Došel si za Boyem, vytáhl si ho z pokojíku, aby nevzbudili Rendyho, a vyzpovídal ho. A pak mu řekl, ze se nesmí hnout z pokoje, dokud nebude po všem. Potom zatelefonoval Víškovi, aby na něj čekal u mlýna s četou vojáků a poslal napřed obsadit (bez zasahování všechny komunikace, v prvé řadě silnici do Krušnova, někde pod serpentinami. Oni sami objedou Lučiny přes Svatého Štěpána a obklíčí samotu zezadu. A určili si čas výjezdu.

Jen co východ začal světlat svítáním, Boy se s bicyklem přes rameno vyplížil z Lučin směrem k lesní cestě nad výběhem. Lákalo ho počkat si tam a pozorovat, jak kaubojové vyvádějí koně, nasedají a vyrážejí, ale strach, že by tak ztratil náskok, byl silnější. Jen co se rozjel, uslyšel z dálky zvuk namáhaného motoru, ale nerozeznal ani směr, ani zdroj. A taky se zároveň zabýval pomyšlením, co se chystá udělat Maděra, když mu tak přísně zakázal vzdálit se z pokoje.

Než se rozhodl dostat se do samoty stejným způsobem jako minule, zkoušel podívat se na dvůr škvírami ve vratech, viděl však jen omezený prázdný prostor, který mu mnoho jistoty nedodal. Navíc se teprve rozednívalo a začal dostávat strach. Když mu na vlhké střeše ujela noha a on se s dost velkým rámusem taktak zachytil, měl srdce až v krku. Sunul se pak dolů hlavou dopředu, aby se přesvědčil, jestli jsou dveře do stavení na zámek jako minule. V okamžiku, kdy to spatřil, mu začalo tělo klouzat po orosených taškách. V poslední chvíli se zachytil dřevěného okapu, který však povolil a s praskáním dopadl na zápraží společně s Boyem. Ten na nic nečekal a vrhl se ke sklepnímu okénku, které tentokrát bylo dokořán. Po ledu zbyly jen louže. A ve vedlejší místnosti byl jen vlhký stůl a otevřená veliká skříň, které si poprvé nevšiml. Vany na maso a na vnitřnosti nikde. Zůstaly tam jen do zdi zapuštěné háky. Stěna za nimi měla načernalé skvrny krve, které se taky nedaly odstranit. Nešlo mu to do hlavy. Už byl na čtvrtém schodu ze sklepa nahoru, když zaslechl nějaký zvuk, snad hlas, tiché zavolání. A vzápětí otvírání vrat a zaburácení motoru. Seskočil zpátky a běžel k oknu, jímž se sem dostal Kolem očí mu pomalu projela veliká pneumatika nákladního auta a prošly nohy obuté do nízkých holinek.

Nemohl tušit, že to jsou Víškovi vojáci, že Víšek jim ze zápraží ukazuje, jak se mají rozmístit, že Maděra s Kandou tiše pracují na visacích zámcích.

Našli ho, chráněni připravenými samopaly vojáků, ve skříni. Krátce nato se seshora ozvalo hlášení, že jedou.

Maděra se na ně díval Víškovým dalekohledem jedním z větracích otvorů ve štítě, Kanda dírou po suku ve vratech. Už sesedali a ke stromům přivazovali uzdami koně, aby na ně v případě potřeby mohli rychle naskočit. Posedlý Kérly měl

teď tu svou malou placatou osmičku kameru. Jerry s nimi nebyl (Maděra by býval byl překvapený, kdyby byl). Zalehli s puškami za vyvrácený kmen, a Cassidy vyslal Pýta na průzkum. Pýt taky hned poznal, že strom je na to nejlepší, ale nejdřív se chtěl přesvědčit, jestli by něco nezahlédl nějakou škvírou ve vratech. Našel jen díru po suku. Tou však nic neviděl. Na druhé straně bylo oko, které hlasem Kandy pravilo: „Ne abys sem strčil prst, Pýte!“ V ten okamžik se vrata otevřela.

Jen co Maděra zahlédl, jakým způsobem se Cassidy dívá na Boye, hned zasáhl, že Boy jediným slovem nic neprozradil. Boy byl přesto zoufalý, protože si Kanda i Víšek mysleli, že nejspíš tou krádeží srdce (ne-li ještě něčím jiným) pytláky vlastně varoval On sám si to myslel taky a nejradši by se býval neviděl.

Na to, jak byl bez sebe vzteky, byl Kanda k Boyovi vlastně mírný. Nemohl a nechtěl uznat, že i odtáhnutí pytláků je dobrý výsledek. Byl příliš dlouho policajtem, než aby se mohl zbavit přesvědčení, že pachatel musí být chycen a potrestán. Dovedl se však ovládat a skřípal zuby jen doma před Alenou. Ta si jeho ublížení vyložila po svém a začala ho pomalu zpracovávat, že by se k policejní práci mohl vrátit, a to dokonce v Praze. Už o tom mluvila s Brabencem, který slíbil, že by se na patřičných místech za Kandu přimluvil. Alena chtěla zoufale do Prahy. Návštěva Prahy se jí vracela ve snech a její rozkoš z takových snů byla tak tělesná, že ráno jí bývalo zle ze spáchání hříchu. Možná to bylo proto, že se Martin tak bránil. Praha ho nezajímala, zajímaly ho jenom Lučiny. Brabenec nemohl tušit, že Alena s ním vyjednávala za Martinovými zády; a první kladný ohlas z Prahy sdělil Kandovi, protože jeho potkal dřív. Kanda jejímu blouznění o Praze nevěnoval moc pozornosti, ale teď mu to došlo. Všechno mu došlo. I její důvod, proč nechávala šestnáctiměsíčního Pavlíka na opatrování Júlce, která měla co nevidět slehnout, a sama jezdila na pilu. I všechno její ponocování nad učebnicemi vypůjčenými od Pýta. Neuměl vyčítat - na to byl příliš nemluvný, jakoby rodný bratr Smájla. Jenom řekl: „Na Prahu zapomeň. Já se vocaď nehnu.“ Jak mohl předvídat, že ta poslední slova se mu vrátí i s úroky o mnoho let později a - jak to bývá - ve chvíli, kdy na to už vůbec nebude připraven? Tehdy se na něho vrhla s výčitkami, že chce odtud pryč především proto, že on je víc ženatý s Lučinami než s ní, že se dovede mazlit s telaty, ale s vlastním dítětem ne, že září pýchou nad Boyovým vysvědčením, ale ani ho nenapadne si všimnout, že ona se nechce spokojit s absolutoriem na knedlíkárně, ale chce si udělat maturitu a třeba dělat i vysokou jako Pýt a Jerry, protože si myslí, že není nic míň než oni. Že něžná a láskyplná slova od něho naposledy slyšela po návratu z porodnice, že ji přehlíží, a kdykoliv se ona snaží s ním o čemkoliv hovořit, buď nemá čas, nebo se mu chce spát. Kanda ji vyslechl, ale neřekl ani slovo. Její slova měla jen jediný účinek: Kanda i navzdory jejím slzám si po dlouhé době zase všiml, jak je pěkná.

Pytláci se skutečně nekonali. A vlastně už nemohli. Jednoho večera Víšek obehrál Maděru i Kandu v mariáši o všechno, co s sebou měli. Protože při tom taky upíjeli nějakou brendy (nebo co to bylo), kterou Víšek zabavil svým vojákům, Víšek si nad svými nepozornými spoluhráči vylicitoval dvě sedmy. Jenže Maděra měl proti nim kartu (což užaslý Kanda netušil), a vsadil do hry jednoho z lučinských koní, ovšem s podmínkou, že Víšek - když prohraje - se konečně naučí jezdit a pochopí tak, že v těchhle horách je kůň nejlepší dopravní prostředek. Víšek prohrál, a už následující den mu Maděra mordoval kostru na rovině nad lesem, kterou si upravili pro trénink na parkurové skákání. Víškovi se to kupodivu zalíbilo, přestože první dny téměř nemohl chodit. A hned dohodl s Maděrou, že se jeho vojáci musí taky učit, a třeba vymámí z eráru nějaké peníze a bude moci Lučinám platit nájem za koně, na kterých budou vojáci hlídat hranici mnohem pohodlněji než pěšky. Byl z toho malý malér, protože jeden z vojáků se před ním přiznal, že ve svém volnu (společně s dalšími vojáky) už dochází do Lučin delší dobu, a základy ježdění už má za sebou (že do těch základů patřila i práce ve stáji, raději nikdo neřekl), a Víšek se málem znovu proti koním zatvrdil. Jenže Maděra věděl, že každý, kdo se jednou svezl na koni, to bude chtít mít už pořád. A právě v rámci jezdecké výuky vojáci neúnavně projížděli i ta místa, která pod jejich ostrahu nepatřila, především okolí Lučin. Kanda měl znovu vztek: kdyby Víšek prohrál ty dvě sedmy o něco dřív, mohli pytláky chytit - teď bylo opravdu jasné, že toho buď nechali, nebo odtáhli jinam.

Avšak uprostřed léta se ve stojatém dopoledním horku ozval výstřel a ve výběhu se zničehonic vzepjal na zadních obrovitý hřebec Varo, zařičel, chvíli před sebe mlátil předními kopyty, jako by chtěl cosi či kohosi odehnat, pak ztvrda dopadl, rozeběhl se, ale hned se zastavil s hlavou nepřirozeně nataženou dopředu. Za zadním rohem výběhu vklíněným do lesa se zrovna oblékali Bill a Esterka. Právě prožívali období neukojitelného toužení a milovali se kdekoliv, kde byli sami a neviděni. Byli zpocení a šťastní, v té chvíli každý zahleděn do doznívání vlastní slasti. Výstřel a bolestné zaržání však slyšeli, a viděli Vara. Esterčin ostříží cikánský zrak postřehl, že Varovi cosi stéká z krku.

Všechna obezřetnost (aby je někdo neviděl spolu někam mizet či se odněkud vynořovat) přestala platit: Estera zakřičela Krváca!, proskočila ohradou a rozeběhla se k Varovi. Bill za ní. Už ukončil třetí ročník medicíny, a okamžitě rozpoznal, že to je zlé: nějakých 20-30 centimetrů za ušima zela v krku divoce krvácející rána. Protože Varo cukavě pohyboval hlavou nahoru-dolů, asi nebyla zasažena páteř. Zato všechno ostatní. Tepna to taky nebyla - věděl, že ta stříká, krve přesto vytékalo moc, moc. Rána byla podivně roztržená, hlavou se mu mihlo Cassidyho školení o střelách dumdum s upilovanými špicemi, aby trhaly, ale to teď nebylo důležité. Znovu (jako před dvaceti minutami) si strhl košili a odtrhl z ní pruh, podal košili Esteře, aby v tom pokračovala, a snažil se ránu ucpat. Estera mu podávala další, plátno se okamžitě plnilo krví jak džbán, tohle nemělo cenu, serval ze sebe kalhoty, z jednoho pruhu košile udělal kouli a seč mohl ji nacpal do rány, hlava mu až hučela snahou rozpomenout se, co s člověkem v takovéhle situaci. Stáhnout, stáhnout, ale musí přece dejchat, nevěděl, že to taky říká, ale Estera už pochopila, kůň pro její rasu znamenal totéž, co člověk, ne-li víc, už letěla do lesa a po pár vteřinách se vracela se silným prutem a jedním krátkým klackem, ten přimáčkli na zacpanou ránu, prut ohnuli horem přes hřívu a pod hrdlem oba konce stáhli k sobě, aby prut co nejvíc vtlačoval klacek na zkrvavený tampon v ráně. Poprosil ji, aby utíkala pro pomoc, i když nevěděl, jestli ještě bude co platná - jak Vara držel za ohlávku, cítil, jak se hřebec chvěje, chvěly se mu i nohy, možná by bylo dobře, kdyby si lehl, napadlo ho, ale bál se to rozhodnout.

Estera křičela o pomoc, jen co se přiblížila k první chalupě. Než vpadla do statku, oběhla všechny chalupy a do vchodů křičela své Střelili Vara! Pomoc! Rýchlo! Lebo vykrváca! Maděra s Imrou a Smájlem právě chystali Žlutou na cestu do Chlumce za palominským hřebcem, Maděra rozuměl jen posledním Esteřiným slovům, a když ji viděl, od obličeje až po bosé nohy potřísněnou krví, myslel, že tak krvácí ona, Estera mezitím už zmizela ve statku. Zařval do stáje, že se něco stalo Esteře, a běžel domů. Za ním se už objevovali ostatní.

Júlka právě pokládala na stůl talíře na oběd - při spatření své sestry se jen chytla za těhotné břicho a vůbec nevnímala, co Estera říká. Ilonka byla k Esteře naštěstí zády, takže nejdřív slyšela, až pak viděla. Ale i ona se toho zakrvaveného pohledu zděsila.

Pýt málem zabil sebe (cestou tam) i veterináře. Ten však mohl jenom dodat profesionální pomůcky a otevřeně přiznat, že víc by nepomohl Vara vlastně zachránili Bill s Esterou - Bill urputnou snahou a Estera nápadem s klackem a prutem. To dovršili společně Harry jako veterinářský medik, Imra se zkušeností své rasy, a Maděra v dvojroli zkušeného koňáka a Šéfa. Neboť někdo tomu musel velet, aby se při povalování Vara na zem nepletli jeden druhému. Varo se naštěstí vůbec nebránil Když potom už věděli, že je zachráněný, a znovu to všechno probírali (a Bill s Esterou už zase trnuli, že se někdo zeptá, jak se jim vlastně povedlo tam být tak rychle), uvědomili si, že Varo už na tom byl tak špatně, že by bývalo asi stačilo, kdyby do Vara strčila Ivanka, a skácel se taky. Podstatné však bylo, ze Varo žil. Veterinář po zašití rány řekl, že měl Varo vlastně štěstí, že to byla střela dumdum - normální špičatá kulka by bývala pronikla dál, a to by nepřežil. Harry musel asistovat, byla to hrozná piplačka, maso a kůže byly rozervané a roztřepené, že rána po zašití vypadala jako krajka nebo pavučina. Júlka ještě stihla připravit zásoby šalvěje a řapíku, které ránu nádherně a rychle hojily, a za pět dní porodila syna Jakuba. Imra dva dny štěstím plakal a pořád při tom vrtěl hlavou.

Především Kanda se s pokusem o zastřelení Vara nemohl vyrovnat. Prostáli s Maděrou u výběhu snad hodiny, ale nic ohromujícího nevymysleli. Nej přirozenější se zdála úvaha, že střílení koní měli na svědomí pytláci, nejspíš na odvracení pozornosti od krádeží dobytka, a Varo byl jejich pomsta za vyhnání. Ta druhá možnost - že se tímhle někdo Lučinám za něco mstil, jim připadala přitažená za vlasy. Jako první je napadl Hejl, který na schůzích (ale i po schůzích, když už v sobě měl pár piv a nějaké to štamprle) neustále připomínal, jaké že jsou Lučiny hnízdo reakce a nepřátel dělnické třídy (a jeho straničtí zaměstnanci horlivě přitakávali). Všichni věděli, že to není jen na základě instrukcí od Šimáčka a od strany, ale především proto, že nemohl zapomenout na dva roky starý výprask od Cassidyho. Přesto nevypadal na člověka, který by chodil střílet koně. Taky uvažovali o Hejlově předákovi Ševčíkovi a jeho honácích, jako že by vykonávali Hejlovu vůli, ale to jim připadalo přitažené za vlasy - i v tomhle odlehlém kraji těsně u hranic už moc nešlo promenovat se s dalekonosnou puškou, z níž se dalekohled možná dá sejmout, ale puška se rozložit nedá. Ševčík a jeho lidi jim sice před dvěma roky u blaubašského mlýna předvedli, čeho jsou schopni (až po postřelení Kandy), ale na to, aby odstřelovali lučinské koně, jim chyběla nejen odvaha, ale i motiv. Taky by to býval mohl být někdo z Němců - Brabenec dokonce přiznal, že i do Svatého Štěpána by se měla z Německa vrátit nějaká rodina, která přes vedoucí soudruhy ve východním Německu československým soudruhům prokázala svoji antifašisticko- -komunistickou válečnou minulost (patřičně nacisty pronásledovanou). Jinam se prý několik takových rodin už vrátilo. Maděra si marně vzpomínal, kdo ze štěpánských Němců takový byl, ale i tak bylo jasné (byla-li to pravda), že tihle Němci by si důvody, proč se mstít, našli lehce.

Ještě cosi se jim vnucovalo: jestli v tom nemá prsty onen mladý okresní tajemník strany, který se nezamlouval ani Brabencovi (když mohl přijmout do strany takového Šimáčka a takového Hejla). Který se dvakrát zúčastnil Brabencových stranických schůzí u Bílého koně, a pokaždé nejenže otevřeně vyhrožoval Lučinám („Takováhle družstva, soudruzi, co jsou jenom pláštíkem pro - nechci říct jakou - činnost, která určitě není socialistická, my nechceme. My chceme jednotná zemědělská družstva, oddaná socialistickému budování naší vlasti, oddaná naší straně. A uděláme všechno, aby takové skvrny na tváři našeho nově budovaného a vpravdě socialistického pohraničí zmizely.“), ale přímo samotnému Maděrovi a - jako by nepatřili celým Lučinám - i JEHO koním („Celá republika se snaží, aby urychlenou mechanizací dosáhla co nejvyšších výnosů, a tady, soudruzi, si imperialistický žoldák místo toho pěstuje koně, o nichž víme, že jsou kapitalistický přežitek a největší brzda na cestě našeho venkova k zářným socialistickým zítřkům.“) Že se při tom všichni přítomní (až na Hejla), včetně Brabence, dívali do země, na věci nic neměnilo. Vysokoškoláci přivezli z Prahy desítky historek, dokazujících jak fanatismus, tak šířící se strach nedovolují nikomu sebemíň proti čemukoliv (i tomu nejnesmyslnějšímu) protestovat. Pokaždé ho doprovázeli tři muži, z nichž jeden byl v modré košili s odznakem SČM na kapsičce, druhý, ten v manšestrovém obleku, byl na první pohled dělník, a třetí se neustále ostrým zrakem rozhlížel a dělal si poznámky - jakási nová podoba komisaře Bretšnajdra ze Švejka. Kdyby při střelbě na koně chytili někoho z nich, strana by jeho počínání určitě hravě obhájila: soudruh už se na ty kapitalistické přežitky nemohl dívat. A kdo by se odvážil postavit straně?

Mluvili o tom i s Víškem, ale ten měl svých starostí dost: jeho jednotka se připravovala přejít pod ministerstvo vnitra coby pohraniční stráž, a Víšek už věděl, že bude mít brigadýrku potaženou brčálem, velice podobným plstěnému potahu na Billáru u Bílého koně, že na klopách bude mít maličkého plechového psohlavce, a na ramenou brčálově olemované zlatě kremplované sovětské výložky se dvěma tenkými brčálovými proužky, a mezi nimi velkou zlatou hvězdu štábního kapitána. I on už cítil, že se začíná vytrácet jeho nedotknutelnost důstojníka Svobodovy armády, hrdinky od Sokolova a Dukly, už dostal rozkazem, že musí vstoupit do strany, a už mu taky doporučili (i když zatím velice zaobaleně), aby se s Maděrou moc nestýkal „Na to kašlu“ řekl, „v armádě se dycky hrálo jen na rozkazy. A kdybych už nemoh hrát ani mariáš, tak jdu od toho.“ Na rozdíl od strany se armáda o koních nezmiňovala, takže Maděrovi mohl slíbit, že - pokud jeho vojáci budou pořád moci jezdit na lučinských koních - se pokusí Lučiny hlídat tak, aby to každý další střelec radši vzdal. O nedělích, kdy jeho vojáci mají volno, si však Lučinští musí hlídat terén sami. Nikdo nic nenamítal - v Lučinách se práce nezastavila ani v neděli, a povalování a lelkování na Skále nad Roklí nebylo k zahození.

Postřelení Vara, i obklíčení, do něhož se Lučiny pomalu dostávaly, naopak posloužily vztahu Estery a Billa. Především potud, že si toho ostatní sice všimli a snad si i uvědomili, že to není jen na týden, ale nepozastavili se nad ním. Ani neměli poznámky, které Bill čekal především od těch, co s Esterou už něco měli. Jenom jednou to Cassidy nevydržel, a když jedno ráno padl odvoz mléka na něho a Billa, až na zpáteční cestě se Billa zeptal, jak to s Esterou dělají, když on je tak narostlej a Estera tak mrňavá. Bill mu neodpověděl, ale dal si pozor, aby se netvářil uraženě, a Cassidy vlastně odpověď ani nečekal - jen se potřeboval zeptat. Bill své touze propadl zcela a celé prázdniny s ním nebyla řeč, a když se někdy přeci jen ocitl sám, trápil se, že Estera je schopna pracovat a bavit se s ostatními stejně jako předtím, než se spolu začali milovat. Při řídkých chvílích, kdy byl schopen myslet, si sice uvědomoval, že Estera je stanovena úplně jinou krví, než má on, ale to jeho milostné trápení nijak nezmenšovalo. Navíc mu ubíhající čas neustále připomínal, že nejpozději třicátého září se musí vrátit ke studiím, a přistihl se, jak uvažuje o možnosti studia přerušit, když už ne… ale pokaždé ho to rychle přešlo: Esteru sice miloval moc, ale medicínu měl taky rád. I basket. Potom Ilona přivezla ze svatoštěpánského koloniálu pohoršlivou zvěst, že Hrstkova tchýně byla na borůvkách, že se chtěla schovat před deštěm do velkého krmelce na Čihadle, ale tam se po sobě váleli nazí ten velikej medik a ta malá Cikánka - to v těch Lučinách musí být pěkná Sodoma a Gomora! Už to samozřejmě věděl celý Svatý Štěpán, a to znamenalo, že to věděl i Hejl, a tedy i Šimáček, a tedy i (do Lučin tak zamilovaný) okresní tajemník strany. „Tak vám pěkně děkuju,“ pak u výběhu (kde jinde) Maděra řekl Billovi. „Všichni se mužem ztrhat, abychom jim nedali sebemenší možnost se po nás vozit, a vy… sakra… Jseš schopnej si aspoň představit, jak při tom Ilonce bylo? Víš, jak nesnáší lež. Ale Dvořákový musela říct, že jste zasnoubený a že se, až doštuduješ, budete brát. A pak zase budeme muset lhát a vymejšlet si, proč jste se nemohli vzít.“

Imra chtěl vzít na Esteru bič - naštěstí v té chvíli vešel do stáje (kam Imra Esteru zavlekl) Smájl, který už cikánskému argotu trochu rozuměl, ale i kdyby nerozuměl, jedno slovo znal, protože je Imra často používal, když Smájla učil, kdy je na jakého koně třeba vzít bič: világoš. Smájla s Esterou poutalo cosi mnohem pevnějšího a trvalejšího než láska: tóny. Esteřina flétna Smájlovi učarovala. Esteru zase nevídané zjištění, že to byla skutečně jen její hra na flétnu - jen jednou zkusila, co to se Smájlem udělá, když při hraní bude mít košilku rozepnutou až do pasu, ale Smájl viděl jen její prsty vyluzující ty nádherné zvuky, a v očích měl jedinou touhu: umět to taky. Ve chvíli, kdy se Imra sápal po biči, měl už Smájl vlastní zobcovou flétnu když přivezli Žlutou do Chlumce a dali ji do stání, aby na ni dostal palomino Golden Victor chuť, měli hodinu čas a zašli s Maděrou do města. A tam z jedné výkladní skříně flétna na Smájla zakývala. Stejně se však s Esterou každý den na chvilku scházeli (chudák Bill žárlil i na Smájla, či spíš na ty chvíle, na které mu Smájl Esteru kradl) a hráli si s hraním, a oba se na to těšili, protože brzy spolu mohli hovořit jenom prostřednictvím tónů - a to Smájlovi moc vyhovovalo. Imru sice uchlácholil, ale i do něj naskočila nová starost: ten průšvih byl zbraní v rukou protivníka, a každá zbraň znamenala větší nebezpečí pro koně. Zrovna ve chvíli, kdy to konečně začínalo vypadat, že se rýsuje jejich vlastní chov (Maděra do Lučin postupně přivážel dávné známé z různých hřebčínů, aby mu pomohli rozeznat v koních znaky plemen, z kterých povstali, a vedl o tom pečlivé záznamy) vedle toho už téměř zřetelného českého chladnokrevníka s belgicko-ardensko-shirskou krví z Vara a jeho klisen. Pro které sehnat papíry byl veliký problém, když byli od Cikánů, a musely se proto rozesílat dopisy a čekat, jestli koně někde nechybějí. To se zase muselo tajit před Imrou, který by za bratrance Deža dal hlavu - jejich rod by se k něčemu takovému nikdy nesnížil Konečně se jim začínalo dařit: na semennou trávu koupili novou sekačku, Pýt její ramena opatřil plachtovinou, jejíž desetimetrový štráf připevnil i za sekačku, takže na zem nedopadlo jediné semínko ze zatím nejbohatší sklizně (a Maděra už uvažoval, že by v Anglii za část utržených peněz koupili nějakou hodně vysokou krev), dodávky mléka i masa nepřetržitě překračovali (tentokrát i v zimě), krušnovská jatka brala od nich přednostně (pravděpodobně Šimáček zašel až tak daleko, že pustil do jatek fámu, že lučinský dobytek je podezřelý z nákazy kulhavkou, ale neuspěl). Na pile už přibývaly štosy sušících se trámů, fošen a prken na nový hřebčín, který měl stát nahoře nad výběhem, a na jehož projektování se podílel snad celý Janin ročník na škole včetně profesora - to všechno mělo být ohroženo jen tím, že Hrstkova tchýně šmírovala, jak se Bill s Esterou milují v krmelci?

„To je jen nepatrnej hřebíček do rakve, kterou pro vás chystají,“ řekl Maděrovi Putna, když se za pár dní objevil Putna vždycky věděl, o čem mluví. Objevoval se stále častěji, a nikdy nezakrýval, že jeho pouto k Lučinám je silné a věrné, přestože to někdy tak nevypadalo. Zvlášť když Maděru a Kandu přemlouval, aby vyhověli Brabencovu usilování a udělali z Lučin JZD: byl přesvědčen, že by ta formalita vypálila rybník všem vlivným nepřátelům Lučin, a přitom by se nemuselo vůbec nic změnit. Věděli (a mnohokrát se přesvědčili), že má dar jakési předvídavosti, o níž tvrdil, že to je jen schopnost vnímat souvislosti, tím víc se však cítili pokořeni, že vůbec dopustili, aby se Lučiny dostaly do situace, z které jim Putna ukazuje právě tohle východisko. Upozorňoval je i na horší možnosti: množily se případy, kdy ve vesnicích, které se bránily spojit do JZD, největší odpůrci byli nakonec zatčeni (většinou sedláci, kteří měli velikostí svých gruntů rozhodující vliv a označovali se - po sovětsku - za kulaky, tedy za jakési vykořisťovatelské hamouny), a pak už (až na malé a nedůležité výjimky) založení JZD nic nebránilo. „A proti tobě, Anton, maj takovejch argumentů, aby tě zavřeli - a tady proti Martinovi vlastně taky, ne? …dyť byl policajt - že se spíš divím, proč to eště neudělali“

Tentokrát však přijel, aby zůstal Ne v Lučinách, ale ve Svatém Štěpáne. V jeho rodném Kolářově už taky bylo JZD, jeho lidová strana byla sice součástí (a reklamou demokratičnosti) Národní fronty, a proto (aby zachránil, co se dalo, jak říkal) po únorovém vítězství pracujícího lidu přijal nabídku, aby se stal předsedou místního národního výboru, jenže jeho ke Kolářovu už nepoutalo nic. Proto dal přednost pozvání Brabence, aby šel dělat do Svatého Štěpána tajemníka.

„Franta se sice změnil,“ k tomu řekl, „ale to jste si vy určitě taky všimli. Jenže mě spíš nalákaly ty možnosti než von sám. A vy. Teda Lučiny. Dyť mě znáte - maléry mě vždycky přitahovaly ne proto, abych se na ně díval, ale abych se pokusil jim zabránit. Nebo je aspoň zastavit. A vy jste v maléru, hošové.“

Kanda mu na to dost neomaleně řekl, že jako štěpánský tajemník zastaví nanejvýš kravský povoz, ovšem s podmínkou, že ty krávy budou chtít, ale Putna se spokojeně věnoval dalšímu Ilončinu vdolečku a vůbec nevypadal, že by se ho to dotklo. Měl už plán. Právě jako tajemník bude moci pečlivě připravit všechno tak, aby se Lučiny mohly převtělit v JZD bez úhony

„Nevšim jsem si, že bysme na to kejvli,“ řekl Kanda.

Putna pohlédl do očí Maděrovi. „Samozřejmě. Já to zatím jen přichystám. Mezitím se stanu předsedou národního výboru a pak to pude jak po másle.“

Brabenec se měl nejpozději od prvního ledna 1950 stát vedoucím tajemníkem krajského výboru strany. Možná i dřív - to záleželo na tom, jak se nejen politicky, ale i právně podaří rozdělit republiku na kraje. Zápotocký sice chtěl, aby jeho nejvěrnější druh z koncentráku zasedl v ústředním aparátu strany (mluvilo se o tom, že Zápotocký jako předseda vlády by rád měl proti Gottwaldovi na presidentském křesle větší samostatnost, a tu si mohl zajistit jen přes stranu a sobě věrné na pravých místech), ale Brabenec prý statečně řekl, že je ochoten přistoupit nanejvýš na ten kraj (do kterého bude patřit i jeho pohraničí se Štěpánem), a to i za cenu, že zůstane ve Svatém Štěpáně, když… - byl příliš zasloužilý člen strany, než aby se ho někdo opovážil volat ke stranické disciplině. A nikdo se taky neodváží cokoliv namítat, když Brabenec jako svého nástupce ve Štěpáně navrhne Putnu.

„Franta se sice změnil, ale moh by nám moc pomoct. Například vůbec nemá rád Nývlta, toho okresního tajemníka, kterej tady na okrese řádí jako tyfus. Franta mu nikdy nezapomene, že vzal do partaje Šimáčka a Hejla. Nývlt je sice tak agilní, že ho vykopnou někam vejš, ale důležitý bude, že bude pryč, a že snad Franta dohlídne, aby na okrese byl někdo slušnější“ Z každého Putnova slova čišelo, jak má všechno promyšleno, jak o všem ví. Ale moc povzbudivá ta jeho řeč, už prošpikovaná novým názvoslovím, nebyla. Maděrovi se vrátil dávný pocit ping-pongu, při němž je on míčkem (nebo jen síťkou?), ale u raket se hráči vyměňují.

A to Putna zatím střílel jen z menších kalibrů: „Budu upřímnej: já vždycky čůral po větru. Ale nemůžu si pomoct, jakmile vidím někoho, kdo to dělá proti větru, nedá mi to, abych se nesnažil ho přesvědčit, aby to dělal aspoň v závětří. Zvlášť takovej… kterej mi přirostl k srdci. Rozhodněte se jak chcete. Já zase chci, abyste věděli, že moc času na rozhodování už nemáte. Jste tu jak na ňákým ostrově, kam vřava z pevniny moc nedolejhá. Čím dřív si uvědomíte, že komunisti žádný ostrovy neuznávaj, protože můžou všechno, tím větší máte naději si to tu udržet. Když budou chtít, nezbude vám jedinej kůň. Znárodněj pilu. Travní semínka prohlásej za strategickou surovinu a jste v pytli. Ubráníte se jim jen jejich vlastníma zbraněma. A protože tohle dělám celej život… no nic. Nechte si to projít hlavou. Moc času ale nemáme.“

Řekl nemáme, Maděra ten slovesný tvar okamžitě pochopil, a cítil zároveň vděk i jakoby ohrožení, nebo co to bylo. Kanda vypadal, že se mu chce zvracet a (podle svého zvyku) nijak se nesnažil zakrývat, že v téhle chvíli má na Putnu vztek, i kdyby jen proto, že Putna vyslovil to, co si oba odmítali příliš připouštět. Beze slova odešel do chlíva. Maděra byl schopen říct jen Dobře, pokusit se o zakývání a cuknutí rty místo úsměvu. A taky zmizet. Ne za Ilonkou. To ještě ne. Být sám. Nejlépe na Kidovi. Chvíli poseděl v jeskyni nad Roklí, pak si vylezl na Skálu, odkud (až na pilu) bylo vidět všechno, co jim patřilo.

Po návratu za ním přišel Putna do stáje. „To není všechno, Tondo,“ řekl. „Předsedu vašeho JZD ty dělat nemůžeš. Ani Martin. To by nikdo nespolkl. A mě by takzvaně odhalili a bylo by to v pytli celý. O někom bych věděl. A nastavil za něj vlastní krk. Ale na to je pár tejdnů čas. Jo. Tejdnů. Ne měsíců. Za tu dobu si to snad už přežvejkáte všichni.“

Protože vysokoškoláci měli odjet už za pět dní, Maděra to chtěl říct všem už u večeře, ale ztratil sílu. Věděl, že večeři chystá Ilonka sama - Júlka kojila nebo co, Estera byla zapřažená v chlívě, a Jana každou volnou minutu trávila na půdě, kterou si upravovala pro kreslení a rýsování do školy i pro Lučiny. Vyklopil jí všechno, nejen co jim řekl Putna, ale co při tom napadlo jeho. Dělal pořád větší pomlky, řezal při tom chleba, loupal vejce, krájel okurky a rajčata, jen aby mu místo nějaké poznámky nemusela říct, co ještě má dělat. Stejně však promluvila až hezkou chvíli potom, co mu došla řeč.

„A čo ja na to mám povedať? Už raz som ti hovořila - vtedy v noci, keď si chcel odísť do Chuchle - že najpřv ty sam sa musíš rozhodnut’, čo je prvé a čo piate. Ako to kážeš ostatným. Sú prvé kone? Lučiny? My? Všetko ostatně je závislé na tom prvom. Neviem, podla mňa by to malo byť jednoduché. Nie?“

Večer jim to tedy řekl. Že souhlasí s Putnou, i proč souhlasí. A nakonec dodal na způsob Putny: „Teď hned radši neříkejte nic. Přežvejkejte si tohle sousto radši pořádně. A pokuste se při tom myslet na všechny kolem sebe. Na všechno. Když se ve čtyřiačtyřicátým chystala operace Pegas, nejdřív ze všeho jsme zřídili dva seznamy. Jeden byl nadepsanej PRO, druhej PROTI. A každej až po nejposlednější ucho měl ne právo, ale povinnost tam napsat, co ho kdykoliv napadne. Taky tam musely bejt všechna PRO a PROTI koní, přestože neuměj mluvit. Ale kvůli nim se to dělalo a jejich názor byl taky směrodatnej. Chápete? Zejtra večer se na to sejdeme. Buď tady nebo třeba u vejběhu, jak budete chtít.“

Cassidy i tak chtěl něco říct - na něm se vždycky poznalo, jak se k tomu chystá, taky se však na něm poznalo, že ho pod stolem někdo tvrdě kopnul, takže málem se sykotem svůj dech připravený na slova zase vypustil.

Mluvil za ně Bill. Byl stručný. Ano, souhlas. Ovšem s podmínkou, že ten nový člověk jim bude vyhovovat. A to úplně. Ať už ono úplně znamenalo (od každého jednoho) cokoliv. Když ne, tak… Pojede se dál. „Budem se bránit,“ řekl neurčitě Cassidy. Kanda neřekl ani slovo. Ale při rozchodu žďuchl Maděru do ramene a pokusil se o úsměv.

Ke konci října vyšla hlídací neděle na Skále na Kandu. Nebyl sice moc nadšený, že Alena strčila Pavlíka Ilonce a šla s ním, ale neřekl nic, ani když při odchodu postřehl, že si Pýt s Cassidym pobaveně prohlížejí koš s jídlem a deku, které nesla Alena. Dokonce i počítal s tím, že Alena na něho znovu začne pálit ze své „ pražské “ artilerie. Bylo nádherně - jeden z posledních dnů babího léta, listnáče téměř vybuchovaly všemi možnými barvami, až oči přecházely, bylo ještě docela teplo, a on se těšil, že se bude rozhlížet dalekohledem a pozorovat, jak se zvířata - od nejmenších po největší - chystají na zimu. Vůbec ho nemrzelo, že nahoře nad lesem ostatní dělají kolem parkurové dráhy obecenstvo Smájlovi a Boyovi při jejich skákání dirigovaném Maděrou. Maděra tam přivezl Ivanku na Ilončině Žluté, Pýt s Cassidym vytlačili kočárek plný Jirky a Pavlíka, takže Ilonka mohla s Ivankou v sedle Žluté obcházet parkur a při tom vidět na ostatní. Chvíli to hemžení s potěšením pozoroval dalekohledem. Pohoda! Až taková, že se mu nevnucovaly černé myšlenky na budoucnost. Odložil dalekohled a uchváceně si prohlížel tu požehnanou krajinu. Alena při tom cosi povídala o Praze (předplatila si nějaký kulturní týdeník), taky však mluvila o tom, že takhle spolu od svatby vlastně nebyli, a že by ho neubylo, kdyby se někdy spolu vypravili do Prahy aspoň na neděli. On si zapálil a opřel se za zády jedním loktem o mechový porost Skály, rozhlížel se a chvílemi ji dokonce poslouchal, a s úžasem zjišťoval, že je daleko pěknější, než si dosud uvědomoval.

Vzala si dalekohled, opřela si ho o kolena a rozhlížela se. Nejdřív zažehrala, že Ilonka neměla Jirku s Pavlíkem svěřit právě Pýtovi, který si hledí spíš koní a nevidí, že Jíra Pavlíkovi vzal dudlík. Ještě taky řekla, že Ivanka je pěkná po mamince, ale pak začala mluvit o svém studování a o pile a že by se dala zvětšit a že by mohli dostat skoro zadarmo nové mašiny.

Najednou uprostřed věty řekla „Támhle je nějaký chlap.“ Snažila se lip zaostřit, a dodala: „S puškou.“

Vyrval jí dalekohled. Muž k nim byl zády, a ve zřídlém porostu lesního cípu za parkurem jakoby cosi hledal. Víškův armádní dalekohled byl natolik silný, že se na pušce dalo rozeznat dalekonosné míření. Skoro se ze Skály skulil. Než se rozeběhl, ještě na Alenu křikl, aby taky slezla. Hnal se k výběhu a přes něj do lesa, aby se k muži s puškou dostal zezadu. A modlil se, aby tam byl dřív, než… Věděl, že naději má - přichystat si takový výstřel, a hlavně únik chvíli trvá. Taky si pamatoval, že právě od toho cípu se táhne do údolí hluboký žlab, jímž mohl běžet neviděn i neslyšen, protože tudy vedla jedna ze zvířecích stezek dolů k vodě. Jen co se vyšplhal na kraj srázu, zahlédl ho. Muž už měl vybrané místo, teď jen hledal tu správnou větev, o kterou opřít pušku. A Kanda přes něho a s ním viděl, že nejlepší cíl je Žlutá s Ivankou, s nimiž se Ilonka právě ocitla na nejbližší straně k lesu. Nebylo to dál než dvě stě metrů. A to ani nepotřebovalo mušku opatřenou dalekohledem. Kanda ještě stačil zkrátit vzdálenost mezi sebou a střelcem na nějakých deset metrů, pak se vztyčil s puškou u boku. „Pusť ten kvér! Slyšíš?! Obě ruce dej nahoru! Pomalu se otoč!“

Puška mu málem vypadla z rukou. Ševčík! Hejlův šafář!

„Ty hajzle!“

Vztek patřil i jemu samotnému: cosi policajtského v něm mu bránilo překonat poslední kroky a vzít toho grázla pažbou po držce. Nemohl tušit, že se toho vzápětí dočká a že mu Ševčík ušetří spoustu starostí. V okamžiku, kdy se k němu vydal a s nejistotou, ne-li zděšením si uvědomoval, že ho bude muset vést lesem před namířenou puškou (a kdyby on byl Ševčíkem, snažil by se zakopnutím nebo uskočením mezi stromy namířené pušce uniknout), se po něm Ševčík vrhl, a Kandovi skutečně nezbývalo než ho vzít pažbou po hlavě. Opodál ležící pytel, v němž Ševčík zřejmě přenášel svou zbraň, rozerval na pruhy a svázal mu končetiny, chvíli se usupeně trápil, než se mu podařilo přehodit si ho přes rameno a při tom ještě pobrat obě pušky, a potácel se lesem k parkuru. Plíce bojovaly o dech, a hlava o představu, co dál.

Donutili Víška, aby místo nich přivolal kriminálku (na jejich zavolání by mohli přijet až bůhví kdy) a Ševčíka dal pod zámek se stráží. Ševčík - jen co se probral - řval, že se na něm dopouštějí násilí, že má na pušku povolení a nic neudělal, ale Kanda jen tak mezi řečí s Víškem poznamenal, že mají tři kulky vyjmuté z koní a že si je kriminalisté určitě vezmou na balistiku, a Ševčík zmlkl.

V druhém voze přijeli se dvěma kriminalisty (na vyžádání Víška) i esenbáci. S jedním civilem si Kanda málem padl do náruče - sloužili spolu už v Plzni a pak v Karlových Varech, a Kandovi chvilku trvalo, než se z toho náhlého závanu minulosti vzpamatoval A jakási nostalgická závist ho přešla až ve chvíli, kdy mu Bohouš zazáviděl, že je z toho venku, protože o kriminalisty - nestraníky ministerstvo nestojí. A pokud se jich přímo nezbaví, skončí někde jako poslední úředníci. Dokonce posmutněle zažertoval, jestli by pro něj nebylo v Lučinách místo.

Jen co Ševčíka ve velkoveském statku vystrkali z auta (aby u něj udělali prohlídku), jeden z jeho honáků se sesypal a přiznal, že k tomu pytlačení je všechny Ševčík donutil, a že se střílením koní nemají nic společného. A zuřivý Ševčík zase řekl, že ho k tomu donutil Hejl, který ho vydíral fotografiemi. Hejl je vyfotografoval při zpracovávání upytlačeného dobytčete a řekl Ševčíkovi, že ho neudá pod podmínkou, že Lučinám (když Hejl uzná, že je vhodný čas) bude odstřelovat koně.

Hejla lapili o tři hodiny později. Vracel se od Šimáčka krátce poté, co do velkoveského statku přijela kriminálka, a pokusil se zmizet do Německa. První výslechy a konfrontace byly provedeny na místě, a Víšek pak s radostí poskytl na odvoz zatčených auta i ozbrojený doprovod. K úplnému zatažení smyčky chybělo zatčení dalších tří pytláků a celé skupiny pomahačů a překupníků, ale to už byla jen otázka času a rutiny a oba dva Ševčíkovi honáci se až zajíkali dychtivostí všechno povědět.

Krása.

Maděra zavolal Billovi, aby to řekl i ostatním, a aby všichni přijeli co nejdřív na společné radování. Večer byl jak o Silvestra, až na to, že si jen připili - k potěšení a smíchu žádný alkohol nepotřebovali. Zlá můra byla pryč. Zbavili se jednou ranou i Šimáčka, pro kterého nastalo nesmírné úsilí udržet se tam, kde byl, a nenechat se strhnout tam, kde se ocitl Hejl. Lučiny ho mohly teď zajímat nanejvýš jako možná přitěžující okolnost. A když k tomu přidali, že Brabenec co nevidět ve své nové funkci vymění i nebezpečného okresního tajemníka Nývlta, začerněná budoucnost zesvětlila.

Za čtrnáct dní se v doprovodu Putny přišel rozloučit Brabenec. Tentokrát se přiopilí, Brabenec plakal, a čím bližší byla chvíle rozloučení, tím byl smutnější a (kupodivu) střízlivější. Putna všechny několikrát obešel a říkal jim, že to Brabenec nemá jednoduché především kvůli Lučinám („Děte do pytle, strejčku“ řekl mu Cassidy; „především to nemá jednoduchý kvůli tý svý partaji.“), přesto je to hlavně Brabencova práce, že mají Lučiny pořád ještě pokoj. Několikrát za večer Brabenec přísahal na všechno, co mu je drahé „Jenom ne na stranu, prosím tě,“ upozornil ho Kanda), že je nikdy nenechá na holičkách, že jeho dveře - ať už budou jakkoliv vznešené a důležité - vždycky budou pro Lučiny otevřené. Na zpáteční cestě Maděrovi řekl, že ty čtyři a půl roku, co tady byl, byly pro něho nejcennějším, nejdůležitějším, nejkrásnějším obdobím jeho dosavadního života. Po tvářích mu tekly slzy. Když se před národním výborem objali a poplácali, Brabenec řekl: „Tak zatím. Jo. Eště něco. JZD musíte založit nejpozdějš do konce roku. Radši ale dřív. A s jiným předsedou. Jinak se mi Nývlta nepodaří z toho vokresu vyšoupnout. Rozumíš?“

Za čtyři dny pan poštmistr Roubal zatelefonoval Maděrovi, aby si přišel na poštu pro rekomando. V něm se Maděrovi oznamovalo, že (vzhledem k tomu, že se účastnil války po boku imperialistických armád, není jeho účast považována za účast na protinacistickém odboji, jeho válečná léta nejsou služebně započítávána, jakož i všechna jeho povýšení, a jeho předválečné působení v československé armádě bylo přehodnoceno) je (se zpětnou platností k 1.srpnu 1949) vojínem v záloze.

Večer u mariáše Maděra prohrál i co nemohl. Aby ho ani na okamžik nenapadlo litovat se, Víšek mu řekl, že tolikrát prohrál především proto, že on jako štábní kapitán už nemusí nechat občas vyhrát vyšší šarži. A Kanda si přidal, že on není poručíkem v záloze (kam si hodnost přinesl z policie) už od jara, a vlastně o tom nikdo neví. Maděrovi to sice pomohlo podobně jako mu pomohlo, když mu Ilonka řekla, že se vlastně s jeho šarží nikdy nevyrovnala a že má konečně pokoj, ale té pachuti a pocitu, že někde za bukem číhá nebezpečí, se nezbavil. Víšek jim taky oznámil, že do konce týdne žádný mariáš už nebude, protože v sobotu čekají návštěvu bratrských sovětských pohraničníků a nějakých dalších vysokých důstojníků včetně našich (prý objíždějí všechny posádky od Cínovce až po Horní Dvořiště), Víškovi nadřízení z toho mají už týden průjem, takže na to, aby se všechno lesklo, bude muset dohlédnout on osobně.

V sobotu před večerem se do Lučin vřítil armádní motocykl, a vyjevený Víškův pobočník Maděru proboha prosil, aby s ním okamžitě odjel na štáb k soudruhu štábnímu kapitánovi. A tam se blyštěly zlaté epolety a nad jedněmi se při Maděrově vstupu ozvalo „Da. Eto on! Vot on! Máděra! Pómniš ty?“

Maděra nepomnil jen chvíli. Po divokém objetí a polibcích na tvář orosených spíš rumem než vodkou muž ze sebe začal chrlit cosi ruský, v čem však Maděra přesto rozpoznal slova jako bolšaja pardubickaja, Taxis, Chalcid, a to mu stačilo, aby se rozpomenul, jak se tenkrát těsně vedle něho na Taxisu po hlavě zřítil jeden z favoritů, kterého si hlídal, jménem Chalcid. Který - jak se po závodě dozvěděl - si zlomil vaz.

A tohle byl jeho jezdec. „Da. Ja. Grigorij Ignatovič Dačev. Ty zabyl?“ A znovu objetí a políbení. Odpoledne při inspekci ve Stráních, odkud byly Lučiny jak na dlani i bez dalekohledu, si Dačev velikými skly pomalu a pečlivě prohlížel jednoho koně za druhým, až se nakonec zeptal, čí ty koně jsou a kdo že takovému družstvu dělá predsedátěla, když to jsou takoví koně. A jelikož byl coby plukovník nejvyšší šarže, a kromě toho přímo ze sovětského ministerstva, nikdo ani necekl, když oznámil, že odjedou až nazítří po obědě, aby mohl být hostem továrišče Máděry a prohlídnout si jeho koně. Víšek Dačevovu kulometnou palbu nestíhal překládat, takže se továrišč Máděra dozvěděl, že je hostitelem továrišče palkóvnika, se zpožděním, přesto byl navzdory těm epoletám všude kolem docela rád: ve Francii při operaci Pegas se přesvědčil, že dobrý koňák je dobrý člověk i v německé uniformě.

Z pěti lučinských žen (zrovna přijela Jana) byl bez sebe, do Ilonky se hned zamiloval, překladatel Víšek byl zase bez sebe z něho, protože Gríša „Ja Griša, nikakoj Grigorij Ignatovič, dlja druzjej toíko Griša“) hrozně drmolil Dostal se na ministerstvo právě jako koňský expert, neboť rozsáhlý úsek asijské hranice Sovětského svazu se dal ovládat pouze na koních. Gríša se už před válkou podílel na budování nového sovětského chovu odolného hraničního koně, a byl tak potřebný, že válku v Evropě jen ukončoval jako důstojník NKVD. Prohlédl, popsal, i zkusil v sedle stovky, ne-li tisíce koní. Ale srdcem zůstal rajťákem, žokejem, za války byl dvakrát v Anglii, aby posoudil, jestli by krev anglických hunterů nepomohla novému sovětskému plemenu, povstávajícímu z buďonovské, achaltekinské a kabardinské krve, lip se vyrovnávat s terénními překážkami, využil příležitosti, aby se svezl na anglických plnokrevnících i na angloarabech, a nemohl se toho nabažit. A teď chodil mezi lučinskými koňmi a neomylně rozpoznával jejich vady i přednosti, i stopy různé krve, a byl nadšený, nadšený, že v tomhle čase a v takovém místě nachází tohle, že tohle vydupal ze země válečný pilot se svými přáteli, kteří jsou mu tolik, tolik blízcí, protože před vším dali přednost svému kaubojství, ó tomu on rozumí, vždyť je původem a srdcem kozák, a čím se liší kozák od kauboje, galubčici máji, snad jen tou papáchou, ale jinak… A se svou širokodušnou gestikulací sliboval a přesvědčoval, že se sem brzy vrátí, a že udělá všechno, aby sem ještě taky dostali donskou a buďonovskou krev, a bude to krasívoje. Když na něho Imra promluvil ruský, a pak mu ještě předvedl, jak ovládá koně hvízdáním, Gríša se na Imru vrhl a skoro ho olízal. Při odjezdu se několikrát vrátil k Ilonce, aby jí políbil ruku a řekl své balšoje spasíba.

Dívali se na mizející auto, a Kanda do toho málem smutně řekl: „Teď jen nevím, jestli ta smršť byla sovětská nebo ruská.“

V poslední listopadové neděli, přesně v čas, kdy seděli u snídaně (aby nemohli říct, že nikdo telefon neslyšel) volal předseda MNV Putna, jestli by Maděra nebyl tak laskav a co nejdřív k němu nepřijel. Je to důležité, ale to až na místě.

To důležité byl asi třicátník téměř Billova růstu, prosté a upřímné tváře, s pomněnkovýma očima a mozolnatýma lopatovitýma rukama. Jako by právě vystoupil z budovatelských plakátů rozvěšených všude kolem. A při představování pro Maděru rána mezi oči:

„Tak Tondo, tohle je ten můj kandidát. Honza Kučera.“ Putna okamžitě postřehl, co to jméno s Maděrou udělalo. „Tondo! Neblázni! Copak každej, kterej se takhle jmenuje, musí bejt pro tebe nacistická bestie? Tenhle například má metál za protinacistickej odboj. Slyšíš?“

Neslyšel. Až teď, kdy ho jako zimnice přepadl obraz zkrvavené a spíš mrtvé než živé Ilonky, pochopil, že se mu tehdy ten Karlův obraz nepodařilo rozstřílet, neboť by býval musel rozstřílet i svou paměť. Kučerovi jeho život příliš poznamenali, než aby vyslovení toho jména s ním nic neudělalo, aby se ty obrazy nevrátily.

„Proč jsi mi vo tom nic neřek, strejdo?” ozval se do toho Kučera Jan. Poslední slovo Maděru vzpamatovalo do té míry, že se mu v očích objevila otázka.

„Nojo,” řekl Putna, „je to můj synovec. A ty už se, prosím tě, vzpamatuj.”

Vzpamatoval se jakžtakž, ne však tolik, aby byl schopen se omluvit. Alespoň pokýval hlavou a pokynul, aby si sedli do vozu. Po cestě (přerušován Kučerovým častým „Nech toho, prosím tě“) se Putna snažil mlčenlivému Maděrovi sdělit Kučerův životopis. Že je strojní zámečník, že už jako učeň nastoupil do fabriky na zemědělské stroje v Lounech, kde celý život pracoval jeho táta i děda, a stejně jako oni se ještě staral o dva a půl hektaru políček, a to až donedávna, kdy v Kolářově bylo založeno JZD, a jemu se vlastně ulevilo, když jim to mohl dát - otce mu Němci na konci čtyřiačtyřicátého popravili, a matka popravu dlouho nepřežila, takže na to byl sám, a pracoval na tom svém kovozemědělství vlastně jen ze setrvačnosti. Než otce popravili, stačil utéci k partyzánům, aby z něj Němci nedostali, že mají ve fabrice ilegální skupinu. Protože táta byl komunista, stal se jím ještě za války i on. Když mu strýc pověděl o Lučinách, řekl, že by se mu to asi líbilo („Neřek jsem líbilo, řek jsem zajímalo,” opravil ho synovec.) Ale kolářovské JZD ho nutilo, aby odešel fabriky a pracoval v družstvu jako opravář. Dokonce mu nabízeli, aby se stal předsedou, když byl straník a válečný hrdina a syn popraveného komunistického hrdiny, on však chtěl zůstat ve fabrice, jenže tam ho taky přemlouvali, aby jako nejlepší kádr šel do družstva, a tak se rozhodl, že půjde pryč, nejlíp do pohraničí - za to ho dokonce budou muset pochválit.

Maděra za celou cestu neřekl slovo. A málem s hrůzou v sobě pozoroval, že ten uražený vztek z něj uchází, a že udiveně převládá nejdřív pomyšlení, že proti tomu člověku vlastně nic nemá, a pak že (krucifix) Putna měl zase pravdu. Když vjížděli do Lučin, byl víceméně rozhodnutý, že Kučerovi to předsedování nabídne. Zároveň s tím se ovšem dostavila pochybnost, co na to ostatní. Především Kanda a Cassidy. S Kandou to jméno škublo ještě víc. Vyvalil oči, pohlédl na Maděru a jen vydechl „A tobě to…,” a zakroutil hlavou. Cassidy se tvářil jak vrah a ani mu nepodal ruku. Naštěstí tu byl ještě přímočarý Pýt, a Jerry se Smájlem, kteří odhadovali lidi stejnými měřítky jako zvířata, a na to jim Kučerovy oči v upřímném obličeji a klidné pohyby stačily. Imrovi Kučera cosi řekl po cikánsky, a tak rozzářeně se Imra ještě netvářil „U partyzánů jsem to celou dobu táhl s ňákým Lájošem Szekélym, tak…“ Kučera rozpačitě vysvětlil, a Imrovy oči byly přeplněny přáním, aby Kučera zůstal Kanda s Cassidym se chtěli vytratit, ale konečné slovo měla Ilonka: pán Kučera zůstane samozřejmě na oběd, mezitím mu všetkí (tomu slovu přidala na důrazu) všechno ukážou, což se netýkalo Putny, „lebo sa ťa, Ondřej, potrebujem volačo opýtať.“

Za celou exkurzi Kučera promluvil jen dvakrát: poprvé ve chlívě, kdy poznamenal, že nedaleko Kolářova se povalují koleje a důlní vozíky jako pozůstatek nacistické snahy vybudovat v kopci prostory pro fabriku krytou proti náletům, a že by se daly použít na snazší rozvážení krmivá na zavěšených kolejích. A podruhé při pohledu na travní sekačku řekl, že u nich ve fabrice zkoušejí možnost, jak některé hospodářské stroje napojit na traktor náhonem. A že si myslí, že by to šlo. U výběhu si dlouho prohlížel koně. Pak otočil hlavu k Maděrovi a trpělivě čekal, až se na něj podívá. Pak řekl: „Máte to tu hezký. Děkuju. Strejdovi řekněte, že jsem šel pěšky a že na něj počkám v hospodě.“ A vydal se přes louku k silnici do Svatého Štěpána. „Héj,“ zavolal Pýt, „a co voběd?! Paňmáma nás zabije!u Některé z těch slov Kučeru zastavilo a pootočilo. Cukl rameny a začal se vracet.

Aby se nezvyšovalo napětí, Maděra radši promluvil, jen co se usadili: „Tady váš strejc vám určitě všechno řek, takže víte, o co jde. A… no a my taky, takže… jestli chcete… jestli se vám to tu… jestli můžete… Asi bude rozumný, abyste teď tady dělal předsedu vy. Sice tu nejsou ty, co jsou… na študiích, ale ti s tím určitě budou souhlasit taky.“

Kučera viditelně nevěděl, co na to, a Ilonka - jako by na to byla připravená - mu začala nalévat polívku. A ještě se při tom stačila varovně rozhlížet po zaražených tvářích kolem stolu, aby se nikdo neopovážil něco k tomu poznamenat. Jenže na Ivanku tohle ještě nepůsobilo. Teprve nedávno začala své ukecané období, a z výše své visuté židličky (od Pýta) se Kučery žvatlavou českoslovenštinou zeptala, jestli nemá doma nějakou holčičku nebo chlapečka, nebo radši dva chlapečky, protože ona a Evička by si potřebovaly hrát taky s někým jiným, než pořád jen spolu. Pomohla mu potud, že se usmál.

Pýt pak Kučeru s Putnou odvezl, a Maděra šel všem říct totéž: že on - jestli nechtějí, aby byla ohrožena samotná existence Lučin jako družstva a jako komunity navzájem si blízkých lidí - dělat předsedu družstva už nemůže. S dodatkem, že ho můžou kdykoliv zavřít, jako to už udělali s řadou jiných západních letců, a v tom okamžiku sem komunisti dosadí, koho oni budou chtít.

„Jo,“ Kanda na to řekl, „ale je mi z toho na blití.“

„Když mu to budeš dávat najevo, bude z toho na blití zase mně, to ti slibuju. Nepřipadá mi, že by sem nemoh zapadnout“ „Uvidíme“

S Cassidym to bylo nepříjemnější. Jako by se od něj všechna vysvětlující slova odrážela. V žebříčku jeho hodnot nastal zmatek. Byl proti, ale jeho Šéf byl pro, a on musel souhlasit. Až si byl jistý, že Šéf už dál mluvit nebude, řekl: „Jo. Ale poslouchat ho nebudu. Šéf jste vy“ Imra řekl, že se mu páči. Že je určitě dobrý člověk i dobrý dělník. Smájl trochu zrozpačitěl a okamžitě přestal hrát, a skoro uctivě vstal a pozorně poslouchal a pozoroval své prsty, jak si hrají s tělem flétny. Pak jen cukl rameny, pokusil se o úsměv, pohlédl Maděrovi do očí a řekl „Tak jo. Ne?“ Pýt po návratu řekl: „Má určitě šikovný pazoury. Takový budem dycky potřebovat. A asi ani neví, co to je bejt línej“ Jerry jen řekl, že s Cassidym kvůli tomu budou problémy. Nějak se mu v tom bude muset zabránit. A že Kanda se jen trochu zaťal, že byl tak rychle postaven před hotovou věc - a to on nemá moc rád. U něho je to jen otázka času, než to přežvejká. Pak najednou řekl: „Je vám jasný, Šéfe, že ho budete muset nechat i šéfovat? Dva tomu velet nemůžou.“

„Že bych si kór moc všim, že něčemu nebo někomu velím, to teda ne.“ „Tak jsem to nemyslel, a vy to víte.“ Rendy to čekal už dlouho. V rádiu poslouchal zemědělské komentáře a četl noviny, a věděl, že podobná družstva jako jejich mizí jedno za druhým buď obviněními z finančních čachrů nebo ze spolčování kulaků, aby na ně nové zřízení nemohlo - tyhle případy často končily pozatýkáním nejdůležitějších družstevníků. Proto taky byl někdy až protivný neutuchajícím usilováním, aby každý halíř příjmů i výdajů byl kdykoliv obhajitelný. Teď měl jen strach, aby to nový předseda nechtěl měnit.

Večer Maděra Ilonce z postele řekl že je vlastně docela rád, že už nebude Velký Šéf. A snad už taky nebude cítit takovou odpovědnost za všechno, co se stane. Dlouho nic neřekla, mizela a objevovala se, jako to vždycky dělala. (Dokud u nich bydlel Boy, chodívala se dívat i na něho.) Maděra nenaléhal, ani to neopakoval, byl si jistý, že ho slyšela. Pak se konečně nad ním zastavila, chviličku ho pozorovala, pak řekla, že je chumaj a že ví moc dobře, že Velkého Šéfa by z něho nesedřela ani rejžákem. Prostě to tak je. Ale že ho má ráda i za to, že tím Velkým Šéfem nechce být. A že už není podplukovník. A lehla si k němu.

Ve čtvrtek přijeli na tři dny Jana, Harry a Bill Kérly měl nějaké školní filmování, ale po telefonu vzkázal, že do toho nechce mluvit a že to je určitě dobře, když to udělali. Jana jediná si už přes rok myslela, že by i Lučiny měly být JZD, a protože měla plné uši boje proti imperialistům a zároveň měla Maděru ráda, změnou ve vedení Lučin se jí ulevilo. Když nazítří Pýt Kučeru přivezl, aby podepsal členství a ujal se funkce, Bill se ho hned zeptal, jestli proti dálkovému členství vysokoškoláků nebude něco mít, a Kučera poprvé naznačil, že dovede i přemýšlet: „Čím víc členů bude, tím míň se budou snažit někoho sem vnutit.“ Pak ještě řekl, že by se tu docela rád stravoval ale bydlet že bude u strejdy ranní a večerní procházka mu neuškodí.

Hned druhý den Pýt Kučeru odvezl do jeho chalupy v Kolářově a přivezli plno vercajku a autogen i s láhvemi. Na zpáteční cestě už Honza Kučera Pýtovi odkýval, že (když je jedna chalupa pořád ještě prázdná) se postupně do Lučin přestěhuje.

Vánoce už trávil v Lučinách. Putna však nemohl - slíbil, že se účastní jakéhosi obecního Štědrého večera u Bílého koně, a bývalo by nebylo rozumné (Putna řekl politicky netaktický) být místo toho v Lučinách a zbytečně na ně upoutávat pozornost ve chvíli, kdy nechtějí, aby se do jejich vznikajícího JZD vedral někdo ze Svatého Štěpána, kdo okamžitě zavětří, že by si velectěně polepšil.

Kučera zapadl dřív, než Maděra čekal Ze své bývalé fabriky si vypůjčil náklaďák, a společně s Pýtem přivezli ty vyhozené důlní vozíky a koleje, a už za čtrnáct dní v chlívě Kanda s Jerrym slavnostně rozváželi první krmivo v korbách vozíků zbavených podvozku a zavěšených za kolečka na koleji připevněné ke stropu tak důmyslně, že se daly vyklopit jedním prstem. Pýt s ním na tom dělal od začátku, ale postupně se přidávali i ostatní. Ve chvílích, kdy to nenatáčel, i Kérly. Cassidy se snažil odolávat, ale na Štědrý den ho Kučera zlomil: pod stromečkem našel Cassidy neuměle zabalené přenádher-né mexické ostruhy, o nichž všichni už dlouho věděli, že jsou největší Cassidyho touhou. Na Boží hod všichni zajeli ke Koni. To hlavně kvůli Putnovi - aby se neřeklo, že se Lučiny ostatních straní. Mistr kovářský Tymich po pátém pivu přiznal, že Kučera je ještě lepší kovář než on, a že by se na takové kudrlinky, které Kučera u něj po večerech vykovával k těm ostruhám, už asi nezmohl Na Silvestra Putna rozeslal rekomando na všechna příslušná místa zakládací listinu JZD Lučiny. Uprostřed ledna přijelo asi pět aut a autobusek filmového týdeníku. Vedl to rozzářený Brabenec. Maděra přesto osedlal Kida a odjel Až potom se Putna přiznal, že Brabenec návštěvu ohlásil předem, on si však netroufl říct jim to z obavy, že by Lučiny byly vylidněné. Stejně všechny ty soudružské řeči radši odchytával za vydatné pomoci Brabence sám. Brabenec při tom dělal, že je vlastně moc nezná „…to víte, soudruzi, jako předseda národního výboru ve Štěpáně, těsně na hranicích, jsem se nezastavil, naštěstí tady soudruzi to vzali za správný konec a moji pomoc tolik nepotřebovali..“), kamera vrněla a soudruzi do ní spokojeně kývali, ale bez jídla a pití se nezdrželi dlouho. Všem z toho bylo nanic, a v té chvíli se Kučera poprvé projevil jako autorita: „Nic se nestalo. Rozumíte? Jako by tu nebyli. To, co dělaj, nemá s Lučinama nic společnýho. Ani ten novej název ne. Já tu jsem právě proto, abych tohle schytal a vás se to nedotejkalo. Nic se nestalo“ Ilonka si osušila slzy a políbila ho na tvář.

Už na konci ledna Putna věděl, že až tak hladce přeměna Lučin v JZD neprošla. Šimáček, jenž se taktak vylízal z ran zasazených zatčením jeho bývalého tajemníka Hejla, i lidí z velkoveského velkostatku, který všude nastrkoval jako svou vizitku a ukázku, jak by mělo pohraničí zemědělsky vypadat, zuřil. Lučiny se mu vlastně vymkly z moci i pomsty - ano, chtěl, aby se z Lučin stalo JZD, ale aby tam patřil i zbytek svatoštěpánských polností a luk, které nespadaly pod velkostatek. Teď se mohl nanejvýš snažit, aby celý štěpánský katastr připadl velkostatku. Až na to, co nikdo nechtěl a co tak ochotně Brabenec nechal připsat Lučinám.

Straně se to taky moc nelíbilo. Zvlášť potom, co (zase na popud Šimáčka) do Svatého Štěpána vyrazila přesvědčovací skupina, aby zjistila, že místní organizace strany se ze zatčení svých čtyř členů ještě nevzpamatovala, a že místní pořád víc věří Cechům z Volyňska. Státní bezpečnost to sice zabrzdila zatčením dvou z nich (Vasila a Borise - Smájl to viděl, když brzy ráno odvážel konve s mlékem ke svážce: jak Borise s pouty na rukou vyvádějí dva chlapi z chalupy a strkají do černého auta za asistence jeho plačící ženy a vyjevených dětí), ale lidi to zastrašilo jen do té míry, že už se o tom v hospodě nebavili.

Jana v únoru s ostatními nepřijela. Jerry na Billovi poznal, ze něco ví, a vzal ho nahoru na půdu do Janina ateliéru a tam Billa poprosil, aby mu všechno řekl Moc toho nebylo: důvodem nebyl jiný mužský, ale SČM (‘„Nemluv ve zkratkách, kurva, kdo se v tom má vyznat. To naše Jé Zet Dé mi stačí!“), tedy Svaz mládeže. Bill slyšel, že organizuje všechny možné akce, hlavně stavby mládeže, podílela se na založení nějakého tanečního a pěveckého souboru, byla s nějakou delegací na Hradě u Gottwalda, chodí jenom v modré košili a na fakultě nutí ostatní, aby to nosili taky. A prý má být v československé delegaci na nějakém světovém mládežnickém kongresu. Jerry na to neřekl ani slovo. Billovi bylo možná hůř než jemu, ale každé další slovo mu už připadalo hloupé. Pokusil se Jerryho sice utěšit, že Jana je prostě typ člověka, který pochopí, co dělá za blbosti, až jí ze sebe samé bude na zvracení, ale hned na Jerrym poznal, že to v téhle chvíli neznělo ani jako útěcha, ani jako pravda. Jerry řekl jen Dík, chvíli hleděl na Janiny malůvky na rýsovacím prkně, a odešel.

Za pět dní od ní dostal dopis, v kterém mu psala, že ji mrzí, že nemůže teď přijet, ale za čtrnáct dní že přijede určitě a zdrží se o to déle. A že ho miluje a líbá, a (P.S.) jestli by na ni nečekal v Krušnově (tehdy a tehdy) u vlaku. Co si pak po cestě řekli, se z jejich výrazů nedalo odhadnout, nicméně Jana ani jednou za těch deset dní nejenže se nepokoušela obhajovat různé kroky a činy strany a vlády (její parádní čísla bývala bezplatná jakákoliv zdravotní péče a nulová nezaměstnanost), ale dokonce se k oněm obhajobám nenechala nikým vyprovokovat, a to už bylo co říct.

Na konci března se vyčistilo nebe, ustal vítr, a na týden propuklo i tady v horách jaro s takovou silou, že z toho byli omámení i koně. To nebyla jen prudká obleva jako před třemi roky, to bylo opravdu jaro. Všichni věděli, že to je spíš průšvih než nádhera, protože tu sníh uměl napadnout i v květnu, majitelé ovocných stromů u Bílého koně zapíjeli hrůzu, že stromy nasadí na květ, ale i tak to bylo opojné - nikdo ještě nezažil tak náhlou přeměnu zimy v jaro, byť jen (nejspíš) na pár dní.

V jednom z těch dnů se Esterka poprvé pomilovala s Kučerou. A maličká Evička Dóbayová vyloudila své první vlastní tóny na Smájlově flétně. Imra doprovázel ženu Júlku a syna Jakuba do dětské poradny v Krušnově, a Smájl dostal Evičku na starosti. Aby se nemotala koním pod břichy a mezi nohama, radši se s ní posadil na hromadu sena ve stání Ilončiny Žluté (které se už od rostoucího břicha začínal pronášet hřbet), a hrál jí její oblíbené písničky. Se zbytkem šišlání je s nadšením a dokonalou intonací zpívala, až v jednom okamžiku přestala, zahleděla se na jeho prsty a rty líbající se s náustkem, natáhla po flétně ruku a řekla: „Já šama.“

Pondělí, 8.25

Bára, Káťa Kérly

Probudila se rychle a překvapená. Trvalo jí několik tónů, než jí došlo, kde je. Tóny pospíchaly nahoru a dolů po klaviatuře a jako by jí při tom jezdily po páteři. Neměla však čas to příliš vnímat - sakra, sakra se v ní ozývalo pořád hlasitěji. A vztekle. Na budíku bylo za pět minut půl deváté, a ona si ho přece dala na sedmou! Přitom si ještě při usínání říkala, že snad nedospí, jak se těší. Kérly jí to dá sežrat. Neřekne nic, ale bude se tvářit, tím to bude horší. A Káťa jí nabízela, že… Ne, dík, mám budíka… hergeš….

Navlíkla se do svetru a hnala se nahoru do podkroví. Nebyl tam ani střihač, dokonce - podle nastavení kotoučů na bubnech - měla pocit, že to je ze včerejška už vystříhaná sedmnáctka, až po návrat Brabence a první zatčení Mada po osmašedesátém (kvůli které měl Kérly průšvih, jak včera říkal).

Klavír už nehrál - Káťa na ni čekala pod schody, vedle ní se smála a vrtěla ocasem i celým tělem labradorka Slečna. „Kerda zapomněl, že dnes zasedá akademie kvůli nominacím filmů, Sváťu ještě zastihl a řek mu, aby přišel nejdřív v jedenáct. Ty máš dojet (podívala se na papírek v ruce) zbytek sedmnáctky a porovnat ji se čtvrtým dílem, jestli - podle tvého - by se do čistého sestřihu mělo ještě něco přidat, či naopak. Máš to v každým případě zapsat, a když to stihneš, máš si udělat podobnou představu i o osmnáctce… co chceš k snídani, Barunko?“

Jakmile si sedla ke střihačskému stolu, roztřásly se jí prsty. Ano: tohle bude její život. Nebude režírovat. Režii taky vystuduje, ale jen proto, aby se na stříhání uměla dívat i režisérovýma očima. Forman svý filmy stříhá dýl, než je točí. Všichni to tak dělají. Pan Kájínek je o dva roky starší než Kérly, je už v penzi, už se mu klepou prsty, a s tím umělým kloubem se mu sem nahoru blbě leze, ale pro Kérlyho je pořád rovnocenný partner (aby taky ne, když tenkrát stříhal skoro dvě třetiny těch nejslavnějších filmů), a Kérly by bez něj neustřihl ani jedno okýnko.

A teď se do tohoto rozechvění ještě mísilo vědomí, že v prstech má moc vrátit čas. Třeba právě tátu omladit o dvacet, o třicet, o čtyřicet let. Jak se jí zachce. Rychle a bez obrazu vrátila sedmnáctku na začátek, až potom zapnula i obraz. Byl hned za titulkem, pamatovala si to, avšak ta sekvence s tátou a hříbětem už byla ve čtyřce - tady zbyl jen samotný porod s pomalými švenky od táty na Maděru, Ilonku s Danem, Smájla, Imru, Evku, Maděrovic Jíru, Boye, Pýta, a zpátky na tátu, a pod tím hlas Kérlyho (celoroční materiál pokaždé stříhal a namlouval od Hodu Božího do prvních dní nového roku):

„…Tyhle tváře samozřejmě nezajímá, jak ten nový rok bude vypadat dál, pro ně je teď důležitý jen tenhle porod. Historičnost nadcházejícího roku devatenáct set šedesát osm nám v té chvíli mohla být ukradená, NÁM začínal hříbětem. Že v Praze partajním zemětřesením…? “

Zpomalila chod, aby si tváře mohla podrobně prohlédnout. Táta trochu vypadal jako Redford v Takoví jsme byli, akorát oči měl tmavší a zamyšlenější, ale už ji to nepřekvapilo, už ho viděla takového mnohokrát, přišla ke Kérlymu, když už první tři krabice (do Cassidyho pohřbu) byly definitivně hotové, a Kérly (aby vůbec pochopila, co vlastně dělá a o co mu při tom jde) jí je pustil najednou. Jenže od Dušiček v pětašedesátém, jimiž začínala čtvrtá krabice (házením kytic do vývaru pod přehradu, kde se Cassidy utopil), jí táta připadal už stejný. Asi tím, že vypadal vážnější - první tři krabice (až na všechno kolem Cassidyho smrti) byly ještě plné jejich rozchechtaných tváří při nejbizarnějších hrátkách (jí se kromě klaunského parkuru nejvíc líbil běh s balancováním pětimetrového kmene dolů k jezeru, vrh kmene do jezera, před jehož dopadem na hladinu každý musel udělat do jezera salto. Známkovalo se jako při krasobruslení). I v tom zbytku sedmnáctky má Mad v tmavých vousech jen stříbrnou podkovu na bradě, Ilonka trochu vypadá jako… ne, ne, Ilonka nepřipomíná nikoho. Jen Ilonku. Smájl je skoro stejný, Evka se jediná nedívá na hříbě, ale na Smájla, nojo vlastně, Kérly říkal, že to zrovna se Smájlem čekali Michala… osmnáct let! Je mezi nima přesně tolik, kolik mně je teď! Bože! Boy si moc podobnej není, Pýt taky ne…

Přepnula na rychlý chod. Už tehdy, když to Kérly na konci roku stříhal a namlouval, do toho vmontoval titulky z novin, hesla z Prvního máje, své vlastní dokumentární záběry z nadšených skrumáží kolem Dubčeka, a mezi ně stříhal, jak všichni v Lučinách kmitají kolem koní a krav, teď z toho zbyla jen ta politika, protože do trojky místo toho byla prostříhaná PRAHA: OBSAZENO, kvůli které mu pak zakázali točit (ale jen tak dlouho, než ABBÉ dostal pacli v Cannes, a protože to byla koprodukce se Sověty…) - tohle pořád ještě moc nechápala - v Lučinách se o těch časech nanejvýš vtipkovalo. Na gymplu sice do sebe nasypala spoustu všech možných faktů, přečetla si o té době všechno možné, už taky pochopila, jaké peklo musel být ten uranový kriminál pro Maděru i pro Ilonku, přestože se o tom nemluvilo a ona si musela dělat představu z knížek, ale pořád nechápala, kde se najednou vzala všechna ta nenávist a špehování a týrání a ponižování v lidech, kteří předtím vedle sebe žili a byli sousedé, přátelé…

Aniž přesně věděla proč, nastavila normální chod v okamžiku, kdy se na obraze objevily první záběry obrněných vozů a tanků s východoněmeckými vlaječkami a znaky ve Svatém Stěpáně. Ano, to je ono, to ji napadlo už včera: že by se toho mělo dát do čtyřky co nejvíc, Kérly sám řekl, že tohle se v celém tom ukecaném českoněmeckém problému nikdy neobjevilo. Část bývalých Sudet po třiceti letech znovu okupovaná německou armádou. Zase ty kamenné ksichty, které s nikým nekomunikovaly, tak děsivě podobné těm historickým z podzimu 1938. Jí se (pochopitelně) víc dotýkala ona stejnost výrazů přes vzdálenost desítek let, než následky té stejnosti, přestože na rozdíl od většiny svých vrstevníků

o tom věděla hodně - všichni v Lučinách, i vědecký táta, se bránili proti současnému uspěchanému zapomínání pamětí vlastní i pamětí Lučin a Svatého Štěpána. Když se na to včera dívali, Kérly se přiznal, že na ty záběry úplně zapomněl a že by se mu bývaly už několikrát hodily. A že se mu okamžitě vybavilo, jak to natáčel, jak se s kamerou vyšplhal na svatoštěpánskou věž, jak zabíral transfokátorem poslední vlnu dederonského vpádu přes hranice, i detaily obličejů nad našedlými uniformami, jak ho Káťa nechtěla z Lučin vůbec pustit, a když jí Kérly řekl, že něco takového se natočit musí, když se jedná o Němce, jak si vzpomněla, že někde mezi jeho suvenýry z různých natáčení viděla i jeho propustku do ateliérů v Babelsbergu, a jak ta prošlá dederonská legitimace zachránila jeho i natočený materiál, když ho nahoře vyhmátli…

Celou tu okupační sekvenci si prohlédla pozorně, aby měla Kérlymu čím argumentovat, zbytek sedmnáctky však přejela zrychleně, jen si poznamenala, že pro přidání německého vpádu by mohl obětovat kus návratu Brabence do Lučin. Připadlo jí, že ve srovnání s návratem Mada z koncentráku bylo Brabencovo přijímání do Lučin až nepřirozené - jako by všichni byli na okamžik oslněni Brabencovou zřícenou ministerskou kariérou. To nemohla být pravda. Už včera, když si Kérly kvůli tomu pustil Madův návrat, pochopila (a z jednoduchosti a zároveň rafinovanosti Kérlyho záměru se až zajíkla), že rozdíl mezi těmi dvěma návraty je historicky nejpádnější (a nejpřirozenější) zobrazení té doby. Porozuměla i té okázalosti Brabencova návratu do míst, odkud se po válce vydal k závratné politické kariéře (a pádu), přesto jí připadalo, že se toho tehdy Kérlyho kamera nemohla nabažit, a že méně by bylo více (a když to napadá ji, která je z možnosti asistovat Mistrovi celá vedle…).

Rychle sedmnáctku přetočila na začátek, a místo ní nasadila kotouč z římské čtyřky. Jen co se objevila zpěněná a vroucí voda a dopadl do ní první svazek květin, a kamera začala ustupovat, aby ukázala přehradní hráz a vysoko nad vývarem na kamenné zdi stojící hlouček, v němž svítila bílá podkova na Madově vousaté tváři, dole se ozval zvonek a vzápětí se rozštěkala Slečna.

Hergeš! Radek! A jeho diplomka. Velká jména našeho filmu. Kapitola Miroslav (Kérly) Mašek. Kérly si to určitě nepřečetl, a Radek z ní teď bude mámit a páčit informace, jakej je Kérly v soukromí, jak se cejtí jako dědeček, jestli je pravda, že se kdysi živil jako kauboj a uměl střílet od boku. Hloupé v té chvíli bylo, že ho musí vyhnat, i když se jí vlastně líbil - Kérly by sice nic neřekl, že neudělala, co jí uložil, ale tvářil by se, a hlavně by neměl náladu doprovázet stříhání svými vzpomínkami, nebo alespoň poznámkami. Už takhle to byl zázrak, že dokonce sám navrhl, aby mu dělala těch deset měsíců poskoka (asistentka - jak ji představil právě Radkovi sice znělo hrdě, ale ne příliš pravdivě), protože už to samo naději na přijetí na FAMU velice zvyšovalo. Nehodlala si to pokazit ani někým, jehož obličej se jí objevil před očima při usínání.

Zkoušel to od namlouvavého vrnění („Vlastně jdu spíš za tebou… tobě to dnes sluší… a ten pes se k tobě taky hodí…“) až po útočnou vlezlost („mám to s panem režisérem domluvený a ty do toho nemáš co kecat…“), ale odolala. Nahoře jí to vadilo - nemohla se dostat do předchozí nálady, že se ten film bezprostředně týká i jí. Vzápětí si však uvědomila, že tím pádem má oči nezaujatého diváka a že takhle je taky třeba se na to dívat. Jenže tenhle film, jakkoliv pracný, jakkoliv odpovědně a profesionálně připravený, sotva kdy bude uveden veřejně - přestože Kérly do konečného tvaru nepustil nic příliš osobního, i tak to bylo… intimní? Dá se to slovo použít? Přestože za celé ty čtyři krabice nepadla (kromě rodičovsko-dětských) ani jedna pusa, nekoná se jediné objetí? Asi jo. Kdykoliv (jen párkrát) kamera mimoděk zabrala Mada s Ilonkou, jak se po sobě nebo na sebe dívají, projela jí neurčitá touha, aby se ona na někoho a někdo na ni jednou takhle díval. Zachytila tu situaci už po třiceti metrech při záběrech z první mezinárodní military se startem i cílem nahoře na parkuru: Kérlymu ne že nic neušlo, on napřed věděl, kam se s kamerou dívat, a tak - než se Mad vřítil na Kidovi do cíle - zabíral Ilonku. Samozřejmě transfokátorem, aby o tom nevěděla. A pak švenknul na Mada, jehož první pohled po přejetí čáry patřil jí. Vrátila si to a zastavila obraz nejdřív na detailu Ilončina obličeje. Ano. Je to tam. Bezděčně se dotkla prsty skla obrazovky. Musela se nad sebou ušklíbnout. Copak to se dá našmatat? Láska? Popojela na Madův obličej. A zpátky na Ilonku. Najednou si nebyla jistá. Viděla radost. Tu určitě. Porozumění? Určitě. Vztah. Ano, vztah. Ale pořád to ještě nebylo všechno. V jediným pohledu? Není to blbost? Co se musí stát, aby ze vztahu byla láska? No, Soukupová Barboro? No? Něha, ty pitomá! Tamto ne. Nebo jo, ale bez něhy?

Aby se z toho vymanila, spustila chod. Už si nepamatovala, že další švenk byl na Gríšu. Kérly to nějakým záhadným způsobem střihl tak, že Gríšův upřený pohled taky patřil llonce, ne Maděrovi. („Gríša nás zachraňoval ne proto, že tolik miloval koně, ale že tolik miloval Ilonku, Kérly o tom řekl při stříhání. „A jako správnej Rusák se s tím všude vytahoval I před Šéfem a Ilonkou. “) Moc se na něj nepamatovala - když ho naposledy viděla, bylo jí osm nebo devět („ty ka-tóraja?…Nět, nět, něgavór, uze razpómnim sa… tvój atěc Gáry, jesť? Dóčka Jéleny, jesť? Krasívaja, krasívaja. Vy vsje zděs krasívije… Bára? Da?“). V Gríšově pohledu taky byla něha, obdiv, vztah, asi i jeho láska, ale bezpečně tam nebylo to porozumění (vrátila si to několikrát). A především tam to ostatní bylo proto, že se na něj Ilonka nedívala. A kdyby se dívala, nebylo by v jejích očích… Při tom si slíbila, že - jestli i to někdy Kérly natočil - si takhle prozkoumá, jak se na sebe dívali táta s mámou. Protože pan Kájínek přišel, když měla osmnáctku zkouknutou sotva z poloviny. Půl jedenáctý! „Ňák jsem se do toho zakoukala, udělala bych vám kafe, ale radši bych měla…“

Pan Kájínek měl obličej poskládaný ze samých usměvavých vrásek. „Kafe už jsem měl, Barunko, děkuju. A on určitě v jedenáct nepřijde. Že by se tolik filmařů za dvě hodiny shodlo na nominacích? Tomu nevěřte. Ačkoliv… Míra je schopnej jim tam nechat napsanej lístek a vodejít… Co tam máte založenýho? Vosumnáctku? (Kývla.) No tak se na ni podíváme společně, co říkáte?“

Až se jí zatajil dech. Bez Kérlyho se s Panem Střihačem dívat na Kérlyho film a poslouchat Pana Střihače, co by on šmikl a co ne.

„Nemohl byste mi tykat? Prosím vás. Připadám si takhle jak na gymplu…“

„Pod podmínkou, že přestanu bejt pan Kájínek.“

„Kérly by mě přerazil.“

„Tak Sváťa s vykáním.“

„Jedině pan Sváťa.“

Vznášela se blahem. Nejdřív jí na několika příkladech ukázal, co se (i po Kérlyho vlastním sestřihu) musí střihnout, co by mělo, co v souvislosti s tím předchozím je jen vata a mělo by jít pryč. A hlavně řekl proč.

Odvážila se ho zeptat, jestli mu nevadí, že stříhá dokument, navíc takový, který Kérly sotva pustí ven - Sváťa přece stříhal jen hrané filmy. Odpověděl jí, až osmnáctku sjeli celou, opoznámkovali a vrátili na začátek. Šel si zapálit na balkon, a tam, s výhledem na Hradčany a za doprovodu Slečnina kňučení (na ulici se honili dva psi), se Báře přiznal, že vlastně nikdy Mírovi neviděl do kuchyně tolik, jako při tomhle dokumentu. „Von vždycky když točil, tak už přemejšlel, jak to bude stříhat, ale že by to dělal, i když s kamerou jede po zadku ze svahu, to mě teda nenapadlo. Až tak to má v krvi.“

Kérly přišel za chvíli, sice řekl „Tak jdem na to“, ale vrčel jak pes: na nominacích se nedohodli a budou v tom pokračovat, takže to byla ztráta času. Až do oběda se pořád rozčiloval, že nemůže libovolně stříhat, protože s tím ustříhá i komentář a vznikne z toho blábol, že sice je z předchozích krabic jasné, že tátou první Šéfovy vnučky je tehdy tak slavný (a teď z toho bohužel už jenom paběrkující) zakladatel Podivadla Radek Fresl, ale v tom jednasedmdesátém už byl zakázaný a byl rád, že je rád, a plandal se s divadlem po zájezdech, jenže celá ta sekvence s ním, natočená v lučinské Boudě „…to vypadá spíš jako pořádnej kultůrák,“ Sváťa ho přerušil.

„Zvenčí.“ Kérly se ušklíbl, ale kupodivu mu to zlepšilo náladu. „Schválně. Všechno, co projektovala Jana, je schválnost. Asi to tak musí bejt, ale… že širokodaleko nic takovýho není a že v Lučinách kulturák musí bejt, ale nesmí tak vypadat. No… kde jsem to přestal… Jo… takhle to představení vypadá, jako když hrál před osmašedesátým v Praze. Narváno k prasknutí. Jenže von byl zakázanej a tohle hrál pro nás a naše kamarády. Jinak by Evču se Smájlem nikdy na pódium nedostal… a ten zvuk taky není dobrej… zapomínal jsem točit, když Evka rozbalila to skatování. A Smájl na tu zobcovku válel jak Benny Goodman na klarinet. Já myslel, že mi vypadnou voči… vidíte, jak se hejbe?!… Nebylo by lepší tam nechat jen tu jam session, když pak všichni vodešli a my tam zůstali sami?… No, jeď dál, uvidíš sám “

Odvážila se mu pak říct, že i tak je to celé mnohem víc

o Lučinách a o nich o všech (bylo to prostříhané jí už tolik přiblíženými a omlazenými tvářemi Lučinských, byl tam i tátův nadšený a okouzlený obličej, s Terezkou na klíně Mad mezi Ilonkou a Ivanou, byli tam všichni - Kérly nevynechal jedinou tvář), než o tom představení, a že by je (a hlavně Mada) o něco připravil, neukázat jim to, a on už otvíral pusu, že jí něco (nejspíš pěkně ostrého) řekne, místo toho se však ozval Sváťa, že teda jo, že to celé šmikne, ale jen s tou podmínkou, že to bude moci nabídnout televizi, protože něco takového tam určitě nemají a čapnou to.

Nechali to tam, stejně jako plavení koní a první vyhánění dobytka na pastvy (i když Kérly hudral, že to vypadá jak ze zemědělského vysílání v televizi).

Přerušila je Slečna, která se s kňučením začala dobývat ven. Kérly okamžitě dostal špatné svědomí, že ji pustili jen po obědě na chvíli na zahradu, ale jinak že se nevyvenčila, ale Slečna jen hlásila návrat Káti.

Jako vždycky nemohl usnout. A jako vždycky mu to nevadilo (až na těch pár výjimek, kdy na exteriérech potřeboval točit za svítání a nedalo se to nijak oblafnout - to si bral prášek). Spíš naopak. Zvykl si, že tento způsob usínání je i způsobem jeho tvoření, a to moc důležitým, protože pracovní den završující a příští den připravující. Tento stav uklidněného a prodlužovaného bdění (kterému říkal dotáčky. Dokonce i Káťa - když s ní večer poslouchal nějakou muziku, a najednou vstal, dal jí pusu a odcházel - neříkala Jdeš spát? ale Jdeš dotáčet?) trval už nejmíň třicet let, ne-li víc. Usínání miloval od dětství - onen stav jakési omamné beztíže, v níž bylo dovoleno vše. I ta nejnesmyslnější, naprosto nereálná představa, daleko krásnější než sny, protože řiditelná. A když ho postupně víc a víc zajímalo vymýšlení a vmýšlení do jiných příběhů než vlastních, a tím zároveň započala touha dotvářet tyto příběhy i za plného vědomí a bílého dne, postupně se naučil ten čas mezi ulehnutím a spánkem využívat ve prospěch svého konkrétního tvoření, i ke svým dalším tvůrčím úmyslům. Jelikož byl uzpůsoben na vnímání myšlenkových a citových pochodů i pohnutek svých bližních (a proto si nikdy nemyslel, že má patent na své vlastní), mnohdy věnoval svá ne-usínavá usínání všem, co do něho byli vrostlí. Noční milování s Káťou - teď už vzácnější - neměla na délku jeho před-spánkového stavu vliv, zato Káťa většinou padala z rozkoše rovnou do nejhlubšího spánku, přestože ona zase milovala čtení v posteli, dokonce i po vyčerpávajícím koncertování. Na děti myslel stále častěji (poslední tři roky i na Josefinu), i na všechny z Lučin (skoro všechny). Pokud ještě žili, taky na rodiče - těm však věnoval spíš jen jakási pomyšlení, cosi jako výčet, co jim dluží a co z toho by mohl vyrovnat.

Vnímání těch, co má rád, měl do těchhle nejvzácnějších chvil dne vlastně nacpáno od Mada, a až za nějakých dvanáct let po jeho návratu z basy (možná ještě později). Chystal se tehdy točit Chlapce a koně. Dokonce se chvíli držel původního nápadu, že toho dědečka, co za ním na koni putuje Vojta (Boy byl pro tohodlenc kluka samozřejmě inspirace jako bejk), by mohl hrát sám Mad už mu pěkně bělaly vlasy a vousy, a přitom byl plný života. Navíc ten filmový dědeček se živil stahováním dříví koňmi. S tím nápadem si ovšem spíš jen pohrával (taky před usínáním) - bylo mu jasné, že by ho Mad hnal svinským krokem. I tak ale Mada potřeboval. Jak na výběr exteriérů, tak na ty koně. Přestože to sám taky dost uměl (proto to mohl napsat, no ne?). A nikdo jiný neměl čas. A Mada to zaujalo. Vyjeli si na Káňov, tam se vyšphali na Vlčí skálu a čuměli do kraje plného pozdně letních výbuchů barev. A při tom čumění se ho zeptal, kde v sobě bere nervy tolik se věnovat dětem, a nejen těm svým (se Štěpánem a Matoušem začínala lomcovat puberta, a on sám jich měl pokaždé za pár minut plné zuby). A Mad se ještě hezkou chvíli rozhlížel, než řekl: „Když se přes devět let díváš, jak se kolem tebe i na dálku hroutěj rodiny; jak se rozpadaj ty nejzákladnější rodinný vazby, nebo přinejmenším dostávaj pokřivený tvary; a sám přitom máš taky rodinu, přísaháš si, že ze svý strany nikdy neuděláš nic, co by k tomu přispělo, a že v každý chvíli uděláš všechno, aby tvá rodina držela pohromadě. Až z toho pochází všechno ostatní. I chuť mít rád ty další. I chuť udřít se do padnutí. I radost z tý chuti. Když ti to dojde, je to pak jednoduchý. Víš, co je první. S Pánembohem to nemá nic společnýho - ten je u toho stejně. Ty si akorát ten dialog s ním usnadňuješ nebo znesnadňuješ… Víc nic.

I teď toho měl plné uši. Aby taky ne: měl tenkrát sebou kameru a dokonce magneťák, aby pak nemusel složitě vysvětlovat architektům své exteriérové představy a potřeby. A odpoledne při stříhání to znovu měl před sebou (a v sobě) v obraze i zvuku. A když pak řekl Sváťovi Stop! a zavřel oči (nevěděl nic lepšího jak se vypořádat s náhlým zmizením těch třiadvaceti let), vzápětí ho probral nečekaný zvuk. Bára brečela! Dokonce se mu mihlo hlavou, že proto, že na ni to zmizení víc než dvou desetiletí nemohlo fungovat, a visela se svou přítomností ve vzduchoprázdnu.

„Báro!“ ji okřikl. „To není žádnej hlas ze záhrobí!“

Vrtěla hlavou a utírala si slzy. „To ne. Ale ty to určitě budeš chtít vystřihnout, protože to trochu chraptí. A to ty nesnášíš. Mělo by to tam zůstat.“

Nesnášel to, ale ona taky měla pravdu. Rozhodl se, že Madův hlas dá pod něco mnohem podstatnějšího (těch míst bylo hned několik), a poprosil Sváťu, aby pásek (pokud to půjde) nechal vyčistit.

Hned nad další špulkou vletěly slzy do očí jemu. Přestože tam z děsivého Štěpánova úrazu a všeho koleny byly jen záběry ze špitálu až ze druhého dne, kdy už byl Štěpán mimo nebezpečí, a měl vedle sebe na posteli Matouše (kterého jako správného jednovaječňáka bolelo břicho taky), a oba se do kamery tlemili. Když tenkrát proti němu (právě se vracel z Prahy) vyběhl hrůzou uřvaný Matouš a vyvalil, co se stalo, vzadu ve voze sice kamera ležela, ale v té chvíli na ni ani nevzdechl. Tentokrát za ním měl přijet i kameraman Jindra Pavlíček se zvukařem, takže vezl vybavení i pro ně, za tři dny se měly slavit Šéfovy šedesátiny. (Ty byly v další špulce, ale

o tom Štěpánově napíchnutí nebylo skoro nic. Všechno se postupně dozvěděl až dodatečně.)

A teď ležel vedle poklidně oddychující Káti, a po dlouhé době se mu to znovu vracelo, a on se tomu nebránil, přestože ho režisérské svědomí upozorňovalo, že si zítřek stejně musí promyslet, že se stejně zase objeví strach, že to za středu a čtvrtek nezkopírují, a on přijede do Lučin s prázdnýma rukama, a že o to bude muset své usínání prodloužit i s rizikem, že toho moc nenaspí.

Už mu taky nebylo jasné, co v jeho paměti je rekonstrukce, a co už jeho vlastní scenáristická fabulace. (Když z něho pozvolna opadla ta láskou se zalykající úzkost, stával se z toho příběh. Drámo jako bejk.) Ale byl schopen dodnes vidět (ač ve skutečnosti neviděl) oba své syny, jak jen v teniskách, tričkách a kraťasech a na neosedlaných koních (ti šílenci!) rozjařené honí po lese uprchlé ročky, jak Štěpán nevidí tu větev, která ho vyhazuje ze hřbetu koně, a on (zpomaleně) letí vzduchem a dopadá na starý povalený kmen, z něhož trčí pahýl…

Zbyl mu z toho, klukovi, jen tmavěj důlek u boku. („Máš taky dva pupíky, dědo? “ Josefina, ten ďáblík. „ Táta má dva pupíky. Máma ne.“Ale má v bžíšku Toníka. “) Zvláštní’. Jako by tím pahejlem do Štěpána vniklo nějaký lesní kouzlo, nebo co. Za rok už byl v tý lesácký škole v Písku. Jak se Matouš přes to nemoh přenýst… přestože byl zblázněnej do koní a do šutrů a hlavně do keramiky a skla, že pude do Písku taky… vždycky byl na Štěpánovi víc závislej než Štěpán na něm. A když si zvykl, přesto se vlastně jen plácal, Káťa z něj byla nešťastná, že neví, co chce a jen proto snad nadosmrti skejsne u koní, ale byl tam šťastnej, sbíral si při tom šutry a čundral od jedný sklářský hutě ke druhý… no prosím, a teď má vyštudovanou geologii (jak byla Káťa blažená, že oba študujou a že je má zase na očích a může o ně pečovat!), a přitom pokrejvá veselejma keramickejma vobrázkama stěny dětskejch nemocnic všude možně. Odkaď že se to vrátil? Z Itálie? Pěkná holka, ta jeho Geraldina, akorát že Káťa fňuká, že se netvářej, že by chtěli mít nějaký děti. No a co! Když tenkrát málem o půlnoci přišel Štěpán, že má rád Terezu, Káťa taky lamentovala. („ Vždyť mu bude třicet a ona je ještě dítě! Aby jim to pozdějš nevadilo. “) A přitom Tereza už měla vyštudováno! (Čeho je ona vlastně inženýr? Ekologie? Nebo je doktor?) Jakoby šest let byl nějakej rozdíl. A co Smájl s Evčou, he?… Na okamžik si uvědomil, že mu naskakují asociace, jak se jim zlíbí, a takhle že se na zítřek sotva připraví, ale už se mu před oči dral Filip (tolik podobný Pýtovi z kaubojských let, až to bylo směšný), jak přemlouvá Štěpána, aby Tereze udělal aspoň pět dětí, jinak je Tereza uštve a Lučiny zkrachujou, protože se dobytek nebude smět vozit na jatka a nejspíš se bude muset pro něj postavit domov dobytčích důchodců a hřbitov…

…a v uších mu zněl hlas Štěpána („Čoveče, Kerdo, já ji mám tak rád, že… “), ale před očima měl (bůhví proč) svatbu Harryho a Jeleny, kde s kamerou svědčil a natáčel vlastní podpis…

Prudce se posadil, až sebou Káťa škubla. Vstal a šel do kuchyně. Sedl si s pivem ke stolu. Už měl se sebou příliš mnoho zkušeností, než aby zbytečně doutnal vzteky. Muselo se to dostavit. Ještě včera před usínáním v pohodě pokračoval ve stříhání a byl si jistý, že si drží ten správný odhled. Ale snaha vzpomenout si, jaký sám byl, když točil to a ono, co se s ním dělo a hlavně kolem něj, za tím už byla. A teď si vzpomíná, že se v něm chvělo jakési beztvaré očekávání (a zároveň strach), že ho to pohltí, a on tváří v tvář minulosti vlastní i těch, na nichž mu (vlastně) záleží víc než na sobě, ten odhled ztratí. A je to tady. Jenže odpovědnost odpovědně to dodělat zůstává. A ne jenom proto, že si usmyslel, že od něho Mad jiný dárek ani dostat nemůže. Jde přece taky o mě, kurva. Copak už jsem tak starej, že začínám bejt sentimentální? To snad ne! To by ten celovečerák vo Lučinách vypadal!

Jak držel sklenici, uviděl své zápěstí, okroužkované jednou vráskou vedle druhé. Zrovna já, kterýmu vždycky vytýkali, že mi není nic svatýho. Ale je. Ale je… Přesto to dostříhám, kdyby já nevím co. Teď bych akorát potřeboval aspoň kousek Boyovy analytický kompjůtrový makovice. Tady v kuchyni a s pivem tomu ovšem moc nepomůžu.

Ačkoliv si byl téměř jistý, že tomu nepomůže ani nahoře ve střižně, vydal se tam. Když nic, aspoň ty zítřejší špulky přejede. Jako si před každým natáčecím dnem prochází obrazy, které má točit. A všechny, i ty nejblbější poznámky. Jen si je přejede. Bez zastavování. Jen na obnovení paměti, co ve špulkách je. Bez probouzení paměti srdce. Jakmile ho něco upoutá natolik, že by to stopnul, vypne to a půjde od toho.

Na schodech ho zastavilo cvaknutí dveří. Rozvlnilo mu rty a málem zavrtělo hlavou. No jasně!

Moc světla nebylo, přesto viděl. (Aby taky ne!) Dlouhé bavlněné triko ukazovalo veliké prsy, upozorňující na sebe zřetelnými bradavkami. Už byly níž než bývaly, přesto …nějaké to kilo přibrala, ale pořád ještě …Bože! Za půl roku jí bude šedesát! Jak míval vztek, že spí v pyžamu a ne v košili, protože ani jedna z těch před ní v kalhotech nespala a tudíž to považoval za zbytečnou překážku. Párkrát mu vyhověla, ale pokaždé jí tam táhlo…

„Nech toho, prosím tě,“ řekla, když jí nejspíš došlo, že se na ni jen tak dívá a nic říkat nebude. „Nemá to cenu, a ty to víš. Akorát že ráno budeš mít větší vztek a budeš nevyspalý. Vem si radši prášek.“

Sešel na předposlední schod, sedl si na něj, a natáhl k ní ruku. Nechtělo se jí. „Kerdo. Je půlnoc.“

Vzdychl a vstal. „Tak si aspoň dáme frťana. Ten bude lepší než prášek.“

Potom ji pozoroval, jak nalévá (aby on jí nenalil víc, než si přála). Kůže na rukou taky už nebyla tak hladká, ale prsty byly stejně štíhlé a ohebné. A bez zachvění. Hlavou se mu mihlo Madovo vyprávění o klavíristovi, kterému při výslechu záměrně rozdrtili prst. Když před něho postavila skleničku, vzal ji za ruku a políbil konečky prstů. Usmívala se (a taky trochu posmívala) a kroutila hlavou.

„Nemělas to se mnou lehký,“ řekl.

„Pořád lehčí než llonka s Madem.“

„Tím si nejsem tak jistej. Ten byl pryč jen jednou. Sice na dlouho, ale “

„Nech toho. Srovnáváš nesrovnatelné. Nebo chceš zase slyšet, že ty avantýry jsem prostě nějak přežila? Teď o půlnoci?“ „Jsi pořád pěkná ženská.“

„Hele… Nesnaž se. Zvlášť když vylezu z postele. A… žádné hrátky se konat nebudou. Kór po tomhle.“ A maličko pozdvihla skleničku a hodila obsah do sebe. „Já vím, že tě to stříhání rozhodilo. A taky donutilo ke vzpomínkám. Ale to neznamená…“

„Nosila jsi ohon. Vzal jsem tě poprvé do Lučin sotva měsíc po Madově návratu. Radil jsem ti, aby sis rozpustila vlasy…“ „Nech toho, ti říkám.“

„..aby ti některý z děťátek neřeklo, že je máš jako naše koně vocasy.“

S potěšením jí pozoroval v očích, že se neubránila. (Říkal hercům: Nehraj, že vzpomínáš. Vzpomínej. Jinak se ti to v očích neobjeví.) Proč se tomu bránit? Naposledy se jim to povedlo vloni v červnu na Krétě, i když jen po chvilkách a to ještě pomocí všech možných asociací. („Naposledy jsi mi takhle koupil prstýnek v Kanadě, pamatuješ si to vůbec? “) „Nechtělo se mi tam,“ řekla. „Zkoušels na mě všechny možné kalibry. Měls strašnou pověst.“

„Koně a Lučiny. Dobrej kalibr, co?“

„Ani koně, ani Lučiny. llonka. Mad. A hlavně Jerry. Jak se jeho prsty dotýkaly toho telete. Jako by…“

„…to byl klavír…“

„Vidíš. Nemá to cenu. Jdem spát.“

„Myslel jsem to vážně.“

„Právě. Poznám i ve spánku, že jsi odešel z postele, ale občas nepoznám, kdy co myslíš vážně. Obzvlášť rozespalá. Nevěřila jsem ti, že mě chceš na tu roli klavíristky. Myslela jsem, že mě chceš dostat za každou cenu. Nastupující koncertní umělkyni jsi ještě neměl…“

„Fuj. Chtěl jsem tě, až když jsi v poslední chvíli couvla. Abych tě neztratil“

„Pojď už spát. Lichometníku.“

„To jsi celá ty. Zrovna, když jsem ti chtěl říct, že tě miluju.“

„Děkuju. Právě jsi to řekl. Poprvé od Kréty. To docela jde. Na to, že z těch pětatřiceti let jsme spolu opravdu byli ani ne polovičku, to jde.“

Usnul okamžitě. Půl litru piva a dva koňaky vykonaly své.

Zato ona ne. Za očima jí uvízla tvář Jerryho (tenkrát měl taky vousy) na letišti, když se vracela z Cannes. Párkrát se jeho obličej mihl, jak lidi před ní opouštěli celní prostor, ale pak ji držel v náručí. Panebože! Třiadvacet let! Nevím, co bude, Jerry, nevím. Jestli se nevrátí do týdne, je z něho emigrant. Bojím se, že ho ti Američané ukecají, a on… Vždycky toužil vyhrát v Cannes. A mít Oscara. To první má tři dny. A teď… Mám strach, Jerry.

Řekl jen Vrátí se, uvidíš. Znám ho, ale přesvědčil ji jen napůl. Taky ho znala. Ale jinak. Jiného. Patří sem, ještě řekl, nemůže bez toho bejt. I když to tu je děsný. U nás ne, ale… Toho se bála nejvíc: tak, jak chtěl a potřeboval, ho doma točit nenechají.

Cestou k autu Jerry řekl, že jsou děti v pořádku. Strefil se. Až se zajíkla, jak po nich zatoužila. Než z něho vypáčila, co všechno stihli Štěpán s Matoušem za těch deset dní provést, jestli to Ilonka s Karolínou vydržela a jestli Honza u Dóbayů nezvlčil, dojeli ke Krušnovu. Když projížděli špinavým a smutným okresním městem, Jerry řekl, že nikdy nepřestane děkovat Pánubohu, že jsou Lučiny tak stranou. I tak ale že je pořád těžší se ubránit. Už jen to, že jsme jiný, těm dobytkům stačí, aby po nás šli. A kór když u nás našel azyl Brabenec…

Ještě jí vzpomínka dopřála pohled na Lučiny a představu dětí, ale to jí smazala přítomná starost o nej mladšího syna.

Co mi to děláš, dítě? To ti nestačila ta Bosna? To musíš…

Vybavila se jí bledá a křehká krása Rut. A přitom má za sebou výcvik v armádě. Až po tiché vraždění, nebo jak tomu říkají. Kdo to mohl tušit? Na tom hořickém symposiu byly její sochy jaké vlastně byly? I z toho Osamění čišela pohoda, či co. Ve srovnání s Honzou. Říkal, že si z Bosny přivezl spoustu obrázků. Ale ty dvě obří ruce, trčící ze zkamenělé vody a nesoucí kamenný (a přetěžký) blok se čtyřmi dětskými hlavami, byly Pocta Cassidymu. Je v Jeruzalémě kvůli Rut? Proč? Z lásky? To bych ještě chápala. Ale… „Buďráda, ze nejeli do Čečenska,“ Rendy řekl minulou středu v Lučinách. „Byli jsme i v Jeruzalémě. Je tam klid, věř mi. Taky jsem měl strach, a Iza možná ještě větší - copak ten má od chvíle, co si tam Boris odvezl celou rodinu. A to víš, neviděla vnoučata víc než půl roku… Ujišťuju tě, že si vůbec ohrožený nepřipadaj. A je tam nádherně. Pro takovýho Honzu na každým kroku inspirace jako, jako… Ano, jako bejk. já vím. Přesto se bojím. Přesto mám na Izu vztek.

Zase se jí vrátily ty trčící ruce. Cassidy! Kerda byl někde na exteriérech. Karolíně bylo devět měsíců. Štěpánovi s Matoušem táhlo na čtvrtý rok a byli na zabití. A ve dveřích Dan, ty oči… Cassidy je mrtvěj! Utopenej! A oba kluci ječí Hurá, Cassidy je mrtvej! Bude mít hrobeček!

Znovu ztuhla onou dávnou dvojí hrůzou - z Dana i z dvojčat. Aby se jí zbavila, snažila se myslet na čtvrteční koncert

kdykoliv jí bylo zle, jakkoliv úzko, vytahovala z paměti notový zápis toho, co právě nacvičovala. Nepovedlo se to. Aspoň však zmizelo tamto.

Chtěla se pro jistotu zachytit Kerdy, ale jeho záda byla jak skalní stěna.

Skalní stěna, skalní stěna… něco to znamenalo, ale na to už nepřišla. S úlevou si ještě uvědomila, že přicházející únava je nejspíš spánek. Ale to už bylo všechno.

Jaro 1950 - podzim 1950

Začátkem května skutečně nasněžilo a nevypadalo to dobře: všechna vegetace se zpomalila a začínal být nedostatek píce. Koně i dobytek chtěli ven, už měli stájního krmení plné zuby a vůně zvenčí je ujišťovaly, že touhle dobou už musí být všude zeleno. Nemohli je tam pustit - louky byly tak rozbředlé, že by je zvířata rozrochala a růst travin ještě zpomalila. Pomohl jim Gríša Dačev, který na Lučiny a jejich koně (a na Ilonku) nemohl zapomenout, a využil své nejasné (a tím pádem neomezované) funkce sovětského poradce na ministerstvu obrany, a přijel na návštěvu. Řekl jim, že takové situace u nich nejsou neobvyklé a že je řešívají tím způsobem, že koně po deseti - patnácti kusech vyvádějí na cesty, ale třeba i do lesa. Koně musí být co nejvíc venku - nejsou to žádní duraci a brzy se sami přesvědčí, že vegetace není tak daleko, jak očekávali. Jeho chování byla zvláštní směs rozevřené náruče a nadřazené rozkazovačnosti, za kterou se vzápětí omlouval, musel naklusat Víšek, kterému Gríšovy rozkazy vyřizoval šofér, ačkoliv byl jen mladšij lejtěnant, večer Gríša všechny nutil, aby se s ním opili a Esteru, aby mu hrála, klekal si před Ilonku, aby si s ním zatancovala, a každých deset minut přísahal, že oni jsou jeho famílija, protože žádnou jinou nemá, a že bez nich by mu po té zatracené válce život ani nechutnal Nejhorší bylo, že měl strašnou výdrž, všichni kolem něho už padali únavou, a on pořád sršel energií, a jen díky jeho šoférovi (už toho taky měl plné zuby), který mu (asi) nalil čistý líh, Gríša konečně odpadl. Ráno však byl v pořádku, projel se s Maděrou a poradil mu, které klisny jakými hřebci by se měly pokrýt, Ilonku u snídaně nutil, aby vyslovila nějaké přání, že jí opatří cokoliv bude chtít, a Imru přemlouval, aby se s celou rodinou přestěhoval do jeho rodného hřebčína v Kázáni, kde se bude mít jako pán. Při odjezdu se z okénka vozu vytáhl málem do pasu a divoce na ně mával a křičel, že co nejdřív zase prijechá.

Pustili se do stavby hřebčína. Nebylo to jednoduché: kmenů se sice zbavili už v zimě, ale museli totéž učinit i s pařezy; vykopat příkopy na základy, a hlavně plochu pod budoucí podlahou protkat sítí odpadových svodů - Jana si dokonce vzala studijní volno, aby na to dohlédla, a byla s tím až otravná. Přivezla si ze školy theodolit a trasírky, a kvůli udržení spádu svodů neustále po Boyovi (po kom jiném?) chtěla, aby pocházel s trasírkou a zatloukal kolíky s kótami. Když jim předestřela, co je čeká (na rozdíl od chléva, který byl postaven na základech zrušené stodoly), vůbec se jim do toho nechtělo. Dokonce ani Maděrovi. Při představě, že to budou dělat při všech svých ostatních běžných (a nepřerušitelných) povinnostech, jim vycházelo, že by to bylo na mnohem delší dobu, než byli ochotni obětovat. Do toho se naštěstí vložili se svými nápady Pýt s Kučerou, kteří vymysleli různé náhony na traktor, takže jím nejen vyrvali všechny pařezy, ale vyryli i všechny rýhy alespoň tak, že jejich dočištění byla málem zábava. Putna jim sehnal nejen partu zedníků, ale i tesařů, kteří byli (v čase lístkového systému, kdy všechno na volném trhu bylo nesmírně drahé) za přislíbené naturálie ochotni se strhat, takže hřebčín rostl jako z vody.

Když na krovu vztyčili glajchu, přijel Putna a Maděrovi nastrčil před oči výtisk Rudého práva s velikým titulkem Pro socialistické zemědělství jsou koně přežitkem. A k tomu dopis od Okresní zemědělské správy (podepsaný Simáčkem), oznamující, že musí být provedeno sčítání veškerých koní, a počty podle druhů a pohlaví rozepsány do příslušného tiskopisu. K tomu přiložena vyhláška, že napříště (vzhledem k neefektivnosti) mohou státní statky držet maximálně jednoho koně na každých dvacet hektarů obhospodařované plochy, a družstva maximálně jednoho koně na jednoho člena družstva. Nadbytečné počty budou zlikvidovány. Všem státním statkům a zemědělským družstvům budou všechny instrukce zaslány a oznámen termín splnění.

Maděru zamrazilo. Jednu chvíli se mu pomíjivě ulevilo, že se ho to už netýká, že to je Kučerova věc, ale pak na něho znovu padla hrůza. A je to. Putna se vypařil (přestože oběd už voněl snad až do Štěpána). Nejenom že neuměl být poslem špatných zpráv, ale taky se cítil ponížen, že nezná žádné východisko. Maděra s tím zůstal sám, a najednou dostal strach, že tentokrát už to neunese. Ne proto, že to přišlo tak najednou (už toho hodně přišlo najednou a v tomhle ohledu to nebylo nic nového), ale že už toho bylo moc. Víc, než sám mohl v té chvíli unést. A přitom věděl, že tentokrát ani nemá právo to hodit na Ilonku, přestože se už tolikrát přesvědčil, že ona všechny možné nárazy dovede ustát lip než on. Na rozdíl od něho, který se teď konečně (výsměšné na tom bylo, že vlastně díky tomu, že se z nich stalo JZD a že předsedu dělal Honza Kučera) mohl věnovat jenom koním, se ona o to víc starala, aby sě (i kvůli tomu, že on se teď věnuje jenom koním) udržela soudržnost lidí, aby se zachoval ten zvláštní princip veliké rodiny, o níž bezpečně věděla, že pro Boye, Cassidyho, Pýta, Smájla a Jerryho, ale i pro Dóbayovce (obklíčené rasovou nenávistí) je veškerým zázemím, které mají.

Cítil, jak propadá panice. To nebylo dobré. Takhle se nemohl vydat ani za Smájlem, který se vždycky zdál být proti katastrofám imunní. Aniž věděl proč, šel s tím ke Kučerovi. Do kanceláře. To byl Rendyho nápad (toužil po tom už hodně dlouho, ale do příchodu Kučery byl se svou touhou příliš osamocený). Hned vedle vstupu byla místnost, tolik oddělená od ostatních, že byla k ničemu, jen v zimě se používala jako šatna. Protože se dalo předpokládat, že nový status družstva způsobí i lecjaké návštěvy, které by sotva chtěli vodit do kuchyně, Kučeru napadlo, že by se to všechno mohlo odehrávat v kanceláři. Kdyby nějaká byla. A to byla chvíle pro Rendyho. Teď tam seděli nad všemi možnými výkazy (o kterých Maděra neměl ponětí, před Kučerou to dělal Rendy sám a po Maděrovi chtěl nanejvýš podpis), a přímo z nich čišelo, že si rozumějí v tom smyslu, že i Kučera to všechno nechává na Rendy m.

Ještě jim to ani nedořekl, a Rendy se už hrabal v lejstrech, až jedno vytáhl. Nechal Šéfa domluvit, a pak poklidně řekl: „Nás se to netejká. Tady dole. Ta poznámka: Na oblasti pohraničí, tj. bývalých Sudet, jakož i na další horské oblasti od 700 m nadm. výšky se tato vyhláška nevztahuje.” Pak se ale zarazil a obrátil list. „Ledaže bychom překračovali tohle… i když moc nevím co to je: únosná mez hospodárnosti… nebo tohle: …že by to bylo proti státnímu zájmu… tomu už vůbec nerozumím. Ale určitě se nás nic z toho netejká.”

To znělo dobře. Úlevně. Ne však docela. Mělo to slabou pachuť. Teď už to ale mohl říct Ilonce a ostatním. Ilonka pachuť okamžitě identifikovala: „Ak nam to príde, a s podpisom Šimáčka, budie v tom istotne volaký fígel.“ Kanda si to taky myslel. Šimáček už mnohokrát dokázal, jaký je syčák

Zkoušeli sehnat Brabence, ale ten byl v Praze na zasedání {strany, z jeho sekretariátu však slíbili, že jakmile se soudruh tajemník ozve, vzkaz okamžitě telefonovat do Lučin že mu vyřídí.

Ilonka po ránu zavolala Víškovi. Přepojili ji do Strání. Řekla mu, že s ním nutně potřebuje mluvit. Hned. Jí nikdy nedovedl říct ne. Takže ano. U lanovky. Ivanka byla nadšená, když viděla strejdu Láďu, jak k nim sjíždí málem jak z nebe.

Ilonka mu řekla, že má stejně obavy, že jim Šimáček chce koně vzít, a že dostala takový nápad: kdyby Víšek přesvědčil okolní posádky pohraniční stráže, jak skvěle se hranice chrání na koních, mohli by se jim koně půjčit nebo pronajmout, a Šimáček by utřel nos. Vypadalo to jednoduše, rozumně a proveditelně, a Víšek bez zaváhání zakýval. I když i on měl svou pachuť, ale s tou se radši Ilonce nesvěřoval. O Maděrovi dokonce přišel i oběžník (o něm Maděrovi Víšek nic neřekl, považoval to za pitomost a nechtěl Maděrovi zbytečně přidělávat vrásky), upozorňující, že Maděra Antonín by se - vzhledem ke své válečně minulosti - mohl pokusit o přechod hranic, eventuelně i do bratrské části Německa, za účelem dosažení západní zóny Berlína.

„Bude to pár dní trvat,“ řekl místo toho. „Obtelefonovaný to mám hned, oni se ale taky musej zeptat vejš, na všechno musí bejt papír, vždyť to znáš.“

Mezitím pan poštmistr Roubal přivezl rekomando, které přikazovalo podle dodatku b) výše citované vyhlášky ve státním zájmu odevzdat státu nadbytečný počet koní příslušným orgánům státní správy. Proti tomuto rozhodnutí není odvolání.

Ještě ani nestačili pořádně propadnout panice, a na cestě od Svatého Štěpána se objevil oplachtěný náklaďák, z kterého u výběhu vyskákalo asi patnáct chlapů s ohlávkami. Jeden z nich, který měl dokonce i rajtky a naleštěné jezdecké holínky, se s aktovkou v ruce vydal ke statku.

Tam už věděli o Ilončině úmluvě s Víškem, a Maděra mu znovu volal a popoháněl k akci, ale Víšek měl zatím jen telefonické přísliby odběru, v ruce však nic. Alespoň Maděrovi poradil, aby se na to vymluvil: „Budeš to umět říct, Tondo? Musí to znít přesvědčivě. Jako že pohraniční stráž je naší hrází, že je taky státní orgán, a že vám ty koně chce taky rekvírovat, že jsme vám to oznámili telefonicky a každou chvíli se objevíme s lejstry.“

Než muž v rafikách došel ke dveřím, Kučera Maděru ještě poprosil, aby všechno nechal na něm. Je to prostě tak, že se členem strany a předsedou JZD budou mluvit jinak, než by mluvili s ním. „A bude lepší, když u toho vůbec nebudeš. Musíš mi věřit, Tondo. Radši drž zpátky vostatní, ať neprovedou nějakou kravinu.“

Mezitím se ve stájích vůbec poprvé zablesklo mezi Imrou a Smájlem: nemohli se dohodnout na jediném jméně, které by byli ochotni obětovat. Natož na třiadvaceti. Zpovzdálí je poslouchali Kanda, Jerry, Cassidy a Smájl (a na půdě nad nimi Boy). Neodvážili se do toho zasáhnout. Cassidy seděl na bobku a klacíkem k sobě shraboval pohozená stébla sena. „Radši je sami zabijem, než…“ několikrát opakoval spíš pro sebe.

Kučera první kolo vyhrál - muži odjeli. Ten v rajtkách se choval docela rozumně: mají své rozkazy, ale rozkazy ministerstva vnitra, pod něž pohraniční stráž patří, mají přednost. Dokonce dodal, že chápe, co to je za malér, ale že je příliš malý pán, než aby to mohl měnit.

Přestože to dopadlo takhle, měli z toho všichni husí kůži, a nikomu nebylo moc do řeči ani u večeře. Všem viselo za krkem vědomí, že - i když se to podaří s Víškem - tím se neřeší to podstatné: chov. Protože podle té vyhlášky nebudou moci v Lučinách mít víc koní než je členů, a těch i s vysokoškoláky, i se zaměstnanci pily, i se šoférem mlékařského vozu (kterého radši platili, aby jezdil pro mlíko včas) bylo v té chvíli dvacet. A to znamenalo, či spíš neznamenalo vůbec nic. Smysl Lučin se ztrácel. Rozestavěný hřebčín byl k ničemu. Ani Jerry (a stačilo, aby jen mrkl po Kandovi a věděl, že jsou i v tom zajedno) nemohl v téhle chvíli říct, že holt rozšíří chov krav a počkají, až se na tuhle nesmylnou vyhlášku zapomene, a budou se zase moct pustit do koní. I jeho se to týkalo stejně jako ostatních - to s počtem kusů dobytka nemělo nic společného, a hlavně i ten dobytek takhle ztrácel smysl Všechno ztrácelo smysl.

Júlce bez přestání tekly slzy.

Aleně se v hlavě zablesklo nadějí, že teď by Martin možná už nic… ale rychle to pomyšlení zavrhla. Teď jí bylo především zle a bezradně jako ostatním.

A do toho řekla Esterka: „A co Gríša? Když se vytahoval, že jsme jeho famílija. A že nám přiveze koně ze Sovětskýho svazu…“

Mohl ho sehnat jen Víšek. Pro civily žádný plukovník Dačev na ministerstvu neexistoval. Víšek mu zase z důvodů utajení nemohl říct, o co jde, a jenom vyřídil naléhavou prosbu od Ilonky (doufali, že to zabere), aby okamžitě přijel a pomohl jí v jejím zoufalství.

Krátce na to dostal Víšek ze svého velitelství depeši, že ani on, ani žádná jiná posádka (které depeši dostaly také) nepřeberou od JZD Lučiny jediného koně. Pohraniční stráž skutečně koně potřebuje, ale koně získá až po konfiskacích na základě výběru. A k tomu ještě telefon od náčelníka štábu: „Ruce pryč od toho družstva, Víšku, slyšíte? Nebo chcete bejt převelenej jinam?“

Gríša Dačev přijížděl ve chvíli, kdy ohlávkáři pod velením muže v rajtkách už odváděli koně. Nevěděl, co se děje, proto nechal zastavit a s potěšením si zvířata prohlížel. Jenže dole pod výběhem stáli všichni Lučinští a slzeli. Imra se mu rozeběhl naproti, a bez navyklé subordinační úcty už zdálky na něj vztekle ruský křičel, že se Češi i Sověti chovají hůř než sabaki germanskije, jen oni kradli koně za bílého dne, a kdeže jsou tvoje sliby, Grigorij Ignatovič, když se tohle děje?

Imra ještě ani pořádně nedomluvil, a před zraky všech se s Gríšou udála změna. Nejdřív zařval, že chce koně, pak jeho zděšený šofér musel vydolovat z auta pistoli a samopal. Potom Gríša odešel dovnitř a řval do telefonu na Víška nějaké rozkazy, z nichž se dalo nanejvýš vyrozumět, že Víškova posádka má pohotovost nejvyššího stupně, Víšek se asi pokoušel něco namítat, ale Gríša mu řekl, že ho osobně zastřelí, jésli…

Ať to bylo jakkoliv teatrální, podařilo se mu zrušit jejich zděšené zoufalství dokonce do té míry, že se každý po svém za ten propad zastyděli. Ať se bude dít cokoliv, konec světa se nekonal. Osedlali i svoje koně, nejen Chumaje pro Gríšu (který o něm prohlásil, že má buďonovskou krev). Cassidy se rozeběhl na půdu, a potom vyšel z chalupy ve svých starých legínách, co si tak pracně ušil před pěti lety, aby zjistil, že Smájl má stejné pouzdro s puškou připevněno k sedlu. Už nemohli mít pistole zatraceně nízko zavěšené, ale i pažby pušek trčící nad sedlo vypadaly hrozivě. Jako by se domluvili, všichni čtyři (ano, i Jerry) měli své staré kaubojské klobouky i vesty, i šátky kolem krků. Kanda chvíli váhal, ale nakonec si přinesl pušku i on. Rendy si bůhví proč oblékl svou lesácko- -adjunktskou uniformu (možná měl pocit, že mu to dodá víc vážnosti) a s brokovnicí křížem přes rameno vypadal jak z hloubi let vrátivší se partyzán, a oni na něho s úžasem hleděli - nikoho z nich nenapadlo, že tenhle upozaděný cifršpión by byl schopen a ochoten se rozhodnout právě takto. Imra osedlal Maděrovi Kida a sobě Hurikána, on jediný pušku neměl.

Maděra nahoře chvíli váhal, má-li si vzít ten perleťový kolt, na který měl pořád platné papíry, ale pak se taky rozhodl pro pušku. Právě se pro ni natahoval na skříň a právě si říkal, že to všechno je asi naprostá pitomost, když vešla Ilonka. Zezdola sem doléhalo nějaké další Gríšovo rozkazování. „Čo je to za šialenstvo?“ zeptala se. „Cassidy s ostatnými sú oblieknuty za kauboje, a ty… Čo tým… Čo keď právě čakajú na takúto somarinu? Že budiete chcieť… Tonko! To nie je možné!“

„S Gríšou snad jo. Nevím. Něco musíme udělat. Připadal jsem si jak před popravčí četou, když nám je brali.“

Měl trochu obavy, že Gríšu počáteční elán opustil, dokonce s tím i počítal, a kdesi v něm se už dokončovalo rozhodnutí, že on sám necouvne. Byť netušil, jak takové necouvnutí bude vypadat.

Gríšu nic neopustilo, spíš naopak - kaubojové ho nadchli a ještě víc utvrdili, že koná správně. A přitom nebyl tak naivní, jak se zdálo - už měsíc měl u sebe (ze sovětské strany dokonce podepsanou) smlouvu o vzájemném posilování a rozšiřování chovu koní mezi kolchozním hřebčínem v Kazani a Lučinami, ale netušil, že by to až tolik spěchalo a že tím nespěcháním může způsobit cosi, co se musí řešit flintami v sedelních pouzdrech.

Ilonka na to hleděla z okna. Vedle ní vykřikovala své nadšení Ivanka. Navzdory tomu, že byla zároveň zděšená i odevzdaná, Ilonka děkovala Bohu, že Boy je ve škole, a že tu tady nejsou Bill, Harry a Kérly. A taky si ještě stačila s údivem uvědomit, že je to poprvé, co ji nevarovalo zlé tušení.

Už byli v sedlech a jen čekali, až šofér přinese Gríšovi na převléknutí rubášku se zlatými epoletami (aby si ještě víc připadal jako kozák). Vtom se objevil Honza Kučera, kalhoty zastrkané do německých poloholínek, kterým se říkalo půllitry, sako přepásané širokým koženým řemenem, taky po Němcích (takovým řemenům se říkalo ubršvunkj, nikdy ho takhle vystrojeného neviděli, ale pochopili, že to je v této chvíli jeho jezdecká výstroj, ačkoliv dosud chodil k Maděrovi do rajťácké školy jen v plátěnkách a v montérkách. Smájl beze slova seskočil a šel mu osedlat Alenina Šohaje, na kterém se Kučera učil jezdit (Alena jezdila na pilu na kole, a večer ji už rajtování nebavilo). Gríša mezitím dal povel k odjezdu, i když nevěděl kudy.

Věděli, že transport koní hravě předeženou údolím Blaubachu, kudy to znali jen oni. Marně se pokoušeli přesvědčit Gríšu, že opravdu nemusí tolik pospíchat, ale v něm se zřejmě probudily všechny jeho kozácké geny (navíc podpořené jeho vlastní závodní minulostí) - pořád byl vepředu a vracel se a nutil Chumaje tančit na zadních, že měl Maděra zpočátku strach, aby v tomhle způsobu rajtování nezkušený Chumaj něco Gríšovi neudělal. Ale Gríša byl Pan Rajťák, a Chumaj se mohl strhat, aby udělal všechno, co po něm Gríša chtěl. Byli tam tak rychle, že dokonce museli jet skoro dva kilometry zpátky. Až tam je dohnali Kučera se Smájlem. A Pýt, který se byl přesvědčit, jestli jsou na vlečce připraveny vagony (parťák ohlávkářů totiž mohl lhát a hnát koně rovnou do krušnovských jatek). Vlak tam byl. I dýmající mašina a čtyři vojáčkové jako stráže.

Zezadu doháněl transport Víšek se svými lidmi. V autě s ním seděla Ilonka a Putna. Neboť na Ilonku padla hrůza, že všichni lučinští chlapi podlehli Gríšovu mámení, ale na rozdíl od něho si to odskáčou. A Putna jí připadal jako někdo, kdo tomu nachystanému maléru mohl zabránit úředně. I když se tak netvářil a ani ona se nesnažila představit si, jak by se mu to mohlo podařit. Obzvlášť když jí Víšek hned v okamžiku, kdy doběhla do Mlýna, řekl, že se Dačev zbláznil, že se Maděra zbláznil že se všichni zbláznili, a jeho že kvůli tomu nejspíš zavřou. Takže za celou cestu toho spolu moc nenamluvili. Oba muži si jí příliš vážili, než aby své názory a pocity rozebírali nahlas, a ona byla příliš zaměstnána snahou představit si, co bude dál, než aby měla chuť říct cokoliv.

Pak je spatřili pod sebou v první serpentině. Byl to dlouhý průvod - každý honák vedl dva koně, a za nimi se pomalu sunul náklaďák, který honáky přivezl.

A o tři zatáčky níž se objevilo osm jezdců, devátý o několik délek za nimi. Nemuseli si předávat dalekohled, aby je poznali a aby věděli, že ten devátý je Kučera, který při tom trpí jak zvíře.

Mezitím přijel na místo vagonování koní soudruh (dříve doktor) Šimáček, aby si vlastníma očima mohl vychutnat Maděrovu porážku. Protože tam byl klid, rozhodl se, že jim pojede naproti.

A tak se stalo, že ve chvíli, kdy osm jezdců zahradilo silnici a deset metrů před nimi se na sebe začali kupit koně s honáky, a seshora k nim zezadu dojížděl Víšek v džípu a za ním v malém nákladním bedfordu deset jeho vojáků, zespoda vyjel ze zatáčky Simáčkův služební vůz.

Chumaj vedený Gríšou vytancoval z řady, v polovině vzdálenosti zastavil a (protože nechápal, co od něho Gríša chce) stepoval na místě, zatímco Gríša zpoza rubášky vydoloval lejstro a ruský začal honákům rozkazovat, aby koně okamžitě pustili, protože ten, kdo jim rozkázal je odvést, na to neměl právo. Honáci mu nerozuměli ani slovo, neboť Gríša drmolil a ještě hulákal, jediní, kdo mu rozuměli, byli Imra a Víšek Víškovi jen zatrnulo (navíc Ilonka naléhala, aby jí to přeložil), zato Imra Gríšovo naléhání pochopil po svém, a zahvízdal. V tom okamžiku se všichni koně začali vzpínat a odmítat honákům poslušnost, a když se k Imrovi přidal Smájl (ten z jejich pánů, který s nimi i spává a hraje jim na flétnu), začali se stavět na zadní a škubat při tom hlavami nahoru, aby se osvobodili. Parťák honáků vylezl z doprovodného vozu taky s lejstrem a bezpečným obloukem se snažil dostat ne ke Gríšovi, ale k Maděrovi. Totéž měl v úmyslu Šimáček, když se rozhodl posledních padesát metrů radši zvládnout pěšky, ale k tomu nejdřív potřeboval projít kolem devátého jezdce, který teprve dojížděl.

„Radši tam nechoďte, soudruhu, aby vás některej kůň nekopl ozvalo se nad Šimáčkovou hlavou. Už se znali - Šimácek si Kučeru pozval na okres a tam se mu snažil vysvětlit, že je v jeho nejvyšším zájmu se co nejdřív zbavit koní a Maděry; ale Kučera se ho zeptal, jestli s ním chce mluvit o pětiletém plánu, kvůli kterému si ho pozval

„Děláte strašnou chybu, soudruhu, děláte chybu,” Šimáček ze sebe obtížně dostal, a zároveň z kapsy doloval i svoje lejstro - to už v této chvíli bylo třetí. Kučera při tom (z posledních sil) vedl Sohaje tak, aby je oba měl Šimáček po boku.

Došli pozdě. Honákům bylo milejší jejich zdraví než koně, a pustili je. Jakmile Smájl zahlédl první uvolněnou uzdu, vyrazil ze silnice do stráně a znovu zahvízdal. Koně se jeden po druhém vydali za ním, doprovázeni Imrou a ostatními kauboji. S Gríšou zůstali Maděra, Kanda, Rendy a docházející Kučera. Parťák honáků mával svým lejstrem a křičel. „Ty vohlávky jsou ale naše!”

Gríšovi se to líbilo. Hlasitě se smál.

K místu, kde ještě před chvílí byli koně, docházeli Ilonka, Víšek a Putna. Šimáček obešel Maděru s Kandou, postavil se před ně, a s lejstrem v ruce syčel: „Tak tohleto jste neměl, Maděro, to už si odskáčete.”

Gríša v té chvíli hleděl na Ilonku a doufal v její úsměv jako odměnu za hrdinský čin, který právě vykonal, ale překvapeně zjistil, že Ilonka hledí jinam na Šimáčka. Gríša k němu otočil Chumaje. „A ty kto?” zahřměl.

Víška možná napadlo, že právě teď se rozhoduje o jeho osudu, ale Šimáčka neměl rád od chvíle, co v pětačtyřicátém poslal revoluční gardu obsadit Maděrův štěpánský velkostatek ve chvíli, kdy vrcholily oslavy Maděrovic svatby. Proto rychle ruský řekl, že tenhle je ten, co konfiskaci koní vymyslel i způsobil.

„Ty?” Gríša užasle vydechl a sjel s koně tak, že dopadl přímo před Šimáčka. Ten začal tušit, že je zle. Ustoupil o krok a nastrkoval před sebe lejstro. „Ty?” Gríša opakoval a natáhl se pro Šimáčkovy klopy. Víškovi přes rameno jen řekl, aby na něj počkali, že to vyřídí na místě, a táhl Šimáčka k jeho autu. Vyhnal šoféra a sedl si se Šimáčkem dovnitř. Šimáček mu rozuměl každé desáté slovo, přesto pochopil velice přesně: nejen koní, ale celého lučinského družstva jako takového si Simáček už nebude všímat. Jako by nebylo. Možná ani nebylo třeba, aby Gríša říkal, že „kalchoz v Lučinách čechoslo-vacko-savětskij kalchoz, ty panimáješ?!“ Šimáčkovi už stačilo, jak se Gríša představil, hlavně jak mu ukázal ty dva průkazy, z nichž jeden Simáček znal: patřil před půl rokem tomu sovětskému soudruhovi, který byl při Simáčkově pohovoru na Státní bezpečnosti, při němž rád (aby ne, když věděli i to, že seděl za šmelinu a ne za odboj) podepsal spolupráci. Simáček vlastně jenom říkal „Da, da,“ a radši ještě kýval, aby bylo jasné, jak to DA myslí, taky Gríšovi tak dlouho nastrkoval svůj papír, až si ho Gríša konečně vzal, zmuchlal a strčil do kapsy. Nakonec se zeptal „Ty paňal? Ty charašo paňal?“ Šimáčkovi se divoce rozkývala hlava na souhlas, Gríša mu ještě dal herdu do ramene a vystoupil.

Během jejich pohovoru u nich zastavilo odjíždějící nákladní auto s honáky, z kabiny se vyklonil parťák a zakřičel, že si na okresní správu přijede pro ty ohlávky a že blbce ze sebe nenechá dělat.

Nahoře toho moc nenapovídali. Nebylo co. Zkonfiskovaní koně byli na zpáteční cestě do svých stání, a nahlas přemýšlet, co bude dál, nemělo moc cenu.

A Gríša přišel, rozhodil ruce, usmál se a řekl: „Vot vsjo. Charošaja rabota.“ A zjihl, protože Ilonka se na něho konečně usmála.

Když se Boy vracel ze školy, i navzdory vrzání jednoho pedálu (každé ráno sice víc než polovinu cesty k autobusu kolo vedl, ale za rychlý sešup při návratu to stálo) slyšel už z dálky zpěv, z něhož chvilkami vykoukly tóny flétny. Přicházelo to jakoby z Lučin, ale když se přiřítil k výběhu, najednou ten zpěv byl za ním.

Pod ještě nezakrytým krovem hřebčína poskakovali v kruhu, drželi se při tom za ramena a hulákali Tancuj tancuj vykrúcaj. Kolem nich poskakovala s flétnou Estera, mezi nimi se proplétaly Ivanka s Evičkou, táhnoucí Kandovic Pavlíka, v nízkém kočáře opodál stál opásán kšíry Jiřík Maděru a řval, z vedlejšího kočárku byly pouze vidět mávající ručičky Kubika Dóbaye, a uprostřed kruhu tančil kozáčka Gríša Dačev. Chorovodu se účastnili naprosto všichni - Boy nemohl věřit svým očím, že i Rendy, a to ještě s pusou roztaženou při zpívání od ucha k uchu. Neuměl si představit, co se muselo stát, že takhle řádí, samotný příjezd Gríši přece na to nemohl stačit, nešlo mu to do hlavy, ale vedral se mezi Pýta a Smájla, byl přivítán pohlavkem a několikerým zavoláním svého jména, ale to bylo všechno, Ilonka na něj mrkla těsně před tím, než Gríša vyskočil jak pérák a s roztaženýma pažema i nohama opřenýma o paty se postavil před ni, a v téhle poloze ji podivnými poskoky doprovázel tak dlouho, než pochopila, že to je vyzvání k tanci. Boyovi se nedařilo do toho veselí vpravit, proto se mu způsob, jak Dačev držel Ilonku a mával s ní, nelíbil. Určitě to bylo i proto, že Dačeva nebaštil. Bylo mu deset, když skončila válka a do Lískovic, kde v té době žil u tety, přijeli Rusové, a ještě téhož večera tahali ze všech stavení ženské k velikému ohni na návsi, a tam při zvuku garmošky do ženských lili cosi z láhví a pak je povalovali na zem a lehali si na ně, a před staveními postávali chlapi a z očí jim tekly slzy. A teď na gymplu měli na ruštinu báryšňu Chupíkovou, která se vrátila z Moskvy a hrála si na Rusku a cpala do nich ruštinu horem dolem a nepromluvila slovo česky, protože všechno české bylo plachóje a všechno ruské izvěstnoje. Boy si prostě nemohl pomoci: cokoliv ruského neměl rád. Netušil, že právě báryšňa v jeho mozku probudila od Pánaboha danou schopnost znát jazyky, a že právě on bude nejbližším člověkem na světě jednomu mladičkému rajťákovi z Kazaně, jehož tohle přátelství dostane na sedm let do sibiřského gulagu. Protože však netušil, byl naopak při tomto chorovodu jediný, který Gríšovo rozvášněné tancování pozoroval s nelibostí o to větší, že Gríšova vášeň se pnula kolem Ilonky, kterou Boy ve své propukající pubertě právě teď miloval jako pravzor všech žen, které mu kdy padnou k nohám, a všechny budou vypadat jako Ilonka.

Potom se postupně dozvěděl, co se stalo, a musel uznat, že je Gríša (ale i Esterka, která si na něj v poslední chvíli jediná vzpomněla) zachránil, a taky vůbec poprvé - aniž si to uvědomil - plynnou ruštinou Gríšovi poděkoval. Všichni jen koukali (včetně Boye samotného), a on radši utekl, aby se nevyptávali. Ženské chystaly slavnostní večeři, na niž se nesmírně těšil vrátivší se Putna. Tomu účast na chorovodu v novostavbě hřebčína zkazila paní Zunová svým neutuchajícím telefonováním do Lučin, že pan Putna musí okamžitě volat na ONV, kam volal okresní tajemník KSČ na základě hromovládného dotazu soudruha krajského tajemníka strany Brabence, jakto, že ho neinformovali o tom, že se Lučiny staly družstvem československo-sovětského přátelství. (Brabenec nejmíň jednou týdně volal do Lučin, aby jim dal najevo, že na ně nezapomíná. Tentokrát se nemohl dlouho dovolat. Až to uslyšel Kanda, který se z hřebčína vrátil pro pivo. Když mu Brabenec vytkl - neboť to se krajským tajemníkům nestává - že se nemůže dovolat, Kanda mu řekl, že nemají čas, protože slaví. Na dotaz, co že to slaví, Kanda řekl: „Gríša právě založil družstvo československo-sovětskýho přátelství, ty vole. Tak ahoj.“ A zavěsil.)

Gríšův šofér Matvej už přivezl bůhví odkud bůhví kolik láhví šampaňského, Gríša sám se mezi vším tím ruchem a shonem jen vznášel ozářený nelíčenou širokou a všeobjímající ruskou radostí, a do toho vstoupilo zazvonění telefonu. To byl Víšek: že za čtrnáct a půl minuty budou na posádku znovu volat z ministerstva, a že to je naléhavé.

Gríša zvážněl a zmizel, a Kanda si vzpomněl na to, co říkal Maděrovi, když spodem kolem Blaubachu nadjížděli svým odváděným koním: „Jestli tohle nevyjde, tak pošlou na jatka i nás. A Gríša skončí na Sibiři.“

Gríša se za chvíli vrátil. Měl po náladě, přestože se do ní nutil. Imra to nevydržel a zeptal se ho, jestli se to týká Lučin, a on že ne, že něco horšího: za čtrnáct hodin přiletí do Prahy sovětský ministr obrany a Gríša musí být při tom. To ale něznáčit, že by to, co slíbil, nesplnil.

Na konci následujícího týdne přivezl pan poštmistr Roubal rekomando z ministerstva národní obrany, v němž bylo rusko- -české znění družební smlouvy mezi kazaňským hřebčínem a Lučinami, a prohlášení, že lučinské stádo je kmenovou rezervou kazaňského chovu, za kterýmžto účelem kazaňský hřebčín pošle (jako dar sovětského lidu lidu Československa) několik chovných hřebců a klisen do JZD Lučiny.

Ani Víšek neměl žádný průšvih, ačkoliv byl přesvědčený, že se musí dostavit. Navzdory vší veřejně a hlasitě a neustále proklamované bratrské družbě obou armád neměli českoslovenští důstojníci jakékoliv vměšování sovětských rádi, a kdykoliv některý sovětský poradce překročil své pravomoci, s radostí toho využívali. A tady nic. „Mám pro to jediný vysvětlení,“ řekl Víšek při mariáši. „Že je Gríša enkávéďák. Ale to ani vás, ani mě nemusí bolet.“

Brabenec samozřejmě taky přijel. Aby se mohl pokochat.

A oni na něho tak zírali, až se musel ohradit: „Co na mě tak koukáte?” Byl z něho někdo jiný. Za tři měsíce! Už to auto se šoférem stačilo. Natož oblek, stejný jako u vládních a stranických činitelů z filmových žurnálů a fotografií v novinách. S kravatou! Sice jen jednou, ale přesto se ukecl. „ Soudruzi!“ řekl nadšeně, když se dobýval z nízkého tatraplánu. „Jdi s tím do prdele, Franto,” řekl Kanda místo pozdravu. Protože na něm poznali, že něco ví, ale jim to neřekne, udělali totéž - nechali ho při tom, co už věděl. Ilonka cítila, jak jsou z toho všichni nesví, poznala na Kandových očích, že by mohlo dojít k výbuchu, a pod záminkou, že Brabencovi chce ukázat Jiříka, ho ostatním ukradla. A nahoře ho málem strčila do dveří, ty zavřela a opřela se o ně zády. „Čo sa s tebou porobilo, Františku? A niehovor žiadne klámstva, hej?“

Poznala na něm, že chce uhnout. „Pozři sa mi do očí. A teraz hovor.“

Cukl rameny. Zašklebil se. Vzdychl. Chtěl se podívat na zem, ale nenechalo ho. „Počuješ? Františku?”

„Vědí, jak to bylo. Nejsou blbí.”

„Kto?”

„Kdo, kdo… Bezpečnost.”

„Prečo bezpečnost? Čo jej po tom?“

„Spíš to Tondovi ublížilo. Vo to maj na něj větší vztek. Že to spunktoval Dačev a ne Tonda.”

„Prečo si to nepovedal? Si naš priatel’, František…” „Ilonko… To prostě nejde. Něco prostě nejde… Jste mí přátelé a já… Věř mi, dělám co můžu. Ale Tonda jim pije krev.” Pochopila. Už se dál neptala. A on zase pochopil, proč se ona dál neptá. Proto se pokusil říct: „Vždycky se mnou můžete počítat. Na mou duši.”

Už bylo pozdě. Sice kývla a dokonce se pokusila o úsměv, ale neřekla už nic. Dal se na ústup. „To já taky vím, že… že je to jinak, než jsem si myslel, že… Ale… Prostě… Vždyť jsem kvůli tomu málem chcíp… Ilono…”

Proměnil se v opuštěného a opovrhovaného psance. A nejhorší bylo, že v té chvíli nelhal. A jí nezbývalo, než to vzdát a té ruky, co se k ní natahovala, se alespoň dotknout.

Přestože pak vrhal zamilované pohledy na hrnci a kastroly obsazená kamna, odkud se linuly téměř hmatatelné vůně, odolal a odjel. Podle utroušených poznámek se dalo poznat, že Brabencova odchodu až zas tolik nelitovali. Kanda s Maděrou na sebe jen jednou pohlédli, aby se jeden o druhém ujistili, že si společně myslí totéž: Brabenec nechtěl riskovat výslech.

Za pět dní dostal Honza Kučera pozvánku na okresní výbor strany. Byl u toho i Putna. Ten byl v Lučinách snad obden, pokaždé se nejdřív stavěl u Rendyho v kanceláři, a pokaždé se stejnou formulkou: „Nazdar Rendy. Všechny papíry máš, doufám, v cajku. Kdyby na vás hupsla ňáká kontrola…“ A Rendy pokaždé stejně odpovídal: „Dobrej den. Jasný jak facka.“ Toho dne Rendy miloval celý svět, neboť si na tancovačce u Bílého koně padli do oka se Skovajsovic (toho, co dělal na pile) Vlastou, a pak si to slastně potvrdili v jeskyni nad Roklí, takže ke svému pozdravu a ujištění ještě dodal „strejčku“ A Putna ho poprosil, aby ho takhle oslovoval, jen když u toho nebude nikdo cizí. Tentokrát přišel (jen jednou si vzal kolo a neubrzdil to) ukázat, co mu přišlo z ONV. Byly to životopisy všech dospělých obyvatel Lučin (včetně nedospělého Boye), doprovozené strohým příkazem, že Putna má údaje zkontrolovat a pokud možno doplnit, obzvláště u Maděry Antonína a Kandy Martina. A když k tomu od tancovačky věděl (sdělil mu to na záchodě jako velice důvěrnou informaci současný předseda svatoštěpánské organizace KSČ Čapek při vyčůrávání šestého piva), že to na partaj přišlo taky, nechtěl si ten strach, co z toho čišel, nechat pro sebe.

Od překažené konfiskace koní uplynulo šest neděl, plnou silou propukalo léto, už týden vál zázračný vítr z jihu a pod nadýchanými bělostnými mráčky se svěží zeleň luk začínala pestřit kvítím. Nejen hříbata a telata - všechna zvířata dostávala z přemíry životnosti záchvaty tance svátého Víta. Nekonečný čas mlh, plískanic, spalujících mrazů i záplav sněhu byl konečně pryč a zapomenut. Nezbylo místo pro černé myšlenky. Vyslechli Putnu, ale poplašné jim to nepřipadalo. Spíš příznačné. Když se to týkalo i Honzy. Potvrdil to i Bill, který před dvěma dny přijel s Janou (Harry byl na povinné praxi a Kérly dodělával ročníkovou práci) - teď se všude a pořád kádruje a už se nelze vyznat, co co znamená. I když se třeba mluví o tom, že desítky tisíc úředníků mají být nasazeny do hutí a dolů. Tisíce lidí jsou v kriminálech, prý je posílají dobývat na Jáchymovsku uran - roste tam jeden koncentrační tábor za druhým. Ale tyhle lidi předtím určitě nikdo nekádroval. Honza byl z těch informací dost nesvůj, už si několikrát v novinách přečetl o soudních procesech a nemohl si nevšimnout rozsudků, až po ty hrdelní. Nedařilo se mu v tom vyznat, na stranické schůzi, při které se podepisovala petice na spravedlivé a přísné potrestání nějaké protistátní skupiny, to sice nepodepsal (řekl, že o tom nic neví a že od toho jsou soudci, aby věděli), ale jakéhosi podivného pocitu viny se nemohl zbavit. Putnovi z toho taky nebylo veselo - ze všech těch oběžníků, vyhlášek a příkazů, které denně dostával, i z Rudého práva, které denně pečlivě pročítal (aby se vyznal), na něho čišela stále neomezenější moc, a on při svých osamocených usínáních pořád víc litoval, že to po Brabencovi vzal. Zbývala mu naděje, že jako lidovce (byť člena Národní fronty) ho tuhle funkci už dlouho dělat nenechají. Taky cítil, jak se navzdory všem ochranným systémům, které pomáhal vytvořit, nad Lučinami stahují mraky. A oni jsou samá sranda.

V té chvíli se ozvalo známé cinkání a pan poštmistr Roubal přinesl Kučerovi to rekomando z okresu. Za těch několik měsíců se Honza už hodně přiučil Třeba že o jeho peníze je daleko lip postaráno u Ilonky, než u něho samotného, a že mu bohatě stačí kapesné, které si sám stanovil. (Nejvíc mu při tom připadlo k smíchu, že - aspoň pokud jde o peníze - jsou Lučiny blíž komunismu než jeho vlastní strana. Když to řekl Pýtovi, ten se rozchechtal, a pak řekl: „Zato pokud jde vo pracovní dobu, jsme už jen vo prsa za nevolnictvím.“) Taky už věděl, že žádné úřední lejstro není tajné. Proto pozvánku přečetl nahlas. Putna hned řekl, že by si měli v klidu sednout a dát hlavy dohromady, aby tam soudruhům neřekl něco, něco… prostě něco. Když ty životopisy, a tak.

„Neraď mu, Ondřeji,“ přerušil ho Martin Kanda. „Je plnoletej a není idiot.“

Billa už ublížení ze ztráty Ester ve prospěch Honzy přebolelo (za pomoci ztepilé pivotmanky Dany Pilátové ze sesterského basketbalového oddílu), a proto mohl říct, že mu drží palce, aby se udržel a nenechal se k ničemu vyprovokovat. „V tom prej jsou mistři. Ale to ty snad už víš.“

Nevěděl. Na schůze moc nechodil a Rudé právo nesledoval natolik, aby pochopil, co ještě - kromě socialismu - jeho strana může chtít.

Okresní tajemník, který nahradil Brabencem nemilovaného Nývlta, byl i na klopě Brabencovým člověkem: vedle hvězdy měl zapíchnutý odznak osvobozených politických vězňů. Ale příliš vlídně se netvářil. Možná proto, že jedním ze tří hostů, kteří se přizvali na jeho pohovor s Kučerou (a jejichž oddělení pohovor doporučilo), byl právě jeho předchůdce. Ani oni se však netvářili vlídně - Kučera byl skoupý na slovo a jeho odpovědi byly většinou jednoslabičně záporné. Jeho přitakání, že v rámci stranické discipliny je jeho povinností informovat soudruhy o všem, co by se kolem něho dělo proti socialistickému zřízení, bylo v očích soudruhů nepřesvědčivé.

„Chtěli vědět, jestli se nechystáš utýct za hranice,” řekl jim potom. „Jestli sem za tebou, Tondo, nejezděj tvý kamarádi z války. Jestli se, Martine, nestejkáš s policajtama. Jestli nemám podezření, že jste tu založili ilegální skupinu. A samozřejmě, jestli náš kamarádčoft s Gríšou není nějakej podraz. Samý blbosti.”

I on však věděl, že to žádné blbosti nejsou. „Vadí jim i to, že nemáme potíže. Že držíme pohromadě. Když jiný družstva se držej jen díky brigádníkům, a stejně do nich musej pořád strkat prachy. To je jim taky podezřelý. Že od nikoho nic nechcem.”

„Bohu vďaka, že ťa tuná máme,” řekla Ilonka, aby bylo jasno, že pro ni už Honza do Lučin neoddělitelně patří. Oni to však cítili stejně. Neměl z toho velkou radost, ale i on věděl, že bez něj by už teď Lučiny možná neexistovaly, a chvílemi mu vadilo, že to není proto, jaký teď je, ale jaký byl. Jeho partyzánské metály i příslušnost ke skupině, jejíž dva členové zasedají na UV strany, i jméno jeho táty na zakladatelské listině partaje byly pořád ještě neprůstřelné.

„Jde o to, jak ještě dlouho,” řekl ponuře Kanda, kterému z toho bylo na zvracení. „Copak jsme ňáký zločinci, kur… promiň, Ilonko… když akorát chceme, aby nás nechali makat a vyflajzli se na nás? Místo aby jásali, že nejdem cu grunde jako statek mýho pana tchána ve Štěpáně… ále, to je furt dokola.”

„Nech toho, Martine,” mírně řekl Maděra, „sám víš, co to s člověkem dělá, když ztrácí nervy.”

Do juchání jim rozhodně nebylo. Jerry (který spíš pozoroval, jak reaguje Jana) proto dodal, že jsou všichni na tom stokrát lip než ti, kteří přišli o majetky, živnosti i grunty. A co teprve ti, které čekají doly či kriminál.

Bill mlčel. Přestože jeho (a snad ještě Kérlyho) se to týkalo nejmíň, měl strach. A nechtěl ho přenášet na ostatní. Taky nemělo cenu jim líčit, co se odehrává v Praze, kolik lidí vypadává ze škol, úřadů, jak nastal čas vyřizování i nejosobnějších účtů, jak lidé, jichž si tolik vážil - profesoři, spisovatelé, básníci, se předhánějí v dokazování své loajálnosti, jak… radši toho nechal. Opravdu to nemělo cenu. Navíc téměř fyzicky cítil, jak se v Janě pere oddanost k Lučinám a Jerrymu s oddaností k zářivým zítřkům.

Za tři dny telefonovali z Chuchle: dostali avízo, že už každý den má dorazit transport koní, v němž jsou tři hřebci pro Lučiny, kteří musí pár dní zůstat v karanténě. A že by bylo dobře, kdyby - jakmile koně dorazí - někdo přijel a po tu dobu se v Chuchli o koně staral - nemají tolik lidí.

Maděra vzal sebou Smájla i Imru, přestože věděl, že tam na ně budou čekat ještě Bill, Harry a Kérly, kteří se do Chuchle dostali autobusem z Prahy za chvíli. Kérly nejen s kamerou, ale i spolužákem - kameramanem (aby mohl ostatní lip citýrovat on tomu říkal režírovat). Telefon pana poštmistra Roubala (nechtělo se mu s telegramem takhle večer jezdit, a proto se zdvořile zeptal, zda panu Maděrovi stačí text jen přečtený) je zastihl při večeři, a když Maděra oznámil, že se jede do Prahy, že koně už jsou v Chuchli, Aleně se zasnily oči a vyhrklo z ní „Neměli byste pro mě…“, víc ale neřekla, protože jí Kanda položil dlaň na předloktí (a možná do ní pod stolem ještě strčil).

V Chuchli měli nového ředitele. Jen co Maděra zabrzdil před stájí a dávní přátelé ho vyběhli přivítat, nejdřív se dozvěděl, že ředitel je vůl a bývalý holič, který o koních naprosto nic neví, naštěstí však není až takový vůl, aby se do toho pletl, Ale je třeba si na něho dát pozor, protože si taky myslí, že koně jsou kapitalistický přežitek - drží ho na uzdě jen vědomí, že v Sovětském svazu mají koně zelenou. Takže ze tří sovětských hřebců je úplně vedle a nejradši by si je nechal, a bude na Maděru tlačit, aby se koní vzdal. To se taky stalo, ale poučený Maděra se neustále oháněl Gríšovým závazkem, že v Lučinách bude založen nový československo-sovětský chov, až ředitel konečně kapituloval a všechny potřebné listiny podepsal. Aby taky ne, když z něho vylezlo, že soudruh plukovník Dačev už třikrát volal, jestli je všechno v pořádku. A aby se nezapomnělo na toho sovětského soudruha. Protože o soudruhovi dál nepadlo slovo, Maděra to pustil z hlavy.

A pak se mu zatajil dech a pomíjivě se mu vrátila vzpomínka na ten anglický špitál, kde po tak dlouhé době zase uviděl koně, navíc ty nejkrásnější - plnokrevníky. (Byla s ním Ann… Ano. Ann…) Jeden buďonec byl vraník, ten se jmenoval Eben, ti dva další byli nazlátlí ryzáci Achtap a Věrchovoj. Na všech byla okamžitě poznat anglická plná krev, zvlášť na hlavách, ale Eben, nebýt tak tmavý, vypadal jak čistý plnokrevník, jen ten postoj zadních nohou byl trochu jiný. Byli nádherní. Imra se Smájlem úžasem snad nedýchali. Jen Imra byl schopen ze sebe vypravit, že Gríša držel slovo: že tihle tři vůbec nemají měkké přední nohy, že naopak jsou silní a že jim to v Lučinách určitě bude chutnat. Maděra neodolal a hned Ebena vyzkoušel. Přestože to bylo na zkušební rovné dráze a jen několik set metrů, už po pár skocích poznal, jaký má pod sebou dynamit, a že jim dá pořádnou fušku, aby Eben (a ti dva určitě taky) v Lučinách dostal denně tu správnou dávku záběru, aby v něm ta jeho jiskra zůstala a mohla přeskočit i na jeho hříbata.

Po celou dobu se kolem koní motal mládenec jen o trošku starší než Boy. Maděra na něho párkrát chtěl křiknout, protože se pohyboval těsně u koňských zadků, ale koně nic, dokonce po něm občas pootočili hlavu. Pak přijelo transportní auto, aby koně odvezlo na nádraží, a Maděra se až teď dozvěděl, že tenhle mládenec je ten sovětský soudruh, že se jmenuje Šura Arkutin, a že k těm koním patří jako jejich neoddělitelná část (tohle všechno bylo v dopise od Gríši, ale Boye s sebou neměli, a ruský uměl jen Imra a čtení nebyla jeho silná stránka, takže mu dopis zabral téměř celou cestu ve vagonu s koňmi). Ona neoddělitelnost znamenala, že Šura napříště - společně se svěřenými koňmi - patřil do Lučin. Šurova maminka byla Kazaška, takže měl trošku víc vysedlé lícní kosti a maličko sešikmené oči, ale byl to pěkný kluk, zatím ne moc veselý. To se ale v Lučinách rychle spravilo a stala se z něj nejuchechtanější bytost, na kterou (nejen na hřbetech koní) snad vůbec nepůsobila zemská přitažlivost - dovedl seskočit či spadnout z jakékoliv výšky jak kočka, a každého předeběhl jakousi podivnou směsí běhu a skoků o tyči (na jejíž vrchol se dovedl vyšplhat, aniž musel někdo tu tyč držet - prostě byl najednou nahoře a trčel v prostoru). V dopise se Gríša také zmínil, že Surův táta byl za války jeho pucák a šofér, kterého někde v Německu za jízdy zastřelil snajpr, a maminku že mu zapíchl zloděj, který jí chtěl vykrást spíž. Takže na konci dopisu Gríša prosil Ilonku, aby na Šuru dohlédla tak, jak to umí jen ona. On že se sice zavázal, že se o Šuru postará, ale že v Lučinách mu bude určitě lip. Protože v Československu je lip než v Kazani.

Nazpátek jel Maděra sám - Smájl s Imrou a Šurou museli jet s koňmi. A Smájl pak přiznal, že nebýt Šury, mohli možná mít trochu problémy, protože jednou - když je v protisměru míjel vlak - začal Věrchovoj trojčit a nechybělo moc, aby ti další dva nezkusili totéž. Ale Šura si Věrchovojovi vlezl pod břicho, hlavu mu vystrčil mezi předníma nohama, které objal, a cosi hřebci zpíval, či spíš řval, a Věrchovoje to přešlo. „A nezlobte se, Šéfe, už mu říkám jinak. Věrchovoj je moc dlouhý. Říkám mu Vichr. “

Na konci července přijel do Lučin Pavel Smola.

Bylo to tři dny po vichřici. Přiřítila se jako následek veder, takže to byl spíš tajfun než vichřice, a odnesla to spousta stromů (a kus střechy na Cassidyho chalupě) i na lučinském majetku. Pan lesní Zuna hned po tom božím dopuštění přišel prosit, aby se polomy co nejdřív zpracovaly, že by to mohlo přilákat kůrovce, a další dopuštění že by pak bylo mnohem horší. Šli na to všichni, a odbíhali jen na krmení a dojení - koně, kteří museli mít stůj co stůj odběháno to své, brali s sebou, s buďonovci nechali Šuru, ale jinak v Lučinách zbyla jen llonka (aby ti v lese měli pořádné jídlo), a děti.

Právě nakládala oběd (a děti) do malého valníčku, který jí postavili Kučera s Pýtem. Zapřáhnout Žlutou jí žádné potíže nedělalo, spíš měla problémy s jejím hříbětem - téměř zlatou Aurou, která se jí buď pletla mezi ruce, nebo se snažila dostat hlavou pod utěrky, jimiž byly přikryty hrnce a košíky s jídlem. Poznala ho okamžitě, přestože ho neviděla víc než dva roky (pozval ji a Maděru do Národního a na Českou filharmonii). Měl stejný lodní pytel jako Maděra, když přišel do Svatého Štěpána, a bůhví proč jí trošku zatrnulo.

„Klučino!” přesto zavolala a s radostí se s ním objala.

Přivezla ho s sebou do lesa. A Maděrovi zatrnulo mnohem víc než jí. Okamžitě pochopil, že sem Klučina přišel žít. A že se nejspíš chystá…

Na to se však zeptal, až byli sami. Nejdřív se konalo vítání a představování (Kučerovi), a Klučinovo rozdávání maličkých (ale drahých) dárků dámám a pitomůstek pro radost dětem. Každé ženě při tom políbil ruku a řekl, že jsou krásné a že se na ně těšil. Kandovi (ale i Maděrovi) to zavánělo šaškárnou, a byl docela rád, že u toho není Alena. Maděra se s ním přesto přivítal jako vždycky - čtyři roky společné války je natolik propojily, že nějaká podezření či vzteky to nemohly nijak ovlivnit. Kaubojové byli z něho taky trochu nesví. Byl příliš odjinud, než aby (přestože o jeho propojení s Maděrou věděli) ho mohli přijmout třeba jako Rendyho, který byl taky odjinud i jiný. A mimoto ani nevěděli, jestli (navzdory ranci) nepřijel jen na návštěvu.

Vyžadoval, aby mu okamžitě přidělili nějakou práci, a dokonce se ohražoval, že přece nemůže jíst s ostatními, když ještě nic nevykonal. Stačil však varovný pohled Maděry, aby zmlkl.

Pomocí důmyslného systému kladek (vymyšleného Pýtem) se jim dlouhé a přetěžké kmeny nakládaly lehce. Jeden naložený povoz (se samostatnou nápravou, aby kmeny nemuseli řezat v půli) už byl přichystaný na cestu do pily, obě mohutné klisny Dina a Berta už byly zapřažený a posilovaly se senem. Většinou s nimi jezdili Smájl s Imrou - Ilončin oběd jen přerušil jejich přípravy na další jízdu. Maděra zachytil Smájlův pohled a pokynem hlavy ho přivolal k sobě: „Pojedu já. A Klučina.”

„Ale Šéfe…”

„Neboj. Na brždění má páry dost.” V posledním úseku se cesta hodně svažovala a zadní kola bylo nutno brzdit tlustým klackem zaklesnutým mezi kolo a rám špalkové brzdy, aby náklad nenajel klisnám na nohy.

„Nejde o…,” začal Smájl. Nelíbilo se mu to. Maděrovi se zase nelíbilo uplatňování autority, přestože ho dosud vždycky poslechli. Mohl říct „Prostě to takhle bude a hotovo,” ale ne do Smájlových očí.

„Potřebuju s Klučinou co nejrychlejc mluvit, a nechci ho před ostatníma odvádět někam do lesa,“ řekl místo toho.

„Radši brzděte vy,“ řekl Smájl místo souhlasu. A už ani nedodával, že vepředu to ukočíruje i Ivanka, protože klisny znají cestu dokonale a poradí si s ní i bez kočího.

„Dobře“

Jen se s nákladem vzdálili (klesání začínalo až někde po půl kilometru), Maděra to Klučinovi řekl:

„Jestli se chystáš za kopečky, tak je vod tebe pěkná sviňárna, že to chceš udělat přes Lučiny. Jestli chceš zůstat, jsi vítanej.“

„Chci zůstat.“

„Chci zůstat a taky chci za nějakej čas zdrhnout,“ opravil ho Maděra. „Vidím ti až do pat. Ničemo.“ Nemohl se na něj zlobit samozřejmě i proto, že tehdy z té hořící kabiny ho vytáhl právě Klučina, a ještě ho stačil odvléci tak daleko, že jim výbuch nic neudělal. Ale nejen proto - Klučinovi ještě nebylo dvacet, když přišel k peruti a… byl hladový a zbědovaný (našli ho v hangáru) a teprve třetí Čechoslovák. A skoro o sedm let mladší…

„Hele,“ alespoň ho ještě jednou varoval, „jsi továrna na katastrofy. Tak aspoň neudělej žádnej malér.“

Pak už sjížděli k pile, málem zarovnané navoženým dřívím i hotovým řezivem. Alena si musela přibrat tři brigádníky, ale i na jejich práci bylo poznat, že Alena šéfuje pile s naprostým přehledem i autoritou. Takže se pracovalo naplno.

Jen co ji Klučina zahlédl, nespustil z ní oči. Maděra to nechtěl vidět a sám sebe přesvědčil, že není třeba, aby Klučinu Aleně bůhví jak představoval. Ale Klučina se zeptal: „Kdo je ta krásná ženská? Musíš nás představit, slyšíš?“

„Nekecej. Víš to moc dobře. Alena Kandová. Už minule byla Alena Kandová. Tak neblbni.“

Jenže Alena došla až k nim, oči upřené na Klučinu. Pak se obrátila na Maděru: „Ty nás nepředstavíš? A ani neřekneš, že máme nového…“

„Už vím,“ vpadl jí Klučina do řeči. „Vy jste Alena, že jo? Kandová, ne? Já jsem Klučina… tedy Pavel Smola. Já tady s Madem za války… Málem jsem vás nepoznal. Jste pořád krásnější… nikdy nezapomenu, jak vám tenkrát vlály vlasy, když jsem poprvé přiletěl pro Mada…“

Maděra se do toho vložil: „Dej si na něho pozor. Zajímaj ho jen vdaný ženský. Těm obzvlášť připadá takovej zranitelnej a bezmocnej, a hned ho chtěj ochraňovat a hejčkat…“

Neokouzlil jenom Alenu. Ostatní nejdřív upoutal otázkou, jestli vůbec vědí, co je jejich Šéf zač a co všechno za války vyváděl, a pak už na něm jen viseli očima (kromě Maděry a Ilonky, a částečně i Kandy, který s tím bojoval), někteří i otevřenými ústy (Boy). A to jim vlastně stačil odvyprávět jen začátek: jak se Mad propašoval do Polska, jak už v Polsku poznal bláhovost v nasazování koní do takové vállcy, jak se pak odtamtud složitě dostával do Francie, jak tam už nastoupil k pozemnímu leteckému personálu s rozhodnutím, že se naučí lítat, a jak po zhroucení Francie bez zkoušek a poprvé sám ve cvičném dvojplošníku musel přeletět do Anglie. Maděra do toho několikrát řekl, aby Klučinovi moc nevěřili, že strašně lže, ale to vůbec nic neznamenalo: jako by to vyprávění bylo o nějakém jiném Maděrovi, takže si ten přítomný mohl říkat, co chtěl - ani jednomu, ani druhému nemohlo v té chvíli ublížit vůbec nic. Svůj osud Klučina (útěk z totálního nasazení v Essenu do vichyovské Francie a tamodtud s rybáři do Anglie) nanejvýš upozadil, možná si taky vědom toho, že tím více je do všeho zahrnut, a jeho zásluhy jsou tím vlastně samozřejmé.

Na víc než tři večery to však nevydalo. Nechtěl-li se opakovat. A taky nebyl zvyklý na tak těžkou práci, a sotva pletl nohama už před večerem, natož později, kdy mu dokonce dalo práci udržet se v bdělém stavu. Takže nebylo těžké občas ho nachytat, že se nejen opakoval, ale i nepřesně. A na tenhle způsob trápení byli kaubojové mistři. Obzvlášť Kérly, který měl na škole vyprávění za vyučovací předmět. Klučinovi to zas tolik nevadilo (a to je mrzelo - ztrácelo to říz), jednak bojoval s ospalostí a tím pádem i soustředěním, jednak i on sám měl vždycky sklon věci spíš znevažovat (zvlášť když zaváněly patosem). I tak z jejich poznámek pochopil, že mají války plné zuby a že to dokonce neovlivnila ani přítomnost Maděry, jehož tolik uctívali. Maděrovi to nedělalo dobře zase z jiného důvodu: některá Klučinova vzpomínání dovedla ještě zabolet, byť to byly bolesti podobné odezvám starých ran na změny počasí. I tak to však stačilo, aby se pootevřela rána se jménem Ann, bolestně se mihnuvší i v Ilončiných očích. To všechno doprovázeno neutuchajícím pocitem nebezpečí, nijak se pohledem na Klučinovu pěknou, ospale spokojenou tvář nezmenšujícím. Spíš naopak.

Hned první večer mu při uléhání Ilonka řekla: „Pozriel si sa na Alenu? Keď Pavol hovořil? Nepáči sa mi to. Čudujem volačo… šak vieš.“

Stalo se to nejspíš ve chvíli, kdy Klučina přestal hovořit o válce a začal vyprávět o Praze. O divadlech, koncertech, palácích, ulicích plných lidí a aut, o atmosféře, kterou se nepodařilo zničit ani Němcům, ani komunistům. Aleniny oči v té chvíli dostaly zvláštní lesk, blízký extázím fanatiků… Bylo to zvláštní: přestože se u jídla hovořilo o Praze často, nejvíc (samozřejmě) tehdy, když se po delší době vraceli vysokoškoláci, jich se Alena nikdy na nic neptala, jenom poslouchala. Avšak bez onoho lesku v očích. Ten byl způsoben součtem několika důvodů. První byla ubývající schopnost porozumění a dorozumění mezi ní a jejím mužem. Jak to většinou bývá, dalo se těžko zpátky vystopovat, kdy a kdo z nich to způsobil, možná to už začalo Aleniným početím, o které Kanda určitě moc nestál. Buď jak buď, v čase, kdy se objevil Klučina, jejich vzájemný chlad předčil ty předchozí, a tentokrát to nevypadalo, že by jej v dohledné době mohlo cokoliv překonat. Druhým důvodem byla Alenina touha (byť i pro ni spíš jen sen než touha) dostat se do Prahy, bydlet tam i pracovat. A z toho vycházel pocit, že je v Lučinách uvězněná.

A do toho, jako na potvoru, musel vejít Klučina, pro kterého ženy (a nezávazné svazky s nimi) byly jednou z mála radostí, které mu bolševik ještě nevzal. A proto si musel (i kdyby nechtěl) všimnout okouzlení v očích té krásné ženy. Věděl, ke komu patří, ale vždyť on (proboha!) se přece ženám, které k nikomu nepatřily, vyhýbal! Sám byl velice pohledný mužský, s aureolou válečného pilota, to jest hrdiny, přesně v letech na ženění, přesně na to, co chtěl nejmíň ze všeho. Bylo by naopak proti jeho zásadám, kdyby si vdané nevšímal.

Jak to přečasto bývá, Kanda se to dověděl jako naprosto poslední, přestože hned prvního večera v očích Aleny postřehl cosi, co mu něco připomínalo, ale nějak neměl důvod si namáhat paměť, aby mu odhalila, že tenhle lesk měla při prvním randeti, a zbyteček že by býval mohl ještě zahlédnout při jejich posledním pořádném milování. A když konečně ten lesk rozeznal, bylo už tak pozdě, že mu toho nemohlo být líto ani dodatečně… A protože na to byl sám, dal se na pití. Vždycky se rád napil, a ani tentokrát to nebylo tolik, aby se na všechno vykašlal, takže dál zaujatě (jak byl přesvědčen) pracoval s Jerrym (který - tolik s Kandou pracovně spřažen tu změnu nesl přetěžce, ale nedával to najevo ani před Janou) a mlčenlivé se podílel na všem, co bral jako svou povinnost. Včetně společných večeří i komunikace s vlastním dítětem. Vydával se na cestu k Bílému koni až Pavlík usnul, a tam osamoceně pil tak dlouho, dokud se nedostavilo ono potřebné otupění, a teprve pak se vracel. Ráno však vstával jako dřív, a odcházel do chlíva, přesvědčen, že způsob, jakým tráví svůj volný čas, nikomu jinému neubližuje.

Brzy všichni věděli i to, že Klučina mizívá za Alenou na pilu a že se po Kandových odchodech k Bílému koni plížívá zadem do Kandovic chalupy. Bylo to něco naprosto jiného než to, co bylo mezi Honzou Kučerou a Esterou, tady z toho čišelo cosi nepatřičného - přinejmenším to nebylo fér. Jistě: byl to určitý druh šílenství, tedy něco jako nemoc - a za nemoc nenese nikdo vinu. Jenže v tomhle případě to nějak neplatilo. Alena a Klučina za to mohli, a ne že nemohli. Především to neměli dopustit. Měli to rozpoznat dřív, než se to stalo pomatením smyslů. A jakoby to nestačilo, Alena se chovala útočně a nepokrytě. Mezi čtyřma očima několikrát Kandovi řekla, že ji svým pitím a netečností donutí odejít - ačkoliv musela (či alespoň měla) vědět, že Martinovo pití není příčina, ale následek. Při večeřích si Klučiny zcela nepokrytě hleděla, a bylo jí jedno, že kvůli tomu (a Kandovu netečnému zasklenému pohledu) u stolu ustal jakýkoliv hovor, v němž i hlásky dětí (jimž pocity dospělých byly jedno) zněly nepatřičně.

V neděli Kanda odcházel k Bílému koni už ráno po obstarání dobytka a vracel se až k odpolednímu krmení, či ho spíš přiváželi kaubojové, které jejich hravost (zvlášť když byli v plném počtu) pořád ještě neopouštěla, a od chvíle, co Hrstka sehnal kulečník, prošťouchali u Bílého koně půl každého nedělního odpoledne. Za to, že je jim Kandy líto, se trochu styděli - tušili, co v takových případech lítost znamená. A taky si při tom se špatným svědomím uvědomovali, že ho vlastně mají rádi a že se stal součástí jejich životů víc, než si dosud připouštěli.

Alena ta nedělní odpoledne trávila s Klučinou. Brala s sebou Pavlíka, a nejčastěji vyjížděli na koních do okolí. Až jednu neděli nemohli, protože lilo jako z konve, Ivanka s Dóbayovic Evičkou přibraly Pavlíka (aby měly změnu) do svých her, a Alena Klučinu vylákala pod střechu stodoly do čerstvého sena. Pro její pojetí zamilovanosti to bylo v té chvíli řešení nejen patřičné, ale i jediné - odvést si Klučinu domů za bílého dne se přeci jen neodvážila. Přestože už byla rozhodnuta Pavla se nevzdat. I za cenu, že s ním odejde (a dokonce se ho pokusí k tomu přimět), neboť její kostky byly vrženy už od chvíle, kdy se s ním poprvé pomilovala (a každé další pomilování jí chutnalo ještě víc).

Nemohla tušit, že jemu už rozhodnutí padlo před dvěma dny. Když mu svlékala košili, z kapsy povyjela pohlednice z Prahy. Zmocnila se jí, aby si mohla na druhé straně přečíst Vracím se do Prahy. Zdraví Renda, a zažárlila, že to je od některé z jeho předchozích lásek. On nespustil oči z rozepínání její blůzky, a jen tak mimochodem poznamenal, že ta Renda je René, že měří 190 centimetrů, váží metrák a nosí mohutný knír.

V té chvíli se do jejich (a svého) zorného pole vyšplhal po žebříku Maděra. Chtěl zkusit, jestli by se Kidovi (aby měl změnu) nezalíbila drezúra, a po čerstvém voňavém seně se Kid mohl umlátit. Tolik toho zas neviděl ale stačilo to, aby pak Ilonce v kuchyni řekl: „Oni tam… Alena s Klučinou… já ho… co mám dělat?“ Věděl, že spolu něco mají, ale neměl ponětí, kolik. Hlavně to nechtěl vědět - nic mu do toho nebylo. Ilonka mu tedy řekla, jak že to je. A že se ani ona do toho nechtěla plést kvůli poutu, jímž je on s Klučinou propojen, ale…

„Vyženu ho,“ řekl Maděra.

Za chvíli však vešel Klučina a řekl, že odchází. Vrací se do Prahy. Je nejvyšší čas. Děkuje a omlouvá se za všechno, co způsobil, přestože nechtěl.

„Odjedu večer,“ řekl „Zatím to nikomu neříkejte. Prosím. Rozloučím se u večeře.“ Osedlal si a odjel a vrátil se těsně před večeří. Alena ho sháněla celé odpoledne, byla se několikrát ptát i Ilonky a v očích měla zlé tušení.

Jen co to u večeře dořekl (…a jestli jsem někomu ublížil, prosím za odpuštění), odsunul židli a vydal se ke dveřím, Alena zakřičela NE! a vstala tak rychle, že svou židli převrhla, a rozeběhla se za Klučinou. Vypadalo to od ní trochu divadelně, ale ona v té chvíli (a bylo to poznat) jednala, jak jí kázalo srdce. A o to víc usedalo srdce Ilonce nad Kandou, který bez přerušení pokračoval v krmení Pavlíka a upíjení piva z láhve, a v očích se mu nezměnilo vůbec nic. To už Ilonka nemohla snést - Kanda měl v jejím srdci pevné místo. Mnohem větší než Klučina. Zakřičela ještě hlasitěji než Alena: „MARTIN! Ty nič neurobíš?!”

Neurobil. Tím horší bylo, že Alenu zastavil vztyčenou dlaní a zavrtěním hlavy sám Klučina. A až potom zmizel za dveřmi. Alena by možná bývala zůstala, ale to by se k ní bývaly nesměly otočit všechny tváře. Cassidy až mnohem později večer sice řekl Pýtovi, že jí chtěl říct, že je kráva, ale neřekl to.

Utekla. Šla domů a začala balit. Při tom neustále odbíhala k oknu, aby ho nepromeškala. A to - pokud by se vysloveně nechtěl vyplížit zadem - nebylo možné. (Bydlel naproti u Kérlyho a Harryho.) Nevěděla, co si má vzít nemohlo to být mnoho, aby pro něj nebyla zátěží. Pro zbytek si pošle. Vlastně jí to bylo jedno - měla v hlavě jen pomyšlení, aby Pavel neodešel bez ní (že se jmenuje jako její syn, jí ze začátku vadilo, ale časem jí to vyhovovalo pořád víc, jednak se nemohla uřeknout, jednak láska k tomu jménu měla víc rozměrů). A jen občas se jí ve zbytku zdravého rozumu objevila tvář ne manžela, ale Maděry. Který mohl stát ve dveřích do statku (kam neviděla), a (vyzbrojen Ilončinou zásadovostí) zasáhnout. Jak, to si nepředstavovala..

Nestál tam. Jen co se Klučina objevil před chalupou, seběhla schody a vyběhla do deště. „Jdu s tebou,” mu oznámila, ale on se k ní otočil, vrtěl hlavou a obličej měl cizí, ne- -li kamenný. Ona se však utěšovala, že to je tím deštěm a podvečerem a že to tak určitě není. „Ne,“ on však řekl. „Nemůžeš. Tam nemůžeš.“ A jí až v té chvíli projelo hlavou, co všechno říkal o cizích zemích a lidech (a přidával, jak by se obzvlášť jí líbily), a pochopila. „Ne!” vykřikla. „Jdu s tebou i tam!”

„Nepřipadá v úvahu,” řekl a přidal do kroku, a ona se ho snažila volnou rukou zachytit. Jenže ze země proti ní vyrostl Martin Kanda, její muž. Byl mokrý až na kůži. Stál uprostřed koridoru tvořeného ohradami výběhů, Klučinu nechal bez podívání projít, ale jí se postavil. „Vrať se,” řekl. Nevypadal jako po návratech od Bílého koně (ale i to možná zkresloval ten déšť), taky byl cizí a chytil ji za ruku, jíž chtěla dosáhnout na Klučinu.

„Vrať se,“ řekl znovu.

Začala ječet, že se nikam vracet nebude a že ho má plné zuby, a vtom dostala takovou facku, že upadla (především proto, že ránu nečekala). Postavil ji na nohy a chtěl praštit podruhé.

Zarazil ho Klučina. „To ne,“ řekl. „Bít ne. To se nedělá.“

A tak začala ta jejich rvačka. Maděra (llonka ho vyhnala za Kandou spíš pro svou předvídavost než zásadovost) viděl až její poslední dějství - nechtělo se mu kvůli jejich pitomosti do deště. Jsou sakra dospělí, si říkal, ale nakonec šel. Zůstal však stát opodál a nehodlal do toho zasahovat. Nakonec byl bit Kanda, ačkoliv to vypadalo, že s výpraskem odejde Klučina. Ale ty týdny dřiny v lese vrátily Prahou zhýčkané figuře předchozí mrštnost, byl o víc než deset let mladší, a Kanda, ač lamželezo, byl alkoholem vycucaný víc, než si myslel. Skončilo to oním pověstným komanďáckým přehozením přes rameno, po kterém Martin zůstal ležet. Maděra užuž chtěl svému druhovi přispěchat na pomoc, ale vtom se ke svému muži sklonila Alena a začala ho nějakými tichými slovy i doteky vracet do nepříjemného vědomí, že byl právě bit.

A tak se stalo, že nad těmi dvěma Maděra s Klučinou na sebe ještě jednou pohlédli. Klučina pokrčil rameny a pokusil se o úsměv, přestože tady úsměv neměl co dělat. Byl zablácený a z tváře mu špínu odplavoval déšť. A v té chvíli Maděra věděl, kam že to Klučina neodvolatelně odchází. Sám jen kývl, otočil se a šel pryč. Těch dvou si nevšímal - tolik Martin určitě zraněný nebyl, aby potřeboval jeho pomoc, a jinak to už byla jen a jen jejich věc. Která moc dobře nedopadla: Alena už za dvanáct hodin byla i s Pavlíkem u rodičů.

Za čtyři dny brzy ráno přijel s Pýtem (který byl s ranním mlékem ve Svatém Stěpáně) Putna. Cekal na Pýta u boudy, kde se pro mlékaře shromažďovaly konve, celý zmrzlý, a tvářil se jak čert. Pýt se dobromyslně zeptal „Kam tak po ránu, strejčku?“ ale Putna jen zavrčel, a za celou cestu neřekl ani slovo, ač jindy měl otázek, že byl až otravný.

Putna dostal strach. Před nějakými osmnácti hodinami za ním přijeli dva chlapi ze Státní bezpečnosti a vyptávali se ho snad tři hodiny. Na jeho vlastní minulost, na Kučeru, na lidi ve Svatém Štěpáně, jací jsou, co dělají, když nepracují, na Volyňáky, co Křivý na statku, jeho dcera je vdaná do toho lučinského JZD (že jo?), prý jí to v manželství moc neklape, to svému mužovi s někým zahýbá, ne? Nebo on jí? Jak že se její muž jmenuje? No jistě, Kanda - on byl dřív policajt, našel tu v pětačtyřicátým archiv karlovarského gestapa …jo, to vy jste tu ještě nebyl… ano, ano, jen jste občas dojížděl…

Nakonec se skoro hodinu vyptávali jenom na Maděru a na Lučiny.

„Věděli o tobě všechno, Tondo. Ale i o Ilonce. Že prej zabila svýho muže. Že věděj, že v sebeobraně, protože to byl nebezpečnej vožrala, a že jí nebylo ještě dvacet a že ji soud vosvobodil… ale měl jsem z toho husí kůži, ti povím. Rozhodně věděli víc než já. A já toho vím dost. O Smolovi snad i věděli, jaký měl známky na vobecný… A jestli nevím, kdy vocaď odešel, proč a kam… Jo. Myslím si, že buď zdrhl, nebo ho při tom chytili. A jestli to je pravda, jsme všichni v pěkným maléru. Ale ty nejvíc. A já jsem starej vůl, že ti to vůbec říkám… Měl jsem to čout hned jak přišel, a zahnat ho pryč. Jeden zápaďák je ažaž. Ále…,“ mávl rukou, „…nalej mi něco vostrýho.“

To bylo 11 října.

20. října 1950, ve čtvrt na šest ráno, si pro Maděru přijela Státní bezpečnost.

Úterý, 14.20

Jana

Jerry

Snažil se vzpomenout, kdy naposledy se nemohl soustředit jako teď. Ani to mu nešlo. Denně v tuto dobu procházel chlívy, a neušla mu ani nová šmouha na zdi, natož způsob, jakým za ním kravky otáčely hlavy, jakým měly (a hlavně neměly) vysmejčené žlaby, jakým přešlapovaly, jakým držely hlavy. Dovedl z toho přečíst i nenápadně se ohlašující nemoc, podobně jako to uměli poznat u koní Smájl a Šéf (nojo, Šéf ne - Mad - já si na to nezvyknu, najednou si dědek usmyslí, že si z něj děláme srandu, když mu říkáme Šéfe)… A ostatní taky - u koní je to lehčí, ty to uměj dát lip najevo. Jak se to ty kravky maj naučit, když jich celý stovky pokolení byly jen mašiny na mlíko a maso… Procházel chlívy a měl na sebe vztek, že sice dělá to, co každý den už desítky let, ale dneska je to k ničemu (jen jestli, ovšem, to není k ničemu i jindy, ale jindy si to neuvědomuju), protože… Protože proč? Že si Jana usmyslela, že je dneska den jako stvořený k ohlížení? K bilancím? Bilanci! Chci bilanci! křičíval Honza Kučera, a Rendy dovedl strkat ksicht i vedle vemene, aby na sebe upozornil… Hele, Jerry, ta bilance je vopravdu důležitá, pozejtří musíme mít celkovou, víš jak čekaj, kdy něco opomenem?

Vtom si vzpomněl, že takhle roztěkaný byl naposledy vloni na jaře, když se z televize dozvěděli o tom zemětřesení, a věděli, že v Ósace Anka hraje na šachovém Open a že tam s ní je nejen Ed, ale i malý John, teda Honzík… Jana se mohla zbláznit. Koukal na ni a nevěřil svým očím. Ona, které obě holky vyčítaly, že jim nikdy nedávala najevo své city. Že se nikdy nedovedla odvázat. Marně jim pokaždé vysvětloval, že je máma opravdu miluje, ale že to jen nedovede ukázat, že už je holt taková… dokonce zašel tak daleko a řekl jim i o přílivových a odlivových vlnách soužití jejich rodičů, až po přiznání o máminých výkyvech od naprostého chladu po sopečné výbuchy vášní, trvající několik dní, s nimiž si často neuměl poradit.

Taková byla vlastně ve všem. Jenom těch svazáckých vln kolik bylo. A trvaly skoro dvacet let. Některé byly spíš vlnky nebo ani nechtěly být vlnkami (kupříkladu když zabásli Mada), zato některé byly úplné tsunami. A největší z nich přehrada, samozřejmě. Kromě osmašedesátýho, ovšem. Ale potom ty kocoviny! Když viděla, co s blaubašským údolím vyváděj buldozery a náklaďáky. A dynamit. A ty hordy uřvanejch svazáků. Jak se zoufale snažila zachránit stromy a vřesy a trávu tam, kde podle ní nevadily, a jak z ní hned ti nafoukaní idioti dělali neuvědomělou zpátečníci přisluhující reakcionářům. Jak vzala všechny naše peníze a uplatila - jak on se ten stavbyvedoucí jmenoval? Válek? Valchář? …už si holt nevzpomenu… Balík! Jasně! Balík… Aby aspoň Finsko nepřišlo o ty svý stromy. Dyť jsem si říkal, že to jeho jméno si budu do smrti pamatovat, když mě stál balík peněz… A kvůli Káňovu málem odešla… Jak jsem mohla bejt tak nafoukaná a prosazovat takový monstrum?! Proč jsi mě nezarazil, Vinco? Nezmlátil. Nesvázal? Vinco. Nebejt jí, už bych nevěděl, že se tak jmenuju. Pro mě budeš vždycky Vinca. Milovat budu jenom Vincu. Zádnýho Jerryho. Nikdy na to nezapomeň. Kdy mi poprvé řekla Jerry? Jo, už vím, jak Bill přivez, že je Jana v prověrkovejch komisích. Budeš se asi muset rozhodnout mezi mnou a pánama kaubojema. JERRY. Páni! To už je takovejch… nojo, sedmačtyřicet let. A před měsícem to bylo padesát, co jsme se viděli poprvé. A ani jeden jsme si na to nevzpomněli. A bůhví jestli se tý zlatý svatby dočkáme. Za šest let! To už byl Šéf v base a Jana to ořvala. Ze jsme se měli vzít dřív už kvůli němu. A že za to můžu já, protože jsem se k ničemu neměl. Měls mě požádat o ruku, JERRY. Ta by se mnou bejvala vyběhla! Manželství je přežitek, Vinco.

V naší nové době spolu muž a žena budou žít dobrovolně a ne v okovech manželství. Naopak: když se přestanou mít rádi, nebudou mít právo spolu žít. Tak si dej pozor, Vinco. Ji člověk prostě nemohl brát vážně. Tehdy… A teď? JERRY? Když nám už fest táhne na sedmdesátku? Co teď? Bilance! Co ji to popadlo? Teď už sedí na terásce, a aby nebyla nasraná, tak nasadila ten svůj přezíravej úsměv… Hen tvój úsmeu, milá moja, na mňa neskúšaj, ak nechcieš… Ilonka. A přitom Janina máma byla tak príma ženská. Vlastně si nezasloužila bejt v důležitosti až za Ilonkou. Ale… A ten zmatek při svatbě. Kdo má bejt Janě za matku. Eště že ta moje…

V druhém chlívě vysokoškolští „praxáci“ vypouštěli kravky do výběhu. Některé měly čupřiny mezi rohy ještě orosené jako důkaz, že byly očištěny a omyty. Když se objevil, jedno z děvčat (jak ona se tahle prsatka jmenuje… takový zvláštní jméno… a blbý, ty rodiče tenkrát mermomocí chtěli mít něco extra… Lea. Nojo. Lea! K posrání. Taková krásná holka!) honem rvalo jedné kravce z uší walkmana. Nevadilo mu to - byl rád, že mají při práci srandu, než aby při tom každých pět minut zdvihali oči k nebi a říkali Ach jo! jako to dělávaly Šaška s Ankou, když se Jana rozhodla, že holky musí poznat alespoň těch patnáct - dvacet nejdůležitějších hradů a zámků… Ve výběhu se dva budoucí hnojařští inženýři snažili kravky trochu rozhýbat: s hlavami předkloněnými a předpaženými pažemi se proti zvířatům rozbíhali jako býci při koridě, ale kravky jen uhýbaly a k ničemu se neměly. „ Měli bysme tu založit novou krétskou gymnastickou školu, křičel jeden ze študáků, držel kravku zepředu za rohy a že na nich udělá stojku. Jak procházela kolem Jerryho, z Leina walkmana ucházela nějaká pomalá rocková hudba. Takže teď už se dojivost nezvyšuje Beethovenem, ale tímhle… Vybavilo se mu před očima, jak ještě do starého chlíva přinesl gramofon a pustil kravám na plné pecky Novosvětskou, a jak byl nadšený, že k němu všechny otočily hlavy.

A jak přiběhl Martin a mohl se zbláznit… Proč by jim to nemělo dělat dobře? Smájl koním píská při krmení na flétnu, a když na to zapomene, začnou dupat a frkat. Viděl jsem to na vlastní oči. A jak se Martin rozřehtal jak kůň: Protože je hejčká. Dupaj a frkaj proto, že chtěj dostat eště víc. Tyhle kraviny vás učej na škole? Sovětskéj vzor? Krmení podle Cajkovskýho? Nebo spíš… no, jak se jmenuje ten jejich… jo Sostakovič… podle Sostakoviče?

Slunce ho oslňovalo a do toho oslnění patřilo i poznání, že tu je zbytečný. A že méně zbytečný se určitě bude cítit u své ženy, i navzdory jejím bilancím. Ať už tím myslela cokoliv. Trochu nepříjemná při tom byla nejistota, jestli ono poznání zbytečnosti nemá širší platnost. Jako že to pro něho platí obecně. Pomyšlení však rychle zmizelo, a zbylo jen rozhodnutí vydat se za Janou, a to hned. I chuť na kafe dostal. Jenže ve chvíli, kdy vyšel ze chlíva, Jana byla vzdálena sotva dvacet kroků a rázovala k němu.

(Někdy v devětapadesátém nebo tak nějak rozhodně to bylo ještě před návratem Mada… Bože, už je to takovéjch let, a my pořád určujem čas, jestli to bylo před nebo během nebo po Madově base, než se Cassidy utopil, a po jeho smrti… stojím u rozcestí na přehradu a čekám na její autobus, u zastávky jsou přivázaný oba naši valaši, ale ji tam přivez autem mladéj Hrstka, kterej pokračoval do Štěpána… A Jana se rozhlíží a vidí mě a vydává se tím směrem, je to nějakejch sto metrů… A já ji vidím takhle jít vlastně poprvý, a něco mě nutí tu její chůzi div ne studovat, vím jen, že takhle jsem ještě žádnou ženskou jít neviděl… no jo, jde jako chlap. Nejde. Rázuje. V posteli je to kus ženský, ale teď je to mnohem víc chlap, k tomu ještě ten její vytesanej ksicht a ten nos… až mi to bere dech… Co tak na mě vejráš? říká, a já, že jsem ji nikdy neviděl jít, až teď, a že… ale ona mě už za těch čtrnáct let zná a umí si to v mejch očích přečíst, a z těch jejích najednou vytečou první slzy, a mezi nima tiše říká Vždycky jsem měla jen tebe. Nikdy mi nikdo neřek, jak má ženská chodit, jak se vůbec má hejbat. Neumím to. Neumím to!…)

…Aspoň už nedělala tak dlouhé kroky. A těch osmašedesát let s ní taky už provedlo své. Přesto rázovala.

„Máš kliku,“ řekla, „že jsem nepodlehla představě, že budeš mít chuť na kafe. Teď bys ho měl studený… Tak jdem?“

„Kam?“

„Snad sis nepředstavoval, že při tom budem proti sobě sedět v klubovkách?“

„Při čem?“

Všechno říkala za chodu - prošla kolem něho a kráčela dál. Byl to nejjednodušší způsob, jak ho donutit, aby ji následoval.

„Při čem, při čem,“ řekla pohrdlivě. „Ještě sis nevšim, že už několik let tyhle tvý nablblý otázky neberu? Vždycky je používáš, když chceš získat čas, abys mohl odpovědět co nej-správnějc. To už ale teď neplatí… Miláčku,“ ještě dodala onou nenapodobitelnou směsí láskyplnosti a ironie.

Místo dřívějšího sebeovládání, jímž potlačoval své vzteky, se v něm nastolil obdiv. Sice částečně i k sobě samotnému (že se nikdy nenechal vytočit natolik, aby za sebou práskl dveřmi, na rozdíl od ní, která jimi práskala tak často, že to ztrácelo význam), ale především k ní. K její naprosté neschopnosti být diplomatická, kompromisní. Natož vstřícná. Byla ukázkový příklad, jak přesvědčit i ty největší pochybovače, že na zvěrokruzích něco je. Narozená ve znamení Skopce. Berana. Kdyby existovalo znamení tanku, byla by narozená v něm. Hlava nehlava dopředu. Od přesvědčené socanky k zavilé liberálce. Helejse, jí tuhle řekl Kérly, to, že ses pro tržní hospodářství, ještě neznamená, že se musíš chovat jak trhovkyně…

Namířila do mezery mezi Kandovic chalupou a statkem, a on už věděl, že sejdou stráň až k jejímu bílému betonovému soklu, jímž nechala zakrýt trčící konce larzenů nabušených do země proti možné kontaminaci jezera z prosakování hnoje. (Taková blbost! A stála takovejch peněz!) Tam si možná sednou vedle sebe, aby se jí s pohledem na jezero lip řeklo všechno, co má na srdci, a když tam nevydrží sedět dostatečně dlouho, vydají se podél jezera až na jeho konec pár metrů pod velkoveským statkem… Neohlížela se, jestli za ní jde, a on si byl jist, že se ani nesnaží to poznat podle sluchu, byla prostě taková: dojde k soklu, usedne na něj, a bez sebemenšího pootočení hlavy počká, až on dojde a usedne vedle ní. Do té chvíle si ještě nechá projít hlavou, co řekne jako první. Takhle v té trávě a ve svahu, kde se rázovat nedalo, vypadala jako ženská mnohem víc. A dokonce jako mnohem mladší ženská, než skutečně byla - pořád ještě se pohybovala pevně a suverénně, a skoro i ladně. Napadlo ho, že takhle v terénu se ladně pohybují všichni, co tu žijí, a že to je způsobeno především tou spoustou hodin strávených v sedle. Prostě to tak je a nemá cenu o tom přemýšlet.

Přistihl se při obdivu. Ano. I při vědomí o mnoha pekelných dnech, někdy i týdnech, které pokaždé nastolovala s náhlostí letních bouřek, ji vždycky (užasle) obdivoval. Každý rád a kdykoliv prohlásil, že Lučiny v nejtěžších dobách zachránil buď Gríša, nebo semínka, nebo dřevo, v pozdějších letech bolševické vlády i koně, ale že se záchrany účastnila Jana, zatím veřejně prohlásila jen Ilonka. Přestože ze začátku se přehrada jevila spíš jako likvidátor, nakonec právě ona existenci Lučin (a co si budem vykládat - i jejich prosperitu) navždycky zajistila. I když cena, která se za to musela zaplatit…

Stavba mládeže! Prokristapána! Modrý košile a rudý fangle! A lešení vověšený heslama! A ta nádherná studie, kterou nakreslila Jana se svejma kamarádama, a ty kydy, který k tomu napsali a který všechny ty svazácký a partajnický korteše zlomily definitivně, a nikdo, naprosto nikdo nemoh tušit, co to bude obnášet, co to bude pro tuhle krajinu za malér.

V horách se dosud budovaly nanejvejš železnice. Když to nebudem kočírovat my, udělá to někdo jinej. Ale bez nás. A nás vocaď vypakujou, hulákala na všechny v jídelně, protože cejtila jejich odpor, i můj odpor cejtila. A večer ho v mý náruči ořvala. Lučiny zametou jak smetí. To chcete? Tohle by chtěl Šéf? Jak si to představujete? Že jako potáhnem s koňma a dobytkem a ovcema a dětma krajem, a někde že se usadíme jako praotec Čech? A Šéfovi při návštěvě Ilonka řekne asi co? A jak Cassidy; kterej byl nejvíc proti, nakonec řekl, že tou přehradou sice Šéfovi ten kriminál pěkně vokrášlej, ale říct že se mu to musí, aby se to nedověděl z Rudýho práva nebo ze zpráv, který tam musej povinně poslouchat, a to by ho nejspíš zabilo…

…Nesedla si. Postavila se na sokl a hleděla dolů na hladinu. Takhle vypadala větší a mohutnější než ve skutečnosti byla, taky to dělaly ty džíny a plandavá košile, ale v každém případě stála pevně a neochvějně. (Fuj, tohle sis neměl říkat, je to tvoje žena, tohle o ní říkali - a vobčas ještě řeknou - kluci, hlavně Kérly a Bill „Všecičko, co ta naše Janička dělá, je pevný a neochvějný jako strana”, tak jsem to fakt nemyslel.) A když jí nebylo vidět do toho indiánského obličeje, vypadala vlastně už desítky let stejně. Došel a postavil se vedle ní. Přestože už tu takhle stál několikrát, znovu ho překvapila ona nenadálá změna pohledu. Ačkoliv se sokl vyvyšoval nad terén sotva tři čtvrti metru, člověk měl pocit, že se vznesl a vidí jezero pod sebou z mnohem větší výšky. (Je to jen klam, snažila se mu to vysvětlit, když se rozhodla zakrýt larzeny soklem, to není nic novýho, to už znali Egypťani. Když se postavíš vedle skokanskýho můstku, a třeba i na úrovni nájezdu, nic ti pohled dolů neřekne, nijak tě neohromí. Ale vylez si na nájezd a padne na tebe úžas či hrůza. Stačí cokoliv sebemíň vystrčit do prostoru, a všechny dimenze dostanou jiný poměry…) Bylo nádherně: v tenhle čas byly Krušné hory vždycky nejkrásnější. Indiánské léto. I Jana do něj pasovala nejlíp. Ne pro ten indiánský profil, to ne. Přímo z ní vyzařovalo, jak jí ta chvíle chutná. Odevšad byli slyšet ptáci, nad jezerem kroužil racek. Občasné zaržání koně či zabučení krávy za jejich hlavami ten poklid a ticho jen zdůrazňovaly. Od čtvrtka, ne-Ii už od zítřka začnou přivážet koně na aukci a bude po klidu. Přistihl se, že neví, jestli je z toho pomyšlení rozechvělý, nebo jestli má vztek. Před deseti lety z kraje a z ministerstva tlačili na Honzu Kučeru, aby uspořádal aukci. Jste takové koňské Slušovice, tehdy na ně v jídelně hřímal ten vůl z ministerstva, chceme co nejvíc podpořit chov koní po celé zemi. Kdo jiný to může udělat lip a pádněji než vy, soudruzi. Jste milionářské Jé Zet Dé, soudruzi, jste vizitkou naší země, našeho lidu… Jak ho Honza přerušil, že žádný milionáři nejsme. A vizitku že si z nás dělá ministerstvo, a aukce že žádná nebude. A jak potom přijel ten tlusťoch z Ú Vé a chtěl začít vyhrožovat, ale Harry už na něj byl připravený s tou slintavkou a kulhavkou, pořád tlusťochovi strkal do ruky celý fascikl, a ten papaláš to ani nevzal a vypadal, jako by se bál, že by se mohl nakazit…

.„„Nemáme pro Mada nic k narozeninám,“ najednou řekla.

„Říkalas ale, že…“

„Říkala, ale nic mě nenapadlo.“

„Něco mu ale…“

„To vím taky… Neděláš si to nějak moc jednoduchý? Co kdybys taky trochu zapřemejšlel? Zeptal ses aspoň ostatních, co oni… Domluvili jsme se, že každej svůj dar oznámí, aby Mad něco nedostal dvakrát.“

„Kérly mi řek, že to neplatí. Že musíme bejt tak originální, že to nikoho druhýho nemůže napadnout.“

„To je celej on… Dobře. Takže já mu koupím takovou tu tlustou košili, co se nosí přes kalhoty, ty on má rád a může jich mít klidně víc. A ty mu dej, co chceš.“

„Ale já přece neumím takový věci ani vymejšlet, ani kupovat!“

„Jistě. Vždycky jsem to dělala já. Ale jednou za život bys to snad už mohl zvládnout. Zvlášť když to je pro Mada. Hlavně s tím neotravuj nikoho jinýho, nikdo nemá čas.“

V tom okamžiku v něm to rozhodnutí div nevybuchlo: „No jasně. Přepíšu fabriku na Lučiny. Mad to jako dar pochopí. Fabrika udrží Lučiny pohromadě, a Lučiny zas fabriku. Až tu ani jeden z nás nebude….“

Vinco,“ přerušila ho a poprvé k němu pootočila tvář. Nevypadala dotčeně, jak předpokládal, nejblíž byl ten její výraz vlídnosti. „Ty jsi cvok.“ A najednou se rozesmála. Nedotklo se ho to - za těch padesát let už znal škálu jejích smíchů dokonale, a tenhle nebyl ani výsměšný, ani nepatřil jemu. Ba naopak. Byl to jeden z jejích nej vzácnějších, který ji - bez ohledu na věk - zkrášlil i teď. Zdvihla ruku a pohladila ho po tváři. „Proto jsem tě asi…“ nedořekla to a znovu se zasmála. Vzala ho za ruku, jen ale na okamžik, aby ho uvedla do pohybu, řekla „Pojď,“ a vydala se po soklu jak po bílém chodníku.

Zase se díval na její záda, ale nevadilo mu to. Udělala mu v těch několika vteřinách jakousi zcela novou radost, která ho natolik zaplnila, že nebyl schopen na nic myslet.

A ona už mluvila. „Ty a tvoje restituce jste ještě větší cvokárna než celý naše Lučiny. Proč myslíš, že jsem tě vytáhla na tenhle čundr po soklu? Že budeme bilancovat svůj život? Že budem tak bláhoví? My dva? Ne. To ať si dělaj jiný. Já jen chci, aby sis konečně uvědomil, že by už hodně brzo třeba ta tvá fabrika po dědovi nemusela bejt tvoje…“

Nevěřil svým uším. Povídání jí vystačilo až na konec jezera k pile, odkud doléhala láskyplná vůně řeziva, schnoucí kůry a pilin. (Pýt jednou pod Kandovic oknem slyšel, jak Alena křičí na Martina: „ Každodenní vůně mé pily jsou láskyplnější než všechna něžná slova, která jsi mi kdy řekl. “) Vlastně to bylo podobné, jako když se poprvé dozvěděl, že na všechen dědečkův bývalý majetek (ale i tátův - netušil, že táta měl kdy nějaký majetek, rozhodně se tak nikdy nechoval) zbyl on jediný. Jak Jana mluvila, rozpomínal se na situace, které tím nastaly. Jak vůbec netušil, že nějaký majetek existuje, jak ho složitě nacházely dopisy od několika dědových původních zaměstnanců i nájemníků, jak postupně objevoval, že se jedná nejen o tu fabriku, ale i o dvanáct domů, z toho osm v Praze (z nich tři na Vinohradech v Italské ulici, včetně toho, co dostal ve čtyřiačtyřicátém v únoru „foltrefu“ a co v něm zahynuli rodiče, a pak ještě vilka ve Střešovicích, z které po únoru 48 komunisti vyhnali dědu), a o zbylé čtyři domy v dědečkově (a tátově) rodné Třebíči, a o dva grunty (a spoustu hektarů lesa) na Vysočině.

(„ Tý vole, “ tehdy řekl Pýt, jemuž se svěřil jako prvnímu, ještě dřív než Janě, která byla víc v Praze než doma, zasedala v Obci architektů a chystala se přistoupit na nabídku externě učit na architektuře. „Co s tím budeš dělat? To seš teda v pěkným průseru. “ Poprosil Jelenu, jestli by se o to nepostarala. Nechala to oběhávat Pýtova Filipa, který už od dětství Pýtovi užíral nervy svou přepečlivostí, dotáhli to právně až do konce, ale hned mu také řekli, že si musí někoho najmout na správu toho majetku, to že se z Lučin nedá, nejlépe realitní kancelář, a že se pokusí přes své právní konexe sehnat nějakou solidní. To se jim podařilo. Podepsal pak potřebné papíry včetně práva řídit fabriku, kterou REA rychle přeorientovala na licenční výrobu plastových okenních a dveřních rámů, takže už vykazovala mírný zisk. Většina domů měla v přízemí obchodní prostory, domy vesměs stály na lukrativních místech (včetně těch v Třebíči), a tak i po investicích a opravách z nich taky něco zbývalo, a oni si mohli koupit nová auta, aniž by zatěžovali lučinské konto a museli si o sobě myslet, že jsou nenažraní. Každý měsíc chodila krásně vypracovaná vyúčtování, a jednou za čtvrt roku přijel sám majitel REA, dokonalý pan doktor Hrubý, aby podal vyčerpávající referát. Všechno tedy bylo zalito sluncem, a mimo to člověka hřálo lahodné vědomí, že se o nic nemusí starat (jen trochu znehodnocené pomyšlením, že se o to ani v nejmenším nezasloužil - pravidelné dojíždění na hrob rodičů a dědečka to moc nezachraňovalo).

A teď do toho najednou Jana říká, že jsou za blbce.

„…Říkala jsem si, že mně do toho kór nic není, když i ty se tak chováš a tváříš. Ale pak přišel ten dopis a vzápětí musím ausgerechnet padnout zrovna na ten inzerát, a tak…“

„Počkej… Jakej dopis, jakej inzerát…?“

Dopis byl od nájemce nejmenšího z krámů v Italské ulici, spíš krámku, kam se vešla jen maličká prodejna pečiva pana Kouřila. Prosil, aby se mu nájemné potřetí už nezvyšovalo - už by na to neměl. I tak se už topí v dluzích. A inzerát byl na pronájem jejich vilky na Ořechovce. Janě ani jedno, ani druhé nešlo do hlavy: moc si to nepamatovala, ale věděla bezpečně, že se s panem doktorem Hrubým už před dvěma roky dohodli, že v bytech se nájemné bude zvyšovat jen podle vyhlášek, ale v krámech že zůstane to, co bylo smluvně dohodnuto. A před necelými třemi měsíci přijel z Ameriky s doporučením od Billovic Torna nějaký agent s teplou vodou (tohle si Jerry pamatoval ještě z dětství od dědečka - říkal tak všem těm cesťákům a podomním obchodníkům, co zvonili u jejich dveří. A Jana ten výraz s nadšením přijala), že by si rád v Praze pronajal nějaký menší dům, nejradši vilku, a pokud možno ve zdravém prostředí. A pan doktor Hrubý na to řekl, že jejich vilka je výhodně pronajata na dlouhou dobu, tihle Američané po pár týdnech táhnou zase někam jinam, a co pak s tím, nájemníci se shánějí čím dál hůř, a Američan by určitě nezaplatil víc než dosavadní nájemníci. Požádala Břeťu Ketnera ze svého ateliéru (který tyhle akce miloval), aby se na inzerát přihlásil. A Břeťa zjistil, že dosavadní nájemníci ve vilce končí, protože už si nemohli dovolit tak vysoké nájemné, jaké smluvně platili, a celkem chápali, že musí dát přednost novému nájemníkovi (Břeťovi), který je ochoten dávat mnohem víc (jak zněla podmínka inzerátu).

„Pan doktor Hrubý nás bere tak na pásek, kamaráde, že se mi z toho, jak říkáte vy kaubojové, protočily panenky. Kopie nájemní smlouvy na vilku je na polovic. Pekař Kouřil je na tom stejně. Všichni nájemníci posílali prachy na konto REA, a REA jejich jménem posílala polovičku na tvoje konto. Trochu ty tři procenta provize nabobtnaly, což? Paráda. A teď si představ, že bys tenhle podraz převedl jako dárek k narozeninám Madovi na Lučiny. A to vůbec netušíme, co vyved s fabrikou. Dal jsi jim generální plnou moc. Možná, že - co já vím - pětasedmdesát procent našeho podílu prodali, a ty prachy, co ti z fabriky poukazujou… Ach Vinco, jsme za úplný blbce. S očima zapláclýma auťákama a třema kontama…“

Sám se tomu divil, že není ani zděšený, ani vzteklý. Jestli něco, tak otrávený. Ne však víc, než při setkání s někým, kdo ještě před pár lety lezl komunistům do zadku a teď je demokrat všech demokratů futrál, pro kterého je president snílek vznášející se na obláčku vlastní důležitosti, a vláda spolek zkorumpovaných hajzlů, co ku svému prospěchu ženou republiku do zkázonosného područí Německa. Věděl, že s tímhle se sotva dá něco dělat, že tihle lidé prostě musí vyhnít, jak říká Mad. Nanejvýš se pokusit co nejvíc je vytěsnit, aby hnili rychleji. Lučiny těch padesát let přežily jenom proto, že se mezi nás takoví lidi nedostali. A že jsme nebyli nenažraný. Protože tím to začíná.

Cassiďák měl proto nádhernej výraz: naběhli jsme na vidle. Nejdřív říkal šlápli jsme na hrábě, ale to nebylo ono, vidle byly lepší. Například s tím Svazarmem. Jak on se ten Putnův tajemník jmenoval? Že Svazarm a střelnice a zbraně a letadla a padáky. Jak se Cassidymu a Pýtovi rozblikaly oči. A mimoto byl Mirek Veselý {no jasně, Kérly mu říkal Mirek Dušín-Veselý, vedl takový ty ušlechtilý řeči, a my mu to žrali s navijákem) stejně starý jako oni a nepřipadalo jim nebezpečné přihlášku podepsat. A jak si z nich pak Bill s Kérlym dělali srandu, že jako svazarmovci budou muset co nevidět podepsat přihlášku do Svazu mládeže, pak do Svazu československo-sovětského přátelství, pak do strany, a pak možná

spolupráci se Státní bezpečností (a Jana se při tom tvářila, jako by jí uplavalo mejdlo). Jak se z toho pak horko těžko vyvlíkávali (Harry jim poradil, aby Mirka nutili koupit pro Svazarm od Lučin koně, Svazarm bez koní že je blbost. Ale to on nemohl, protože byl v partaji a pro tu byli koně kapitalistický přežitek, a Lučiny se tomu útoku bránily jen díky Gríšovi).

Do toho mu Jana říkala, že dneska večer se sejdou s Filipem, který se spojil s nějakými spolužáky, co mají v Praze advokátní kancelář, a už mají na REA a pana doktora Hrubého přichystanou past, ke které Jerry musí podepsat plnou moc. Pozvou Hrubého na aukci (tomu on neodolá, když možná přijede i president), a tady ho zmáčknou. Mezitím už zjistili, u které banky má REA konto, a že to je stejná banka, která zastupuje finanční zájmy Hany, takže byli mimořádně sdílní, a Filip tudíž může Hrubému pohrozit, že mu nechá konto zablokovat. Pokud by se cukal zaplatit odškodné a vycouvat z představenstva fabriky. Filip ale předpokládá, že se Hrubý cukat nebude, protože správa Jerryho majetku je jen zlomkem aktivit REA (a Filip má v rukávu pohrůžku, že všem klientům REA pošle výživný dopis).

„Dělá to pár milionů, ty klidně můžeš vrazit do Lučin. A ještě můžeš koupit Madovi džípa. Řekla bych, že po něm dost touží. Jestli dobrovolně, to už nevím. Ale tuhle mi říkala Ilona, že je nejvyšší čas, aby Mad přestal jezdit. A Bill varoval, že každý spadnutí z koně by mohlo bejt pro Mada osudný, ne snad smrtelný, ale dovedeš si představit, co by pro něj mohla znamenat jakákoliv zlomenina. Prej dělaj ty džípy s nějakou agresivní nebo jakou automatikou..“

To už obloukem obešli voňavou pilu, aby je nezahlédl jejich cikánský zeť, a pomalu stoupali ke Stráním. Byl to pěkný sráz a oba pěkně funěli. Přesto ji dohnal a jako zamlada ji zezadu uchopil za boky a tlačil. Vyčistilo jim to hlavy. Dosupěli do poloviny kopce, a tam si vedle sebe lehli do sluncem vyhřátého vřesu. Ještě trochu voněl. A ona, po chvilce, kterou potřebovala na srovnání dechu, řekla: „Byli jsme jediný, který spolu chodili sem, a ne do jeskyně.“

Jemu zas chvilku trvalo, než mu to došlo. Místo smíchu jen zafuněl: „Pokud nepršelo. Nebo…“

Stočila hlavu tak, aby dosáhla nosem mezi stonky s drobnými kvítky. „Jak asi dlouho žije takovej vřes? Myslíš, že si nás tenhle pamatuje?“

Zase zafuněl. „Jestli jo, asi se dost diví.“ A za okamžik dodal: „A v tom případě je nespravedlivý, že vypadá furt stejně. A my…“

„Jak se to dělá? Vydržet se mnou?“

Nezaváhal. „Takhle.“

Trochu ztěžka se posadila - poslední dva tři roky se jí na páteři projevovaly následky tisícovek hodin, které strávila za rýsovacím prknem, a cítila, jak jí vleže trnou záda. Přestože měl zavřené oči, poznal, že se na něho dívá, a otevřel je. „To sis sem šel lehnout,“ řekla mu do nich, „i když jsem ti s holkama zdrhla do Paříže?“

Poznali si na očích, že o tomhle spolu od té doby nemluvili.

(„Nikdy těm Vincovejm kravkám nebudu dost vděčná, řekla Jana jednou Ilonce, „na rozdíl ode mě věděl, jak ho uklidnit. A všechno nepříjemný, co patřilo mně, určitě schytaly ony. Ale jenom proto, že Vinca věděl, že v tak velikým počtu to unesou. Neumí ublížit. A já bych to bejvala tolikrát potřebovala! “)

„Nebudeš tomu věřit, ale jo. Řeklas, že tu nebudeš ani minutu, sbalilas holky, a když jsi viděla, že já se nebalím, akorát jsi ještě řekla, že nechceš, aby holky žily jako my, a byly jste pryč. Co mi zbejvalo? V tý chvíli to nevypadalo, že vás hned tak uvidím.“

„Pýt nejdřív řekl, že nás neodveze. Asi pětkrát mi řekl, že jsem kráva. Naposledy když mi dával do vagonu kufry. Holky se pak ptaly, proč jsem kráva. To jsem se poprvé rozbrečela.“

Opřela si prst o prostředek jeho čela. „Můžu jen zopakovat, co jsem ti řekla v Paříži. Že jsem věděla, že pro nás přijedeš. Jako člověk ví, že přijde pošťák. Když ne dnes, tak zejtra, za tejden.“ V téhle poloze jí zase začaly trnout nohy. Skrčila je, objala si kolena a na ně si položila bradu. Mluvení už bylo dost. Právě nemluvení mnohokrát zachránilo jejich křehký a zároveň těžký vztah. Na ně Madovo Škoda každého dobrého slova, které nebylo vyřčeno neplatilo. Mnohokrát si téměř byli jisti, že jediné a jakékoliv slovo vyhodí jejich manželství s chalupou do povětří.

Spolu se slunečními paprsky do ní vnikla tetelivě hřejivá pohoda. Tohle byla po dlouhé době zase chvíle, kdy bez lomení rukama nad svou blbostí mohla poklidně pomyslet na svá fučíkovská zmámení, jež se přetavila do vidiny socialismu s lidskou tváří a vynesla ji po bok protagonistů pražského jara roku osmašedesátého a odtud, po návratu z Paříže a po několika duševních salto mortale až k podpisu Charty 77. Dlouho nemohla pochopit, proč Mad Chartu nepodepsal. Až snad za rok jí řekl: „Nezapomeň, že pro ně jsme vždycky byli zločinci, žádný politický vězňové. Hned by začali ječet, že se konečně Charta odkryla jako zločinecká organizace. Když ji podepisujou takoví jako já.

Jak vlastně Madovi záviděla, že na něho mají estébáci spadeno i bez Charty, a že on - na rozdíl od ní - nikdy nemusel měnit (tak bolavě, tak zatraceně bolavě) své názory, a dokonce nikdy ani nemusel o svých postojích mluvit, protože on sám, celý jeho život byl postoj. A jak vlastně ta sedmdesátá léta byla pro jejich manželství nejkrásnější především proto, že ji odevšad vyhodili, Lučiny ji zahalily do svého kouzelného ochranného pláště jako krmičku, na kterou nikdo nemohl, a ona se mohla zcela svobodně a poklidně účastnit všech anonymních soutěží. Až po to neuvěřitelné - a Pyrrhovo - vítězství na Káňov, které s Břeťou tak oslavovali. A pak jim začaly tuhnout ksichty, když se hotelová televizní věž začala šplhat do mraků.

Podívala se na svého muže. Měl zavřené oči a usmíval se. Moc často se takhle neusmíval. Prchavě jí projela lítost, že to je především její vina, a že už není v její moci způsobit, aby měl tenhle úsměv jaksi zpětně i do jejích vzpomínek. Už jsem to tolikrát pokazila, už mám i smysly unavený, a vlastně i duši, než abych ti mohla říct, že tě miluju, Vinco. Ty svý dva architekty jsem nikdy nemilovala, ani vteřinu, jen jsem z nich mačkala naprostou oddanost svý práci. Věděls to a nikdy ses mě na to nezeptal - co ty jsi za člověka, Vinco? Vždycky jsem tě milovala, i ve chvílích svých největších zuřivostí a posedlostí. Od první chvíle, chlapče. Byls takovej těžkopádnej, neuměl ses vyžvejknout. A k tomu ještě Vincek Štětka… Z toho mám největší radost: že i já jsem způsobila, že i takovýho jména si lidi vážej. I když mi tenkrát, jak se dověděli o Lumírovi, Kanda řek, že bych si měla říkat bez toho -ová, a ty že by ses měl jmenovat Vincenc Svatý… Bože!…

Zatřepala hlavou jako při vynoření z vody. Otevřelo mu to oči. Zaplavila ji něha. Přestože ty jeho oči byly jak Kérlyho kamera, které nic neušlo. Aby se zbytečně neptal (i když téměř s jistotou věděla, že ne), sklonila se a políbila ho. A hned potom řekla: „Tady jsme se poprvé pomilovali. Pořád jsme šli dál ze strachu, aby nás někdo neviděl, až jsme skončili tady.“ Zasmál se a zavrtěl hlavou. „Až podruhý. Poprvý…“

„Co poprvý?“

„Neříkej, že se nepamatuješ. Jen jsem se tě dotkl…“ Neuměla o těch věcech mluvit. A zároveň se jí to vybavilo, až si musela položit prsty na tváře, aby zarazila rozšiřující se horkost. V osmašedesáti! Já!

Přesto řekla: „Ano. Bylo to krásný.“

„Krásný! Bejval bych se nejradši zabil! Myslel jsem, že už mě nebudeš chtít vidět. Celou jsem tě…“

Položila mu na pusu dlaň. „Večer jsem ti dokázala, že tě chci… vidět.“

Oba se té pomlce zasmáli. „Nahoře na půdě,“ řekl. „Podruhý až pošestý až do rána.“ Posadil se. „A teď máme dvě polocigošský vnoučata a jedno poloskotský. Panečku.“ Musela to říct, i když věděla, jak to on myslí: „Co kecáš. Jsou nádherný. Vendulka je nejkrásnější stvoření, jaký jsem kdy viděla.“

Protáhl se, posadil, vstal, znovu se protáhl. Natáhl k ní ruku, aby pomohl na nohy i jí. Zaklesla své prsty za jeho a už je nepustila. To už bylo moc dávno, co se takhle drželi. A co z něho čišela radost a pohoda.

„Dojdem nahoru, nebo se už chceš vrátit?“ zeptal se, ale nečekal na odpověď a začal pomalu stoupat a táhl ji s sebou.

„Naposledy jsem tu takhle táhl právě Vendulku s Imákem,“ ještě řekl. „To byli ještě malí, Vendulce byly snad jen čtyry roky, a Imákovi osm. Boyovi kluci jim nakecali, že ze Strání jsou vidět Hradčana a svatej Václav na koni…,” poslední slova už musel říkat s pomlkami, protože mu stoupání bralo dech. A připomnělo mu to přerývaný dech Martinův, když se mu týden před smrtí snažil říct všechno, co si nechtěl odnést do nenávratna…

O tom, jak se po Madově zatčení šel udat, že on způsobil Klučinův útěk přes hranice, ne Mad. Jak po tom skoro toužil jako po jediném východisku. O svém podílu na Alenině útěku do Prahy trvajícím patnáct let. I o zázraku jejího návratu a jejího ohleduplného i láskyplného doprovázení k blížící se smrti. Jak zápasil s dechem, aby ze sebe dostal co nejúplnější Aleninu obhajobu proti obecnému lučinskému mínění, že bez intrik nemůže být. Všichni se mejlej… Jerry… Snad jednou vyjde najevo, že… že i ona držela nad Luči… nad Lučinama ochrannou ruku… Mockrát leccos zachraňovala na… na poslední chvíli… Třeba ty travní semena… A my si mysleli, že to je… že to je tutovka… Taky nám zachránila lesy. Chtěli… je vojáci, i strana a vláda… Kdo to jakživ viděl, aby… aby nějakýmu zasranýmu druž… družstvu patřily takový lesy…

Mluvení ho děsivě zmáhalo, dýchací sprej mu už moc nepomáhal a chvílemi se mu v očích objevovalo zoufalství z námahy, s jakou se snažil otevřít hrudník pro trochu vzduchu. Ale mluvil dál. Že byl celý život neznaboh, ale že by rád ještě mluvil s páterem Kačerem, ale toho nechce při zpovědi zatěžovat detaily svých hříchů. Mezi něž patřila Mirka. (Jak my jí byli vděčný, že dávala Martinovi to, co nikdo z Lučin nemoh, a on si to eště pár dní před smrtí vyčítal!) Miroslava Rajnochová, profesorka hudební výchovy. Učila snad všechny lučinské děti, a ani jedno nikdy netušilo, že je Kandovi tím, čemu se zamlženě říká milenka. Ona však byla něco mnohem víc. Jezdila s ním až do Prahy do divadel a na koncerty, otevřela mu úplně nový svět. Přestože prostřednictvím některých už dorostlých lučinských dětí měl vzduch kolem sebe neustále plný tónů i všeho možného výtvarna, doléhalo to jen do jeho blízkosti, nikdy do něho. To až Mirka. Objevil ji, když se půl roku po Alenině odchodu vypravil do školy orodovat u paní profesorky, aby Zdendovi (který byl absolutní hluchař) nezkazila špatnou známkou jinak krásné vysvědčení…

…Zastavil se a ohlédl se po Janě. Přitáhl ji až k sobě, a ona se mu vděčně opřela o rameno, aby se mohla vydýchat. Už byli skoro nahoře.

„To už pro nás… není,“ řekla udýchaně.

Pokýval hlavou. „To naše supění mi připomnělo Martina. A s ním Mirku.“

Usmála se a zakroutila hlavou. „Jak jsem Alenu nikdy moc nežrala, v tomhle jsem ji obdivovala. Ženskejm velkorysost moc nejde, ale v tomhle se zachovala fantasticky. Nejen se o svýho mužskýho podělit s jeho milenkou, ale dokonce se s ní radit, aby to dělení bylo pro něj co nejlepší… Na to nestačej ani ty kila másla na hlavě, s kterejma se vrátila. A to je Mirka o osum nebo kolik let mladší… Pamatuješ? Co dodnes rád říká Mad, když někdo udělá něco, co ostatní potěší? Kolik…“„…dobra vyšleš do éteru, tolik se ti ho vrátí,“ skočil jí do nádechu.

A ona dodala: „Někdy. Už mě to párkrát napadlo, když jsem z okna viděla Alenu, jak se chystá odjet pro Mirku, aby si spolu někam vyrazily.“

„Říkala Ilonka, že se Mirka k Aleně snad nastěhuje.“

„Ohó, Vinco, ty už ses naučil poslouchat lučinský tamtamy! To mi nějak ušlo… Líbilo by se mi to. Z nás starejch má k Aleně každej nějakou výhradu, snad až na llonku, která má v těle nějakej extra orgán na chápání a laskavost. A možná eště Mad. Pamatuješ, že by si někdo z nás s ní jen tak pokecal?… Myslíš, že si s Mirkou povídaj o Martinovi?“

Myslel na něco jiného. „Když si pomyslím, jaký Alena bylo střevo… A jak Martina milovala…“

„…A jak von se bránil… Nám to ale trvalo ještě dýl než jim… Myslíš, že my taky… Ne, nic. Zpět.“

Okamžik ji v tom nechal. Pak řekl: „No proto. Už jsem myslel, že…“ Usmívala se. Indiánské rysy jako by byly tytam. I ten nos se zdál menší. Nic jí nevadilo. Ničím si nelámala hlavu. Byla šťastná. Čišelo to z ní víc než vůně, jíž každé ráno příjemně naplňovala chalupu.

Možná proto se zeptala: „Myslíš, že jsou ty naše holky šťastný?“ Přestože otázka vypadala jako starost, on si to přeložil správně.

„Jestli se nemejlím, Anka jen kvete a Honzíka rozmazluje. A Saska je vdaná už dvacet let, celou dobu ji máme na očích, a dokonce za celou tu dobu ani jednou Ivanovi neutekla těch osumset metrů k mamince. A nevedla by v poslední době takový ty řeči, že by si s Ivanem rádi pořídili eště jedno děťátko. Hm?“

Když se vysápali nahoru, spíš se zřítili než usedli na prohřátý placák. Dýchali jak maratonci. Jerry se rozhlížel po kraji. Až se najednou zasmál.

„Boyovi kluci měli pravdu. Jsou vidět Hradčana i Svatej Václav na svým koni… Když člověk chce.“

20. 10. 1950

Maděra věděl, že je zle, už v okamžiku, kdy seshora z ložnice viděl Imru, jak jim otvírá trubková vrata mezi výběhy. (Honza Kučera vlastnoručně takovými vraty opatřil všechny tři přístupy do Lučin. Dokonce k tomu řekl Teď se sem dostane jen ten, komu to dovolíme.) Byl vzhůru asi deset minut - přestože se nejdřív musel prodrat zbytky alkoholického oparu z předchozího večera (kdy se u Bílého koně snažil přesvědčit Kandu, že chlastáním odchod Aleny s Pavlíkem k rodičům nevyřeší), jako by je cítil na dálku. Imrovo volání, že už jde, ho donutilo vstát. To probudilo Ilonku. Otočil se od okna k ní. Za zády mu skřípala vrata, motor zareagoval na povolení spojky. Hleděli si s Ilonou do očí.

„Jsou tady,“ řekl zbytečně, neboť i ve způsobu, jak seděla, jak držela hlavu, bylo poznat, že i ona ví. Ze dokonce taky ví, že je zle. Z toho, co slyšeli od Billa a co znali z dopisů manželek Francka Hartmana, Lojzy Beneše a dalších a dalších zápaďáckých letců, bylo jasné, že zatčení znamenala i odsouzení. Většina jich pořád ještě čekala na soud, jen Pepa Tomek už dostal pětadvacet let (a jeho žena psala, že měl návrh na trest smrti), a Karel Šedivý, Míla Rýdl a ještě čtyři z tankové brigády měli mít soud co nevidět.

Ve stejném okamžiku, kdy ho napadlo, že by nebyl problém jim utéci, ona vrtěla hlavou, a on vzápětí už věděl, co za peklo by přivolal na ni, na děti, na všechny. Včetně sebe.

„Bude to nadlouho“ řekl.

Kývla, prohrábla si vlasy (v létě v těch vedrech si je od Jany dala ustřihnout, a vypadala v nich teď zranitelnější) a sešoupla nohy z postele, postavila se a vydala se k němu. Objala ho kolem boků a přitiskla se k němu celým tělem, i obličejem. Pak zvrátila hlavu. „Rozlúčime sa tuná. Nechcem aby… Náš smútok je ích radost’.“

Ivanka i Jiřík měli naštěstí ještě půlnoc - Ivanka by se už vyptávala. Když se k nim skláněl, Ilona se ho držela za ruku, a ta její se chvěla, přestože se snažila mít stisk co nejpevnější.

Přemíře lásky, zoufalství, zděšení a bezmocného vzteku se mu rozum bránil snahou vzpomenout si, co důležitého musí ještě říct a zařídit, než… Místo toho mu v hlavě začalo zvonit Boyovo jméno.

Vyšplhal se nahoru do jejich hnízda, a dost nemilosrdně Boyem zatřásl. Možná to nebylo spravedlivé, ale Rendyho si nevšímal, přestože i on se vzbudil.

„Boyi… Héj! Vnímáš mě?… Přišli si pro mě, slyšíš?… Zatýkají mě… Chci, aby ses přestěhoval zpátky dolů. Aby tam… máma… slyšíš? Máma… nebyla sama. Slibuješ?“

Přestože to oznámení Boye víc než probudilo, nezmohl se na jediné slovo. Když se Maděra k němu sklonil, aby ho políbil, chytil se ho pevně kolem krku.

Z dopisů žen už zavřených kamarádů věděl, že nemá cenu si s sebou brát moc věcí, že je však důležité mít dobré boty, svetr, několikerý ponožky a nějaké spodní prádlo. Toaletní potřeby A trochu peněz na nákup. Víc nic. Ilonka ty dopisy taky četla a měla raneček téměř už připravený. Obličej měla bledý, ale všechna gesta byla klidná, či spíš rozvážná. „Umýj sa, ohól sa. Pojdem napřed. Poviem jím, že musia čakať.“

Chtěl ji zadržet, nechtěl se připravit o jedinou vteřinu z těch minut, zavrtěla však hlavou, ještě jednou mu objala boky, přitiskla se k němu až po vlasy, pak si k sobě stáhla jeho hlavu, políbila ho na rty, na čelo mu udělala křížek, a odešla.

Mezitím dole oba estébáci už stáli uprostřed kuchyně, kam jako první vtrhl Kanda. A málem přerazil nos Harrymu (který estébáky už viděl přijíždět a pochopil, o co jde, ale strachy váhal, a až rázný příchod Martina mu dodal odvahy), jak za sebou prásknul dveřmi, aby… Prostě aby.

Jeden estébák - ten vyšší - se opíral zády o okno, klobouk posunutý do týla, ruce založeny na prsou. Druhý stál u jídelního stolu a rozhlížel se. Oba ke Kandovi jen neznatelně pootočili hlavy.

„Vy jste kdo?“ zeptal se bez přízvuku ten u stolu.

„A kdo jste vy?“ vykřikl Kanda. Měl v sobě tisíc vzteků a vin (a taky kocovinu) a bylo mu všechno jedno, zvlášť když mu kdesi za krkem seděla jakási neurčitá naděje, že by třeba mohli odvést jeho místo Tondy, kdyby…

„Jste Antonín Maděra?“ zeptal se s jakousi výhružnou lhostejností ten od okna. Až Kandu zamrazilo. Šel z nich strach. Přesto ještě drze řekl: „Co je vám do toho?“

Do toho vstoupila Ilonka a pomalu za sebou zavřela. Kanda na ní poznal, že už taky ví.

Přesto slušně pozdravila a dodala: „Co si prajete?“

A ten od stolu zase řekl: „A vy jste kdo?“

Okamžik na něho hleděla. Až řekla: „Nepředstavili ste sa.“ Ten u okna si to tedy zopakoval: „Potřebujem mluvit s Antonínem Maděrou“ Ilonka alespoň bojovala o čas. Aby se Tonko mohl doholit - cítila, že každá vteřina, kterou pro něho (ne pro loučení) urve, mu lip pomůže snášet to, co bude dál. „Móžte so mnou. Som jeho žena. Holí sa. Dlho do noci robil…“

Avšak v tom okamžiku se dveře za jejími zády otevřely a byl tam její muž. Nejdřív si je prohlédl (a zkušenost mu okamžitě oznámila, že takoví můžou být jen takoví). Až pak to řekl: „Co je?“

„Jste Antonín Maděra?“ (Zase ten od okna.)

„Ano. A vy jste kdo?“

Jako by to byl povel. Oba muži ve stejnou chvíli stejným pohybem hrábli pod své klopy, vytáhli průkazy, jimiž jen mávli a chtěli strčit zpátky. Avšak Maděra už byl rozhodnut nijak jim to neulehčit. „Musíte to ukázat pořádně, jestli chcete…“

Nic to s nimi neudělalo. Neuspěchaně popošli až k němu a strčili mu průkazy před oči. A ten vyšší dvakrát zúžil rty, než dodal: „Jste zatčen.“

Dalo to trochu práce, přesto se Maděra i tak zblízka těch ledových očí zeptal: „A zatykač máte?“

Dlouhán se začal zdlouha nadechovat. Nedalo se poznat, co to znamená. Avšak ten druhý sáhl do náprsní kapsy a podal Maděrovi složený papír K tomu řekl: „Vemte si doklady a toaletní potřeby.“ Maděra papír rozložil a hned zase složil a vrátil. Otevřely se druhé dveře a v nich Cassidy. Za ním ostatní. První v tom hloučku Boy. Snažil se být statečný, ale oči měl vlhké. A Cassidy skoro křičel: „Co je to za blbost?! Co je tohle za blbost!?“ Ilonka se ho sice snažila roztaženými prsty zarazit, ale on musel to své říct: „Na to nemáte právo. Nikomu nic neudělal!“ Před Cassidyho se ještě prodral Honza Kučera a zkusil to po soudružsku: „Jsem předseda zdejšího JZD, soudruzi. Člen strany. Snad byste mohli aspoň mně…

Ten menší estébák na ně ani nepohlédl, ale řekl Maděrovi: „Ať se do toho nepletou.“ Maděra jen kývl, otočil se, vzal Ilonku kolem ramen a odešel

Nechtěl se s nimi loučit, ale donutili ho: k černému sedanu se mohl dostat jen přes ně. Musel se dotýkat jejich ramen a rukou, uplakané Júlce musel říct, že slzami to nezmění, musel se nechat popadnout od Kandy, musel k sobě přitisknout hlavu Boye, který byl na nejlepší cestě rozbrečet se mu na rameni. A Janu musel políbit aspoň na čelo a - přestože ho začínala zmáhat hrůza z toho, co ho čeká - postřehl, že hrůzu v očích má i ona.

A ti dva supi už stáli u otevřených dveří sedanu (jako to dělají portýři vzácným návštěvám před hotelem), a třetí měl za volantem už nastartováno. Ale v tom se mezi ně prodrala úplně jiná hlava. Ano. Smájl přivedl Kida, aby se rozloučil i za něho. Maděrovi dalo práci, aby se sám nerozeřval Avšak v témže okamžiku, kdy se dotkl Kidova chřípí, na té ruce spočinula i ruka jeho ženy. „Už musíš ísť,“ tiše řekla a táhla ho k autu. Tam ho rychle objala a políbila, a třesoucími se prsty ho donutila, aby vlezl dovnitř. Ještě ucítil, jak mu její prsty přejely po tváři a po vlasech. Pak už jen zahlédl, jak si razí cestu ostatními, aby byla pryč. Aby neviděla, jak ho odvážejí.

Poslední, koho uviděl, byl opodál stojící Imra Dóbay.

Uprostřed táhlého klesání ke Krušnovu, které dělilo les jak úder mečem, šofér náhle začal brzdit a pomalu dojel na vzdálenost snad deseti metrů od šedočerného tatraplánu stojícího těsně u škarpy, a zastavil. V té chvíli ten vyšší estébák vytáhl pistoli, namířil ji na Maděru, otevřel si dveře a zadkem napřed vylezl ven. Maděrovi přitom ukázal, aby taky vystoupil. Jen co se Maděra narovnal, z tatraplánu vystoupili dva jiní estébáci (až později si uvědomil, že to nebyli estébáci, ale óbezeťáci - kontrášové. Vojenská odnož estébé.). Z Maděrova auta vylezl i šofér s Maděrovým ranečkem. V té chvíli se v protisměru blížil autobus. Popadli Maděru mezi sebe a i s ním se postavili zády k vozovce, čelem do škarpy. Dvě babičky v autobusu si zakryly oči. Ostatní se smáli: čtyři čůrající chlapi - to se hned tak nevidí. Jen čo autobus přejel, dlouhán vmáčkl

Maděrovi do zad pistoli a dovedl ho za doprovodu toho menšího a šoféra k těm dvěma z tatraplánu. Menší držel v ruce světlezelenou složku, kterou předal spolu s Maděrou. Nepadlo jediné slovo, jen na sebe kývli, ti tři se otočili pryč, a ti dva noví, tentokrát bez hrozby pistole, vmáčkli Maděru do tatraplánu. Ale zacvakli mu na zápěstích pouta.

Až na Jerryho, který musel do chlíva (kravám bylo Maděrovo zatčení jedno), se všichni shromáždili za kuchyňským stolem. Boy teď spíš vyjevený, než plný žalu jak ještě před chvílí. Janin obličej byl skoro bílý (málem slyšela, jak se v ní mění v trosky všechny představy o nádherných lidech kráčejících ruku v ruce k nádherným socialistickým zítřkům). Cassidy, aniž si toho byl vědom, popadl z ošatky patku chleba a udělal z ní drobky. Při tom se ošíval bezmocným plačtivým vztekem, jako by měl za košilí nasypané osiny. Ilonka stála u plotny, jednou rukou míchala kakao pro všechny, aby se nepřipálilo a při varu neuteklo, a druhou rukou hlídala pánev, aby se nepřiškvařily plátky slaniny…

(…Přišel od Bílého koně dost pozdě. Už ležela a četla Bromfielda. Přečetla - pokud to šlo - každý večer pár stránek. Nejradši se milovali ráno, on večer obyčejně usínal už ve vaně. Přišel a lehl si vedle ní. Už se jí chtělo asi půl hodiny spát, a vlastně čekala jen na něj, aby mu řekla, že teď už konečně jistojistě ví, že… Ale bylo z něj cítit pivo. Neměla to ráda. Ani během dne se od něho nenechala políbit, když měl v sobě pivo. Natož když… A milovat se v oparu alkoholu už vůbec ne. A jeho to naopak podněcovalo. Snažil se proto dávat si pozor. Ale tentokrát mu to nešlo. Chápala, že to bylo nejspíš proto, že ta piva vypil se zhrzeným a ublíženým Kandou, ale to ho neomlouvalo. A tak místo té noviny mu jen řekla, aby toho nechal, že ví, co si ona myslí o pivu. Dokonce mu ještě připomněla, že tuhle alergii má z doby, kdy byla osmnáctiletou manželkou dunajského šífáka, z kterého pivo a alkohol táhly pořád. Než stačil být zklamaný, usnul. Přitiskla se bokem k jeho zádům, aby ho cítila, a při tom si říkala, že ráno ho ta novina probere rychleji než voda za krkem. A bude se tvářit jak Ivanka, když se počůrala. Při tom ji bůhví proč napadlo, že ráno udělá hemeneks. Hlavně kvůli němu. Bude mít žízeň a hlad…)

Júlka si její zamyšlení vyložila po svém a chtěla jí pomoci. Zavrtěla hlavou. „Nechaj. Musím volačo robiť.“

Cassidy to už nevydržel. Plácl rukou do stolu a skoro zakřičel: „Zatykač!

Kanda měl paže zkřížené na stole, pohled upřený na ně. Byl jak z kamene. Jako by snad ani nedýchal. Ale Cassidymu stihl včas skočit do nadávky. „Nech toho!“

Nenechal toho: „Copak někoho zabil?!“

Pýt jen vypadal, že se ho to netýká. Podobně jako Smájl. Ale najednou řekl: „A ty dva Volyňáci snad jo?“

Cassidymu to jako argument nestačilo. „Je válečnej hrdina! Podplukovník! Britskýho královskýho letectva. A českoslo venskýho taky!“

Možná bylo dobře, že se to ticho porušilo. Kandovo trápení však Cassidyho litanii poslouchat nechtělo. „Nech toho, sakra! Nejdřív z něj udělali vojína a pak ho vyrazili z armády. Měl to pro nás pro všechny bejt signál.“

Honza Kučera měl zavřené oči a ztěžka dýchal. Najednou oči otevřel, jako by se lekl, a s velkým sebeovládáním řekl: „Hlavně pro mě. Nejradši bych tu partajní legitimaci rozdupal.”

„To bys tomu pomoh,“ řekl Kanda. „Asi jako já. Teď už se nemůžem na nic ohlížet. Teď nám možná bude dobrá i ta tvá legitimace, co já vím.“

Sura Arkutin si na češtinu teprve zvykal, ale tu teď příliš nepotřeboval - stačilo mu dívat se. Asi cítil i jejich bolest, a snažil se proto alespoň být nenápadný. Že si toho všiml Pýt, a přes vedle sedícího Boye do Šury šťouchl a tiše řekl: „Netvař se, jako bys za to moh… Za to můžou jiný.“ To zase slyšel Kučera, který řekl: „Hlavně ne abys o tom psal domů. Rozumíš? Nepsat.“ A doprovodil svá slova mimikou. Boy, který vedle Šury seděl i proto, aby mu - když to bylo třeba - překládal, tentokrát jen tiše řekl: „Ty paňál?“ a Šura jen sklonil hlavu.

llonka kývla na Júlku, aby vzala hrnec s kakaem, a sama vzala ke stolu pánev se slaninou. Všechny obešla a každému dala na talířek jeden plátek obalený vejci. Když došla ke Kandovi, řekla: „A keby to aj bol signál. Čo šme mali robiť? Utiect? A kde, nevieš?“

Cassidy to nevzdal ani s plnou pusou. „Musej ho pustit. Nic neudělal.“

Do toho vešel Jerry. Přejel po nich očima, na okamžik se potkal s Ilončinýma, vydal se ke svému místu mezi Janou a Smájlem, a teprve až usedl, řekl: „Musí se podojit. Ale mlíkaři přijedou už za necelou půl hodiny. Sjedeš tam? (pohlédl přes stůl na Pýta) Připíchni jim tam lístek, že to tam budou mít, až se budou vracet. Že jsme to nestihli.”

Júlka mezitím nalila Ilonce kakao. Ta bezděčně vzala hrnek naservírovaný i na Maděrovo místo, a dvakrát třikrát si kakao přelila, aby je mohla co nejdřív vypít. A hned (a vlastně s úlevou) se chopila vlády: „Idem. Vašek {pohlédla na Cassidyho), keby sa zobudily děti, postaraj sa, áno? Pýt, zobereš aj Boya. A keby vám autobus ujel, zobereš ho do Krušnova. Počúvals, Vojta? Máš všetko pripravené. Svačinu si urob sam.“

Júlka s Esterou už odběhly, Jana vstala, že půjde za nimi. Jerry jí to kývnutím schválil.

Od dveří Ilonka těm u stolu řekla: „Čo sa stalo, neodstane sa. Musíme čakať. A vy teraz radšej hovořte o tom, čo bude ďalej. S nami všetkými.”

Za celou cestu padla v tatraplánu jen dvě Maděrova slova: že potřebuje čůrat. Vyhověli mu, ale postavili se mu obezřetně vedle boků. Když minuli ruzyňské letiště a nezahnuli doleva na Dejvice, pochopil, že ho vezou do věznice. Ale nebyla to pravda - jeli dál. Vyšplhali se na Bílou horu a sjížděli do Břevnova. Minuli pohořelecká kasárna, projeli podlouhlým náměstím a na jeho konci zamířili k Hradu. Avšak na Loretánském náměstí tatraplán zahnul prudce doleva, a podél rampy před Černínským palácem ministerstva zahraničí sjel dolů k průčelí loretánského kláštera. Za ním vpravo podjel starobylý oblouk a snad po patnácti metrech si nadjel, aby mohl čelem zastavit před velikými kovovými vraty, a zatroubil. Než se vrata otevřela, muž na sedadle vedle Maděry vytáhl z náprsní kapsy černou pásku a pevně jí zavázal Maděrovi oči. Dál už mohl vnímat jen zvuky a reagovat na směrové pokyny rukou, které ho vedly Jediná slova, která slyšel, byla Stůjte! Schody! Běžte!

Kamsi ho posadili. Chvíli se pokoušel odhadnout, jak dlouho tam sedí, pak ho převálcovalo pomyšlení na Ilonku a děti a ostatní, a koně a Lučiny, a dalo mu práci se z toho vymanit, aby se pokusil chladně uvažovat. Aby se utvrdil v názoru, že tu je kvůli Klučinovi, a snažil se tedy podle toho chovat. Nadával si, že důsledně neposlouchal Londýn - možná hlásili, že se to Klučinovi podařilo, a jemu by teď necupovala pomyšlení nejistota.

Do toho cvakly dveře, jakési ruce mu sejmuly pouta a odkryly oči. Než si zvykl na příval světla, byl zase sám. Bylo to cosi jako malá strohá kancelář s prázdným psacím stolem (před nímž seděl na židli), na něm lampa, za ním židle s kulatým opěradlem, za ní u stěny železná skříň. Vysoké okno bylo hustě zamřížované, za ním nahoře štráf modrého nebe, proříznuté barokní věží Lorety, ta přeříznutá prejzovou střechou.

Možná na to ten člověk za dveřmi čekal, možná ne: v každém případě pár vteřin poté, co se v barokní věži zavěšené do blankytné oblohy rozezněly zvonky písně Tisíckrát pozdravujeme Tebe, vešel do místnosti vysoký vychrtlý štábní kapitán. Bylo mu něco kolem čtyřiceti let, jmenoval se František Pergl a měl přezdívku Suchá lípa. Na prsou měl za úhlopříčným řemenem dohody zastrčený pendrek. Poďobaný obličej byl tváří askety. Maděra ho vlastně jen zahlédl, neboť Pergl hned zašel za jeho záda. Z hloubi téměř deseti let se Maděrovi vysunula vzpomínka na paradesantní výcvik v Anglii (než mu letečtí nadřízení zakázali se toho zúčastnit), kam se přihlásil pevně rozhodnut vrátit se co nejdřív do republiky jako výsadkář a partyzán, a kde - aby byli připraveni na všechno - museli projít simulovaným výslechem gestapáků. Kladli jim při tom na srdce, že vyšetřovateli se má klást co nejmenší odpor. A počátkem této předstírané povolnosti byl ukázněný sed vyšetřovaného s dlaněmi přitisknutými ke stehnům a prsty nataženými ke kolenům.

Udělal to. V tom se za jeho zády ozvalo: „Jak to, že jste se nepostavil do pozoru, když vešel důstojník?“ Po tom Pergl udělal pauzu, jako by Maděrovi dával šanci to napravit, ale snad už po dvou vteřinách se mu naklonil k uchu a zařval POZOR!

Takhle povolný Maděra neuměl být. Ještě chvíli vydržel mlčet a pak co nejklidněji řekl: „Jste nižší důstojník než já, a bavit se s vámi budu, až si přečtu obvinění a budu u toho mít svého advokáta.“

Pergl ho obešel, opřel se zadkem o hranu stolu, a chvilku si spokojeně Maděru prohlížel Až řekl: „Každý slovo, který jsi teď řek, tě bude moc bolet. Je ti to jasný? Vojíne?“

Maděra vydržel pohled i slova, a taky okamžik počkal, než řekl: „Vojína ze mě může udělat jen řádný soud. Ne cár papíru s nečitelným podpisem.“

Ještě to pořádně nedořekl, když Pergl, zvaný Suchá lípat bleskově vyškubl zpoza dohody pendrek a udeřil jím Maděru přes prsty položené na stehnech.

Avšak Maděra ho stejně bleskově za tu ruku popadl, polovztyčil se, při tom udělal cosi jako piruetu, a pak stačilo tu Perglovu paži jen podržet, a přelet přes Maděrovo rameno a rozplácnutí na zemi si Suchá lípa už udělal sám. A než si stačil uvědomit, co se stalo, Maděra už nad ním stál a před obličejem držel napřaženou židli. A náhle zděšenému obličeji Pergla tiše řekl: „Ještě jednou se mě dotkni a zabiju tě.“ Snad jen synkopu po posledním slově se rozletěly dveře a v nich se objevil muž v civilu a v ruce s pistolí, kdesi vzadu drnčel zvonek, a vzápětí do místnosti vtrhli dva vojáci s mířícími samopaly. A za nimi v khaki montérkách dva vazouni s pendreky. Suchá lípa se mezitím postavil. Maděra se posadil Zase si položil dlaně na stehna a prsty natáhl ke kolenům. A zahleděl se na stěnu před sebou, jako by pět nových příchozích neviděl „To je v pořádku,“ řekl Pergl a gestem hlavy poslal pryč samopalníky i muže s pistolí. Oba vazouni s pendreky zůstali stát u dveří, a Maděrovi bylo jasné, že bude platit.

Nejdřív ho Pergl vzal svým pendrekem přes záda mezi lopatkami. Pak si pendrek zastrčil zpátky za dohodu a vydal se ke dveřím. Vazouni mu ustoupili z cesty. Ještě než otevřel dveře, řekl: „Poučte ho.“ A ve dveřích potom otočil hlavu a dodal: „Má ale zejtra vejslech. Tak…“

Hned od začátku bylo poznat, že bijci své řemeslo skutečně ovládají. Mlátili ho promyšleně a cílevědomě a tak, aby po každé sérii ran byl jen na pokraji mdlob, aby pořád a všechny údery do rozkroku, do slabin, do žeber, do ledvin, do žaludku, do páteře, do kolen, do lýtek a stehen vnímal, aby ho opravdu bolely až na tu krajní mez těsně před ztrátou vědomí. To nakonec stejně ztratil, a když se probral, ležel na tenounkém slamníku ve tmě. Světlý otvor ve výšce byl příliš malý, než aby mohl vypovědět, že za ním je den nebo světlo lampy. Nemohl se pohnout - připadal si zároveň rozmlácený na kousky i ochrnutý. Možná proto jeho první souvislá myšlenka byla o vlastní hlouposti: měl jim předvést omdlení hned po prvních pořádných ranách, teď by na tom byl mnohem lip. Tohle už uměli vězni gestapa, někteří si tím i zachránili život. A při přípravě na výsadek je dokonce učili, jak mdlobu co nejpřesvědčivěji předvést. A trvat na ní i za cenu polití vodou. Teď, takhle rozbitý na hadry, si vzpomněl i na takové detaily toho školení jako co udělat s očima, kdyby se o mdlobě chtěl přesvědčit lékař.

Odmítal zkoumat, proč na něho takhle nastoupili, přestože už při způsobu zatčení i převozu se nemohl zbavit podezření, že kvůli samotnému útěku Klučiny to sotva mohlo být. Odmítal i každý zárodek pomyšlení na rodinu - potřeboval se teď ubránit bolesti zvenčí, jakákoliv bolest zevnitř by ho připravila o poslední zbytky sil. Naopak: tam uvnitř teď musel mít jistotu, že ONI si poradí, o NĚ že si starosti dělat nemusí. Jeho jedinou starostí musí naopak být, aby tohle zvládl. Právě i kvůli NIM. A asi bylo jeho štěstí, že netušil, co ho ještě čeká. Připravoval se takhle na břiše na další pokračování toho, co už měl za sebou, a navzdory všemu bolení v sobě budoval rozhodnutí, že - ať se bude dít cokoliv - tomu bude čelit mdlobami.

Brzy k tomu měl příležitost. Ozval se děsivý trojzvuk kovového odhákoyání a odemykání (který ještě několik let po návratu bude slýchat ve spánku), otevřely se dveře, a než stačil odhadnout, co se bude dít, dostal přes kříž takovou ránu pendrekem (jemu to připadalo jako železná tyč nebo spíš tupá mačeta), že měl zřetelný pocit, že je vejpůl. A než ten pocit stačil zpracovat, jakési háky ho popadly a stáhly ze slamníku na studenou, snad xylolitovou podlahu, a někde nad ním štěkal Pergl: „Tady nejsi na dovolený. Vstávat! Mám ti pomoct?“ A ta tupá mačeta z něho usekla další kus.

Jestli mě chtěj zabít, tak ať si to udělaj hned, začal si říkat se sveřepostí zalykanou pláčem, hrát si se mnou jako s hadrákem můžou, ale už beze mě. Tu radost jim neudělám. A odkudsi z největší hloubky jeho utrpení slyšel a viděl hlas Ilonky: „Náš smútok je ích radost’…“

„VEN,“ uslyšel nad sebou a v podobě kopance ucítil někde u žeber. Nehnul se, přestože jím začínal prostupovat chlad podlahy. Ke dvěma hákům se přidaly další dva, zdvihly ho, pronesly dveřmi, a pak se ho snažily vestoje opřít o jakousi nalakovanou chladnou zeď. Veškerým zbytkem vůle se proměnil v hadr visící v těch dvou párech rukou. I víčka mu musela viset, aby ani v nejmenším nenabyli podezření, že vnímá. Slyšel jak Suchá lípa říká: „Podrž ho, ať nesjede,“ něčí kolena přitiskla ta jeho ke stěně, aby nepodklesávala, a téměř ve stejném okamžiku se ruce chopily jeho visících paží, předpažily jimi, či je spíš nadhodily do prostoru, a než stačily klesnout, na hřbety rukou dopadl se zasvištěním (asi) pendrek, že snad popraskaly.

„Nemá to cenu,“ řekl druhý hlas. „Se tu udřem a von vo tom neví.“

„Ale bude vědět, to mu slibuju,“ bylo poznat, že už je Pergl vzteklý. Cosi kovově zaharašilo, pak se ozval Perglův povel „Pust ho!“, a než se Maděra stačil sesunout k zemi, zalila ho voda z plného kýblu. V jediném zlomku vteřiny si musel uvědomit, že teď teprve musí svoji hru dohrát, přestože celý mokrý leží ve vodě a bude mu zima, moc velká zima. Ale pohnout se, ukázat známky života se neopovážil.

Aspoň trochu ho pak ohřálo vítězstvíčko, když cítil, jak se ho chápou, vlečou ho, házejí, a jak dopadá na slamník, a ještě k tomu někde za sebou slyší Pergla, jak říká: „Chce to kafe a pauzu. Říkal jsem vám, že má mít zejtra vejslech. Tak příště pozor. Já si chci taky přijít na svý… Kolik mu teda dáme? Půl hodiny?“

„To je moc brzy. Nevzpamatuje se,“ řekl ten druhý.

„Tak teda třičtvrtě. Ale dýl ne. Připadal by si tu jak v sanatoriu. Ať služba naplní ty kýble. Kdyby se do tý doby neprohrál.“

A ta úleva, když bylo slyšet kovové tříčtvrteční zamykání, které ho od nich oddělilo, a on teď musel jen čelit pokušení se pohnout, které - téměř při jistotě, že ve dveřích mají nějaké kukátko by mohlo znamenat okamžité opakování. Byť bylo takové přítmí, že sotva mohlo být něco vidět. Měl však vlastní zkušenost, že pohyb lze zaznamenat i ve velké tmě.

Ucítil, jak se mokré šaty přitisknuté ke slamníku začínají ohřívat. Ze i teď je jeho zmučené tělo schopno vydávat energii. A že ta energie mu dokonce dovoluje pomýšlet, že mu asi dají něco najíst, a on že se v zájmu té energie bude muset najíst, ale to pro ně zase bude znamení, že je připraven na další mlácení. Že ho zebou záda, zadek a stehna, v té chvíli vadilo daleko míň. Dokonce byl schopen usnout.

Putna sice přijel snad už půl hodiny potom, co mu zavolala, ale všechno, co jí mohl nabídnout, bylo vlastní zděšení, nic víc. Nemusela mu telefonem ani říkat, co se stalo, poznal jí to na hlase, a upřímně se snažil jak si přála - sehnat Brabence, ale ten prostě nebyl. Sekretářka věděla, že jsou se soudruhem krajským tajemníkem přátelé a neodvážila by se Putnovi lhát, proto mu taky doporučila, aby zavolal nazítří ráno - soudruh krajský tajemník bude v kanceláři do devíti hodin, pak odjíždí do Prahy na ÚVé.

Když tohle řekl Ilonce, ta se bez váhání rozhodla: pojede za Brabencem sama.

Do toho přišel popelavý Smájl: nahoře na kraji výběhu našli Ebena s prostřelenou hlavou. Zblízka. Nejspíš to udělali ti estébáci. Aby si udělali radost. A jako by věděli, že právě Eben je jejich nejlepší kůň. Od propadu do naprostého zoufalství Ilonku zachránilo jen rozhodnutí, že musí okamžitě za Brabencem.

Krajský sekretariát sídlil v bývalé budově prvorepublikové Agrární banky. Mramor na zemi, na stěnách i na sloupech, do nichž byly zavrtány díry, aby tam mohly viset hvězdy, znaky strany a panely s hesly VKS(b). Stropy byly pokryty skleněnými tabulemi, za nimiž se rozlévalo světlo. Mramorové byly i schody. Dveře byly vysoké a opolstrované. V kanceláři sekretářky (kromě různých vlaječek, diplomů a budovatelských plakátů) dotvrzovaly busty Stalina, Lenina a Gottwalda stojící na knihovně plné spisů oněch Velkých Soudruhů (které už několik měsíců chrlily tiskárny), o co v sekretariátu jde. Rozsáhlý psací stůl stál u okna, a za ním se přebírala lejstry soudružka středních let s mašlí ve vlasech i na blůze. Po Ilonce vrhla jen odhadující pohled (který si po městsku a ještě k tomu slušivě oblečenou Ilonku patřičně zařadil), ale nechala ji dojít až ke stolu. Tam nechala Ilonku pozdravit (a na Ilončino Dobrý den ještě víc zchladla) a říct:

„Hovořili mi, že tuná nájdem pána Brabenca. Potrebujem s ním hovoriť.“ Sekretářka zmnožila své úsilí v přebírání lejster A jim také řekla: „Jste objednaná, soudružko?“

llonka jen stěží řekla: „Nie, ále…“

„Víte, soudružko,“ přerušila ji s pohledem stále upřeným na lejstra, „soudruh krajský tajemník je velice zaneprázdněný člověk.“ A natáhla se na kraj stolu pro blok, z toho vytrhla list a na něm ukazovala. „Musíte nejdřív… tady… jméno, adresu, v jaké věci… a my vás vyrozumíme… Tak do deseti dnů.“ A chtěla papír podat Ilonce, ale ruka se jí zastavila. Neboť llonka jednak papír vůbec nevnímala, jednak udiveně vrtěla hlavou a téměř zoufale při tom říkala: „To nie je možné, to nie je možné. František mi hovořil, že za ním móžem prísť kedykolvek…“ A aniž papír vůbec zaregistrovala, s vrtěním hlavy se otočila a měla se k odchodu. Nevnímala, že Brabencovo křestní jméno sekretářkou pěkně škublo, že celou její bytostí mezitím už projela hrůza z toho, co mohla způsobit, a proto se skoro lekla, když na ni od stolu ta opentlovaná panička skoro zakřičela: „To ne! Počkejte! Soudružko! Prosím vás…“

Brabenec jako by si co do údernosti výzdoby kancelář vyměnil se svou sekretářkou - ta jeho byla v tomto ohledu mnohem prostší. Ani tady sice všechny nezbytné stranické fetiše nechyběly, ale bylo jich méně a byly menší. Možná to byl optický klam - bylo to tu snad třikrát větší. Místnost byla obestavena knihovnami, na první pohled plnými stejných knih. Na Ilonku čekal už za dveřmi a hned ji vedl ke konferenčnímu stolku, posadil ji do jednoho křesla a sám si sedl proti ní. Řekla mu to málo, co věděla. On to ještě nevěděl, ale tušil - i jeho se (byť s patřičnou úctou) vyptávali, a on ze způsobu těch otázek poznal, že Tondovo zatčení je už jen otázkou dní. Taky věděl, co po něm llonka bude chtít, a že jí nesmí pomoci, i kdyby chtěl. Už poznal arzenál moci, a se svou koncentráčnickou minulostí uměl přesně rozeznat meze té své. A taky už pochopil, že přílišné připomínání společného pobytu v Mauthausenu s Tondou Zápotockým by mohlo mít i opačný účinek - už mu bylo známo, že Holanďani oznámili světu, že jim - a jakého - dělal Tonda kápa. Jenže před očima Ilonky tohle teď v hlavě mít nesměl, teď musel honem mluvit:

„…Budu upřímnej, Ilonko… Tonda Zápotockej je totiž teď ministerskej předseda… Jo, kdyby místo toho byl ministr vnitra, tak by to… ne, ne, to ne, já za ním samozřejmě pudu. Ale chci ti jen říct, aby sis radši od toho moc neslibovala. Hele: Ton… tvůj muž je západní letec - s tím se prostě nedá nic dělat… víš taky, jak se na ně teď koukaj…“

Jejím očím se mu čelilo nedobře - radši se do nich nedíval Ale moc to nepomáhalo. Sotva dokouřil, hned si radši zapálil další cigaretu, jen aby ho ty její oči… Neopovážil se podívat výš než na její rty Ale ty řekly:

„Nič neurobil. A ty to vieš.“

Ano, věděl Ale nebylo mu to nic platné. V téhle místnosti už ne. A jí tím méně. Přesto se pokusil o obhajobu - těch pět a půl společných let se ani tady nedalo vymazat: „O to ale přece nejde. Já tam přece nemůžu jen tak přijít a říct Von nic neudělal, já to vím, tak ho pusťte. Fakt nemůžu. Prostě proto, že každej západní pilot je už napřed podezřelej, že lítal na Západě a ne ve Svazu… myslím v Sovětským svazu…“ Přestože to musel říct, býval by si vzápětí nejradši jednu vrazil. Jako by o tomhle za ty roky tolikrát nemluvili. A většinou za Ilončiny přítomnosti…

Ilonka sama nevěděla, proč tam ještě sedí a poslouchá ho. Už jak vešla a jak ho viděla, cítila, že tu je zbytečně. Ale na druhé straně byl František jediná možnost, jediná naděje. A ona se musela té možnosti chápat, i kdyby si byla jakkoliv jistá, že… Ještě tu zbývala chabá možnost ho přinutit, vzbudit v něm stud, špatné svědomí… Proto řekla:

„A to aj tebe? Teba nepřekvapuje, že ho ktosi odvezie a my nevieme kde a prečo. Nehovoriac o tom…“

Přestala radši mluvit, protože ztrácela sílu být klidná.

On zase ztrácel sílu se bránit. Nešťastně na ni pohlédl: „Ilonko. Tonda je bezvadnej chlap a já si ho dycky vážil. Fakt… Ale víš ty, co všechno jim tam za těch pět válečnejch let vtloukli do hlavy? Mě jako Frantu Brabence měl určitě rád. Teď ale upřímně: měl mě taky rád jako komunistu? Hm? No vidíš…“

Poslední slova už říkal jejímu kabátu. Pochopila hned po první větě. Dala se na odchod, aby neviděl její slzy - nebyly na obměkčování. Celá ta léta ho měla opravdu ráda. I s tím jeho partajním zaujetím, které brala jen jako další ze stovek slabostí, které lidé musí mít, aby byli lidmi. A najednou s ní hovoří jakási podivně (snad chemicky - v uších se jí dokonce ozvalo jedno z hesel, která vypadávala z rádia. Nebo to dokonce byla píseň? Že Vytavíme nový lidský rod?,) přetvořená nápodoba Franty Brabence. A k tomu ještě pomyšlení na Tonka, a jak… A že… Ne, nemělo to cenu.

Bez pozdravu odešla.

A on v té obrovské a neútulné místnosti seděl sám a bylo mu všelijak.

Ale za chvíli zazvonil telefon připomínající, že má setkání s pracujícími chemičky, a obraz odcházející Ilonky vyprchal.

Tajemník Mirek Veselý s tím oznámením přišel, zrovna když obědvali. Putna neměl sílu ani odvahu to doručit sám. Už taky věděl, že s Brabencem se nedá počítat - stačila k tomu důslednost, s jakou se mu Franta Brabenec nechal celých deset dní zapírat (než Maděru zatkli, mluvili spolu skoro denně a nejmíň jednou za týden si dali spolu pivo - spojovalo je i společné staromládenectví).

Veselý před Ilonkou ztratil svou svazáckou nadřazenost, dokonce slušně pozdravil a omluvil se, že ruší. „Přišlo to dnes, paní Maděrová. Musí se to vyřídit hned.“

Papír oznamoval, že Maděra (podle nějakého paragrafu - to Ilonka nevnímala) byl zatčen, a vzhledem k tomu ode dne zatčení musí všechny jeho potravinové lístky být odevzdány jeho vazební věznici. Mlčky papír podala Kandovi, který rychle přejel text, ale vzápětí vyhrkl:

„Už víme, kde je! Divizní prokuratura Praha!“

Veselý byl zapomenut. Dalo mu práci vydobýt papír nazpátek, vykoktat, že to nemusí být okamžitě, že soudruh Putna vzkazuje, že stačí zítra, a vycouvat pryč.

Kanda řekl, že - jestli se to nezměnilo - je v Praze jen jedno místo, kde Tonda může být, a to že je vojenská garnizona na Pohořelci. Kdykoliv musel vyslýchat nějakého vojáka, vždycky to bylo tam.

Ilonka vstala od stolu. „Idem.“

Do té doby - až na Kandu - nikdo nepromluvil. Chyběl jen Boy, který byl ve škole, a Cassidy s Ivankou. To on pro ni vymyslel tu historku, že tatínek musel odjet, protože byl dřív pilot, a jeho kamarádi ho poprosili, aby jako nejlepší z nich řídil jejich letadlo na dlouhé cestě kolem světa. Ilonka měla nanejvýš sílu na tuhle milosrdnou lež přistoupit a Ivance ji odkývat, proto se Ivanka přimkla ke Cassidymu, který byl schopen si neustále vymýšlet nové a nové detaily z toho letu kolem světa. Cassidymu se vrátila jeho vypravěčská schopnost z doby; kdy ostatním kaubojům vyprávíval rodokapsy (dokonce i takové, které nikdy nebyly napsány), a sám sebe občas přistihl, že i on tomu vyprávění věří. O to lip se mu přidávaly nové a nové podrobnosti. Dokonce zašel tak daleko, že nutil Ivanku, aby tátovi něco nakreslila. Aby věděl, co dělá a že na něho myslí.

Všichni u stolu věděli, že to mlčení je nejhorší. Ale s tím se nedalo nic dělat. Obědy ještě šly, horší byly večeře. A zrovna chyběli ti, co dovedli ostatní přimět k hovoru, i kdyby to třeba měla být hádka. Jako z udělání telefonoval Janě nějaký spolužák, že se Jana musí okamžitě vrátit do školy, protože chtějí vyrazit ze školy jednoho člena jejich studijního kruhu. Kérly byl někde na exteriérech se školou a vůbec o Maděrově zatčení nevěděl. Harry taky nebyl k dosažení - Bill jen věděl, že má nějaké veledůležité laborky, které nemohl přerušit. A Bill sám (kterému to Jerry okamžitě volal) zůstal v Praze záměrně - dělal co mohl, aby svého věhlasného otce (a ošetřujícího lékaře stranických potentátů) donutil něco zjistit.

Sotva Ilonka řekla své Idem, ozval se Imra.

„Nie. Ja pójdem.“

Ani to pořádně nedořekl, když se zvenčí ozvalo „Héj! Kde jste kdo?!“ A vzápětí zpěv: „Vyhrňme si rukávy, lehneme si do trávy, hejhej, do práce se dej!“

Harry. Navzdory jejich radosti, že ho vidí (Pýt: „Kdo tě sem prsk, ty vole?“ - Harry: „No přece strana a vláda!“) poznal, že se něco děje, a oni mu to radši řekli. Seděl pak zaraženě mezi nimi a cpal se, a až potom jim byl schopen říct, že přijel natrvalo. V poslední chvíli se dozvěděl, že ho chtějí kvůli otci (bývalému funkcionáři národně socialistické strany) a dědečkovi (byl živnostník) přeci jen vyrazit, a honem požádal o přerušení studia, aby mohl načerpat potřebné zkušenosti nejlépe v našem socialistickém zemědělství, a oni na to přistoupili. Zachoval si tak slabou naději, že by se tam možná někdy mohl vrátit.

„To bys ale nesměl dělat tady,“ řekl Jerry.

Do toho řekla Ilonka: „Pójdem ja. Lebo…“

„Nikam nepojdeš,“ řekl Imra tónem, který nepřipouštěl námitky (až si Júlka s obavami zakryla rty). „Ja pójdem. Za svójim generálom. Aj Tonovým. Za Svobodom. Ten pomóže. Je statočný, čestný a spravodlivý. A věrný všetkým, čo bojovali za svoju vlasť. Bol som u Buzuluku v jeho štábnej rote.“ Tak dlouhou řeč Imra snad ještě neměl Avšak ani Ilonka se už neodvážila cokoliv namítnout.

Jerry mu radil aby šel za Billem, že mají tak veliký byt, že se tam Imra ztratí. Harry to nedoporučoval: u Všetičků bude pěkně dusno. Zvlášť když teď Bill na otce útočí, aby pomohl. Předtím otci zase nadával, že se chce dát do partaje jenom proto, aby mohl zůstat primářem. Imra vrtěl hlavou, že se umí o sebe postarat. Kučera se ho zeptal, jestli vůbec ví, kde Svoboda sídlí a jestli tam trefí. Imra však odsekl, že Prahu zná a že tam byl víckrát než kdokoliv z Lučinských. Pak se šel obléknout do svobodovského battledressu, přišpendlil si všech pět vyznamenání, a hned se vydal na cestu - nevzal si ani jídlo, co mu přichystala fňukající (zoufalstvím i pýchou) Júlka.

Návratů nebylo dost.

Před večerem přivezl starý Křivý Alenu s Pavlíkem. Kanda celý zjihnul, ale když byli spolu sami (a Alena se při tom znechuceně rozhlížela po nepořádku, jaký tam ve své samotě Martin způsobil), Alena mu na rovinu řekla, aby si nedělal bůhvíjaké představy: vrátila se kvůli Ilonce, nenechá ji v tom. Kanda naštěstí věděl, že to je nehorázná výmluva - Ilonka byla stokrát silnější než Alena a její pomoc určitě nepotřebovala. Neřekl však slovo a jenom jí to odkýval. A až po delší pauze řekl: „Hlavně že jsi doma,“ a radši odešel.

Imra se vrátil za dva dny odpoledne. Dny už byly krátké a schylovalo se ke stmívání, jinak ale bylo nevídaně hezky, a Smájl s Pýtem na chvíli vypustili do výběhu klisny s hříbaty. Takže se dívali všichni. Ilonku sem Ivanka dotáhla jako první…

(Snažili se Ivanku nenechávat samotnou. Cassidy se dokonce přestěhoval do zadní komory, kde Ilonka měla bielizeň a skříně, kam na léto ukládala zimní věci, ale postel se tam vešla - víc prostoru Cassidy nepotřeboval: jenom tam spal, nic víc. A Ilonka zase tolik proti nebyla - Boy sice teď bydlel hned za pokojíkem dětí, ale vědomí, že je na blízku taky někdo dospělý, bylo uklidňující. Mimoto si Ivanka zvykla mít Cassidyho kolem sebe, a otce se proto už tak zoufale nedožadovala. Po večeři Cassidyho někdy nahrazoval Boy; ale na usínací vyprávění se Cassidy musel vracet, ať v té chvíli dělal co dělal Boy si první nárazy bolesti z Maděrova zatčení musel odbýt ve škole. Asi to bylo dobře - bylo to zároveň tajemství, které nikdo nesměl objevit ani v jeho očích. Těch tajemství bylo víc, ale toto bylo nade všemi. A způsobilo, že se naučil ještě víc ovládat než dřív. A že měl s konečnou platností jistotu, že má rodinu. O to snadněji se mu hned po první večeři bez - bez táty podařilo dohnat Ilonku prchající se svým žalem od ostatních už nahoře na schodech, tam se udýchaně dotknout jejího lokte, a trochu přerývaně říct: „Mohl bych se vrátit do… do svýho pokoje… mámo?“ Chtěl vlastně říct maminko, ale to se mu nějak nepodařilo. I tak se ho však chytila jak záchranného kruhu, a okamžitě se s ním vrhla do zvelebování onoho prostoru, kde se budil a usínal - byť s přestávkami dálkového studia a potom ještě doktorátu - skoro dvanáct let…)

Byli tam všichni - nikdo si nechtěl nechat ujít nejspíš poslední hromadné vyvádění hříbat v roce. Júlka (která Imru s obavami vyhlížela už od časného rána) ho viděla první. Blížil se k nim koridorem mezi výběhy - jinudy ani jít nemohl „Očko ide,“ řekla Júlka Evičce a poslala ji svému muži naproti. Ten ji však jen pohladil (už tohle nebylo v pořádku - Imra své děti zdvihal do náruče a laskal se s nimi, kdykoliv na ně kdekoliv narazil), ani nezpomalil, že za ním zklamaná Evička musela utíkat. A na ně na všechny jen kývl a prošel kolem nich a rázoval ke své chalupě. Zděšená Júlka se rozeběhla za ním. Hříbata byla na okamžik zapomenuta - ještě nikdy se nestalo, aby se Imra u koní nezastavil Natož u hříbat, s kterými se tak piplal.

Pak jim to s pláčem řekla Júlka: doběhla v okamžiku, kdy Imra stál v ložnici před zrcadlem, strhával si jedno po druhém svá vyznamenání a dupal po nich. Když ji zahlédl v zrcadle, tiše a zoufale řekl: „Krk by som bol náňho vsadil. Vlastný život záňho dal.“ A pak se vztekle rozkřičel: „Zbabelec jeden zbabělý! Žiaden hrdina! Nič iba posratý naftalín !“ A pak se Júlce schoval v náručí a rozplakal se. Polovinu první noci prochodil hlavně těmi místy, kudy v pětačtyřicátem pochodoval s ostatními za svým velitelem mezi tisícihlavými špalíry jásajících Pražanů. Zbytek noci proklimbal v parčíku školy naproti ministerstvu národní obrany. Někdy ve tři ráno ho našla hlídka, když ho však vyslechli a viděli jeho vyznamenání, nechali ho na pokoji. Toho dne se nedostal ani do budovy - ministr byl mimo Prahu, ale řekli mu, že příští den určitě úřaduje. Přesto se celý den odtamtud nehnul, kdyby náhodou… Další noc strávil podobně, a už od šesti hlídal každý příjezd věděl z vlastní zkušenosti, že Svoboda pracoval od brzkého rána. Kolem sedmé skutečně přijel. Imra ho stačil dostihnout ještě přede dveřmi a podařilo se mu představit dřív, než ministrův doprovod mohl zasáhnout. Svoboda měl velevýtečnou paměť a hned vzal Imru s sebou. To pořád ještě odpovídalo Imrovým představám. Když ale svému generálovi řekl, o co jde, ten jen chvíli pokyvoval hlavou, a pak řekl, že je to mimo jeho pravomoc. To že je určitě politická věc, a armáda že musí za každou cenu zůstat mimo politiku. Ze se ale na to rozhodně zeptá. Ale Maděrovo jméno si ani nezapsal. Nakonec jen řekl „Rád bych ti pomohl, chlapče, ale to víš…,“ a podal Imrovi ruku a otočil se k němu zády, že je po audienci.

Putna Ilonce pomohl napsat dopis na divizní prokuraturu, ale odpověď nepřicházela. Taky se pokoušeli sehnat Gríšu, ale bylo jim řečeno, že odletěl na neurčitou dobu do Sovětského svazu.

Večer přišel Boy za Šurou, který s oběma hřebci - Achtapem a Vichrem (Věrchovoj nemohl obstát ani u Smájla, natož u ostatních) - většinou zůstával ve stáji, dokud nezalehli (někteří koně spánek prostáli, ale tihle dva zatím ani jednou - Harry jako budoucí veterinář k tomu řekl, že to je moc dobře, protože se aspoň rychle pozná, kdyby hřebcům něco bylo). Pro Boye to byl nejlepší způsob, jak své už opravdu dobré ruštině dodat správný přízvuk, a zároveň mu byl Sura věkem nejblíž. Navíc Boy od onoho slastného okamžiku konečné a naprosté jistoty, že má rodiče (z nichž jednoho mu hned zase unesli estébáci), ještě víc vnímal Šurovu vytrženou osamělost, na kterou byl citlivý i díky své vlastní dětské zkušenosti. A tak dělil své večery mezi Ilonku a Šuru i za tu cenu, že nad učením usínal. Toho večera mu Sura řekl, jak to (na rozdíl od Gríšovy verze) opravdu bylo s jeho rodiči. Otce žádný snajpr v Německu nezastřelil, ale zatklo ho NKVD poté, co se v Berlíně setkal se svým bratrancem, který byl důstojníkem americké armády (Šurovu nejstaršímu strýci se ve dvacátém roce podařilo ze Sovětského svazu uprchnout do Ameriky). Pro Šurovu matku si v Kazani taky přišli, ale za dva dny ji pustili. A za další den ji Šura po návratu ze školy našel (skutečně ve spíži) s nožem v srdci. Sestra Iza o tom vůbec nevěděla, byla už druhý roky nějakém internátu. A Gríša - ať už z jakýchkoliv důvodů (Šura, si myslel, že to nejspíš bylo špatné svědomí, že v tom Gríša Surová otce nechal) - se o něho postaral. Dal mu domov, školu a tak. Proto i Šuru Maděrovo zatčení tak zasáhlo: v jeho očích takovéhle zatčení znamenalo smrt. A toho se děsil. A taky toho, že to na něm chazjájka pozná. Jí nejméně ze všech by chtěl Šura způsobit bolest.

Za týden přijel Kérly, a tři dny po něm Bill s Janou. Ačkoliv i dál nebyly žádné zprávy o Maděrovi (Bill se kvůli tomu odstěhoval z domova, otec z ustrašenosti, aby nepřišel ani o primariát, ani o převysoko postavené pacienty, odmítl cokoliv podniknout), ohánění a dřiny bylo v Lučinách tolik, že je spíš pud sebezáchovy než chmurný stav myslí donutil k jakémusi šibeničnímu nadhledu - llonka byla možná první, která je nutila bavit se normálně, a ne aby v její přítomnosti ohleduplně mlčeli a tvářili se účastně. Jak si ty první chvíle vyčítala, že Tonkovi o svém těhotenství neřekla, teď děkovala Bohu za vnuknutí pomlčet. Jednak si dovedla představit, jak by ho pomyšlení na její stav oslabovalo, jednak - a to asi byl opravdu Boží úradek už nebyla sama ani při usínání. Trochu se jen děsila chvíle, kdy mu to bude muset říct. Když se brzy nevrátí. A navzdory vší touze věřit, navzdory vší naději tomu sama nevěřila. Nejen proto, že o tom měla svědectví v dopisech manželek ostatních letců, ale především proto, že svá tušení už dobře znala. I proto se spoléhala, že rozpozná, kdy sdělení, že mají přírůstek, Tonkovi naopak pomůže. Dál o tom odmítala přemýšlet. A taky tu byla Ivanka a Jiřík, a dojení a zeleninová zahrada a bezedné žaludky chlapů a chlapčisek. Nemohla přece být plna žalu, když byla plna živého tvora, který byl nejméně polovinou jejího muže. Který povstal z radosti a lásky. Tak jakýpak žal. Tohle by bylo první, co by jí Tonko řekl, kdyby… Šéf. Mad….

Hned u prvního výslechu poznal, že pod loretánskými zvonky je jen jakási přípravna. Než dostal bití (ty strašné rány se mu snášely o něco lip, když věděl, že je nechá do sebe mlátit jen tak dlouho, dokud on sám bude chtít, neboť rozhodně omdlí dřív, než by si přáli - ne ale zase tak brzy, aby měli podezření či volali doktora), Suchá lípa mu řekl, že mu vřele doporučuje, aby tu svou zpravodajskou činnost nezapíral. Ze by ho to mohlo bolet mnohem víc než dosud.

A taky že to bolelo. Přišli si pro něho nedlouho potom, co byl hozen do cely. Zavázali mu oči a dostrkali ho do nějakého auta (jak zjistil, když se to rozjelo). Tolik zas Prahu neznal, aby podle zatáčení poznal, kam ho vezou. Daleko to určitě nebylo, odhadoval, že to je buď ministerstvo vnitra na Letné, nebo generální štáb na Benešově náměstí, nebo ministerstvo národní obrany, které bylo dál jen o pár set metrů. Když mu pak rozvázali oči, nejdřív ze všeho ho málem potěšilo, že se nemýlil: před lety v několika kancelářích na štábu několikrát byl, a tahle byla stejná. Vysokým zamřížovaným oknem bylo vidět, že je v nejvyšším patře. A že naproti přes dvůr jsou tatáž okna, a fasáda že bezpečně dokazuje, že ho mají na generálním štábu.

Pak už se nic potěšujícího nedělo. Spíš naopak.

Za stolem seděl plukovník, u okna za psacím strojem mladý snad poručík, vedle stolu postávali další dva nižší důstojníci, kolem asi čtyři civilové. A plukovník už začal hovořit: „Jako příslušník britského královského letectva jste v letech 1940 až 45 byl povinován plnit zpravodajské úkoly. Otázka: s jakými úkoly jste se vracel do Československa?“

Nerozuměl tomu. Museli přece o něm vědět všechno. Museli vědět, že už pět a půl roku… „Nikdy jsem se žádnou zpravodajskou službou nespolupracoval,“ řekl kamsi nad plukovníkovu hlavu, a při tom se nemohl zbavit pocitu, že je úplně jedno co řekne, zase se mu vrátilo to dávné podezření, že se kolem něho hraje pingpong, a celuloidovým míčkem že je on sám…

A do toho říkal (jakoby nezúčastněně) ten major nalevo od stolu: „Jaké jste měl zpravodajské úkoly. Chceme znát vaše přímá napojení, vaše heslo z BBC, vysílací kód, počet členů skupiny, umístění vysílačky.“

Zbláznili se.

„Nikdy jsem se žádnou zpravodajskou službou nespolupracoval.“ To bylo jediné, co se na to dalo říct.

Oba důstojníci na sebe pohlédli. Ten od stolu se ještě zeptal: „Nic dalšího k tomu nemáte?“

„Ne.“

Počkali, až to písař doklepal, pak se všichni důstojníci sebrali a šli pryč. Ve stejném okamžiku, kdy jejich chování ocenil jako kulantní a dokonce ho napadlo, jestli by si neměl stěžovat na to, co s ním vyvádějí pod loretánskými zvonky, mu do tohoto způsobu uvažování vletělo poznání, že důstojníci sice odešli, ale civilové že zůstali. Než to domyslel, měli ho už v rukou.

Těmhle bylo jedno, jestli v jejich mlýně omdlí či ne. Jak dlouho do něj bušili, netušil. Ani potom netušil, jak dlouho celý ten kolotoč trval - pokaždé se probral na svém tenounkém slamníku a brzy nato už slyšel Tisíckrát pozdravujeme Tebe, každou hodinu Tisíckrát pozdravujeme Tebe, a každou čtvrthodinu jen zazvonění, aby věděl, jak mučivě dlouhá taková čtvrthodina je, potom si pro něho přišli, vytáhli ho ven na chodbu na dřepy a na předpažení a rány do hřbetů rukou, taky mu dali něco najíst a napít, ale ne moc, snad usnul, ale připadalo mu, že spí jen chvilku, když si pro něho přišli, zavázali mu oči a odvezli ho na generální štáb. Tam mu tentýž plukovník a tentýž major dávali pořád tytéž otázky, a on, aby to zkrátil, říkal jenom Ne, nic takového, takže oni zase odešli a on od těch civilů zase dostal világoš (Imra měl pravdu, viděl při tom záblesky světla), a pak se zase ocitl zpátky v cele, a tak pořád dokola, nepočítal, kolikrát to bylo, hlavně to bylo jedno, změna nastala jen jednou, kdy mu na štábu uprostřed bití přivedli před oči taky zbitého Lojzu Beneše, a ten se slzami v očích říkal Ano, ano, ano, je to on, ano, sešli jsme se… a pak ještě cosi říkal o nějakém letadle a útěku, a on si jen matně vzpomněl na ten večer v Praze, kdy ho přemlouvali, aby uletěl s nimi, ale on přece odmítl, tak co ten Lojza… ale pak mu to nějak bylo jedno, či co, takže řekl svá ne, aby už to s ním skoncovali a on se mohl probrat na svém tenkém slamníku, a odhadovat, jestli Loreta bude jen zvonit, či hned začne s tím svým Tisíckrát pozdravujeme Tebe…

Až si pro něj zase přišli a zase ho oslepili a hodili do auta, ale pak najednou vnímal, že ho vedou jinak, že nejedou žádným výtahem, že ho naopak dlouho a klikatě vodí pořád po jedné úrovni, pak ho kdesi zastavili a poručili svléknout donaha, musel se obléknout do něčeho jiného, i když tím neustálým oslepováním měl už hmat zjitřenější, oblékání mu šlo ztěžka - kalhoty měly gumu a nemohl se do nich strefit, to, co měl na sobě, bylo snad z celtoviny či čeho, studilo to, a pak ho vedli po schodech dolů, zakopával při tom, protože už neměl vůbec žádnou sílu, i to kovové otvírání cely bylo jiné, kdosi mu strhl pásku z očí a zároveň do něho prudce strčil, že upadl, ještě za sebou uslyšel, že během dne není dovoleno sedět, a pak kovové zacvaknutí, ale v jiném rytmu, snad čtyř-čtvrtečním, Smájl by věděl, jak to pojmenovat. A zároveň se světlem označujícím, že podlaha je červená a popraskaná, se ho chabě chopily ruce, naznačující mu tak (a šetrně - to snad ne!), aby vstal, a on se nerad postavil (stání dosud znamenalo, že bude bit), a ocitl se proti popelavé a vychrtlé tváři starého muže s řídkými bílými vlasy, ale na té tváři byl úsměv! A zezadu se jeho ramene dotkla dlaň, a ty okoralé rty říkaly: „Musíme chodit, i když pomalu, ale chodit,“ a tak se vydali na šouravou cestu podél stěn, starý muž se ho snažil podpírat, ale bylo poznat, že nemá žádnou sílu, zato prýštila z jeho slov, přestože říkal: „Kdyby byl za dveřmi Sípavý Dan a viděl vizírkou, že nechodíme, nechal by nás stát třeba dvě hodiny na chodbě. A tam pěkně táhne, to mi věřte.“

„Sípavý Dan?“

„Před vámi tu se mnou byl takový klouček… Miloš… Miloš Hercík, tuším… Chytili ho na hranicích… ten mu tak říkal… měl to z předchozí cely… ale docela se to hodí, to nakonec poznáte…“

Cela byla čtvercová, v pravém rohu u zadní stěny na sobě dva slamníky, mnohem tlustší než ten pod Loretou, nad nimi u stropu hustě zamřížované okno, ale okno, vedle dveří turecký záchod, nad ním trčela ze stěny hadička, nejspíš na mytí… nevěřil svým očím a neubránil se, aby to neřek: „Tady to asi je docela dobrý, co?“ ale starý muž jako by to neslyšel, mimo zorný úhel dveřní vizírky se zastavil, pokusil se o úsměv a řekl: „Omlouvám se, ani jsem se nepředstavil. Jmenuju se Chvojík. Ladislav.“ Podali si ruce. „V minulém životě jsem prý byl universitní profesor.“

Maděra cítil, že i na něj jde úsměv. Úplný zázrak! „Já jsem nějakej Maděra. Antonín. Teda Tonda. V minulým životě pilot, koňák a sedlák..

Ozvalo se kovové zabušení na dveře. „Chodíme, pane veliteli,“ okamžitě zavolal profesor co nejsilněji a táhl Maděru podél stěny, aby na ně bylo vidět.

„Tak bacha!“ ozvalo se sípavě za dveřmi a za okamžik vizírka zaklapla.

„Jdeme,“ šeptal profesor, „jdeme. Podívá se ještě jednou, ne-li dvakrát. Ale víckrát určitě ne, musí obcházet i další cely. A jak jsem to tak počítal podle kladení ešusů s jídlem za dveře, je jich tu nejmíň devět deset.“

„Nevíte náhodou, kde to jsem,“ Maděra nakažené taky šeptal.

„V Bartolomějské. Souběžná s Národní třídou. Mezi ní a Starým Městem, jestli to trochu znáte. Ústí na Perštýně Kdysi tu býval slavný klášter.“

„Je to tu jak v sanatoriu… Světlo, něco jako záchod… voda… Možná i víte, co je dneska za den.“

„Třetího prosince. Pozítří bude Mikuláš… K-kde jste to byl, že…“

„Pod loretánskejma zvonkama… Tisíckrát pozdravujeme Tebe..“

Profesor mlčel. Trvalo to téměř dvě šouravá kolečka, než si odkašlal a těžce řekl: „Ježíši Kriste…. Miloš… ten kopečkář, tam byl taky, ale jen pět dní. Od kohosi se dověděl, že se tomu říká Domeček. A ten velitel že se jmenuje Pergl a říkají mu Suchá lípa… Přišel o tři zuby a měl zlomená žebra. Mysleli, že je voják…“

Zase chvíli mlčky ťapali jak chovanci v blázinci. Pomalu, krok-sun, jen tolik, aby to nebylo trestané stání. Maděra si při tom osahával tvář. Až málem s úsměvem řekl: „Zvláštní… Takže jsem tam byl šest neděl. A chyběj mi jen dva zuby. To docela jde. Za ty nesmysly, co po mně chtěli…“

Znovu se odmlčeli. Jako by dostali strach, že si teď řeknou všechno a nebudou pak mít o čem mluvit. Až po notné chvíli, až po další kontrole vizírkou, si profesor ztěžka sedl na okraj záchoda, odkud - když viděl, že Maděra pokračuje v kolečku nejdřív řekl, že takhle to dělali s Milošem: když se bachař zeptal, kde je ten druhy, dostalo se mu odpovědi, že na záchodě, a pak dodal: „Nejdřív zatkli osm mých studentů z posledního ročníku. Mě až za tři měsíce. Vůbec jsem netušil, co dělali a jestli vůbec něco dělali. A nikomu z nich nemohu mít za zlé, že se z toho pokusil dostat tím, že…“ Maděrovi se mihli před očima kaubojové, mladší o pět a půl roku. Co všechno dovedli navyvádět… Začalo mu to stahovat hrdlo. Aby tomu zabránil, řekl: „Ze mě chtěli mermomocí udělat vyzvědače a vlastizrádce. Nějak jim to nešlo.“

Do posledního slova začaly kovově cvakat dveře. Profesor málem upadl, jak se rychle snažil postavit. Ale ze dveří už znělo málem otráveně: „Maděra Antonín. Jdeme.“

Tentokrát s ním vyjeli výtahem a výtah jel dost dlouho. Pak ho kamsi strčili, posadili na židli, před ním kdosi chraplavě řekl Sundejte mu to! a někdo mu sejmul pouta, ale pásku přes oči ne, před ním se tentokrát ozvalo úsečné Ruce na stůl, a on nejdřív musel tápat rukama před sebou, aby nahmatal desku a mohl na ni položit ruce, ale sotva to udělal, ruce mu přibila k desce rána snad klackem, jak to zabolelo v obou hřbetech, že bolestí ucukl. A to už znovu zněl rozkaz Ruce na stůl, a on zase musel prsty tápat po desce, neodvážil se to neudělat, protože rány jinam mohly být horší, to už znal, Tohle musím vydržet, říkal si, taky slyšel nějaké kroky a šoupnutí židle, ale vtom zase přišla ta rána přes klouby, a on zase musel bolestí rukama ucuknout, a až při třetím Ruce nahoru se za-řekl, že už neucukne, určitě to bylo kvůli tomu ucuknutí, málem při té třetí ráně zavyl, ale ruce tam udržel, a pak bylo chvíli ticho, ozvaly se kroky, cvakly dveře, zase kroky, před ním zasténala židle, a chraplavý hlas řekl: „Sundejte si tu pásku,“ a jemu nešlo rozvázat ani ten obyčejný uzel, tak ho to bolelo, takže si pásku strhl, a okamžik vůbec nic neviděl, protože mu do očí vletěla záře či jas či co, bylo to slunce nad protější střechou, a nezadržela je ani mříž. Proto taky moc neviděl muži za psacím stolem do tváře. Rozhodně byl mohutný, zápasnický, s krátkým krkem téměř stejně širokým jak hlava. Z které se ozvalo:

„Tak co s várma, člověče?“

Znělo to skoro dobrácky. Krátké silné prsty se probíraly lejstry, otáčely je, vracely. „Kontráši vás ňák nechtěj… A že vlastně už nejste ani voják… A já to teď mám zachránit.“ Odfoukl si a zapálil. Maděrovy oči si pomalu zvykaly. Tvář taky vypadala skoro dobrácky. Asi padesátiletá, zároveň baculatá i zmuchlaná do vrásek, nízké čelo, přes ně padající čupřina.

Pohlédli na sebe. Protože Maděrovy oči sjely na cigaretu (Suchá lípa si jednu cigaretu típl o jeho předloktí), muž za stolem řekl: „Vy byste chtěl cigáro?“

Maděra zavrtěl hlavou a kolosovi se maličko zúžily oči. Hned je však sklonil k papírům. „No. I tak by se tu na vás něco našlo. Akorát že…“ To nedořekl a zase si ukazoval v papírech. Dokonce prstem. A na pohybujících se rtech bylo poznat, že čtení mu dělá trochu potíže. Až po chvilce pokračoval: „Asi s váma opravdu stříleli do luftu… A hlavně je zajímalo jen to jejich. A to ostatní… Ale to zajímá zase mě… Taky koukám, že jste pěknej tvrďas… No, s tím mohli počítat, když tady píšou, že máte komanďáckej výcvik… Hm, dvě děti… žena Slovenka. Rozvedená. Tak mladá a už rozvedená? Slovenky jsou pěkný, což vo to… jo vy jste byl vdovec… hm, zajímavý… Angličanka… podívejme..“ Vtom však lejstra prudce zaklapl do desek, tvrdě se na Maděru zahleděl, a jeho slova byla jak ostré střepiny ledu: „Tak aby bylo jasno: když mi řeknete, co chci slyšet, sfoukneme to za pár dní, a vy si můžete válet šunky v soudní vazbě. Když ale ne, bude se vám po těch Hradčanech stejskat, to vám můžu slíbit napřed… Zavažte si oči.

Při tom vstal, obešel stůl, počkal, až si Maděra s námahou zavázal oči, ještě mu pásku upravil, zdvihl ho za paži ze židle a vedl pár kroků a posadil. Při tom ještě řekl:

„Teď vás kolegové poučej, jak to tady u nás chodí. A nechte si to projít hlavou, ať nám to příště vodsejpá.“

Kroky, cvaknutí dveří. Sotva po hmatu poznal, že sedí na jakémsi prkénku vklíněném do rohu, cvakly dveře znovu, kroky, víc kroků, kdosi ho chopil za paži a začal zdvihat, pak do něj strčil, nevěděl, kam se řítí, ale tušil to, a pak přišla první rána…

První, co slyšel, byl chvějící se hlas, který říkal: „K něčemu se musíte přiznat. Nebo vás ubijou.“ Pochopil, že leží na zemi a že mu profesor něčím chladným otírá tvář a říká: „Není to moc hygienické, namočil jsem to do záchoda, ale pomůže to, uvidíte… Musíte teď vstát, hodili vás sem a řekli, že musíte chodit, že žádné povolení ležet nemáte… ta chodba by vám ublížila… pojďte, pomůžu vám… musíte… nebo…“

Profesor neměl dost síly, aby ho zdvihl, přesto se velice snažil, i Maděra se velice snažil, ačkoliv byl přesvědčen, že ho ty určitě přeražené nohy neudrží, ale udržely, chtěl profesorovi poděkovat, ale místo toho ze sebe jen vydával chrčivé zvuky. Za pomoci profesora i stěny se vysoukal do stoje, profesor ho přinutil, aby se na něho téměř položil, a takhle se začali sunout po cele jen pár desítek vteřin předtím, než se odsunula záklopka vizírky a v otvoru se objevilo oko.

„Aspoň na něco jim musíte kývnout“ profesor přerývavě šeptal. Ale i jemu docházely síly Ještě se pokusil říct: „Takoví jako… jako… ty… to musí… přežít… no, ještě kousek… ještě bude… jedna… špehýrka… no… vidíš, že to… že to jde…“

Ještě chvíli se takhle potáceli jako ve vichřici, než se znovu ve vizírce objevilo oko, a potom další chvíli, aby si byli jisti, že to nebude potřetí, a pak se vedle sebe opřeli o zeď a lapali po dechu. Konečně se podařilo promluvit i Maděrovi: „Vůbec nevím, co chtěj. Mám jen vzdálený tušení, ale…“ Profesorovi se zmučený obličej málem rozzářil. „To nevadí, chlapče, to nevadí, s něčím musíš začít. Určitě víš o někom, kdo utekl, sám vím, že hodně pilotů uteklo… tak se přiznej, žes o někom věděl… A žes mu dal… co já vím… třeba dopis… cokoliv, co… Hlavně mluv, přiznávej se…“

Kolos to vzal. Šlo jen o to překonat obavy, že Klučinu na hranicích chytli. Ale profesor ho přesvědčil, že v tom případě by jeho výslechy u vojáků určitě vypadaly jinak. Na zdokonalení své budoucí výpovědi měl dost času - najednou to vypadalo, že na něho zapomněli. Začal z toho být nervózní, ale profesor (který tu byl už čtvrtý měsíc) ho ujišťoval, že to je jen další součást jejich taktiky. (Možná jsou primitivové, Toníku, ale hloupí nejsou. A mají ctižádost. A třídní nenávist. A radí si navzájem. Nepodceňuj je.)

Bylo dobře, že měl co vymýšlet. A že měl profesora. (Dalo mu práci říkat mu Slávku, ale profesor na tom trval, připili si na tykání ranní černou bryndou.) Měl se čím bránit pomyšlením na Ilonku, na děti, Boye, na všechny, na Kida… „Musíš mít připravený dokonalý scénář“ říkal profesor, „právě nejhloupější otázka může být nejzáludnější.“ Nejhorší bylo usínání. Nejenže to šlo ztěžka proto, že musel ležet na zádech a s rukama na dece (vždycky spal jen na boku), ale snažit se ještě při tom vymazávat vynořující se tváře představou Kolosa, co se všechno může ptát, mu chvílemi připadalo až šílené. Avšak účinné. Někdy se mu do toho vracely i obrazy z války - to způsobila ta příprava na přiznání, neboť v něm taky figuroval sám velký maršál Kerr alias Curry. To však taky znamenalo, že se mu z hloubi let (a vlastně už zapomnění) vrátila tvář Ann, a s ní (možná taky proto, že ho pořád ještě bolelo celé tělo) i nemocnice, kde ho právě ona nejvíc rvala zpátky do života, a koně venku v parku, ale i Annin hrob…

A to všechno ochuceno o div ne hlasité odpočítávání posledních hodin zbývajících do Štědrého dne. Proti představám doprovázeným dusivou bezmocí a zoufalstvím se těžko bojovalo - přemlouvat se, že i toto, hlavně toto, je jedním z dalších prostředků, jak ho zlomit, zničit, odepsat, se s přibývajícími hodinami dařilo méně a méně.

Profesor byl mezitím dvakrát u výslechu. Jemu naštěstí už neubližovali, přesto však jakoby ubýval, chátral. Až se přiznal, že ho už léta zlobí ledviny; a tohle že jim nepřidalo. Donutil ho, aby aspoň žádal o urologický čaj, když dieta nepřicházela v úvahu, asi napočtvrté se to podařilo, ale moc to nepomáhalo. Ztrácel taky dech i sílu, a hlavně chuť žít. Bylo mu dvaašedesát a to zase tolik nebylo, ale vypadal na osmdesát. Aspoň mu povolili ležet, přesto snad desetkrát denně bušili na dveře a křičeli na něj, že toho ležení už bylo dost, a Maděra na ně křičel, ať tedy to povolení ležet zruší, a oni mlátili do dveří a řvali, aby držel hubu. A vlastně bylo dobře, že se to dělo, najednou bylo čtyřiadvacátého, ještě dopoledne dvakrát bušili, aby profesor vstal, a Maděra mohl křičet Dejte nám pokoj aspoň na Štědrej den! a odpoledne byl klid, a večeře byla o něco lepší, profesorovi se udělalo lip, oba z toho měli radost, a navzájem si pomáhali, aby je ten svátý večer tolik nebolel. Zasloužil se o to hlavně profesor vzpomínáním na Štědré večery svého mládí. A jakmile došel dech jednomu, hned začal vzpomínat druhý, oba se snažili dolovat ze své paměti zážitky co nejveselejší, až jim zabušením oznámili večerku a klid, a profesor se odvážil místo dobré noci říct Veselé Vánoce, podali si ruce a chvilku se takhle drželi, až profesor ještě dodal, že jedno ví bezpečně: že na tyhle Vánoce v budoucnu moc vzpomínat nebude, a tahle jeho víra v budoucí vzpomínky dala Maděrovi sílu v tichosti poslat tam do dálky konečně své přání, aniž by mu do krku vletěl pláč.

Jako by snad chtěl splnit nějaký roční plán, Kolos si Maděru nechal přivést hned po svátém Štěpánu. Když si pro Maděru přišel zaváděč, Maděra si dokonce dovolil tiše říct profesorovi, ze si nemyslí, že pro něj přišli s opožděnou koledou - tolik byl pyšný, že ty tři dny přečkali se zdravým rozumem.

Klučinu si nechal v záloze. Nejdřív se přiznal, komu všemu (o nichž bezpečně věděl, že jsou pryč) dal doporučující dopisy na leteckého maršála Kerra. Taky řekl Kolosovi do protokolu (psaní na stroji mu moc nešlo, honil písmenka po klávesnici, občas si pomáhal i jazykem, a všechno si slabikoval), že Pepík Tomek byl jeho kamarád, že spolu jeden čas i lítali, ale od návratu se viděli jen párkrát, stejně jako s ostatními (několika co byli pryč, a několika, co seděli - bylo to riziko, že by se všechno naopak mohlo protáhnout kvůli ověřování, ale o to to zase bylo věrohodnější). Kolos byl spokojený (No vidíš, co všechno sis moh ušetřit), ale nestačilo mu to. Došlo na Klučinu. Jen co vyslovil jeho jméno, Kolos se zaradoval - to bylo čerstvé. Musel přiznat, že Klučina byl určitý čas v Lučinách, ale přidal k tomu, že se sice spolu pohádali a vlastně se rozešli ve zlém, nicméně dopis pro Kerra že mu dal taky…

Pak ho Kolos málem nachytal. Zničehonic se zeptal: „A co ten druhej?“

Bezděčně z něj vyjelo: „Jakej druhej?“

Kolos se na něho upřeně zahleděl. A hleděl a hleděl. Zdálo se to nekonečné. Pak se ušklíbl, sáhl si pro cigaretu, zapálil si a konečně řekl: „No. Ten už je vlastně mrtvej. A ty máš štěstí, že to nebyl ňákej tvůj další kolega… Doufám, že se ten tvůj kamarád co nejdřív doví, že jeden kvůli němu zařval, a druhej že kvůli němu bude sedět, až bude černej… No nic, tak to sepíšem. Přesně, ale stručně, je ti to jasný?“

Sepisovali to několik dní. Že se změnil letopočet, téměř nepostřehli. Taky proto, že profesorovi bylo hůř a hůř. Ale vůle žít - možná i proto, že Kolos jejich (a především profesorův) scénář sežral i s navijákem (z profesorových spisovných úst to zaznělo jako triumf), se vrátila. Přestože se pod svou i Maděrovou dekou reptal a byl zelenobílý. Maděra ho nutil pít ten hnusný čaj a neustále ho přesvědčoval, že mu to pomůže (čímž si vůbec nebyl jistý). Profesor tu jeho starost postřehl a snažil se ho uklidnit: „Neboj… tu radost jim neudělám… ještě mě nemají.“

Mezitím s Kolosem uzavřeli protokol, Kolos se s ním dokonce rozloučil a popřál mu, aby se mu v soudní vazbě na Pankráci líbilo. Dokonce to ani neznělo ironicky, se svým žebříčkem hodnot to určitě myslel upřímně.

Nastalo čekání na další etapu. Profesorův stav se - dalo se říct - ustálil. Lip mu nebylo, taky však ne hůř. Ovšem s podmínkou, že nezůstane na cele sám.

Potom se jedno ráno otevřely dveře: „Maděra Antonín.“ Bylo to podivné. Už dokonce řekl profesorovi, že to je nějaká blbost, že už má protokoly uzavřené. Že to Kolosovi nejspíš hodili na hlavu kvůli špatnému pravopisu. Ale najednou si uvědomil, že tohle může taky znamenat kýžený transport na Pankrác. A profesor tu zůstane.

A profesor do toho říkal: „Klidně běž. Já to mezitím vypiju. Na mou duši.“

A od dveří hulákal bachař: „Tak Maděra! Pohyb, sakra!“ Musel se na to rozhodnutí nadechnout: „Nepudu, dokud nepřijde doktor. “

Bachař se rozštěkal: „Nechte si ty blbý kecy a hejbejte se!“ Teď už nezbývalo než říct: „Jestli nepřijde doktor, ten člověk umře. A to se bude těžko zodpovídat nejen vám. A na mě si musíte pozvat posilu, abyste mě odtud dostali.“

Tak. Na okamžik se zastavil čas. Pak se dveře cely zabouchly.

„Tos neměl,“ až po chvíli řekl profesor. „Neumřu. Slibuju.“ Doktor se dostavil A příští den si pro profesora přišli s nosítky. Za dvě hodiny odvedli Maděru. A když škvírou v antonu zahlédl, že profesora přinášejí k zadním dveřím, zaštípalo ho v očích. Nikdy si na pocity vítězství nepotrpěl, ale teď věděl, že na to má právo. A že to je i kousíček štěstí. Ať už za to zaplatil a ještě zaplatí cokoliv.

Středa, 7.05

Bill

Dana

Jen co na něho sprcha vychrstla první kapky, hlava se mu probrala natolik, že rázem věděl nejen o holé zbytečnosti tohoto vstávání, ale i o tom, jak se večer při usínání těšil, že si uprostřed týdne bude moci přiležet. Ze ani ráno nepoběží, aby ten sváteční pocit výjimečnosti nebyl narušen žádným drilem. A pod přívalem vody potom pozoroval, jak vycepované sebeovládání rozmělňuje vztek do odevzdaného konstatování, že takhle to holt bude pořád častěji. Naštěstí existovalo cosi jako institut příjemného očekávání, a to ho se skutečností promarněné šance delšího spánku smířilo s konečnou platností. Do Lučin se těšil vždycky, skoro celý život, ale něco jiného bylo jezdit tam v sobotu a neděli či na večerní pokecání s nejbližšími, a něco zcela jiného uprostřed týdne dopoledne. Vstoupit rovnýma nohama do onoho ovzduší neutuchající dělnosti, plného vůní provázejících člověka mnohdy až do usínání i ve vzdálené Praze (za studentských dob), bylo pokaždé jako vstoupit do vlastní mladosti. Až po kuchyň a jídelnu u Maděru přeplněné těly i tělíčky a motanicí hlasů při obědě. Teprve potom to byla radost z vnučky (a po návratu ze školy i z vnuka), z dcery (a jejího permanentního usmívání), i zetě, který tomu všemu velí a - až na čas oběda a někdy i večeře (pokud někde netáhne ve jménu Lučin a jejich koní jako křižáci ve jménu Svatého Kříže) - nemá nikdy na nic a nikoho čas. Příjemný byl i pocit, že tam vlastně jede kvůli práci (byť s vědomím, že tu práci by mohl odpovědně vykonat i poslední medik) - při očekávání takových návštěv na aukci bylo nutné vědět, že zdravotně je celé osazenstvo v čajku (jak by řekl Cassidy). Tenhle ředitelský požadavek byl od Vaška moc rozumný. V nemocnici samozřejmě věděli, jak to je, a že šéf jen potřeboval nějaký důvod, aby se na špitál mohl na chvíli vykašlat, ale bylo to i k jejich spokojenosti - odfrknout si od vševidoucích očí tohoto šéfa uprostřed týdne nebylo k zahození.

Dana ještě spala. Chvilku postál a hleděl na půlku obličeje vyčnívající nad polštář. Od doby, co natrvalo opustila Prahu, to dělal každý den. A vychutnával si radost, že jsou zase pohromadě. Jak ji lámali, aby ještě neodcházela! A jak se jí odcházelo těžko, přestože věděla, že on je sám buď v tomhle baráku, nebo v Lučinách u Kláry, kde mu všechno bylo malé a nízké. UNICEF! Všude po světě ji neustále obklopovaly nějaké potřebné děti, ale ty vlastní… Fotografie a fotografie s tvářemi všech barev, z nichž (pokud neseděla) trčela do výšky její baskeťácká postava…

(To už je víc než dvacet let, co… Určitě - to bylo ještě předtím, než Danu ten skřet udal, že vede skautskej oddíl a že na juniorský mistrovství v Lyonu vyvezla se svejma holkama spoustu všech možnejch rukopisů… Já už měl dojednáno, že budu dělat sekundáře tady v Krušnově, a Dana měla učit na průmyslovce v Teplicích… nojo, ještě jsme bydleli v Praze… a Klára s Tomem nám pořád vyčítali, že nejsme s ostatníma v Lučinách… To ještě dělala třídní čtvrťákům na Koperníkárně. Jak ji holky udrndaly; aby s nima hrála ten středoškolskej turnaj, kterej povoloval, že za mužstvo může hrát i jeden jejich kantor. Jak jsme si z ní doma dělali legraci, že nemůže cuknout, protože pár let předtím byla spoluautorkou toho poháru. Jak to těm holkám pomohla vyhrát, jak ten basket válela jak zamlada a ostatní mančafty protestovaly, že za Koperníkárnu hraje bejvalá reprezentantka, a že to neplatí, protože je tak veliká, že schytá všechny vysoký míče. A to ještě odmítla dělat pivota a nanejvejš doskakovala. Zato bránila vlastní koš tak, že… byla radost se na ni dívat, a ze mě si kluci na starejch pánech dělali srandu, že by propleskla i mě, kdyby…)

…Otevřela oko. „Copak?… Ahoj.“ Přetočila se na záda a na očích jí bylo poznat, jak z nich mizí poslední záchvěvy spánku a tlačí se do nich soustředění. „Co tu tak stojíš?“

„Dívám se na tebe.“

„Mám bejt ráda?“

„Každej den se na tebe dívám.“

„To abych si dávala budíka.“

„Právě se mi v hlavě chystalo rozhodnutí, že ti přinesu snídani do postele.“

„Tos mi naposledy udělal, když jsem se zranila při tom semifinále s Francouzkama. Ani po porodu jsi to nedělal. Ale už bys měl vědět, kdy jsem schopná snídat… A proč tu vůbec strašíš, když jsi řek, že přijedem po devátý?“

„No právě. Ten můj člověk nějak nezaregistroval, že nemusím do špitálu, a vstal si jako obvykle. Aniž jsem…“

Usmála se. „Hele, ty dobráku…“ (hned na své první návštěvě v Lučinách s nadšením přijala veškeré kaubojské výrazivo. A to až do té míry, že při prvním nováčkovském střetu se svým prvním ředitelem mu řekla Tak helejte se, vy dobráku, já za to nemůžu, že jste menší než já, tak mi to nevyčítejte, protože nic jiného na svědomí nemám - samozřejmě že si takhle vyskakovala především proto, že byla v základní pětce reprezentace a psaly o ní noviny a ukazovali ji v televizi a ve filmových týdenících, ale už tam někde začínalo to její rebelantství, které nemohlo skončit jinak než odchodem z Prahy…)

(Jak si mě ve špitále zavolali na partajní výbor, a abych Dandě domluvil, že se mnou počítaj a jakej že jsem perspektivní, a že mě i docenturu nechaj udělat, přece si kvůli ženským rozmarům nezkazím kariéru… Jak on se jenom ten hajzl jmenoval… byl ortoped… Šnajdr! Jasně, Šnajdr. Doba na nás klade úplně jiné nároky, kolego… určitě ho moc mrzelo, že nemůže říct soudruhu kolego… a vedle něj ta tlustá instrumentářka… Taky bysme vám mohli leccos vytknout, soudruhu doktore, kupříkladu to vaše zdravení na pracovišti… jen v posledním měsíci jste při příchodu na pracoviště řekl šestkrát „Dej pánbůh dobrejtro“ a čtyřikrát „Pozdravpánbůh“ A soustavně zesměšňujete náš soudružský pozdrav a říkáte „Čest vaší památce“ Jak se i ti největší lezdoprdelisti začali pochechtávat a Šnajdr honem řekl Podstatné je, kolego, že vás strana potřebuje. A podporuje… A já se styděl, že neumím jak Dana říct natvrdo, co si myslím, a jen jsem tam stál, koukal a držel hubu…)

Chtěl dneska běhání vynechat. Když má celý den být porušením stereotypu, tak ať už od rána, říkal si včera při usínání. Proto taky vlezl do sprchy. Jindy vybíhal s očima ještě plnýma spánku. Holt se budu koupat dvakrát - to je taky něco extra.

Vystoupal do prudkého svahu (vybíhat jej nemělo už hodně dlouho cenu - zbytek běhu by jenom popadal dech. I chůze dala zabrat.), a aby zpomalil frekvenci dýchání, chvíli se rozhlížel. Jejich vilka byla posazena do svahu nejvýš (i to byl důvod, proč se nenechal odradit děsivým stavem, v jakém byla, když mu ji město nabídlo - za pár šupů - k odkoupení). Tahle jihozápadní část Krušnova byla chráněna před spadem elektrárny jedním z posledních horských výběžků zahryzlých do placatého vnitrozemí (taky podle toho vypadal - ze smrků, co ho pokrývaly ještě v čase jejich příchodu, zbyly jen šedivé mrtvé pahýly). Ostatní domy kolem se už taky pomalu vzpamatovávaly - krušnovští podnikatelé (alespoň tedy někteří) se zahnizďovali, a tyhle vilky na to byly ideální. Těsně před válkou se tu našly dva léčivé prameny, avšak válka (a před ní odtržení Sudet, a s nimi i Krušnova) všechna pomyšlení na zřízení lázní odstřelila. Teď se o tom, zároveň s lepšícím se ovzduším, zase začínalo uvažovat. Už byli i za ním, jestli neví o nějakém zkušeném (a nechamtivém) balneologovi, který by lázeňskou perspektivu objektivně posoudil.

Jasně červená střecha a okrová fasáda s hnědým lemováním všech otvorů svítily mezi vzrostlými stromy jak lampa. Znovu si blahořečil, že s tím počkal na Danu - neměla ten první půlrok po návratu čas litovat, že z Prahy (a světa) skočila rovnýma nohama do téhle zakopané řitě. Ačkoliv… Jakápak zakopaná řiť. Teď už ne. Teď ne. Ale tenkrát, když sem poprvé přitáhli…

…To už běžel. Ne nijak rychle, ale taky ne zas moc pomalu, byť ho k tomu těch sedmašedesát let opravňovalo. A pochvaloval si, že se mu běží lehce proto, že se mu daří držet při těch dvou metrech na pětaosmdesáti kilech. Pokud nebyl sníh (kdy běhal vedle stopy, kterou si tu udržovali místní běžkaři), vyrážel na tuhle štreku denně - kilometr po vrstevnici, pak dvě stě metrů stoupání a po další vrstevnici dva kiláky v protisměru, a potom dolů na tuhle a kilák zpátky domů. Občas, když se ze špitálu kvečeru vrátil usezený, ustátý, umolousaný, si tady dal repete. Ale kratší. Pomáhalo to nejen údům a dechu, ale čistilo to i hlavu. Ve všedních dnech se ráno porovnával se vším, co ho ve špitále čeká (včetně psychické přípravy na všechno nečekané), a sobotní a nedělní rána (dokud se nevrátila Dana) běhal v Lučinách po stopách své mladosti a dospělosti. Běh má tu výhodu, že takové stopy se míjejí rychle, a rychle naskakují další a další. Někdy si místo běhu vyjel na koni se Smájlem, párkrát - když se strefil do jeho času - i s Madem. A to už se přemýšlelo úplně jinak, každičký skok do vzpomínek byl obezřetný. Ne že by vzpomínání Madovi nějak vadilo, že by ho bolelo. Ani kriminál mu nevadil. Ne UŽ (proto, že mu je osmdesát), nikdy nevypadal, že to s ním něco dělá. Ale sám vzpomínání nijak nevyhledával. Nedávno za ním zase přijeli bývalí spoluvězni (teď lautr samej generál s červenejma lampasama), s nimi však i Klučina. A ten - snad i proto, že celou tu dobu byl v exilu a žádnou kriminální zkušenost neměl - se snažil jejich vzpomínky usměrnit do války. A Mad mu připomněl, jak jim byli směšní všichni, co už za sebou měli první světovou válku, a uprostřed té druhé vzpomínali s nostalgií na tu předchozí. A ostatní tak donutil (ačkoliv určitě přijeli především si zavzpomínat na společné dobývání uranu), aby se radši pokusili mluvit o současnosti. Jenže to jim moc nešlo, protože na rozdíl od Mada byli už jen pozorovateli, a z téhle pasivní a odtažité pozice před jejich kritikou neobstálo téměř nic. Možná president, ale i tomu by strašně rádi radili, kdyby mohli… Když je Dana poprvé viděla pohromadě a chvíli je poslouchala, musela utýct.

(To bylo snad tři roky po Madově návratu. Nám se konečně podařilo přijet aspoň na sobotu a neděli, Dana ještě koučovala dorostenky; já sice hrál, ale už jsem musel končit, někdo tu naši famílii musel živit, a taky jsme si chtěli koupit auto, a já ve špitále sloužil soboty a neděle, až se ze mě kouřilo. „My si jezdili po světě a reprezentovali naši socialistickou vlast, a oni…,“ seděla ve tmě tam nahoře pod střechou v Pýtově chalupě, a na hlase jí bylo poznat, že brečí. „Stydím se, Bílo, děsně se stydím…“ A já ji nemohl utěšit, protože jsem si tohle sám už odstyděl mockrát, a utěšovalo mě jen to, že v době, kdy byl Mad v base, jsem tam trávil všechen volnej čas, vynechával jsem zápasy i tréninky a všude pořád říkal, že jsem členem JZD Lučiny a že tam musím jezdit pracovat, a že naše Jé Zet Dé Lučiny je důležitější než nějaké tréninky, a dokonce jsem dělal machra a nabízel jim, ať mě z klubu i reprezentace vyrážej, tak jsem si byl jistej v kramflekách, tenkrát ještě moc dvoumetrovejch nebylo a já měl doskoků i ubráněný střelby jednou tolik co ostatní. A Dana taky… A druhej den ráno si pro mě přišel Mad, jestli bych pro něj neměl chvilku čas, tohle bylo snad jediný, v čem se změnil - dřív oznamoval, teď se ptal… ale tam nahoře u vejběhů se už neptal tam jen posmutněle řekl: „Do Lučin už jezdíš pracovat osumnáct let. Nemyslíš, že by ti ty Lučiny měly na to auto aspoň přispět, když už…“ Nemohl jsem Tomovi mít za zlý, že se ukec, když vlastně měl radost, že mu lučinský děti vyčítaj, že je mezi nima tak málo. Nebyla to jeho vina. Byly mu čtyry roky; a jen se bránil. Tam u vejběhů Mad vlastně poprvé řekl něco, co už si určitě myslel dlouho, ale mlčel, aby se nikomu do ničeho nemontoval… „To bez tý Prahy nemůžete bejt? Nebo Praha bez vás?“ řekl na zpáteční cestě. „Zato my musíme, žejo. Mohli bysme mít svýho doktora, a zatím…“ A až po pěkný chvíli dodal: „Já vím, že jste si z toho vždycky dělali spíš srandu, ale teď to pro tebe platí víc než… Vždycky je něco první a něco druhý a něco desátý, Bille. S tím se nedá nic dělat.“ Když jsem to pak řekl Daně, rozbrečela se podruhý, ale než znovu začala, radši jsem ji umlčel…)

Vrátila se mu před oči, jak ji před chvílí viděl. Už snad trochu těmi lety pomačkanou, ale když spala, tvář se jí vyhladila a rty měla maličko zvlněné. Neznamenalo to úsměv, ale estébáci jí stejně vyčítali, že se jim vysmívá…

…Ta koukala, chuděra, když jsem zastavil a řekl: „Tak tohle je teď naše.“ Ještě že jsem vzal s sebou Janu a Pýta. Pýt honem řekl, že on sám dohlídne na všechny práce, že to všechno platí okres a že se pěkně prohne, a do toho už Jana začínala s přednáškou, že tohle je klasická ukázka stylu téhle oblasti z prvního desetiletí našeho století, že by se i dnes dalo odhadnout, kdo ji nechal postavit. Ze je ovšem zajímavé, že téměř navlas stejné vilky se stavěly v Černošicích a v Dobřichovicích u Prahy, možná trošku větší, ale… Proč si zrovna tohle pamatuju, fakt nevím, Danda určitě ne - ta měla co dělat s vlastním šokem, a Pýt už leta Janě naslouchal, jen když mu vysvětlovala, jak, kudy a kam by se vešel s nějakým svým dalším vejmyslem. „To neudělaj ani za rok,“ jsi řekla, „natož za čtvrt.“ Pýt sice říkal, že krov je zdravej, zateplení a novej eternit že budou hotový za čtrnáct dní, a stejně tak topení, ale já na tobě poznal, že tě nepřesvědčil, že tě v týhle chvíli nemůže přesvědčit nic, že ti naše situace může bejt ukradená, že momentálně máš vztek nejen na mě, ale na všechny, a hlavně na nespravedlnost, která dopustila, aby v jediný lučinský chalupě, která by pro nás mohla připadat v úvahu, se rochňali teta Mara, Putna a Brabenec. Ten stejnej Brabenec, kterej tehdy pro Mada hnul nanejvejš malíčkem, a eště v osmašedesátým na veřejným mítinku na Výstavišti veřejně vyzýval, abys vstoupila do strany a dala těm, co jí tak věří, správný příklad… Jak jsme se jeden okamžik s Pýtem na sebe podívali - to od těch našich kaubojskejch let zůstalo - a Pýt honem řekl: „Héj, Dano, počkej, neblbni. Dokud to tady nebude v čajku, stejně budete bydlet u nás, celej hořejšek je volnej. A Filip se už nemůže Toma a Klárky dočkat..Jenže já věděl, že v týhle chvíli nebude fungovat nic, neměl jsem s tím sice moc velký zkušenosti, protože svý zaťatosti sis odbejvala na hřišti a doma jsi byla větší kliďas než já, ale šířilas to kolem sebe, málem jsem to viděl, podobný těm kruhům, co jsme měli ve fyzice nakreslený kolem radiovejch vysílačů. Musel jsem s tím něco udělat, tohle nevypadalo dobře… Pýt s Blankou šli večer radši ke Smájlovi a Evce, Blanka ještě ve dveřích řekla: „Přijďte za náma, až si připravíte pelechy, Smájl i Evka budou rádi, Smájl třeba na vaši počest něco zahraje a Evka zazpívá, už jsem je dlouho neslyšela..až ji Pýt s očima v sloup odvlekl ven, a já už radši na nic nečekal a praštil tě pod pás hned: „Tak o co jde, prosím tě? Cejtíš se ublížená? To je zvláštní. Není to zase tak dávno, co ses rozbrečela, protože zatímco Mad kutal uran…“

Jediná facka našeho života. Zato jak od chlapa. Zasloužili jsme si ji oba: já ránu a ty to děsivý pálení v dlani, kterýho ses dlouho nemohla zbavit, přestože jsme si hned padli do náruče a začali si navzájem lízat rány a přiznávat se a přiznávat se…

Když dobíhal posledních tři sta metrů, ještě si vzpomněl, jak ji předloni přivezl. To sice už byla hotová střecha, ale s fasádou teprve začínali, a všude kolem byl obvyklý stavební binec. A ona vystoupila z vozu (tentokrát byli sami), opřela se o auto zády a hleděla na to místo, kde spolu žili sedmnáct let, z toho osm let sami, a jako by čekala, až on k ní dojde a opře se vedle ní, ale nepodívala se na něho, pořád se dívala před sebe, až konečně řekla: „Facka už žádná nebude, milý pane primáři.

Vnitřek už byl jakžtakž hotový, dole nechal vybourat příčku mezi kuchyní a obývákem. Zůstali po večeři sedět a dívali se na sebe přes širokou desku stolu. Až řekla: „ Ty dva roky asi nebyly to nejlepší, co tě v životě potkalo. “

Usmál se a zakryl tlapou její ruku. „Párkrát jsi tu byla.

Zakývala hlavou: „Přesně tak. Dvakrát… Ale je to za námi. Teď už… “

Jen ať teď nenatáhnu bačkory, jen ať teď nenatáhnu bačkory, to jí nesmím udělat, tohle ne, říkal jsem si při tom.

Zahlédl ji v kuchyni. Měla župan a mokré vlasy a vypadala ještě větší. Zavolala na něho, aby sebou mrsknul.

Misku plnou kornflejků smíchaných s jogurtem už měl na stole vedle šťávy, a ona chrupala své obvyklé topinky se sýrem.

„Ve sprše mě napadlo,“ řekl, „že bysme si v zimě měli někam vyrazit. Nemyslím na lyže, myslím na slunce.“

Usmála se. „Říkáme si to už skoro šest let, Bílo. A myslíš sami, nebo s vnoučátkama?“

„Sami, proboha!“

„To jsem teda zvědavá. Vašek je pozváněj do Austrálie a Klára chce jet s ním. A taky chtěj bejt sami.“

„Ať ty svý dětičky hoděj na krk Lučinám. Tam se mezi ostatníma ztratěj. A budou tam blažený.“

„Vzpomínáš, jak jsem měla pořád strach, že Klára bude po nás moc veliká a že se nevdá?“

„Vzpomínám si, že jsem ti pořád říkal, že ty ses například vdala.“

„Jak jsem ji chodila měřit, když spala…“

Mlčel. Představoval si. „Nemáš noviny,“ řekla. „Vadí? Nevadí? Onehdy jsi říkal, že si tvá vrchní sestra dobrovolně na sebe vzala, že budeš mít ráno před žurnálem na stole noviny. Připadalo mi to legrační. Já ti nikdy noviny ke snídani nedala.“

Usmíval se, a ona už věděla, co z něj vypadne: „Tam jsem šéf, tady ne. Jednoduchý.“

Najednou se bůhví proč zeptala: „Nezamrzelo tě… aspoň na chvíli, hlavně když jsi tu byl sám, že jsi pořád jen docent?“

Zkoumavě (ale i pobaveně) si ji prohlížel. „Jako že nejsem profesor, jo? Tady v Krušnově, jo? Dando… Jako bys zapomněla, že k tý docentuře mě museli dokopat. Už tenkrát, kdy jsme sem přišli, nám oběma bylo jasný, že ze mě bude takovej lepší obvoďák…“

„Nekecej,“ řekla. Od profesorky češtiny měl tohle slovo moc rád. I pro děti to bylo vždycky varování, aby si nevymýšlely. „Proč ti sem teda pražský páni profesoři posílaj svý pacienty na diagnózy?“

„Vždyť ti to říkám. Takovej lepší obvoďák. Když jsem tu začínal, musel jsem bejt všechno - chirurg, internista… i porodník. Až po patologa. Vděčím za to Němečkovi. Co všechno mě stačil naučit, než umřel. Copak si nepamatuješ, jak to tu vypadalo? Jak sem do tý zamořený země právě až na Němečka nikdo nechtěl? Mám jen větší představivost, než ty specialisti. Nic víc… A co kdybysme už jeli?“

Zkušenými úspornými pohyby sklidila ze stolu. A ještě stihla potkat ho, kratičce obejmout a říct: „Mám tě ráda, docente.“

Políbil ji na temeno. Ještě bylo vlhké a o to víc vonělo. „Vzpomínáš, jak jsme měli vztek, že si mezi lidma nemůžem dát ani pusu, protože na nás všichni viděj?“

„Taky si vzpomínám, jak ses mi po deseti letech manželství přiznal, že jediná ženská, kterou jsi měl přede mnou, byla Estera, ale ta že byla o dvě hlavy menší než já a tys měl při našem prvním milování strach, že ti to s mýma dimenzema nepůjde. Ano, řekls dimenze - to bylo jediný, co se mě dotklo.“

Letmo se políbili - tahle políbení jim teď chutnala nejvíc. (Tohle je taky symptom stárnutí? Nebo už syndrom? To je přece blbost! Dokuď ti všechno, co děláš, chutná… a dokud se ti to chce dělat… kdo to řek? Nebo napsal? Mad určitě ne, toho ani nenapadne, že takovej je… Kolowrat? Pan profesor Švejcar? A není to jedno? A mně chutná, prosím. Mně děsně chutná. Danda mi chutná, běhání mi chutná, špitál… akorát to vzpomínání nějak moc přibejvá… Ale někdo taky řek, že k tomu chutnání patřej i vzpomínky…)

Když odcházeli, všimla si, že si bere pípátko, a on to postřehl. Jen však cukl rameny. Až v autě řekla: „Měla jsem si dělat čárky, kolik to zničilo naší intimity.“ „Pár životů to možná zachránilo.

„To bylo trošku pod pás, pane primáři.“

„Čím níž pod pás, tím lip, paní profesorko.“

Loupla po něm očima. Usmála se. „Tos měl říkat, když jsem byla v koupelně.“ A po chvilce dodala: „Měl by nás někdo poslouchat. Dvojsmyslný řečičky dvou důchodců. Příští rok nám bude dohromady stotřicet.“ Až po chvilce řekl: „Můžu ti v té souvislosti připomenout Mada a Ilonku?“

„Ale nojo.“

Když míjeli nemocnici, uvědomil si, že mu dá práci tam nezatočit. Dana se usrnívala.

Co byl ve Svatém Štěpáně postaven nový hraniční přechod, byla silnice dost plná, ale příliš to nevadilo rozšířili ji a měla nový povrch - když si uvědomil, že před mnoha lety tudy seshora hnali dobytek na jatka…

Dana však řekla: „Ten obraz pro Mada nemáme.“

„Jak to? Myslel jsme, že už…“

„Ne. Dokonce jsem už vyzvedla peníze. Ale… Ten obraz je krásnej, Bílo. Zase jsem před ním stála snad čtvrt hodiny. Koně se už moc nemalujou… Pak jsem si ale uvědomila, že by moh viset jen na statku v jídelně. Kde už jsou ty nádherný koně od Dana. Sice mnohem menší… pamatuješ, jak Tom psal, jak ho v tom Washingtoně či kde ten papaláš prosil, aby ukecal Dana, aby jim udělal portrét nějakého jejich veledůležitého vítěze nějakého veledůležitého závodu? A že za to daj cokoliv… Protože si britský královský jockey club nechal od Dana udělat vítěze derby, nebo jak tomu nadávaj… a oni proto musej taky?“

Asociace mu naskočila jak při zkoušce na detektoru lži. „Když u nás Tereza čekala na porod Josefiny, měla na nočním stolku miniaturu Kréty, tý její kobylky. Dal jí to Dan pro štěstí. Mají s Danem zvláštní vztah. Když Ivana odešla na těch sedm let od Radka, Dan Tereze nahrazoval tátu… Řekla mi, že Ilonka si dlouho myslela, že první roky života bez táty Dana poznamenaly. Odmalička nerad chodil do školy, nejradši byl sám, pořád si něco kreslil, ale nikdy to nikomu neukázal, a byl nejblaženější, když mohl v Lučinách dělat děvče pro všechno. A pak ho jednou Ivana našla v tom jeho kutlochu nahoře pod střechou, kam nikdo nesměl, ani Ilonka, a ten kutloch byl plnej těch jeho malůvek …zbytek už znáš.“

Kývala a usmívala se. „Jen co se náš jedovatej kamarád Kérly dověděl, že Madovi zavolali z Hradu o tom řádu, hned neopomněl říct, že jeho kamarád president má konečně šanci, že mu Dan nabídne nějakej svůj obraz.“

Dojeli několik kamionů. Oba cestu znali a věděli, že se za nimi budou sunout tak dlouho, dokud nezačne stoupání a jejich směr se nerozšíří do dvou pruhů. Párkrát si ťuknul prsty do volantu.

Postřehla to. „Nikam nespěcháme.“

„Jestli Dan nepřijede, Mad bude mít ty narozeniny zkažený,“ řekl. A vzpomněl si, jak pár dní potom, co začal ordinovat, za ním přišla Ivana, jestli by nějak nenápadně nezjistil, jestli Dan není nějakej nemocnej… teda ne nemocnej, ale… když vy jste byli starý jako on, říkala máma, tak už jste… a on nic, Bille, on se na ženskou nepodívá… a za necelý rok přišel se zlomenou rukou, jak musel skočit z prvního patra, aby ho nenačapal náčelník místního oddělení VB v posteli své ženy…

„Přijede,“ přerušila mu myšlenky, „neboj. Je někde zalezlej a dělá Madovi obraz. A Mad to ví a je celej napnutej, co to bude. A protože mi Káťa tuhle po koncertě říkala, že Dan byl za Kérlym, aby mu ukázal ty svý první filmy, řekla bych, že… no, ten obraz u Pýtů. Dole nad ohništěm. Cassidy a Rebeka…“

„Kid!“ řekl. „No jasně!“

„Jakej Kid?“ Teď nevěděla ona. Seděla na koni všehovšudy dvakrát: poprvé si řekla, že to takhle bolí asi každého, podruhé si řekla, že tohle nemá zapotřebí, a už ji na koně nikdo nedostal. Měla koně ráda, měla ráda i jejich pach, který si mnozí pánové (ale i děti) nosili i k jídelnímu stolu, ráda se na ně dívala, ale nikdy už nezatoužila si na ně sednout.

Její muž přímo zářil. „Madův první kůň! Smájl ho objevil v Rokli. A pak bylo rodeo a Pýt střelil Kida prakem do zadku…“

Zahleděla se na něj. „Co to meleš, prosím tě?“

Zatřásl hlavou, jako by se té vzpomínky chtěl zbavit. „To nic, jen jsem si na něco vzpomněl.“

Pokrčila rameny. „Tolik do vás vjely ty Madovy narozeniny? Tuhle jsem viděla Smájla vyběhnout ze stáje, za ním Pýt s koštětem, s kterým na Smájla mířil a křičel něco jako Stůjte, hombre, je-li vám život milý, mám vás na mušce. A Smájl zůstal stát a dal ruce nahoru, a oba se chechtali jak blázni… Dědkové! Nebo jak Pýt chytil do lasa Hanu…“

Najednou zvážněla. „Blanku dost trápí, že Filip pořád ještě nemá žádnou…“

„To Blance nevadí. Jí vadí, že nemá vnoučata. Lučiny jsou plný všelijakejch vnoučat a ona nic. Podívej se na Smájla a Evku. Když se brali, bylo Evce osmnáct a jemu šestatřicet. A co Harry s Jelenou, he?… Radši mi řekni, co teda Madovi místo toho obrazu.“

„Nejenže to vím, já to dokonce mám.“

Poradila jí to Ilonka. Mad jí asi před půl rokem najednou řekl, že ještě před válkou na své první Velké pardubické viděl při převlékání na jednom jezdci spodní prádlo z jelenice, a že vlastně celý život toužil to mít, ale nikdy si nepřiznal, že po tom touží, natož aby to někomu řekl. Daně to dalo dost shánění, ale má to.

„Až to uvidíš, budeš to chtít taky. Neodolala jsem a vzala si to na sebe. Je to jako když tě permanentně někdo hladí po celým těle.“

„Prokristapána. Doufám, žes při tom byla navoněná. Víš, jak Mad nesnáší voňavky.“

„Náhodou snáší. Akorát že o tom neví. Nebo spíš jen dělá, že to neví. Myslíš, že taková ženská jako Ilonka by se celej život… jen kvůli tomu, že…? To teda ne.“

Před nimi se objevil poutač s nápisem PRVNÍ PASTVINÁŘSKÉ DRUŽSTVO LUČINY.

„Zahnem?“ zeptal se.

„Ne, jeď dál. Cesta ze Štěpána dolů je hezčí. Pořád je na co koukat.“ Jen co projeli kolem poutače, řekla: „Když si vzpomenu na ten nápis, co tu byl předtím…“

Chvilku jen pokyvoval hlavou. Pak řekl: „Těsně předtím, než umřel, Martin Kanda řekl Jerrymu, že Mad se s tou socialistickou nálepkou nikdy nesmířil…“

„Jinak by ale…“

„Jistě. Proto to taky řek jen Martinovi. I s tím, že ví, že to tak muselo být.“

„Zažila jsem ty návštěvy bratrských delegací jen dvakrát, a obracel se mi nad tím žaludek. A ty články a fotky v novinách. Hlavně ty titulky. JZD Lučiny vzorem. Dovršení socialismu v JZD Lučiny. Vůbec se Madovi nedivím…“

„Nějak pozapomínáš na bratrský delegace estébáků. A na tebe byli soudruzi taky slušnější jen proto, že tě Rendy celou dobu vedl na výplatní listině jako brigádnici.“

„Jo. A co ten článek, že svůj zápornej vztah k socialistickýmu zřízení napravuju svou brigádnickou prací v socialistickejch Lučinách? A že bych své polepšení nejlépe dokázala tím, že bych přestala učit… Ještě to mám někde schovaný, jak říkal Werich.“

Mezitím se posledním lesním stoupáním dostali na nejvyšší bod a po stopadesáti metrech vyjeli z lesa. O kilometr dál, za poslední terénní vlnou, se hřál na slunci Svatý Štěpán.

„Přemejšlím, že bych ve špitále dělal jen napůl, a dvě odpoledne ordinoval ve Štěpáně… Mladej Čapek byl tuhle ve špitále a ukecával doktory, že se Štěpán rozrůstá a že na to s manželkou nestáčej. I když ta je fakt dobrá - tu jsem ze špitálu pouštěl nerad… Co říkáš?“

„Jsi cvok. Co jinýho. Celej život se pohybuju mezi cvokama.

„Říká se mezi cvoky, paní ’sorko… Čapkův děda tu hned po válce dělal s Brabencem odsun Němců. Ten divokej. Ale na statku nám byl dost nápomocnej. Když jsme začínali. Když nás rančer Mad najal jako kauboje.“

„Prej jsi byl tlustej, pažravej a pořád jsi padal s koně.“ „Psal jsem mámě lítostivý dopisy a podepisoval se Vládík a tuhle historku zná už třetí lučinská generace… Pak se div, že sem tak lnu.“

„Krásný slovo - lnu. Jan Ámos Komenský určitě taky lnul.“ „Jistě. Ty zase lneš ke mně. Nebo snad ne?“

„Nebejt tý sestřičky z Bulovky a tý kandidátky věd z Akademie, bych možná bývala lnula ještě víc.“

Právě - dvě stě metrů před Svatým Štěpánem - odbočoval doleva dolů k Lučinám. Zařadil nižší stupeň a spořádaně pomalu projížděl mezi velikým tabulemi po obou stranách vozovky varujícími, že se tu pohybují koně. Promluvil, až mu zmizely i ve zpětných zrcátkách.

„A to mělo bejt co? Intelektuální žertování? Podpásovka? Probuzená žárlivost? Dodatečná lítost, žes mě za to dostatečně neztrestala? Po sto padesáti letech?“

Chvilku mlčela. Pak se pokusila o úsměv. „Nic takovýho. Jen jsem to tak plácla. Takový uvolnění. Asi větší než… Snad i proto, že to naše lnutí je o něčem jiným. Promiň.“

Taky se usmál. Na okamžik jí položil dlaň na koleno. Zároveň cosi postřehl v levém zorném poli. „Koukni,“ řekl.

Právě když se dole před nimi ukázal průčelní štít statku, vlevo od vzdáleného lesa přijížděla jejich směrem podivná kavalkáda: sněhobílý kůň (na slunci přímo svítil) s jezdcem, obklopený asi sedmi mnohem menšími poníky a huculy, osedlanými rovněž zmenšenými jezdci. Z nichž jeden se dal do cvalu a hnal se k autu.

Zastavil. „To je přece náš Matěj!“ Dana vystoupila a trochu zachmuřeně pozorovala svého vnuka, jak k nim dojíždí. Bill spíš pozoroval Majku na Kassandře. Nikdy tomu moc nerozuměl, ale tohle poznal: že to je Kassandra, drezurní chlouba Lučin, která i teď spíš tančila než šla, a že tak tančí hlavně proto, že ji rajtuje Smájlova nejmladší ratolest Majka, krásná až Pánbůh brání.

„Jak to, že nejsi ve škole?“ Dana se hned místo pozdravení pustila do vnuka.

„Ahoj babi, ahoj dědo,“ nejdřív slušně pozdravil, dědeček řekl „Těpic“ a bavil se. Až pak Matěj řekl, že včera natřeli chodby nějakým sajrajtem, a paní ředitelka je ráno nepustila do školy, aby se nepřiotrávili. A že je Smájl (ten jako první odmítl, aby mu děti jeho nejbližších říkali strejdo - a stejně tak jejich děti - Pak tu ňáký dítě zařve Strejdo, a my se všichni seběhnem, jako by řvalo Hoří) poslal s Majkou, že aby se naučili pořádně sedět v sedle.

Postupně dojeli všichni. Dana ztratila zájem o Matěje a zděšeně zjišťovala, že jako poslední se přitřásla i její vnučka.

„Ten Smájl nemá rozum. Mariánce je teprve pět!“ hrozila se.

Z dětí chyběla jen nejstarší vnučka Imry a Jerryho Kristina, jinak tu byly všechny, připadalo mu to k smíchu. Takhle jsme kdysi dávno přepadli Mada, když se vracel domů. Akorát že šel pěšky a my tu jsme autem… A taky jsme byli starší. A Pýt s Cassidym na něj mířili parabe… teda koltama. A přes pusy jsme měli šátky…

„Už se po tobě sháněl Vašek,“ říkala Majka, a on se pořád nemohl soustředit jednak kvůli dětem, jednak kvůli ní: jak byla rostlá, jaké neuvěřitelně modré Smájlovy oči měla pod havraními vlasy Evky, a k tomu na téhle Kassandře, která jako by člověka zvala k tanci… „Brzy ráno dorazili první koně ze Slovenska, Harry s Jírou už je prohlížej, a Vašek by rád, abys ty nejdřív prohlíd i jejich lidi… Už k vám volal, ale…“ A úsměv a svit zubů…

Do toho volala Mariánka na Danu „Hele babi, jak už teď umím vysedat, dívej.a babička se musela točit kolem své osy, a Matěj se snažil postavit svého hucula na zadní: „Háj, Kene, háj!“, ale nešlo mu to. Majka se usmála a nepostřehnutelně Kassandru otočila a elegantně se začala vzdalovat, jako by ji děti nezajímaly, ty se však okamžitě vydaly jejím směrem, aniž by se ohlédly.

„Jestli se tomu dítěti něco stane.řekla Dana výhružně při usedání do vozu.

„Bude mít kliku,“ řekl dědeček toho dítěte. „Lékař je po ruce.“

Blížili se k nízkým masivním dřevěným vratům. (A on si - jako snad pokaždé - vzpomněl, že kdysi dávno byla vrata z trubek, že je Pýt a Honza Kučera svářeli celou jednu neděli ale Jana brzy zahájila tažení ve jménu krásy dřeva…) Vrata se začala otvírat, jako by byla na fotobuňku.

Ve slunci se však zabělely vousy a vlasy samotného Velkého Šéfa. Zůstal stát u levého křídla. Bill u něho zastavil.

„Vidíte sami,“ řekl Maděra. „Už jsem tady dobrej akorát na otvírání vrat. Ahoj.“ V očích všechno možné, jenom ne osm křížků.

„Ahoj Made.“

Popojeli do stínu mohutného buku mezi statkem a Kandovic chalupou. Maděra za nimi zavíral vrata.

Pohlédli na sebe.

„Je to ďábel,“ řekl.

Vánoce 1950 - podzim 1951

V Lučinách ty poslední týdny roku ubíhaly i vypadaly jinak. Hospodaření mělo svůj (naštěstí těžko měnitelný) rytmus, který musel být dodržován. Přesto bylo všechno poznamenáno Maděrovou nepřítomností. Nejen lidé i zvířata (z nich nejvíc Kid), i věci. Jako by nezávisle na nikom a na ničem Lučinami plula černá díra. Byl to samozřejmě jen pocit, daný nejen vztahem, ale i zvykem, a taky nejasnými, avšak ošklivými představami. Způsobenými naprostou absencí jakýchkoliv zpráv; co s Maděrou je.

llonka se z počátečního ochromení vyrvala nejenom díky svému těhotenství, ale taky (a to především) vůlí: zakázala si hořekovat, lomit rukama nad sebou a nad opuštěnými dětmi. Vydolovala ze sebe víru, že Tonko přežije jak to nějaké uzamčení (které si neodvažovala představovat), tak i odloučení se stejnou vírou jako ona: že se znovu setkají. Dřív nebo později (i s tím se musela vyrovnat: že spíš později). Odloučení se nedá překlenout zoufalstvím - jakmile byla schopna si toto přiznat, vlastně se jí ulevilo. Největším problémem byla Ivanka. Ta se s tátovou nepřítomností odmítala smířit. Ze musel odletět někam daleko s těmi, co nimi lítal už za války, a že mu bude chvíli trvat, než se vrátí, pochopila. Odmítala pochopit, CO je ta chvíle, JAK je dlouhá. Pokud s tím obcházela jednoho po druhém, dalo se tomu trpělivým vysvětlováním čelit (byť se všemi úskalími lži), horší bylo, když si zalézala někam do koutka a tam se se svým žalem svěřovala panenkám a skrápěla je slzami. Naštěstí tu byla ještě její věrná souputkyně Evička a jejich nekonečné hry na hřišti o velikosti celých Lučin. Všichni, co tam žili a pracovali, si už zvykli, že hry obou holčiček se rozšířily i do stájí a chlévů a jejich okolí. Byla radost poslouchat jejich rozhovory o společné imaginární rodině, pro kterou chodily nakupovat, volaly k ní lékaře, chodily s ní na vycházky, oblékaly ji a vařily pro ni. Stačilo čas od času dojít za nimi a zkontrolovat, jestli se náhodou nechystají zapálit si uprostřed sena v imaginárních kamnech na uvaření polívčičky (i když jim denně kdekdo zákaz sirek opakoval), ale to skutečně bylo všechno - holčičky se na rozdíl od kluků do neznámých dobrodružství nehrnou a radši se pohybují po vyšlapaných chodníčcích. Přesto Cassidy na sebe vzal hlavní část odpovědnosti a dohledu, aby Ilonka nemusela každou chvíli mít nepříjemný pocit, že neví, co s Ivankou je.

I tak málem došlo dva dny před Vánocemi ke katastrofě. Evička dostala od své matky na půl hodiny na starost malého Kubu. To Ivanku nebavilo, řekla tedy Evičce, že zatím půjde s jejich panenkovou rodinou na procházku. Šla se předvést mamince, že se na to správně oblékla, pak to ještě šla oznámit Cassidymu (který ji měl na starosti), naložila panenky do kočárku a šla.

Už bylo pořádně nasněženo. To znamenalo, že se musely mezi všemi budovami proházet cesty (Cassidy právě čistil prostranství před stodolou, aby se seno neshazovalo do hlubokého sněhu). Ivanka se rozhodla, že ve výběhu ukáže své rodince hříbátka s jejich maminkami, a vydala se koridorem mezi výběhy k místu, kde se koním vyhazovalo do výběhu seno a kde stačilo zavolat a hned se seběhli.

V té chvíli přišel za Cassidym Imra a poprosil ho, aby nechal házení a pomohl mu správně nasměrovat koně, které sem Smájl se Šurou každou chvíli přiženou koridorem z horního výběhu. Dolů vidět nebylo a oni samozřejmě nemohli tušit, že koridorem Ivanka právě tlačí kočárek s panenkami. Cassidy ji uviděl, taky však už viděl seshora se ženoucí koně. Nemohl nic dělat. Sice zařval USKOČ! IVANKO! USKOČ! ale bylo to dost daleko, a jestliže on slyšel dusot koní, ona nic jiného slyšet nemohla. Mohl se jen zkameněle dívat, ani si zakrýt oči nebyl schopen. Koní nebylo moc, snad dvanáct - do sněhu je naštěstí vypouštěli po skupinách, aby se při sněžném opojení ve velkém stádu nezranili. Taky mezi nimi nebyli největší divoši, tohle byly hlavně klisny, přesto běželi tělo na těle - proti tmavé skvrnce s pestrou šálou a čepicí se po sněhobílé ploše valila hnědočerná hmota koňských těl.

A najednou tam skvrnka s pestrou šálou nebyla, byla jen ta dolů se valící hnědočerná hmota, a - a za ní ta skvrnka hrozila pěstičkou, protože jí ti neopatrní koníčci převrátili kočárek a vykoupali panenky ve sněhu. To už k Ivance dobíhal Smájl, snad i na tu dálku bylo vidět, jak mu zbělal obličej - v poslední chvíli zahlédl Ivanku i on.

Koně pak chvíli pobíhali mezi chalupami, poskakovali a vyhazovali, aby snad dali najevo radost nad nečekanou volností způsobenou nevšímavostí jejich pánů - Cassidy s Imrou jen ztuhle hleděli, jak Smájl Ivance pomáhá převézt kočárek po rozrochaném sněhu zpátky k nim.

Nepodařilo se jim vymyslet, jak to bylo možné, že ji koně nesmetli, ale bylo to tak. Ivanka o žádném nebezpečí nevěděla, jen ji rozčililo, že koníčci nedali pozor na kočárek a převrhli jej. Šura sice něco říkal, že kdysi jako kluk spadl s koně uprostřed ženoucího se stáda a že se mu taky nic nestalo, ale oni na to neměli uši, protože měli oči plné toho, co před chvílí viděli.

S Cassidym to cosi provedlo. Přestože by se býval do krve přel, že ne. Ale postupem času to bylo znát víc a víc. Doposud byl právě on nejvíc zasažen Maděrovou nepřítomností. Možná i proto, že pořád ještě nechápal, jak moc se změnilo to, co tolik znal i z rodokapsů: že kriminál je jen pro zločince. A najednou se v kriminále ocitl jeho vzor, jeho pánbůh. Člověk, který celý život proti zlu a zločincům bojoval. Protože ctil nepsanou zásadu mluvit o Šéfovi co nejmíň, aby to paňmáma náhodou neslyšela a zbytečně ji to nebolelo, a protože to taky bylo cosi, o čem neuměl mluvit, bál se na to zeptat ostatních. Bál se možná i proto, že by se třeba mohl dovědět něco, s čím by se srovnával ještě hůř než se skutečností, že jeho šéf je zločinec, protože je v kriminále.

Naštěstí neměl moc času obviňovat se, že by to bývala byla především jeho vina, kdyby se bývalo Ivance něco stalo: už čtrnáct dní byli domluveni, že - jen co vysokoškoláci přijedou na vánoční svátky a pokud napadne sníh - nadělají dříví. Ze natahají co nejvíc metrů, a společně že ho taky naštípou, aby co nejvíc doplnili zásoby paliva pro všechna kamna a ohniště v Lučinách. Bill se pokoušel v Praze něco zjistit, objevit nějakou cestičku, jak se k Šéfovi dostat, ale nepovedlo se to. Dokonce se mu přes různé otcovy známé podařilo sehnat advokáta, který se ještě nezalekl tlaku, jemuž byli advokáti vystaveni (už nemohli být samostatní, a kdo chtěl pokračovat v praxi, musel vstoupit do advokátní poradny), a který byl ochoten Maděru zastupovat. Bill už měl skoro měsíc od Ilonky podepsanou nevyplněnou plnou moc, ale doktor Klečka stejně neuspěl - divizní prokuratura se s ním nebavila. Ani se nenamáhali s výmluvami. Prostě ne. Gríša Dačev byl taky nezvěstný. (A je to nutilo k různým podezřením: že se o jeho přátelství s Maděrou vědělo a proto že ho odklidili. Nebo že se radši odklidil sám, aby někoho nenapadlo, že by mohl být Maděrův komplic.) Šura už dokonce psal do Kazaně své sestře Ize (Gríša se o ni navzdory věkovému rozdílu ucházel), aby se pokusila zjistit, co s ním je, ale odpověď pořád nepřicházela.

Pustili se do dříví hned po obědě. Nebýt prázdna po Šéfovi, které jakoby bylo všude, všechno bylo nachystáno k pohodě: trochu mrzlo, ale nebe bylo modré, a nízké slunce jiskřilo ve sněhu, už bylo jasné, že Vánoce budou jak z pohlednic. A oni v tom s koňmi a sekerami a pilami, od úst jim při mluvení unikaly obláčky. Aby bylo jasno, na co opravdu navzdory té pohodě myslí, Bill najednou řekl: „Šéf se hned tak nevrátí, to už je jasný. Odsouděj ho. Nejspíš za velezradu. Generál Tomek dostal pětadvacet let. A další zápaďácký letci - a šéfovi kamarádi - měli před tejdnem proces, všichni byli odsouzený za velezradu a špionáž, a nejmenší trest byl osmnáct let.“

Cassidy mohutným úderem sekyry rozpůlil špalek. Jako by chtěl rozpůlit, přeseknout Billova slova: „Co to kecáš za blbosti! Copak je šéf nějakej velezrádce? Nebo špion?!“

Věděli to o něm, taky však věděli, že je zasažen Maděrovou nepřítomností z nich všech nejvíc, ale teď už bylo jasné, že tím šanováním mu spíš ubližují. Proto Harry natvrdo řekl: „Cassi… To seš tak blbej, nebo jenom naivní? Samozřejmě, že je šéf velezrádce. Jako každej, kdo bojoval na Západě.“

Nechtěl to vzdát. Nechtěl se s tím smířit. Bojoval marný boj. Už se chystal, že bude pokračovat ve štípání, ale to, co řekl Harry, se přejít nedalo. Nechal sekyru poklesnout a téměř pohrdlivě řekl: „Blbí jste vy, protože vám furt někdo blbne koule. Šéf se vrátí, protože spravedlnost nakonec vždycky zvítězí.“

Kérly sice řekl Ámen, ale ani to nebylo třeba. Už když se slyšel, co říká, Cassidy najednou věděl, jak to je. Ještě však neměl sílu vzdát to slovy. Pustil se do štípání. Už nepromluvil. Ale všichni viděli, že mu při tom tečou slzy. Kdyby tak někdy dřív některý z nich měl slzy v očích a ostatní ho při tom načapali! Museli tedy mlčet a usilovně pracovat, aby mu dali najevo, ze slzy nevidí. A on věděl, že je na něm, aby se mluvilo o něčem jiném, a proto se zeptal Billa, jestli přivezl všechno, o co ho požádal, především velkou pannu pro Ivanku a co největší auto pro Jiříka. A pro Ilonku ty kožešinové boty na zips, co se jim říká aprésky, a které Bill viděl na nohou děvčat z lyžařského národního mužstva (a jednu ukecal, že mu je prodá).

Všichni věděli, že Ilonka a Ivanka musí mít pod stromečkem co nejvíc dárků, aby… Prostě aby. Stejně to fungovalo jenom zčásti, přesně až do chvíle, než se Ivanka zeptala, jestli Ježíšek se svými dárky tatínka vůbec našel, když je tak daleko. Ilonka ji ujistila, že samozřejmě, a Ivanka se rozplakala. Ne však z těch důvodů, jichž se báli, ale proto, že nevěděla, co tatínek od Ježíška dostal. Vzápětí se rozplakala Júlka, ale to se dalo čekat. Do toho však už začala hrát Estera první koledu, Smájl se k ní přidal, po chvilkovém váhání, jestli má opustit své dárky, i Evička. Honza Kučera se odvážil se zpěvem jako první. Zvládli to. A potom, když už se všem klížily oči a rozešli se, Boy zaťukal na Ilonku, řekl „Dobrou noc… maminko. A… a kdyby… tak jsem… tak spím…“ a chtěl utéci, ale když ho objala a políbila na spánek a pak ho ještě pohladila, bylo mu do pláče spíš štěstím než smutkem, že tady… táta není.

Hned po Novém roce telefonoval Putna, aby Ilonka okamžitě přišla na národní výbor. A jestli by ji někdo nemohl přivézt, že tam na ni někdo čeká. A hlas měl podivný, snad stísněný.

Čekali tam na ni dva estébáci, a snažili se ji přesvědčit, aby se s Maděrou rozvedla. Že to bude lepší nejen pro ni, ale hlavně pro její děti. A že v tom případě by jí nikdo nemohl bránit, kdyby chtěla Maděru kvůli rozvodu navštívit. Kdyby ovšem o jejich návrhu nechtěla ani uvažovat…

Tím se nespokojili. Bůhví jak a čím zapracovali na Putnovi a ten se ještě téhož večera objevil v Lučinách a snažil se Ilonku přesvědčit, aby s rozvodem souhlasila. Všechny důvody, co uvedl, byly naprosto rozumné a logické - že se Tondovi věznitelé (o tom, že to je jedna parta, nikdo ani na vteřinu nezapochyboval) můžou klidně mstít i na dětech. A hlavně na Lučinách. Až po koně, které Tonda tak miluje (a neukázali to snad?). Když budou chtít, rozpráší je na všechny strany. A to jen proto, že ona nesvolí k formalitě? Ano, byla by to jen formalita. Putnovi se to určitě neříkalo lehce, taky proto, že Ilonka s ním odmítla mluvit mezi čtyřma očima, že naopak počkala, dokud se nedostavili všichni. Nedívala se při tom na něho, ale krotila očima především Kandu a Cassidyho, kteří byli explozi ze všech nejblíž. Díky tomu postřehla, že Bill jí chce něco říct. A že to chce naléhavě.

Ona sama byla rozhodnuta, že tentokrát po Putnovi vzkáže, co si o tom myslí. (U Putny v kanceláři ty dva – neschopná a neochotná cokoliv říct - vyslechla, a nakonec se s velikým úsilím jenom zeptala To je všetko? Lebo ešte niečo? a donutila je vyslovit, že na její odpověď nebudou dlouho čekat. A vlastně se ani nepokusili bránit jí v odchodu.) Ale to cosi v Billových očích ji přinutilo říct jenom „Dakujem ti, Ondřej, popremýšlam o tom… Pýt… budieš ták láskavy a odvezieš strejčka domou?“

Sotva zmizeli, Bill byl nejpohotovější a předstihl výbuch Cassidyho: „Musíte je trochu vodit za nos, paňmámo… Teda… Asi to je jediná šance, jak se můžete se Šéfem setkat… nebo se aspoň dovědět, kde je. Třeba jim řekněte, že jo, ale že si se Šé… s manželem musíte nejdřív promluvit.“

Do toho řekl Kanda, že je proti. Že těm syčákům jde jen a jen o moc, a aby se co nejrychleji zbavili všech, kteří jim vadí. Některé zavřou, ostatní zničí. Poníží, pošlapou. Protože si však pořád ještě netroufnou zavírat lidi bez soudu, budou soudit i Tondu, a Ilonku k němu budou muset pustit i bez rozvodu. Stačí si přečíst noviny, jak se vytahují, že jsou demokrati. Aspoň tohle zdání budou chtít zachovat…

(Jenom Ilonka s Alenou věděly o Kandově pokusu vyměnit se za Maděru. Jak se šel udat, že on způsobil Klučinův útěk, v žádném případě Tonda, který dokonce Klučinu přijal na práci s podmínkou, že se nepokusí o ilegální přechod hranic. Avšak ani Ilonce, ani vlastní ženě Kanda neřekl, jak s ním v Ústí zacházeli: jak se mu vysmívali, jak ho posílali od čerta k ďáblu, a tam ho nechali čekat a chodili se na něho dívat, a pak si ho tři vzali do kanceláře, a že mu tedy vyhoví, ale jen potud, že ho zavřou taky a udělají z něho a Maděry komplice, a že ho pustí, jen když jim zodpoví několik otázek, jako například jestli měl Maděra nějakou ženskou, jestli se s někým tajně nescházel, a pak ho doslova vykopali hned z několika dveří, včetně těch vstupních.)

Podruhé si Ilonku odchytili, když byla ve Štěpáně nakupovat. Naložili si ji do auta („Jen jsme tak jeli kolem“) a vyjeli s ní ven ze Štěpána směrem na sever. A jestli si to už rozmyslela, a ona jim tedy řekla, že by musela nejdřív s mužem mluvit. Oni však chtěli vědět ano či ne, ona ale trvala na svém a oni kvůli tomu byli dost vzteklí a vedli takové ty řeči, že by toho mohla litovat ona, a nejen ona, a Ilonce dalo moc velkou práci mlčet a nerozplakat se.

Asi za deset dní k ní Putna poslal místo sebe Mirka Veselého (na to už neměl sílu a radši ujel na okres s výmluvou, že tam má jednání) s úředním oznámením z okresu, že Vzhledem ke trestnímu řízení vedenému proti Antonínu Maděrovi a prokazatelně zápornému postoji jeho ženy Ilony Maděrové, rozené Dučanové, k socialistickému zřízení, si pracující okresu Krušnov nepřejí, aby rodina Maděrova nadále setrvávala v tomto okrese. Proto se zbavuje užívacího práva na byt v domě čp. 2 Lučiny, a po dohodě s ONV v Broumově, kde je pro Ilonu Maděrovou připraven dekret na byt a rovněž umístění v továrně na zpracování lnu, ONV v Krušnově přikazuje Iloně Dučanové opustit okres Krušnov do 48 hodin.

„Tak,“ řekl Cassidy, „a teď teda jdu za Brabencem já. Tohle určitě neví.“

„Nikam nepudeš,“ řekl Kanda. „Pudu já. Ty bys ho nejspíš zabil. Protože náš milej František o tom musí vědět. Bez něj teď v tomhle kraji nic nejde.

S Alenou se kvůli tomu pohádal. Nechtěla ho za Brabencem pustit. Nakonec stejně musela říct proč: už za Brabencem byla dvakrát, a pokoušela se s ním vyjednat, aby Kandu vzali zpátky k policii, ovšem s podmínkou, že bude sloužit v Praze. Posedlost Prahou v ní narůstala. Nemělo to nic společného se zkušeností, kterou zažívala - možná však i proto se tolik snažila dostat se na zádech vlastního muže pryč z Lučin. Možná i to ovlivnilo způsob, jakým Kanda s Brabencem potom jednal.

Brabenec se ho neodvážil nepřijmout, přestože věděl, proč Kanda přichází. A taky věděl, že mu bude horko. Bylo mu však spíš studeno. Přesto při pohledu na Kandu poslal sekretářku pryč, ačkoliv i ona odhadla, že tenhle soudruh nepřichází soudruhovi krajskému tajemníkovi mazat med kolem úst, a snažila se proto naznačit, že radši zůstane soudruhovi krajskému tajemníkovi po boku.

Kanda počkal, až za ní zaklapnou dveře, a už se nadechoval, že začne mluvit, ale ještě se vrátil ke dveřím a otevřel je, aby se přesvědčil, že sekretářka opravdu neposlouchá. Až pak popošel k Brabencovu stolu, a místo pozdravu řekl:

„Kvůli čemu jsi byl v koncentráku, Franc? Aby Tonda seděl v base a Ilonku i s dětma jste hnali svinským krokem bůhví kam?“

Brabenec Kandu znal už pár let a s tímhle útokem počítal. A myslel si, že je na něj připravený. Proto řekl: „Dokud, Martine, nepochopíš, že o Tondu už nejde, že i on sám počítal s nejhorším, že teda jde o Ilonku a děti… Kdyby konečně pochopila, že může mít svatej klid, jenom když se rozvede… A že my to po ní chceme jen a jen kvůli ní…“

Dál už ho Kanda mluvit nenechal. A promluvil sám: „Teď zase poslouchej ty mě, Franto: udělej si to jak chceš, ale jestli nezařídíš, aby zůstala v Lučinách, tak tě zabiju… Jo. Slyšíš dobře. Zabiju. A protože vo vás už vím svý, soudruzi, tak ti hned teď říkám, že dokud llonka nedostane další lejstro, že se ten Broumov ruší, je zbytečný mě hledat. Máš na to taky osmačtyřicet hodin. A radši sebou mrskni, ať…“ To už nedořekl, a bez pozdravu odešel.

Ještě než dorazil do Lučin, volal tam Putna, že telefonovali z okresu, že to zbavení užívacího práva pro Ilonku neplatí. Když llonka viděla přicházet Kandu, vyběhla mu naproti a obejmula ho: „Myslela som si o Františkovi, že je zradca, ále predsa len…“

Kanda jí na to jen řekl, že musí okamžitě Putnovi zavolat, ať vzkáže na okres, že odjede, protože jí nepřišlo nic písemně. Snažila se ho uchlácholit, on však trval na svém. Ale o tom, co si řekli s Brabencem, se nikdy nezmínil. Ani po letech, kdy byl Brabenec rád, když mu Lučiny poskytly střechu nad hlavou.

Druhý den Putna osobně přivezl odvolávací úřední lejstro. Aleně Kanda jenom řekl, že s ním bude mít veliký malér, jestli se znovu pokusí jít za Brabencem.

Když Maděra vstoupil do pankrácké cely číslo 262, neubránil se pomyšlení na Kolose. Kolos měl pravdu: ve srovnání s Bartolomějskou si připadal (podobně jako v Bartolomějské při pomyšlení na Domeček) jako v sanatoriu. Už jen to, že mu nikde nezavázali oči, byl zázrak. Že mu nedali pouta ani tehdy, kdy za doprovodu bachaře putoval podzemními chodbami od jednoho katru ke druhému, kde pokaždé musel před i za katrem postát, aby bachař mohl odemknout a zamknout. Dokonce se přistihl při pomyšlení, že je mu tenhle rituál docela příjemný - po celou dobu přece kamsi šel, kamsi mířil, měl jakýsi cíl, byť v té chvíli ještě nevěděl, že to bude cela číslo 262, na které bude s Ferdou Pavlíkem a pak Jardou Tichým do úplného zblbnutí jenom tři měsíce drát peří. Všechno bylo zázrak: i okno, jímž bylo vidět ven a které někam vedlo, ať to někam už bylo cokoliv, které - ač zamřížované - se dokonce dalo pootevřít, takže dovnitř vnikal nejen vzduch vonící nebem a městem, ale i zvuky toho města: tramvají, aut i - byť vzdáleně - hlasů lidí.

A první vycházka a první nebe nad hlavou, a první buchta, ona zvláštní cihla s řepnou marmeládou, probudivší tak vzdálenou vzpomínku na jiné buchty jinde, ale to rychle pominulo, jen se to tak mihlo a bylo to pryč. Všechno se stávalo jen další součástí onoho rituálu z jiného světa, započatého otvíráním a zavíráním katrů a ústícího do kukaní o ploše sedmi čtverečních metrů přisátých k visutým ochozům, v nichž pokračoval neměnným ranním vstáváním se zakládáním složených prostěradel do složených dek tak, aby všechny okraje zařezávaly a střídající se vrstvy dek a prostěradel byly jak podle pravítka. Pak nastalo přijímání ešusů s cikorkovou kávou a k ní obden bochánek otrubového chleba velkého jak jedna a půl dlaně, pak ranní kovový trojzvuk otvírání dveří (zase jiný než ten v Domečku a ten v Bartolomějské) a v nich velitel směny naslouchající s tváří bez výrazu hlášení, potom do oběda draní peří, k obědu vodová polévka s pár krupkami a nepojmenovatelná omáčka s mikroskopickými zbytky kližek a k ní čtyři, pět, někdy ale šest (zato ještě menších) namodralých brambor, z jejichž slupek se musela udělat koule odevzdávaná společně s vyprázdněnými ešusy. A do večera draní peří, od něhož se vstávalo jen na protažení údů a procházku sedm kroků sem a sedm kroků tam…

A první dopis domů, první boj s představami způsobujícími zalykavé zoufalství i hrůzu, ze už zapomněl, jak se píše dopis, natož takový, a po třech týdnech první zpráva z domova začínající Milý mój, aj ty nemaj strach, sme v poriadku… byl to vlastně vůbec první dopis, který kdy od ní dostal (a věděl přitom, že ona si nad jeho dopisem říkala totéž, a stejně jak on si určitě pomyslela, kolik že ještě takových dopisů bude)…

…Pan Roubal ten dopis přivezl Ilonce osobně, přestože už měl mnohem mladšího podřízeného, který objížděl okolí na motocyklu, a pan Roubal sám roznášel poštu už jen po Svatém Stěpáně. Jen mu však přišel pod ruku tenhle dopis a s takovou zpáteční adresou, sebral se a jel do Lučin i za cenu, že všechna roznáška se zpozdí. A právě podle toho, že přijížděl po dlouhé době s poštou on sám, ti, co ho viděli, pochopili, že veze něco veledůležitého, a řekli to ostatním. Ilonka s dopisem přitisknutým na prsa vystoupala nahoru do ložnice. Moje drahá, jsem rád, že Ti konečně mohu napsat, že jsem v pořádku, zdráv a celkem dobré mysli…

Byla v šestém měsíci. Jediné, co jí na těhotenství vadilo, byl strach, že jí advokát Klečka oznámí návštěvu u Tonka v době, kdy ona bude mít už veliké břicho, a Tonko se bude mučit dalšími starostmi. Snažila se vykonávat všechny práce jako dřív, ale ostatní ženské jí už nedovolily dělat řadu věcí, například zdvihání konví s mlíkem. Kvůli Maděrově vězení, kvůli dítěti v sobě, ale i kvůli ostatním (a především Ivance a Jiříkovi) se cítila silná a zdravá a nebojácná. Po večerech se snažila být co nejmíň sama (nemusela o to příliš usilovat - obzvlášť Boy a Cassidy se snažili být jí co nejvíc po boku). Občas ji při tom zamrzelo, že dřív se po večeři všichni rozcházeli, a až Tonkovo zatčení způsobilo, že dovedli společně sedět až do tlučení špačků. Taky v ní začal sílit vzdor: už od chvíle, kdy se objevili ti estébáci a začali ji nutit do rozvodu, se v ní rozhostilo rozhodnutí, že očekávanou radost z pomyšlení, že ji srazili na kolena, jim nedopřeje. I to byl důvod, proč jednou týdně jezdila s Pýtem nebo Cassidym do Svatého Štěpána dělat nákupy: aby ve Štěpáně nezapomněli, že Maděrovi (ale ani Lučiny) nezmizeli ze světa a nezalezli hanbou jenom proto, že hlava jejich rodiny je v kriminále. Přestože jí Honza Kučera (ale i Jerry, a dokonce Bill) říkali, že to nemá cenu (a Putna neustále dodával, že nemá cenu JE dráždit), cítila, že to je třeba především proto, že se složení obyvatel Štěpána neustále měnilo, a těch, co přišli hned po válce či v následujících dvou letech, bylo pořád míň. Svatý Štěpán už nikoho nelákal Křivého velkostatek (stejně jako velkoveský) upadal navzdory tomu, že se Křivý upřímně snažil. Avšak lidé se tam neustále měnili, často to byly dost ztracené existence, které se ocitly na okraji nejen společnosti, ale (pokud šlo o Svatý Štěpán) i státu. Často to byli bývalí gardisté a zlatokopové, kteří si v prvních dvou až třech poválečných letech zvykli na snadné a zcela neomezované živobytí, a teď, kdy si stát (hlavně) policejně upevňoval moc a nesnesl, aby o někom nevěděl, museli i proti své vůli někde zakotvit, byť nakrátko. Řada jich si sice za úvazek být informátory vykoupila určitou beztrestnost, ale ani to je nezbavilo onoho znamení vyvrženosti, které utápěli u Bílého koně. Křivý, který celý život dřel, se s tím nemohl smířit: nejen že těm lidem musel dávat plat bez ohledu na jejich výkon, ale musel jim ještě navíc vyplácet pohraniční příplatek - jakousi odměnu za to, že do pohraničí vůbec přišli. A oni, vědomi si své nepostradatelnosti a nedotknutelnosti, se podle toho chovali. Nejen pokud šlo o jejich přístup k práci, ale i ke Křivému samotnému. Ti, co sem přišli s rodinami a bylo jim jasné, že se odtud určitý čas nehnou, dostali přidělený dům (který jiní takoví předtím opustili), a své bydlení si vylepšovali tím, že si brali, co potřebovali, z těch chalup a domů, co byly opuštěny. Výsledek byl stále viditelnější: Svatý Štěpán, který ještě nedávno vypadal, že by mohl kvést, začínal chátrat. Škola byla obsazená jen ze třetiny, učitelé tu byli spíš za trest než z vlastního rozhodnutí, natož nadšení. Posádka pohraniční stráže se rozrůstala, na rozdíl od Víška (který byl starý mládenec a jemu ta jedna místnost v blaubašském mlýně bohatě stačila) někteří noví důstojníci a délesloužící měli rodiny, a ty vlastně byly jedinou zárukou, že Svatý Štěpán i tuhle podivnou a z kořenů vytrženou dobu přežije. Ale i to byla dost chmurná představa.

Přestože všichni tito nově příchozí a přicházející byli tak rozdílní (někteří tu byli z donucení, někteří naopak z přesvědčení - těch ovšem byla menšina), v jednom byli zajedno (a když to ještě přiživovali soudruzi těch soudruhů, co Ilonku nutili k rozvodu, účinnost byla ohromná): lučinské JÉZETDÉ je štvalo.

V jejich očích měli v Lučinách (až na Bílého koně) všechno, co oni ve Štěpáně neměli. Jezdili si na koních a v autech. Když večer přišli na pivo ke Koni, byli samá sranda, ta ženská od toho zápaďáckého pilota (a prej podplukovníka!), co je zavřenej, se nosila jako královna, jako by ani nebyla ženou kriminálníka, všichni chodili čistě obutí i oblečení, řada jich dojížděla pracovat ze studií (jeden - ten vysokej - se občas objevil v novinách jako reprezentant v košíkové!), jeden bude co nevidět inženýr, a taková ta holka s tím velkým nosem prej bude architektka či co. A hlavně - a to bylo nejhorší - nemělo vůbec žádnou cenu si na ně jakkoliv stěžovat nebo je anonymně udávat: jejich předseda byl nějakej slavnej partyzán a syn ještě slavnějšího partyzána (kterej navíc na konci války skončil hrdinskou a mučednickou smrtí), ozdobený válečným křížem a spoustou sovětskejch metálů, člen strany, možná i aspirant (jak se díky Putnovi šuškalo) na ÚVé v Praze, tedy člověk (v jejich očích) naprosto neprůstřelný a neodstřelitelný. A dokonce prý (to taky rozšířil Putna - v tom byl mistr) nad nima drží přes krajskýho tajemníka partaje ruku i sám Tonda Zápotonda. Teď ministerskej předseda! Soudruzi ze Státní bezpečnosti se několikrát pokusili přesvědčit některé zemědělce ze Svatého Štěpána, aby se přihlásili jako členové do JEZETDE Lučiny, ale neuspěli: soudruh doktor Simáček (kterému se přeci jen podařilo dostat se do Prahy na ministerstvo zemědělství) tenkrát, jak chtěl Lučiny srazit na kolena, jim do budoucna naopak pomohl tím, že všechna svatoštěpánská zemědělská půda i s jejími majiteli připadla státnímu statku. Aby Lučiny nemohly nic dalšího schlamstnout. Před dvěma, třemi roky měli o půdu zájem jenom volyňští Češi. Z těch však byla polovina v kriminále, a ta druhá (až na Skovajsy, kteří pracovali na lučinské pile a byli proto členy družstva) byla zaměstnaná na státním statku. Nakonec se tedy přeci jen stalo to, před čím odešli do svobodného Československa ze Sovětského svazu.

Nebyl tedy jediný důvod, proč by měli mít Lučiny rádi (výjimkou bylo jenom pár starousedlíků - jakkoliv toto pojmenování znělo směšně při pomyšlení, že se jedná o pět či méně let), zvlášť když se nemohli zbavit jakési neutuchající závisti i preferovaní důstojníci strážkyně socialismu byli přesvědčeni, že se jim daří mnohem hůř než Lučinským. A to se ještě povídalo, že nad Lučinami taky drží ruku někdo velice mocný ze Sovětského svazu. Proto také považovali zatčení a věznění Maděry za maximum, jak mohly být Lučiny za svoji výlučnost potrestány.

Jenže i to jim Lučinští kazili svým vystupováním: ani Maděrova žena nevypadala uskřípnutá. A přitom se vědělo (tajemník Veselý si to s radostí nenechal pro sebe Cassidymu a ostatním nemohl zapomenout, jak mu zhatili myšlenku vtažení Lučinských aspoň do Svazarmu), že se Maděrová se svým mužem málem rozvedla.

V Lučinách tohle všechno věděli. Jednak od Putny, jednak od starousedlíků. I chameleonský Hrstka (hospoda už nebyla oficielně jeho, byla komunální, on v ní dělal jen vedoucího, nicméně všichni - včetně jeho samotného - to brali tak, že se vlastně nic nezměnilo), který byl zvyklý odkývat každému cokoliv, jim vždycky řekl všechno, co se o Lučinách říkalo.

Zdaleka nejvíc útoků musel ovšem zachytávat Honza Kučera. Ačkoliv se to všem zdálo absurdní, jeho nejzranitelnějším místem bylo členství ve straně - právě to členství, jímž Lučiny chránil. Zezačátku se jim to snažil vysvětlovat (že jednou ze základních podmínek členství ve straně je naprostá poslušnost), ale brzy usoudil, že to nemá cenu. Všem ostatním byl tenhle jeho problém tak vzdálený, že veškeré vysvětlování bylo zbytečné.

„Ať jsou teda rádi, že jsi u nich, ale jinak ať daj pokoj,“ prohlašoval Cassidy. Když mu však Kérly řekl, že právě proto po Honzovi partaj chce, aby ji poslouchal, Cassidy klidně řekl: „Tak ať se na ně vyprdne, a nebudou na něj moct.“

„Jenže místo něj sem šoupnou ňákýho poslušnýho.“ Kérly moc rád pošťuchoval.

„To bysme ale nejdřív museli dovolit. Čet jsi vůbec stanovy JÉZETDÉ, ty blbče? Předsedu si volí členstvo. Tečka. Tak jakýpa copa!“

Cassidy však věděl, že takhle jednoduché to není - jen se pokoušel bránit. A ne kvůli sobě, ale kvůli Lučinám. Aby zůstaly takové, jaké byly, než Šéfa… Přestože právě on nejvíc byl proti Honzově příchodu i nástupu do funkce, teď se snažil stát mu po boku i ve chvílích, kdy by Honza býval radši měl vedle sebe Esteru.

Neminul týden, aby Kučeru nevolali na okres - ať už na okresní výbor strany; či na ONV Ale taky na okresní velitelství SNB, kde na něho čekávali civilisté z Prahy (a přečasto právě ti, co se pokoušeli přinutit Ilonku k rozvodu), kteří mu sice s oklikami a zaobaleně, ale přesto naznačovali, že svým čistým štítem zakrývá semeniště reakcionářství a že se mu to taky nemusí vyplatit. Naštěstí měl pro strach uděláno vlastní válečné zkušenosti nebyly ještě tak vzdálené, a on se nebál nutit je, aby mu své výhrůžky dali písemně. Jestli mají něco konkrétního, ať mu to laskavě taky napíšou. Nebál se jim ani říct, že - když mu pořád připomínají Maděru a jeho šéfování a kažení mladých srdcí - Maděrův případ nemá s Lučinami nic společného. A má-li, tak ať je tedy všechny zavřou jako Maděru. A oni z něj byli nesví, vymykal se jejich zkušenostem, v nichž vždycky jako jejich nejúčinnější a nejspolehlivější zbraň účinkoval strach, a nutil je k podezření, že ta jeho troufalost nemůže být jen tak, na ně si troufali jenom jejich nadřízení, takže… Neměli to s ním lehké. Hoši. Na výboru strany mu jen připomínali, že se jeho působení v Lučinách neslučuje s jeho stranickou příslušností - přece mu už několikrát řekli, aby s Lučinami skončil, a on to neudělal. Což je vlastně porušení stranické discipliny, a oni by ho mohli ze strany vyloučit. Jenže on věděl, že to je jen takové bububu - Lučiny byly v širokodalekém pohraničí (a nejen pohraničí) jediným JZD, které fungovalo i bez všelijak podmiňované pomoci, a i okresní vedení strany se jimi chlubilo ostošest.

A co bylo vůbec nejpodivnější Brabenec přeci jen asi držel nad Lučinami ochrannou ruku. Kučera nebyl snílek a nenamlouval si, že se Lučiny daří chránit jen díky jemu a jeho postoji. Stop vedoucích k Brabencovi bylo víc, některé se daly odhadnout (například ze způsobu, jakým s Honzou mezi čtyřma očima mluvil o Lučinách okresní tajemník strany, či právě ta opatrnost, s jakou s ním zacházeli estébáci), některé - možná i bez vědomí Brabence (něčím se však úředníci museli vždycky zaštítit) se daly dokonce zdokumentovat. Například ono písemné zdůvodnění, proč jako jedni z prvních dostali elektrické dojičky: …na základě doporučení Krajského výboru strany v Ústí nad Labem…

Nejmíň se tomu chtělo věřit Kandovi. Nešlo mu do hlavy, že by někdo jako Franta Brabenec, kdo přežil koncentrák, se nechal tak jednoduše a dlouhodobě od něho zastrašit. Že (pokud šlo o Ilončino vystěhování) ta pohrůžka na Frantu zapůsobila, se dalo celkem pochopit - Kanda sám v té chvíli o tom nepochyboval především proto, že nezapochyboval ani o svém rozhodnutí. Že by ale… Ať to bylo jakkoliv; byl rád, že to takhle bylo. O tom, co Frantovi řekl, se nikomu nezmínil, tím méně o pomyšleních, že by to byla jeho zásluha - to bylo nejmíň, co mohl udělat na odčinění svého podílu na Tondově kriminále.

Pokud šlo o Brabence, pravda byla někde uprostřed. Tehdy, jak za ním přišla kvůli Tondovi llonka a on ji vlastně vyhnal, mu bylo dlouho zle, ale po celé té sérii všech možných varování od soudruhů, že od toho Maděry musí dát ruce pryč (při sílící celostátní kampani vyzývající americké imperialisty, aby dali RUCE PRYČ OD KOREJE! to znělo zvlášť významně), se neodvážil udělat nic. Rozsvítilo se mu až po návštěvě Kandy. Na okamžik se mu vrátil onen koncentráčnický každodenní strach z všudypřítomné smrti. To však rychle zmizelo, a téměř jako záchvat zimnice mu do těla i ducha vnikla jiná hrůza: přímo jako by viděl, že on, jedině a právě on působí smrt člověka jménem Maděra. (Vědomí, že zcela bezpečně o žádnou smrt ve smyslu odsouzení nejde, s tím nemělo nic společného, avšak on sám velice dobře věděl, že ve spárech věznitelů nastane mnoho situací smrtí sice nekončících, mnohdy však horších než smrt.) Bylo marné pokoušet se do tohoto pocitu vtěsnat sebepřesvědčování, že teď je to něco jiného - už věděl o popravách, už věděl o tom, co se děje ve vyšetřovacích věznicích. Při několika setkáních se Zápotockým se dokonce pokusil proti tomu protestovat i předtím, než zatkli Maděru, ale pokaždé okamžitě postřehl, že se Zápotocký tvrdě drží zásady o třískách při kácení lesa (přestože i on - jak se Brabenec dozvěděl-s popravou Horákové velice nesouhlasil). Ať se však jeho téměř pudový strach bránil jak chtěl, mez toho strachu byla už překročena, Kanda už byl dávno pryč, ale ruka sama od sebe uchopila telefon, a hlas sám od sebe si řekl o spojení na ONV v Krušnově, a pak řekl jednu z těch formulek o pěsti dělnické třídy dopadající jinam než by měla, a o tom, že humanismus socialismu musí být nanejvýš spravedlivý, a… a bylo to. Ne však všechno. Jako by se v něm cosi uvolnilo - vzápětí dal tam, odkud mohla Lučinám hrozit další nebezpečí, na vědomí, ze Lučiny (zbaveny jediného možného nepřítele našeho socialistického zřízení) jsou cosi jako stranický a státní zájem. („Nezapomeňte, soudruzi, že tohle JEZETDÉ je na samotné hranici - jistě - s našimi německými bratry, ale jak je odtud daleko k západní hranici, he? Je to naše vizitka, soudruzi. Sovětští soudruzi si to se svými zkušenostmi uvědomili dřív než my, a neváhali podat Lučinám pomocnou ruku…“)

Věděl, že na potvrzení svého zájmu se tam bude muset vypravit. A toho se bál. Bál se lučinských očí (slov ani tak ne), hlavně Ilončiných. A Kandových. Ale jet tam musel. Jinak to celé nemělo cenu. Doufal, že to oni pochopí, aniž by jim cokoliv musel vysvětlovat. Protože to si nemohl dovolit. Co kdyby to někdo… Jediné, co ho trochu uklidňovalo, byla víra v Ilončiny instinkty. Její vidění za roh, jak tomu říkal v těch prvních (krásných) letech Tonda.

Bylo to tak. Nedalo se nic dělat - musel přijet tou černou úřední tatrovkou. Už nahoře viděl Smájla s Imrou, jak dohlížejí na Esteru a na toho ruského mládence (nemohl si vzpomenout na jeho jméno) při zdolávání překážek. Jen po autu pootočili hlavy. Bylo to zároveň smutné i uklidňující: až zastaví před statkem, neseběhnou se. Věděl, že auto určitě někdo pozoruje - při sjíždění mezi výběhy musel šofér jet velice pomalu. Zahlédl Jerryho s Pýtem, jak jdou podél chalup nejspíš dozadu ke chlívu. Jen zastavili, ve vstupu se místo Ilonky objevil Kučera. Brabencovi až zatrnulo, jak byl Honza podobný postavám z budovatelských plakátů. Na rozdíl od nich se však netvářil optimisticky, ale přísně. Ze se Brabenec ani neodvážil říct Čest práci. Kučera jen kývl, řekl „Doufám, že nepřivážíš něco však víš co…,“ a Brabenec musel říct „Ne, to ne…,“ a teprve potom, (jako by to bylo heslo), Kučera řekl: „Tak pojď dál.“ Ačkoliv se Brabenec zařekl, že nic nevyzradí, hned za bezpečím zavřených dveří začal: „Musel jsem…,“ ale Kučera ho přerušil: „Já vím…,“ a div ho nepopostrčil přítmím vstupu ke schodům. A ještě dodal: „Radši mluv co nejmíň.“

Brabencovi jako by někdo cvakl vypínačem - a do toho rozsvícení patřil i údiv, že s ním Kučera pořád mluví jako s Frantou Brabencem a ne jako s krajským tajemníkem, přestože Honza sám…

Ilonka ještě nebyla výrazně těhotná, byla jen kulatější a prohnutější, a šla mu naproti od kamen stejně jako dřív, i ruce o zástěru si utírala stejně, a její „Vítaj“ možná znělo taky stejně. A možná právě proto propadl panice a začal koktat, že pro Tondu opravdu nemohl… a že s ní musel tak mluvit, jak mluvil, poněvadž… prostě poněvadž i v jeho kanceláři mají stěny uši… Pokoušela se ho zastavit, ale nešlo to, ještě jí musel říct (ač vůbec nechtěl), že je tu jen a jen proto, aby všichni viděli, že o ně má zájem nejen Brabenec, ale i krajský tajemník… A že chce, aby věděla, že…

„Nech toho, Franto, teď už to nevokecáš.“ Za jeho zády se ozval Kanda. Cosi v jeho hlase jako by… Ale v očích nic poznat nebylo.

Kandovi bylo v té chvíli podobně jako tam v Ústí, když se šel udat: neměl co ztratit. Ale cosi v Brabencových očích ho donutilo dodat: „Nejdřív se na nás… (Ilončiny oči ho včas zarazily - nesnášela to)… hlavně teda na Tondu, pak málem… a teď to chceš ušmajchlovat. Myslíš, že ti padnem kolem krku? Nebo co si myslíš?“

Když tehdy zrušili to Ilončino vystěhování, Kučera tušil, že se mezi Brabencem a Kandou odehrálo cosi velice zásadního, ale nesnažil se to odhalit. Teď se to poodhalovalo samo, a on si byl najednou skoro jistý, že by to ničemu a nikomu neprospělo, spíš naopak. Proto do možného pokračování toho dialogu rychle vstoupil: „Chceš vidět nějaký naše papíry?“ řekl chladně. „Aby sis pak nemusel vymejšlet blbosti. Rendy ti to rád ukáže.

„Nie!“ Ilonka málem zakřičela. „Tuná si všeci sadnite, a najprv si František snie chlieb s masťou, vy dvaja tiež, keď chciete, a potom si robte, čo sa vám páči. Teraz nie…“

Do toho vtrhla Ivanka, že jí Cassidy nechce dovolit jet s Pýtem pro zelené, a že ona nespadne… když ale uviděla Brabence, zarazila se. Pamatovala si ho, ale nevěděla, kam ho zařadit. Takovým radši říkala po mamince „Vítaj“ (každému se nedalo říkat Ahoj), a podala mu ruku.

(Brr, Kandu při tom napadlo, je to, jako když někde vítaj Gottwalda. Ale nechal si to pro sebe.)

Brabence znovu (už pokolikáté?) obloudila ona neopakovatelná chuť chleba se sádlem natolik, že jedl se zavřenýma očima, a všechno ostatní mu v té chvíli bylo jedno.

Když pak šli dolů do kanceláře, Kanda (jak na těch slavných gotických obrazech) dal rty těsně k Brabencově uchu a zašeptal do něj: „Napadlo tě při tom chlebu se sádlem, co asi žere Tonda?“ A když Kučera zastavil u dveří do kanceláře, Kanda kolem nich prošel bez pozdravu ven.

Někdy v polovině dubna zavolal JUDr. Klečka, že měl advokátní schůzku s Maděrou, ovšem jen pětiminutovou, že Maděra vypadá moc dobře, že objímá ženu a děti a všechny pozdravuje. Že bude mít za osm dní soud, a že mu povolili před soudním jednáním návštěvu a ta že bude za čtyři dny. Přestože měla při tom telefonování srdce až v krku a bývala by ráda věděla o každé vteřině té schůzky a každém gestu, vrásce, šedivém vlasu, podařilo se jí ze sebe jen vypáčit, že by nerada, aby Tonko poznal, že je těhotná, aby… šak viete, pán doktor… Klečka jen řekl, že se to pokusí zařídit a hned druhý den volal, že návštěvy se odehrávají takovým způsobem, že paní Maděrová nemusí mít žádné obavy. Byla z toho celé ty zbývající tři dny rozklepaná. Nešlo to zastavit. U večeře se snažila poslouchat, co povídají, ale nedařilo se jí to. Při usínání se rozhodla, že ji bude doprovázet Cassidy, a ráno se jí trochu ulevilo, když viděla, že část její klepotice přeskočila na něho.

Maděrovi řekli o návštěvě až na poslední chvíli. To už od Klečky věděl, kdy má soud, z čeho ho obžalují a kolik let trestu může očekávat. Ferdu Pavlíka mu mezitím odsoudili na jedenáct let i odvedli pryč, a po týdnu samoty (Ferda byl dost ukecaný a čím měl větší hlad, tím radši mluvil o jídle), který byl vlastně příjemný, dostal na celu nějakého Jardu Tichého. A už za dvě hodiny jim oběma dalo práci, aby se nahlas nesmáli: přesně tak, jako byl Maděra zatížený na koně, Jarda byl na ovce. Až do té míry, že za ně seděl. Kdesi pod Kašperskými Horami už v pětačtyřicátém roce založil s pár kamarády pastvinářské družstvo specializující se na ovce, dařilo se jim ohromně a neměli vůbec žádný důvod ze sebe udělat JZD. Jenže měli smůlu, že jejich pastviny sousedily se západním Německem. Přestože se museli vzdát celého štráfu, aby mezi nimi a hranicemi měla pohraniční stráž své střežené hraniční pásmo, jednoho dne je obklíčili i se stádem, prohlásili, že pomocí stáda ilegálně utíkali za hranice, a bylo to. Jarda odhadoval, že mu to hodí takových osm až deset let, a pochvaloval si, že díky jednoduchosti jejich případu byli ve vyšetřovací vazbě necelý měsíc a dostali jen pár facek. Jemu na rozdíl od Maděry nechyběl ani jeden zub. Přiznal se, že ze začátku dost těžce snášel to úzké sevření čtyřmi stěnami (i když věděl, že to asi nesnášel nikdo), protože byl celý život zvyklý pracovat v přírodě a mezi zvířaty, naštěstí měl na všechno nepříjemné zaklínadlo, které ho udržovalo při náladě: lu radost přece těm syčákům neudělá, aby na něm poznali, že ho srazili na kolena. Vyprávěl o ovcích a o kouzlech Šumavy, a nutil Maděru, aby na oplátku povídal o koních, taky ale o válce, takže došlo i na Maděrovy vzpomínky na Operaci Pegas, a Maděrovi to vlastně dělalo dobře - neustále se přesvědčoval že se mu vybavují vzpomínky, na které už zapomněl, a dokonce i vzpomínky na Ann mu pomohly nemyslet na Ilonku a děti alespoň natolik, že to tak nebolelo. Nejhorší bylo pomyšlení, že není při tom, jak Ivanka s Jiříkem rostou, jak se vyvíjejí, jak se mění jejich vyjadřování, vztahy, jak… to taky byla Jardova přednost: poznal to Maděrovi na očích a okamžitě se začal vyptávat na koně a mluvil o ovcích. Od Jardy se díky tomu hodně naučil, zvlášť pokud šlo o ovce, vždyť v Lučinách jich na svazích pod Stráněmi měli pořád několik desítek, mohl proto Jardovi vyprávět o lanovce a jak ovce vozili, přitom si vzpomněl na pytláky, ale nejradši (tak jako Jarda o ovcích) hovořil o svém snu vypěstovat plemeno koní s tak velikým srdcem, že pro ně bude sranda i Velká pardubická.

Drali při tom peří, dny jim utíkaly, takže ten měsíc, co spolu byli, byl z těch šesti, co měl za sebou, zdaleka nejkratší. Nebýt oznámení, že bude mít soud a ještě předtím návštěvu, býval by snad i litoval, že jeho soužití s Jardou končí.

Návštěvní místnost byla uprostřed přepažena jakýmsi koridorem z husté drátěné sítě, v němž chodil sem a tam bachař. Přestože díky té dvojité síti byla Ilonka jakoby rozostřená, poznal ji už vzadu, když vešla. I Cassidyho poznal Ten se postavil s maličkým odstupem vedle ní.

Zahákla se prsty za síť a řekla: „Sme v poriadku.“

Ač se mu při zvuku jejího hlasu krk sevřel ještě víc, hned odpověděl: „Já taky. Nedělej si o mě starosti.“

„Nerobím,“ honem řekla i ona, a dodala: „Děti ťa bozkávajú.“

Po obou stranách měli návštěvu ještě další dva vězňové, jeden z nich měl proti sobě za sítí dva dospělé a čtyři děti, takže on s Ilonkou museli na sebe skoro křičet. Bylo to vlastně dobře - hlas se při tom chvěje mnohem míň.

„Ať se stane cokoliv, vrátím se v pořádku,“ řekl, ač sám přesně nevěděl, jak to myslí.

„Viem,“ řekla, kývala při tom hlavou a pokusila se usmát co nejvíc.

„Co kluci? Pomáhají?“

„Sú báječný.“

Najednou nevěděl, co říct, aby ji to nebolelo. Mohlo by ji bolet, i kdyby řekl, že na ni, na ně myslí.

Zachránil to Cassidy. „Jako byste vůbec nevodešel.“ Na okamžik se odmlčel a pohlédl na Ilonku, jako by se chtěl omluvit, že jí skočil do nějakých slov. Ona však jenom hleděla na svého muže a mlčela. Takže Cassidy dodal: „Je to jako když jsme začínali. Šéfe.“

Maděra postřehl, že se bachař podíval na hodinky. „Hned jak to půjde, napíšu,“ proto rychle řekl.

A bachař už volal: „Konec návštěv!“

„Lúbim ťa,“ Ilonka to skoro zakřičela.

„Aj ja,“ zavolal Bachař už se sápal po jeho rameni, aby ho otočil k odchodu.

Ještě se ohlédl. Stála a mávala mu prsty pozdviženými k prsům.

A Cassidy od dveří hulákal: „To bude dobrý, Šéfe. Za chvíli jste doma!“

U soudu byla taky. Zase s Cassidym. Toho si však uvědomil jen matně, měl na to jen pár vteřin mezi tím, co ho přivedli, a než ho posadili mezi dva bachaře proti vyvýšenému pultu pro senát. Když pak vestoje čekal, než napochoduje a usadí se tříčlenný tribunál s prokurátorem po levé straně, pokusil se ohlédnout, ale bachař do něho tvrdě rýpl loktem, aby se neopovažoval, a díval se jen dopředu (předvedl mu to pohybem hlavy).

Šlo to rychle. Byl na to dostatečně připravený, a těch patnáct let za velezradu a špionáž, které dostal snad během pětadvaceti minut (včetně odchodu soudců na takzvanou poradu, aby se zachovalo zdání spravedlnosti), se ho nijak nedotklo. Prokurátor na závěr taky dlouho nemluvil, a doktor Klečka jen řekl, že jeho klient si je svého provinění vědom, že očekává patřičný trest (při té pětiminutové návštěvě Maděru upozornil, že se říká spravedlivý trest, ale Maděra mu to nedovolil „Neříkejte, že se prokurátor odvolá právě kvůli tomu.“) a doufá, že soud k němu bude shovívavý. Předseda se nakonec zeptal, nechce-li se některá ze stran odvolat, a prokurátor i Klečka řekli, že ne.

Ilonka stála v zadní lavici (blíž ji nepustili), byla daleko, daleko, vypadala dobře, měla na sobě takový volný kabát, moc jí to slušelo, byla opálená, tváře měla broskvové, a nebýt těch stínů pod očima… byla prostovlasá, naznačila polibek a zdvihla ruku, trochu se usmívala, on taky našpulil rty, ale to už ho táhli pryč.

Při tom si ještě stačil uvědomit, že na rozdíl od Ilonky měl Cassidy oči plné slz.

A potom zpátky do podzemí, přes několik katrů do skladu, kde se z civilu, v kterém ho soudili (Ilonka musela lepší oblečení poslat po Klečkovi), převléknul zpátky do toho, v čem byl na cele, a pak dalším podzemím na celu číslo 262, kde Jarda už nadskakoval netrpělivostí a zvědavostí, kolik Mad dostal. Oba však věděli, že spolu budou už jen chvíli, a radši pokračovali v nastiňování budoucnosti svých družstev. Nepovažovali to za fantazírování ani v situaci, v které právě byli, jsouce přesvědčeni, že tenhle způsob bolševické moci nemůže dlouho trvat. Že v tak demokratické zemi, jakou Československo bylo, to svobodný svět nedovolí. Kdykoliv se k jejich dveřím nepozorovaně dostal některý z chodbařů, nejčastěji znělo na druhé straně šeptání: „Vydržte, kluci, už to prdne co nevidět.“

I to byl důvod, že všechno snášeli celkem lehce. Zvlášť když věděli, že jim nehrozí provaz jako těm, co byli nad nimi v třetím patře, jemuž se říkalo provazárna. Že se proto nemusí obávat žádných kroků, které by se k jejich cele blížily ještě před budíčkem, a v nejhorším případě u ní zastavily. Jarda vyprávěl o sotva dvacetiletém klukovi, který dostal osm let (byl zatčen jako nezletilý), a na dotaz předsedy senátu, jestli se chce odvolat, řekl „Ne, pane předsedo. Osm nebo sto osm, to je přece jedno“ a hned po návratu od soudu ho strčili na deset dní do temnice za zpupnost. Ti popravení měli holt smůlu - tady se nikdo nepovažoval za hrdinu, tady každý věděl, že ty popravy jsou mnohdy ruská ruleta. I když byly samozřejmě výjimky jako Milada Horáková nebo na Borech popravený generál Píka, ale ty jen potvrzovaly pravidlo, že při zatčení a vyšetřovací vazbě vlastně nikdo nemohl najisto říct, že ho nepověsí. Během dalších let se Maděra setkal s desítkami lidí, kteří tam nahoře čekali na smrt i dva, dokonce tři roky, mnozí měli za sebou veřejné procesy, kde narvaný sál řval, že chce jejich smrt, byli k smrti skutečně odsouzeni a čekali na ni, žádost o milost byla jejich rodinám zamítnuta, a přesto je jednoho dne vzali z cely (a oni byli přesvědčeni, že je vedou do cely smrti v podzemí vězeňské nemocnice), a místo toho byli už za tři čtyři dny v některém z jáchymovských koncentráků s perspektivou, že dalších mnoho let tam budou kutat uran.

Pro Maděru přišli hned druhý den, zase ho provedli podzemím do skladu, kde mu v krabici od margarínu dali s sebou i to, v čem ho soudili, i svetr, v kterém ho zatýkali (pořád ještě nesl stopy krve z prvních výprasků v Domečku), a odvedli ho do jedné z cel v transportním bloku. To byl zase zcela jiný svět. Trochu mu to připomínalo nádraží v Katovicích v devětatřicátém roce, když utekl, kde na narvaných peronech čekal s ostatními na vlak, co ho měl odvézt k československé jednotce. Cely byly pro 14 až 18 lidí, ale taky jich tam bylo ve dnech, kdy se vězňové sváželi k transportům na Jáchymovsko, naskládáno i pětadvacet. Průměrně se na převoz čekalo nanejvýš tři čtyři dny, ale on tam z nějakého záhadného důvodu (nikdy se ho nedozvěděl) byl osm dní. Nebyla to žádná tragédie, nepříjemné jen bylo, že se tím oddalovala možnost napsat domů z nějakého lágru, kde - podle toho, co slyšel (transportka fungovala i v opačném směru - přiváželi sem vězně z lágrů, kteří měli odvolací nebo dodatkové soudy, například za pokus o útěk) a po tom všem, co měl za sebou, muklové požívali maximum svobody, kterou člověk s patnáctiletým tres-tem mohl dosáhnout. Taky mu s přibývajícími dny klesal k hlavě Damoklův meč se jménem Leopoldov - bývalá tereziánská pevnost na břehu Váhu, o níž bylo slyšet jen to nejhorší. Především že to je vyhlazovací vězení pro nejzatvrzelejší odpůrce režimu. Kdo tam jednou zapadl, měl mizivou šanci vyjít ven.

Naštěstí bachaři využívali vězňů z transportek k různým brigádám. Na kopání výkopů pro potrubí, na přehazování hromad koksu, aby se ke kotelně vešlo co nejvíc zásob paliva na zimu, na škrabání brambor, na všechno možné. Díky tomu taky poznal různá prostředí Pankráce, a vlastně i její systém a rozlehlost. Jednou po ránu stěhovali z nemocnice starý rentgen a nahrazovali novým, takže viděl i obě šibenice. Jiný půlden vozil písek na přestavbu prádelny a zahlédl čtyři odsouzené ženy, jak tahaly dovnitř obrovské balíky přivezeného špinavého prádla. Pod bleděmodrými šátky byly jejich obličeje skoro bílé, celé jejich oblečení i pohyby i ten náklad mu něco připomněly, ale nevzpomněl si, jestli to byl nějaký film o minulém století, nebo jestli to byl obraz z londýnské galerie, kam občas zašel, když mu to lítání lezlo na mozek. Za těch osm dnů ho nevytáhli na nějakou práci snad jen jednou, a proto neměl na leopoldovské myšlenky čas. Kromě toho se každou chvíli na cele objevil někdo zajímavý, či aspoň se zajímavými zprávami (tak se dozvěděl, že profesor se jakžtakž zmátořil, měl soud, dostal dvacet let - on, a dvacet let! - a byl odtransportován do Ilavy, což byl bývalý klášter nepříliš daleko od Leopoldova, a správa věznic tam soustředila staré a nemocné vězně, s nimiž prý bylo celkem slušně zacházeno). Taky se sešel s jedním majorem od tankové brigády, který s ním v roli kameramana za války dvakrát oblétl úsek nad francouzsko-německou hranicí, kde byla brigáda nasazena. Dostal dvacet let za to, že kontrášům nedal filmy (které už dávno neměl), a oni si usmysleli, že je předal cizí mocnosti za účelem špionáže, neboť prý nebyly z války, ale o současném rozmístění jednotek naší socialistické armády. Taky se přihlásil vážný z Velké pardubické (12 let trestu), a Maděrův předválečný velitel hranické kadetky Bartoš, který v únoru 1948 odmítl kadetku vydat novému veliteli, jehož tam chtěly dosadit lidové milice. Maděru si dokonce našli dva Cikáni, kteří - jak se ukázalo - ho už hledali dva dny. Byli to příbuzní Imry Dóbaye (seděli za pašování koní či něco podobného, rozhodně ne za nějaké krádeže - to by bylo pod úroveň jejich klanu), a tedy Imrova bratrance Deža, od kterého v sedmačtyřicátém Maděra koupil ty čtyři těžkotonážníky (a jemu se okamžitě vybavil plačící Imra objímající neživý Lordův krk). Přišli Maděrovi říct, že smyslem jejich života tady v base je pomoci mu. Jako malou splátku za to, jak on a jeho žena nezaváhali s pomocí Cikánům, jimiž všichni opovrhovali a nenáviděli je. Cpali mu jídlo a cigarety a ujistili ho, že kdekoliv, kam přijde, mu Cikáni z jejich rodu budou ku pomoci.

Až konečně nastalo ono ráno, kdy se hned po budíčku a roznášce černé bryndy s půlkou otrubového bochníčku začalo chodbou rozléhat blížící se vyvolávání jmen. A pak se bachař s lejstry objevil i ve dveřích Maděrovy cely a vyvolal jeho jméno.

V autobuse všichni dostali pouta, dva bachaři s nataženými samopaly si sedli na motor čelem k nim, a celou cestu na ně mířili. Vyšplhali se do krušnohorských kopců (s tím se nedalo nic dělat: vědomost, že Lučiny jsou odtud jenom nějakých pětatřicet kilometrů, ho v jedné chvíli zasáhla naplno, a dalo mu práci se s tím vypořádat). Před bránou vypletenou ostnanými dráty, od níž se na obě strany rozbíhaly koridory téměř totožné s oplocením německých koncentráků, je z autobusu vyhnali, sundali pouta a postavili do pětiřadu. Od souseda v pětce se dozvěděl, že tohle je ústřední lágr Bratrství Jedna, odkud se muklové (to slovo Maděra už taky užíval, už věděl, co znamená: Muž Určený K Likvidaci) rozvážejí do jednotlivých táborů.

Když pak uvnitř čekali před skladem, až je převléknou do hnědých muklovských hadrů, zase se mu vrátila vzpomínka na nástupiště v Katovicích. Snad polovina z těch, co s ním přijeli, okamžitě po převlečení a s rancem z dek, v němž chrastily ešusy, začala někoho hledat, každou chvíli někdo přiběhl a říkal jména a vyptával se, jestli se s některým z nich někdo nesetkal. Maděru taky napadlo, že by se mohl poptat po Lojzovi Benešovi a ostatních, necítil však potřebu se vyptávat, naopak docela vítal, že v tomhle babylonu poprvé po dlouhé době přestává mít pocit, že ho neustále někdo sleduje. Našel si v jednom baráku postel, nechal se poučit, kdy a kde je sčítací nástup (a co to je), kdy a kde se vydává jídlo, vyslechl radu, aby při každém setkání s jakýmkoliv bachařem a tím spíš při vyvolání svého jména ze sebe okamžitě vyřval své číslo, které dostal při zápisu ve skladu (a které ho bude provázet po celý kriminál), ještě se ujistil, že tohle je jediný lágr, kde bachaři nevtrhávají na baráky, protože zapisovat si někoho, že se provinil, a druhý den zjistit, že ho odtransportovali, nemělo cenu, a po tomhle ujištění si dal ranec pod hlavu (kdosi ho upozornil, že se tu krade a šmelí naprosto se vším), a než usnul, alespoň v duchu napsal Ilonce dopis. Byl to jakýsi trik na sebe sama: každý dopis mu dal strašnou práci, soustředění na artikulaci tohoto druhu mu nedovolovalo jakkoliv propadat stesku, ne-li bolestínství.

Druhý den hned po ránu několikrát vyvolali z amplionů jeho jméno (s dalšími asi patnácti), aby se dostavil se všemi věcmi k bráně, u brány si bachař odfajfkoval jejich jména a poslal je k oplachtěnému náklaďáku obestavěnému snad pěti bachaři se samopaly v ponosu. Tři si potom sedli s nimi pod plachtu, odkud je u jednotlivých lágrů podle jmen vystrkovali po jednom po dvou ven do péče připravených bachařů. Maděra byl vyvolán sám při pátém zastavení, společně s fasciklem ho velitel eskorty předal postaršímu podporučíkovi, ten se do složky podíval, pak pohlédl na Maděru a řekl: „Tak Maděra. Hm… Číslo!“

„Ajedenáctnuladvanáct,“ vychrlil ze sebe, poučený už z předchozího dne. Podporučík zařval směrem k bráně: „Táborák! Máte tu přírůstek! Pojďte si ho převzít!“

Objevil se snědý asi padesátník a hned křičel: „Ano, pane veliteli!“ Byl v černé uniformě včetně lodičky, kterou (jakmile prošel brankou vedle brány a přiblížil se) uctivě smekl, na podporučíkovo „A nezapomeňte si ho vzít do stavu!“ uctivě smekl a znovu řekl „Ano, pane veliteli,“ podíval se na Maděru, řekl „Tak pojď,“ a rychle se vydal zpátky k brance, aby ještě v podporučíkové doslechu mohl na Maděru zakřičet „Tak pohyb!“ Podporučík šel pomalu za nimi a za jejich zády zamkl vnější branku. Totéž - jakmile prošli - udělal s vnitřní brankou táborák. Z nedaleké vyvýšené strážní budky (zase téměř stejné jako ty z války) to jistil bachař se samopalem opřeným o okénko. Maděra si bůhví proč vzpomněl na vrtné věže v Saskatchewanu, když tam za války školil kanadské piloty.

Před nimi byla široká ulice lemovaná naprosto stejnými dřevěnými baráky, jaké byly na fotografiích z Buchenwaldu či Mauthausenu (Jestlipak tohle viděl Franta Brabenec, napadlo ho), a jaké byly už v ústředním lágru, odkud ho sem přivezli. Tam však nebyly geometricky rozestavěny, takže si toho ani nepovšiml.

Pár metrů za branou stál na pravé straně před řadou baráků jeden mnohem menší. Táborák mu řekl, aby moment počkal, skutečně se vrátil za chvilku a řekl: „Ukážu ti, kde bydlíš.”

Po široké ulici občas přešel nějaký mukl, ale jinak jich mnoho vidět nebylo. Bylo někdy odpoledne, podle výšky slunce a podle toho, jak ještě pálilo, bylo něco kolem tří čtyř hodin. Jeho dosavadní zkušenosti na zdejší režim nestačily, ale už v autě (stejně jako mnohokrát předtím) si řekl, že si tím nebude lámat hlavu, a že je i nadále ochoten nechat se překvapovat jen příjemně. Mezi jednotlivými baráky bylo už muklů víc, jedno prostranství vypadalo jako hřiště, muklové se procházeli sami či v hloučcích, jiní polehávali na travnatých pešuncích, na nichž stály baráky.

Právě docházeli ke čtvrté dvojici baráků stojících čely proti sobě, když z toho pravého vyběhli dva muklové, z nichž jeden řekl hlasem Francka Hartmana (jenže tenhle měl úplně bílé vlasy): „Dál už s ním nemusíš, Gusto.“

Byl to Francek, ještě ne tak dávno major, a o něco dávněji chief pilot RAF, tlemil se pořád stejně, a ten druhý, mladší, ale připlešatělý byl Míla Rýdl, navigátor z wellingtonů, pověstný svou kšticí, která mu jednou málem uhořela, když to koupili při náletu na Německo. A ten ještě dodal: „Šetři si svý drahocenný kroky.“ I oni dva byli tenkrát na tom obědě u Pepíka Tomka, když Maděra v Praze zařizoval pastvinářské družstvo, i oni chystali únos letadla, za který Pepu Tomka málem pověsili a Karel Šeda dostal pětadvacet let. A Maděru zamrazilo, že kterýkoliv z nich mohl při některém z těch výslechů klidně Lojzovi dosvědčit, že s Maděrou a jeho rodinou do toho letadla taky počítali, mohli mít doma kopie těch dopisů, jimiž ho k tomu přemlouvali. Že on je spálil a že jeho jediná reakce byla jedna věta v dopise Klučinovif… klukům řekni, že já ne…), by ho nespasilo, protože Klučina byl za hranicemi a určitě po sobě nezanechal jedinou stopu…

Táborák ještě popošel, ale Maděra zůstal stát už v okamžiku, kdy je poznal. A byl schopen jen na ně hledět. Naštěstí v něm převládla radost nad dojetím, takže se mohl i usmívat a vrtět hlavou - na slova ještě neměl.

Táborák Gusta to nechtěl vzdát. Asi pro něj bylo důležité neztratit důstojnost, ale i Maděrovi bylo jasné, že se mu to nepovede. I když řekl „Nechte si ty srandičky. Musím ho ubytovat a hned se zas vrátit. Za chvíli musím bejt u starýho.“

Francek i Míla kývali hlavami, že mu rozumí a chápou ho. Až Francek řekl: „Jasně, samozřejmě. Tak ho nenech čekat. A hlavně si nezapomeň přepsat ubytování. Gé sedům. Ano? Antonín Maděra… jaký máš číslo, Made?“

„Ájedenáctnuladvanáct.“

„Slyšels to? Ájedenáctnuladvanáct - gé sedům,“ Francek sladce opakoval.

A Míla dodal: „A cáchařům řekni, ať ho připíšou na naše dílo. A ať jsou rádi, že nám teď bude chybět už jen jedno tělo. A už se s náma zbytečně nezdržuj, Gusto. Ať nemáš s panem náčelníkem malér.“

Gustovi v té chvíli šlo už jen o to, aby co nejdůstojněji i odešel. Proto se otočil k Maděrovi, řekl „Voni ti řeknou, co a jak,“ a odrázoval zpátky.

Až pak, jako by se před Gustou styděli, Francek s Mílou přiskočili k Maděrovi, servali z něho ranec z dek, každý mu dal herdu do ramene, a vlekli ho do baráku. Francek při tom říkal: „Jen co přišla hláška, že na Pankráci čekáš na soud, modlili jsme se, abys neskončil v Leopoldově jako Pepa Tomek.“

„Tam to není dobrý,“ řekl Míla. „Tam to vůbec není dobrý.“

„Jo,“ řekl Francek. „Máme pro tebe překvapeníčko.“

Středem baráku vedla chodba, spoře osvětlená jen denním světlem dopadajícím z vchodu a zezadu. Takové vlastně byly i na letištích v Anglii. Do obou stran řada dveří. Čtvrté zleva Francek otevřel, strčil Maděru do nich a prodral se - následován Mílou - s rancem na zádech za ním. Při tom volal: „Héj, překvapení! Kde jsi? Vylez! Návštěva!“

Zpoza uličky za kamny se vynořily dvě postavy, na které byl schopen jen zírat. A vykoktat ze sebe: „Karle… Lojzo… Já…“ ale víc už nemohl, pak už jen objetí a držet se. Při tom se mu vybavil Lojzův rozmlácený obličej nad zmučeným tělem tam na generálním štábu, prolnutý do Lojzy v nádražáckém, jak velkým kladivem otlouká kola vagonů na Wilsoňáku tehdy při návratu z Chuchle… a smutná tvář Karla při tom obědě u Pepíka Tomka, když říkal, že to vidí černě („…vidčls, co to dělá s lidma, Made? Ty Rusáci nás bez mrknutí oka převálcujou, a naši jim ještě budou pomáhat a tleskat…“)…

Do toho se za stěnou ozval chraplavý hlas z amplionu dvakrát oznamující, že se vyhlašuje budíček noční směny a že je příprava na sčítací nástup.

Francek přerušil jejich trojobjetí, které chvíli s úsměvem pozoroval: „Kterej chceš pelech, Made, tenhle nahoře u okna, nebo támhle dole? A vy, dobráci, mu radši pomozte ustlat - kdyby sem vtrhl některej ten idiot, ať Mad nemá hned z vejkopu průser. A taky mu dejte něco najíst… žes nic nežral, co?“ Maděra měl však plnou hlavu něčeho jiného: „Jakto, že… dyť říkali, že jsi v Leopoldově?“ nevěřícně hleděl na Karla.

Pobledlý Karlův obličej se usmíval: „Málem jsem jim tam chcíp. Tak mě poslali chcípat o něco pomalejš…“

Možná chtěl ještě něco říct, ale Míla Rýdl rychle řekl: „Už se zase chceš litovat?“ Bylo to takovým tónem, že Maděrovi až zatrnulo, ale Karel skoro s potěšením řekl: „To jsem nevěděl, že ti je líto, že mně je mě líto.“

„Helejte se, vy dobráci,“ řekl Francek, „teď není čas na vyznávání lásky.“

Zato Maděra měl konečně čas si všimnout, že u velkého úzkého stolu, krátkou stranou přistrčeného k oknům, seděli čtyři další muklové, dva cosi dojídali z ešusů, jeden si cosi psal, a čtvrtý cosi pletl z tenkého barevného drátu. Lojza mezitím řekl, že se hned vrátí, že bydlí o pár dveří dál na dvojce, a zmizel.

Francek těm čtyřem řekl: „Kluci, tohle je náš kámoš z války, Tonda Maděra.“

Nejmladší z nich, spíš klouček než chlap, vyvalil na Maděru kukadla plná modrého obdivu, rychle polkl a řekl: „Vy jste taky byl v bitvě vo Anglii?“

Maděru ta otázka trochu zaskočila - rozpačitě kývl. Místo něj odpověděl Francek: „Jo, Pepo. Teď je zase v bitvě vo kejhák. Stejně jako ty. Jako my všichni…”

„Skoro všichni,“ Míla ho s úsměvem opravil, a Francek řekl: „Slyšíš ho, Made? Je furt stejnej. Furt přesnej. Navigátor..“

Pak byl sčítací nástup, a muklové ze všech baráků se shlukli do pětiřadů vždy o sto hlavách (aby měl dohodou opásaný a na rukávě červenou páskou označený bachařský velitel směny usnadněné počítání), za jejich zády je nejdřív spočítal táborák Gusta, aby kdesi dole u brány mohl veliteli směny podat hlášení o stavu. Po Maděrovi se zvědavě otočilo několik okolních hlav, Míla mu řekl, že každý přírůstek je svým způsobem událost, a aby se připravil, že se ho ty první dny bude pořád někdo na něco vyptávat: od jmen, která na svém putování potkal, až po politickou a náboženskou příslušnost. „Asi budeš koukat jak blázen, ale holt to tak je. Na každým lágru je budoucí vláda. A když je posloucháš, jak to vemou do ruky, až to prdne, a teprve pak to bude to pravý vořechový, nevěříš vlastním uším. Slováci to maj jednodušší - těm stačí mít na každým lágru presidenta Slovenskýho štátu.“ Karel Šedivý mu zase řekl, že se mu dost líbí, jak na lágru spolu drží církve, že mají i tajné bohoslužby, protože je tu i pár jejich kněží (dokonce jeden převor), do toho se vložil Francek, že ovšem ze všeho nejvíc spolu drží adventisti, kterým jejich víra zakazuje pracovat v sobotu, a oni to dodržují i tady a dokonce za cenu, že šichtu - bez ohledu na počasí - obvykle prostojí mezi dráty.

Po nástupu vzal Francek Maděru nejdřív do skladu vyfasovat si věci na fárání, a pak do cáchovny, kde dva ustrašení muklovští úředníci sklonění nad obrovskými plachtami se jmény a čísly Maděru nakonec do Franckovy party připsali. Ale nechtělo se jim a pořád opakovali, že to pan velitel pracovního nasazení nemusí schválit a že z toho budou mít všichni malér. Francek jim však řekl, že to bere na sebe, a ať panu velitelovi řeknou, že v tom případě jeho parta nebude plnit na těch 125-130%, ale jen na 105, tedy na spodní hranici, za kterou je pořád ještě nikdo nemohl pronásledovat jako neplniče. Po cestě zpátky na barák Francek potom jen dodal, že procenta jsou relativně nej spolehlivější způsob, jak se tu co nejlíp uchránit před maléry s bachaři. Těch malérů je stejně pořád ještě až dost. „Stačí, když se některýmu bachařovi nelíbíš, a pak už je jen otázka času, kdy se ocitneš v korekci. Někdy je to natotata, ani nevíš jak. A takovejch deset, patnáct dní v takový díře bez slamníku, s jednou dekou i v mrazu a se základní dávkou žrádla jednou za tři dny ti dá tak zabrat, že sotva lezeš. Natož abys fáral a plnil ty jejich otrokářský normy“ První uranové sfárání bylo jako zlý sen. A to na rozdíl od jiných nováčků měl štěstí, že byl v jakési kuratele kamarádů, kteří ho tu první šichtu - aby si zvykl - nechali přitláčet jen prázdné vozíky ke vzduchovému bagru (když tuhle potvoru spatřil, mohl na ní nechat oči - nikdy by ho bývalo nenapadlo, že na tak úzký a nízký prostor chodby se může vejít cosi, co ovládáno jen dvěma pákami a zručností Francka naplní hunt za chviličku). Nikdy nikam nesfáral, proto jeho představa vycházela jen z toho, co kdy slyšel, četl či viděl o uhelných dolech. Jenže tohle byl kamenný důl, a už když se v kleci řítili (měl pocit, že spíš padali) šachtou do hlubiny, fičel na ně ledový chlad. Dole sice taková zima nebyla, rozhodně však žádné vedro. Přesto nemohl popadnout dech, potil se, všechno ho bolelo, a měl nesmírnou žízeň, která ho sváděla napít se vody ze stružky stékající podél kolejí. Odolal tomu jenom proto, že ho kluci upozornili, že napití ho připraví o zbytky síly, a že navíc je ta voda radioaktivní. Připadal si slabý a nemohoucí, a hlavou se mu začínalo míhat, že tohle přece nemůže vydržet a přežít ani navzdory důkazům v podobě Francka, Míly a Lojzy (Karel na tom skutečně nebyl se zdravím moc dobře, naštěstí tehdy před válkou nastoupil k letectvu jako inženýr elektrikář, a takových profesí měla šachta zoufalý nedostatek. Díky tomu měl jedno z nejteplejších místeček jako mozek veškeré elektrikářské údržby), kteří tu děsnou práci zvládali, jako by ji dělali odjakživa, nijak je nenamáhala a nezbavovala energie. Natož humoru, velice podobnému tomu, jaký je udržoval v jakéstakés pohodě kdysi velice dávno, když vzlétali do vzdušných soubojů, nebo když čekali na vzájemné návraty. A protože si z něj dělali legraci i ve chvílích, kdy si myslel, že vypustí duši, právě to ho vlastně přesvědčilo nejvíc, že se to opravdu dá přežít. („Víš jak ti tu bude krásně, až bude nahoře dvacet pod nulou, Made? Když vyfáráš a všechno na tobě hned zmrzne?“)

Ilonka jezdila každý čtvrtek buď s Cassidym nebo Pýtem do Svatého Štěpána na velký nákup nejen týdenních zásob pro společnou kuchyni, ale i všeho, co bylo potřeba pro vedení tak velké domácnosti, kam všichni (především ti neženatí) chodili jak domů. Nezabránilo jí v tom ani už dost pokročilé těhotenství - moc dobře věděla, že její cesty do Štěpána mají jiný význam. Všechno objednala u paní Dvořákové v koloniále - teď se to jmenovalo VČELA, což byl název družstva, které pohltilo všechny podobné koloniály širokodaleko - paní Dvořáková byla teď jen vedoucí. Ve vztazích i způsobech se však nic nezměnilo. Stavěla se s objednávkou taky u Bílého koně, a jednou za měsíc se nechala v oficíně (taky už komunální) učesat od své dávné kolegyně - nyní vedoucí - Evičky. A když tak seděla v křesle a se zavřenýma očima se poddávala Eviččiným prstům ve svých vlasech, vzpomněla si (aby se jí nevnutila vzpomínka na Tonka, jak k ní poprvé přišel do oficíny…), jak se sem s Evičkou trmácely z Bratislavy. Neměla to se svými vlasy moc zapotřebí, ale byla si vědoma vlivu svých návštěv na obecné mínění i povědomost o Lučinách.

Poznala je hned: bylo to stejné auto, jakým přijeli pro Tonka a jakým už jednou vzali na projížďku ji. Zrovna se chystala k odchodu, když zastavili u chodníku snad jen tři metry za džípem, o který se nonšalantně opíral Cassidy. Dvořáková jí právě popáté říkala, že by s takovým břichem neměla už nikam jezdit. Mohla si to dovolit byly vlastně přítelkyně, Dvořáková tu byla taky od pětačtyřicátého, a její muž ještě v době, kdy Maděrovi, Kanda a (tehdy) kluci žili na statku, jim byl velice nápomocný. Když dostala nějaké extra zboží, Dvořáková s ním hned zajela do Lučin. Tykaly si, a Ilonka k ní ráda jezdila na kus řeči - jen prostřednictvím Dvořákové se dovídala, co je ve Štěpáně nového.

Nepropadla panice, ani se nerozklepala strachy. Cítila je kdesi v zátylku snad už pět dní. Dokonce ji ani nenapadlo, že by si snad bývali pro ni přijeli. Jakmile vyšla z obchodu, jeden z nich (zase tentýž) vystoupil a šel jí naproti. To však šel Cassidy - viděl, že si zase nedala říct a vleče těžkou tašku (ačkoliv byli dohodnuti, že on - až Ilonka bude u kadeřnice - to všechno naloží). Když estébák řekl „Dobrý den, pani Maděrová. Potřebovali bysme s váma mluvit,“ Cassidy zezelenal vzteky, zasyčel „To nevidíte, že je těhotná?“, postavil se mezi tajného a Ilonku, a jí rval tašku z ruky.

„Niehaj, Vašek,“ řekla vlídně. „Počkaj tu. A nieboj sa. Nič sa mi nestane. Šak?“ obrátila se k estébákovi, dodala „Nuž pome,“ a zamířila k jejich autu. Břicho měla už tak veliké, že se na nízké zadní sedadlo skládala s obtížemi, přestože (a to jí vylepšilo náladu) se jí snažili zmateně a dokonce ohleduplně pomáhat. Vyvezli ji směrem ke Krušnovu. A jako by se báli že i domy mají uši, spustili to na ni až za poslední zahradou. Byla to stejná písnička. Delší jen o nové jízlivé narážky, že v případě jejího nesouhlasu s rozvodem už opravdu nebudou moci ručit za bezpečnost její i dětí. A že by taky měla myslet na svůj stav. Protože mlčela, přidali i možnost, že by ji mohli zatknout. „Pro nás přece není problém najít proti vám důkazy, paní Maděrová. To už jste snad pochopila.“

Dalo jí velkou práci nejen mlčet, ale zachovat alespoň navenek chlad a klid. Bez dítěte uvnitř by to bývala sotva svedla. A až na jejich snad desáté „Tak co vy na to, paní Maděrová?“ konečně řekla, že jim odpoví, až ji dovezou zpátky. Tam postávalo asi deset lidí. Dvořáková každému, kdo mezitím přišel, řekla, že Maděrovou někam odvezli, ne-li zatkli - viděla to z krámu na vlastní oči, a Cassidy jí řekl zbytek. Chodil těch dvacet nebo kolik minut po chodníku jako Kid ve stání, když se Smájl opozdil. Jakmile se tatraplán objevil, postavil se na kraj chodníku v místě, kde Ilonku naložili.

Proto zastavili o pár metrů dál. Přestože estébák sedící vedle šoféra vystoupil skoro ještě za jízdy, Cassidy byl u dvířek dřív. Estébák ho chtěl odstrčit, ale z Cassidyho se za těch šest let stal kus chlapa, takže to s ním ani nehnulo. Ilonka jim to řekla, až jí Cassidy pomohl z auta na nohy, a tak to Cassidy mohl slyšet (a večer s nadšením vyprávět kamarádům): „Usilujete sa zbytočne. Mój muž nič neurobil a vy aj tak ste ho odsúdili na patnáct rokov. Niet o čom s vami hovoriť. Ne-rozviedem sa.“

Držela se při tom jeho pomocné paže, a jen se tatraplán pohnul, Ilonka s úlevou řekla: „Uf,“ spokojeně si pohladila vypouklé břicho a dodala: „Dieťatku sa to tiež nepáčilo.“ Stála trochu rozkročená a zakloněná, ale nijak špatně jí nebylo. Byla na sebe pyšná. Cassidy radši mlčel. Všechna slova, která by z něho bývala vyšla, neměla paňmáma ráda.

Tím to nekončilo. K večeru přijel Putna - nechal se Veselým dovézt na motocyklu. Veselý hned zase odjel. Právě se začínali scházet v jídelně. Od Maděrova zatčení přicházeli - pokud to šlo - alespoň o půl hodiny dřív, aby je Ilonka měla kolem sebe co nejdéle a co nejvíc (proto zůstávali i po večeři, často až do klimbání). Tentokrát byli v Lučinách všichni - Kérly, kterému konečně na škole dovolili, aby natočil jako ročníkovou práci podle vlastního scénáře jakousi dokumentární fantazii o koních. Se svolením Ilonky a ostatních si na to přivezl dokonce kameramana - spolužáka Jindru Pavlíčka. Přijel i Bill, který měl všechen volný čas zaplácaný basketbalem tentokrát si však při tréninku vymkl zápěstí a nemohl hrát, a rozhodl se, že na zkoušku z interny se bude připravovat v Lučinách. (Když šel pěšky od autobusu, dohnal ho na koni Pýt, který s potěšením pozoroval, jak se i taková vazba jako Bill prohýbá pod tíhou učebnic, a než mu to naložil na Vévodu, neodpustil si poznamenat: „Jestli ses přijel učit, tak to radši hned votoč. Před čtrnácti dněma jsme měli vichřici a je z toho polom jak kráva.“) Jana byla v Lučinách už týden, a nahoře na půdě rýsovala ročníkovou práci, až se z ní kouřilo. Konečně mohla říkat (a říkala to co nej častěji): „Kdyby mě někdo hledal, jsem v naší chalupě.“ Aby její starosvětská maminka přestala mít pocit, že její dcera žije v hříchu, dohodli se s Jerrym, že se v srpnu vezmou. Už jim bylo jasné, že ona i po škole bude pořád někde putovat za svým architektonickým chlebíčkem, tak nač to oddalovat. I proto přišla na večeři společně s Jerrym (to moc často nebylo, ale teď i to patřilo k přípravě na svatbu).

Putnovi se do toho moc nechtělo - znal je všechny až moc dobře a dovedl odhadnout jejich reakce. Bylo by pro něj mnohem jednodušší říct to jen mezi čtyřma očima Ilonce a hned prásknout do bot, ale taky si uměl představit, jak by se k němu ostatní chovali, až by jim to řekla (a že by jim to řekla, o tom nepochyboval). Říct to ale musel. I když se v mnohém opakoval. Mluvil sice k ní, ale bylo to pro všechny.

„Zase za mnou byli ty dva dobráci. Nevím, cos jim řekla, ale byli vzteklí jak psi. Mně taky všelijak vyhrožovali, ale to není podstatný. Přišli proto, aby ti po mně vzkázali, že nejsou zvyklí, aby s nima někdo jednal jako ty, a že tě stejně zmáknou. Jo. Zmáknou. {Postřehl, že ona tomu slovu moc nerozumí.) Že tě dostanou. Že tě nakonec stejně donutěj udělat, co po tobě chtěj. Jim už vůbec nejde o Tondu, Ilonko. Toho maj, kde chtěli. Teď chtěj mít na lopatkách tebe. Už se jim šprajcuješ moc dlouho, a to nemaj rádi.“

Během jeho řeči přišel Kanda, řekl své Brej večír, sedl si na své místo a poslouchal. Alena ještě byla s Pavlíkem a Jiříkem u nového hříbátka. Když se Putna na okamžik odmlčel, aby pokračoval co nejvhodněji, Kanda řekl: „Tak vo co jde, Ondřeji. Nechoď kolem toho jak kolem horký kaše.“

„Mám strach, že se budou chtít mstít,“ Putna tedy řekl. „A budu upřímnej: nevzdaj se a jsou schopný všeho.“

„To víme taky,“ řekl Jerry.

„Nevíte,“ řekl Putna. „Nezastavěj se před ničím. Víš co jeden z nich řekl? Copak by na to říkala panička Maděrová, kdyby třeba jen tak náhodou někdo přijel a postřílel z kulometu všechny koně? Jakpak by to vysvětlila tomu svýmu zločineckýmu manžílkovi? Že se nechtěla rozvíst? A kdyby se do toho naneštěstí připletlo nějaký dítě, to by byl malér! Jo. Takhle už mluvěj.“

„Ale jen mluvěj,“ řekl Kérly

„No,“ protáhl Bill, „já bych je nepodceňoval. Možná by nebylo na škodu dát to vědět Brabencovi… Na to bys asi byl nej lepší ty, Martine.“ (Bylo to zvláštní - ačkoliv byl Kanda starší než Maděra, s ním si všichni tykali, ale Maděrovi vykali.)

„Ze všeho nejvíc jde o to, aby se nic takovýho nestalo,“ řekl Putna. „A aby se Tonda měl kam vrátit. Já si myslím, že by Ilonka měla o ten rozvod formálně požádat. Nejdřív se samozřejmě při první návštěvě o tom poradit s Tondou…“

„Nie!“ Ilonka skoro vykřikla. „Nie!“ Putnovy argumenty chápala, pochopila i strategii jeho návrhu, přesto nemohla. Prostě to nešlo. Jako nejde nejíst. Nebo nepít. Byli do sebe tak vrostlí, tak propojení, že ani nešlo se oddělit. Odříznout. Rozvod, byť sebeformálnější, by pro ni byl tím nožem, který by se o to chtěl pokusit. A to neměla čas si představit, co by tím - vší formálnosti navzdory - způsobila Tonkovi.

„Ste zradca!“ do toho vykřikla Júlka, jejíž obličej ještě víc ztemněl. „Zradca a sviniar!“

Všichni se na ni užasle podívali. A Putna byl na nejlepší cestě ji okřiknout - Cikány je pořád třeba okřikovat. Postřehl však Kandův výraz, rychle se vzpamatoval, a zachoval se po putnovsku: zdvihl ruce, že se vzdává a řekl: „Promiň. Cejtil jsem povinnost to říct, tak jsem to řekl. Nic jinýho jsem v úmyslu neměl. Řek jsem si, že by bylo daleko horší, kdybych vám vo tom jejich vyhrožování neřek.“

Kučera, který doposud nepromluvil, řekl: „Zejtra přijedou stříhat ovce. Chtěj k tomu dva lidi od nás.“

„Já,“ okamžitě řekl Harry.

„A já,“ řekli současně Bill a Pýt.

„Proč nejsem Cikánka?“ zeptala se Ivanka.

Na Maděrově třetí šichtě v šestém patře pod zemí se uprostřed bagrování čelby najednou vytratil Lojza Beneš. Ještě Maděrovi pomohl od bagru s plným vozem, ale pak řekl, že musí něco zařídit a odešel. Za Maděrou byla najednou mezera v přísunu vozíků. Francek přestal bagrovat (aby ho vůbec bylo slyšet - vzduchový motor bagru dělal strašný randál) a řekl, že to je celej Lojza, a že to je aspoň důvod pro pauzu. Maděra pochopil, že to je především kvůli němu, aby se vydýchal - jim to už vůbec nic nedělalo, on ale pořád ještě bojoval s dechem, a každé přitlačení byť i prázdného vozíku (ovšem do kopce) bylo pro něho utrpení. Sedli si na zbytek nevybagrované hlušiny u čelby, aby si Francek s Mílou v poklidu zapálili. Maděra si už v soudní vazbě řekl, že nebude s kouřením znovu začínat, a jen je pozoroval, jak si balí cigarety se stejnou zručností, jaké vídal v kaubojských filmech (Cassidy by byl nadšenej, napadlo ho). Měl pocit, že teď si dát cigaretu z toho nejlacinějšího fajfkového tabáku (kterému říkali Stalinův hněv), roztrhne mu to plíce. Francek měl pod tabákem v krabičce fotografii své ženy s miminkem a klučíkem asi Ivančina věku. Opatrně ji vyjmul, odfoukl z ní tabákový prach, a podal Maděrovi. Došel Míla a sedl si k nim.

„Ten větší je Rosťa, a to mimino je můj pohrobek. No. Jenda. Narodil se pět měsíců po mým zatčení. Eště jsem ho neviděl.“

Maděra se na ni pamatoval. Franta se do ní zamiloval snad už dva měsíce po návratu - byla sestra Rošti, který to koupil nad Kanálem, a Franta to přišel oznámit rodině. Maděra si vzpomněl, jak tehdy, co byl v Praze kvůli družstvu, se Francek vznášel nadšením, že je Jiřina v jiném stavu. (A uvědomil si, že ztratil schopnost rozeznat, že ten Rosťa je o trošku starší než Ivanka, a že si neumí představit, jak velká je Ivanka teď.)

Míla si balil cigaretu a soustředil se, aby byla dokonalá. Malíček levé ruky měl při tom zdvižený jako dámy, když při čaji o páté decentně drží hrnečky. Jenže Mílová decentnost byla způsobena špatným srůstem zlomeniny, ke které přišel při výslechu. („Všaks to taky zažil, nekecej. Zavázaný oči, ruce na stůl, a bum. Než mi došlo, že nesmím ucuknout, bylo pozdě.“)

„A teď si představ“ říkal Francek, „že ty kurvy nutili

Jiřinu, aby se se mnou dala rozvíst. Že takový zločince, jako jsme my, dělnická třída a celá naše nová socialistická společnost navždycky vodepsaly. A že v base stejně chcípnu. A tak ať se zachrání aspoň vona. S dítětem v břiše! A čtyřletým Rosťou. Krása, co?“ A přepečlivě fotografii zase schoval pod tabák. Nezdál se ani vzteklý, ani smutný, ani dojatý. Spíš měl v tváři cosi jako zárodek úsměvu. (Takhle asi vypadá hrdost, napadlo ho. Taky se tak tvářím, když myslím na Ilonku?) Francek si dal pořádného šluka a hleděl před sebe, jak se ve světle zářiče vyfukovaný kouř jakoby zhmotňuje. Vzadu ve spoře osvětleném překopu se ozvaly kroky doprovázené pohupováním světla karbidky.

Lojza. A za ním kdosi tak velký, že byl pořád shrbený.

„Někoho ti vedu, Made,“ hlásil už z dálky.

„Seš ulejvák,“ mu řekl Míla, „jen co přibylo nový tělo, už se ulejváš… Ahoj Luboši.“ Maděra se na Mílu polekaně podíval, jak to myslí, když ale viděl, že při tom zároveň podává Lojzovi krabičku s tabákem, pochopil. Byla to jen taková hra. Neustále do sebe rýpat, nenechat se na pokoji - aby nebyl čas propadat blbým náladám. Třeba trudnomyslnosti.

Tvář vysokého hubeňoura však Maděrovi nic neříkala. Toho to nijak nepřekvapovalo. „Mě si těžko můžeš pamatovat. Sice jsem byl odvelenej na Operaci Pegas, ale na tvůj rozkaz jsem za tři dny výpad.“

Maděra tomu nerozuměl. „Ale já přece…“

Hubeňour se docela bavil. A ti tři nazdárkové kolem taky. Až hubeňour řekl: „Neuměl jsem jezdit na koni. A tys…“

„No jestli jsi neuměl jezdit na koni, tak to si tě Mad určitě zapamatoval“ řekl Lojza.

Maděra se pomalu rozpomínal. Na tvář ne, ale na situaci. „Jo, to je pravda.“

„Já na něj neuměl ani vylízt, natož… Takže jsem se zase pokorně vrátil ke komanďákům.“ Napřáhl ruku. „Luboš Fišer.“

Podali si ruce. „Kvůli tomu jsem ale nepřišel,“ řekl Fišer a podíval se na Frantu Hartmana. „Na politický se zase chystá černý komando s nakládačkou.“ Pootočil hlavu zpátky k Maděrovi. „A na cáchovně se na tebe vyptával Ševčík… Musím už jít… aby mě štajgr neprásk fáračům, že se courám po patře a nejspíš hledám díru, kudy bych se vyšplhal těch třista metrů na svobodu. Ahoj.“ A zase tak přikrčeně pomalu mizel v hloubi překopu.

Maděra skoro ničemu nerozuměl. „Jaký fárači? Jaký černý komando? Jakej Ševčík?“ To jméno mu sice znělo povědomě, ale kamsi do vzdáleného minula.

„Fárači jsou bachaři, co nás hlídaj pod zemí,“ řekl Lojza. „Naučíš se je cejtit i poznat už na dálku. Ševčík je kápo černýho komanda. Pěknej parchant. Až vyfáráme, ukážem ti ho.“

„Jakej kápo?“

Ozval se Francek: „To je taková hra. Pár vrahounů a jinejch podobnejch dobráků si s požehnáním pánů velitelů čas vod času veme kabely, násady vod krumpáčů a kusy hadic naplněný pískem, a vyprávěj se špionům a velezrádcům ukázat, zač je toho loket, protivit se dělnický třídě. Říká se tomu třídní boj, kdybys náhodou nepochopil, vo co jde.“

Míla ho doplnil: „A když je moc velká vřava, vletěj do toho bachaři, a koho chytěj, šoupnou do korekce. Akorát s tím rozdílem, že kriminálníky pustěj druhej den, a naši kluci tam zkejsnou nejmíň na deset dní. Spíš ale dýl.“

Lojza si při tom mnul ruce: „Takže tentokrát si už na ně konečně počkáme.“

Maděrovi to pořád nešlo do hlavy: „Proč se ale ten Ševčík vyptával na mě?“

Lojza se vysloveně bavil: „Třeba prahne po čerstvý krvi.“

Chtěl ještě něco říct, ale přerušil ho řev bagru: Francek už na něm stál, pokládal lžíci na zem a zároveň se rozjížděl proti zbytku hromady. Nejlepší způsob jak oznámit, že je po pauze: Maděra taktak stačil přiskočit k vozíku, aby se dopadem hlušiny z první nabrané lžíce nedal do pohybu a neujel.

Čekali pak nahoře za jednou z bud přimáčknutých k těžní věži. Lojza občas vykoukl. „Už fárá sedmý patro. Těch je tam jen pár. Hloubení tahaj nahoru po nich. Ševčík vyfárá příští klecí, bych řekl.“

Pak se podíval Francek. „Hele, támhle je. Ten s tím knírem. To má taky jako privilej. Všichni vostatní musej bejt pořád voholený. Prostě kápo.“

Maděrovi až zaskočilo. Dalo mu práci, aby nevyběhl. Najednou mu bylo všechno jasné. Ševčík! Kápo pytláků. Snajpr. Odstřelovač koní. Chycený a zneškodněný Kandou. Bože!

Muklovská šatna na převlékání ze špinavých havířských hadrů, pogumovaných fáráků (jakýchsi montérek proti vodě, které málokdo nosil, protože se v nich okamžitě zpotil), holinek a helem, byla umístěna v nejzazším rohu tábora vedle kotelny, aby v šatně byla teplá voda i vzduch (vrtalo se takzvaně na vodu, aby se neprášilo - ne proto, aby vězňové nedostali silikózu, ale aby co nejdéle vydrželi být výkonní). Hadry se - jako v každé takové šatně - vytáhly na řetízku ke stropu, kde bylo největší teplo a všechno uschlo co nejrychleji. Za mrazů, když po cestě ze šachty sem na nich všechno přimrzlo, bylo příjemné vysprchovat se v teplé vodě a spustit ze stropu vyhřátý muklovský mundůr Ani tady nebyla okna, na rozdíl od civilních šaten tohoto typu tu však osvětlení bylo sporé a u stropu ještě zacloněné navěšenými hadry či oděvy, takže trochu vidět bylo jen na malém volném prostranství v rohu před umývárnou.

Luboš ještě tentýž den odpoledne přišel s další hláškou: Černé komando ví, že mezi večeří a večerkou se zápaďáci scházívají v šatně, on toho využil (aby to měli co nejdřív z krku), a na cimře, kde jeden z komanda bydlel, se jako uřekl, že se sejdou dneska v sedm. Domluvil to s Franckem, a výsledkem toho bylo, že se všichni (jako za starých výcvikových časů) museli nepozorovaně dostat do šatny ještě před večeří (dalo se předpokládat, že je Ševčíkovi lidé budou hlídat), na přepad všechno přichystat, a po večeři se tam zase vrátit, tentokrát ovšem nenápadně jen kvůli bachařům. Ale natolik viditelně, aby si jich černé komando stačilo všimnout.

Maděra spočítal, že i s ním jich je osm. Luboš přivedl dva další bývalé komanďáky, o kterých bezpečně věděl, že umějí všechno potřebné a nebojí se přesily. Jejich jediný slabý článek byl Karel Šedivý, tomu proto dal Francek za úkol z úkrytu spustit na vyslovení hesla PEGAS svazek řetízků s oblečením. Karel sice věděl, že na žádnou rvačku nemá, přesto měl pocit, že nebude nic platný. „Nestřečkuj,“ řekl mu Francek natvrdo. „A nedělej ze sebe chudáka. Na těch řetízkách všechno závisí. Je ti to už jasný? A ne abys vystrčil makovici, až to s Lubošem spustíte“

Maděrovi z toho bylo divně. Byl tu příliš krátce, než aby pochopil, o co jde, a spíš se mu zdálo, že se na černé komando chystají oni.

„Samozřejmě,“ řekl Francek „Je to naše první šance, jak proti nim bejt ve výhodě, a ne se pořád jen zoufale bránit. Teď už je jasný, že tě Ševčík poznal dřív než ty jeho, a tuhle skvělou možnost pomstít se ti za svůj kriminál si nenechá ujít. Skoro bych se vsadil, že si na to šel vyprosit extra požehnání od náčelníka. Jako že těch imperialistickejch žoldáků je zase o jednoho víc a že musej dostat za vyučenou, aby si moc nevyskakovali. Takže nad tím moc nešpekuluj a konej, jak jsme se domluvili.“

Aspoň je poprosil, ať mu Ševčíka nechají. Když to vyjde. Pod tu jedinou lampu před umývárnou ostatní mezitím postavili stůl se čtyřmi rozvrzanými židlemi tak, aby to bylo pod co nejhustěji obsazenými věšáky, jejichž řetízky už držel schovaný Karel. Luboš Fišer měl na starosti další clonu.

„Jestli tu naši hlášku sežrali, budou tu během pěti deseti minut,“ řekl Franta. „Míla je přesto radši hlídá. A oni si určitě hlídali nás, a teď jen čekaj, jestli nepřijde někdo další. A mnou si ruce, že nás je jen vosům.“

„A jich je kolik?“ zeptal se Maděra.

Spokojený Lojza cukl rameny. „Tak deset, dvanáct. Některej může bejt na šichtě.“

Otevřenými dveřmi do umývárny bylo slyšet, že teče sprcha. Komanďák Víťa Trejbal se však ukázal oblečený a suchý. Směrem ke vchodu postával u spuštěných věšáků znemožňujících přímý příchod další komanďák Bořek Hejkal - takový ursus.

U vchodu, taky zataraseného spuštěnými věšáky, se objevil Míla Rýdl. „Myslím, že jdou.“

„Dobrý,“ řekl Francek „Každej ví, co má dělat. Jdeme na to. Radši to zvopáknu: heslo je PEGAS.“

On, Maděra a Lojza usedli ke stolu. Ostatní zmizeli. Lojza si na stůl položil krabičku s tabákem a začal si připravovat balení cigarety. Francek sáhl za košili, vytáhl čtvrtku papíru, z kapsy tužku, a (jako by Maděrovi cosi veledůležitého kreslil), začal na čtvrtku se zručností prvňáčka vytvářet domky, vrány a ryby. Kolem jen syčela pára z unikajícího ústředního topení, a z umývárny doléhal zvuk sprchy.

Za krátkou chvíli bylo slyšet cvaknutí vchodových dveří. Vzápětí se dovnitř vplížilo deset, možná jedenáct postav v černých pytlech zakrývajících hlavu a s otvory pro oči.

Každý v ruce kus tlustého kabelu. Obezřetně se rozhlíželi - jednak jim vadil zúžený prostor vystřižených otvorů v kápích, jednak spuštěné věšáky. Konečně jeden z nich sykl a ukázal.

Ten, co byl nejvíc vpředu, rozpažil. Ostatní se okamžitě roztáhli do stran v jakémsi půlkruhu, a takto rozestavěni tiše a pomalu postupovali ke stolu obsazenému Maděrou, Lojzou a Frantou Hartmanem. Ti drnčeli napětím, ale navenek si jeden balil cigaretu a ti dva si něco ukazovali na papíru.

Když okápěná rojnice došla na vzdálenost asi tří metrů, zpod kukly toho prostředního se ozvalo: „Přišli jsme přivítat na lágr pana podplukovníka Maděru.“

Francek k němu pootočil hlavu, usmál se a řekl: „Děkujem. Pegas.“

Ten v kápi ještě stačil výhrůžně říct „Cože?“, ale v tom okamžiku všem zakuklencům za zády sjelo ze stropu snad dvacet věšáků najednou. Způsobilo to takový rachot a takové překvapení, že se všechny kápě otočily. Vtom po nich skočili ti tři od stolu. Ne však (jak jim vštěpoval do paměti Francek) aby se s protivníky popadli, nýbrž aby bleskurychle zabušili pěstmi a pokud možno přidali aspoň jedno pořádné kopnutí, a hned zase uskočili a výpad opakovali.

Útočníky to přinutilo obrátit se a snažit se uplatnit údernost kabelů. V té chvíli měli však za zády Mílu Rýdla, Vítka, Bořka a Luboše. Ten mezi nimi řádil nejvíc, a jeho údery nohou a hřbety rukou měly děsivý omračující účinek: během několika vteřin ležely tři postavy v kápích bezvládně na zemi. Luboš jim kápě okamžitě strhával, ale ani jeden z nich nebyl Ševčík. Pořád to však bylo osm proti sedmi, či spíš šesti, protože Karel měl zakázáno se prát. V Maděrovi se zároveň s probuzenými schopnostmi ozvala i podivná radost, že se takhle může bít. Nebyla to chuť mstít se (už v Bartolomějské mu profesor mnohokrát opakoval: „Čím rychleji zapomeneš na nenávist a chuť se pomstít, tím lip pro tebe. Jinak první obětí budeš ty sám.“), byla to možnost se bránit, ten zázrak možné obrany, byť proti přesile (připomínající jejich vzlety proti nebi plnému nacistických éroplánů), a on ho málem s úsměvem lokal plnými doušky. Tehdy, jak se v Krušnově utkal s těmi čtyřmi či kolika opilými rabovacími gardisty, to byla jen taková legrace, taková hra. Teď šlo o mnohem víc, ne-li už o život, a on bojoval s uvážlivou a účinnou úderností.

Nebylo radno je podceňovat - pochopili, ze jsou v úzkých, měli ty kabely a byli ochotni i zabít. Kdyby mohli. Mohli však pořád míň.

Vtom se za stěnou z věšáků ozval hlas Luboše: „Mám ho!“ Maděra zakřičel „Nech mi ho!“, rychle a nemilosrdně praštil toho svého hřbetem ruky ze strany do krku, ten se skácel, a Maděra se prodral věšáky za hlasem. Jenže Luboš Ševčíka skutečně nechal být a šel na pomoc Mílovi, který byl trochu v úzkých, a Ševčík se proto stačil schovat za jeden spuštěný věšák, a po Maděrovi se rozmáchl kabelem. Ten nestihl uskočit docela, a kabel ho zasáhl do ramene, až se zapotácel a na okamžik ztuhl bolestí. Stačil se však včas vzpamatovat, a dalšímu úderu kabelu už uhnul, paže vedoucí ránu se chytil oběma rukama a padl i s ní na záda. Ševčík mu přeletěl přes hlavu, a jeho paže se tím, jak se jí Maděra nepustil, nepřirozeně zkroutila, kabel vypadl z ruky, a Ševčík se zaskučením zůstal ležet. Maděra už stál. Sklonil se k němu, znovu ho popadl za tu paži, a mezi věšáky a lavicemi protáhl ke stolu pod světlo.

Pár metrů odtud Luboš poslal k zemi posledního černého kukluxklana. Pomalu se začali probírat. Ševčík se zdvihal pomalu - zdálo se, že má vykloubené rameno. Držel si je zdravou rukou, asi to pořádně bolelo. Přesto těžce a s nenávistí řekl: „Dostanu tě, Maděro, to si piš.“

Maděrovi z něj bylo špatně. Avšak v okamžiku, kdy se od něj chtěl odvrátit, málem narazil na Luboše, který k nim právě docházel a při tom říkal: „Nedostaneš. Protože budeš na kolenou prosit pana náčelníka, aby tě dal na jinej lágr.“

A při posledních slovech se mu vymrštila pěst a narazila na Ševčíkův žaludek. Ševčík jen hekl a chtěl sklapnout, ale těsně předtím Lubošova druhá pěst zespodu zasáhla Ševčíkovu bradu. A první pěst dopadla ze strany na žebra, aby Ševčík věděl, proč se kácí. A při úderech Luboš říkal: „Jedinej křivej pohled, pohyb, slovo, a dostaneš znovu. A pořád víc. To si piš zase ty.“

Ostatní mezitím tahali Ševčíkovy zdecimované kumpány do umývárny, kde je jak balíky házeli pod tekoucí sprchy. A opovážil-li se některý bránit, ještě mu přidali takovou ránu, aby se už nehýbal. Jako posledního tam hodili Ševčíka.

Toho se Maděra už nezúčastnil. Radost zmizela. Bylo mu z toho špatně a smutno. Vedle něho se postavil Lojza. Plácal o sebe dlaněmi a rozjařené říkal: „Krása. Jak v ňákým saloonu na Divokým západě.“

A Maděrovi nezbývalo než si vzpomenout na Cassidyho a ostatní.

To už se ale objevil Francek, který zaslechl, co Lojza říkal, a hned zareagoval: „Nech těch oslav. Mizíme. Je vám, doufám, jasný, že se ani jeden z nás nevzdálil ze svýho baráku? A že se tím pádem nikdo nemohl prát nebo něco vidět. Vůbec se to nestalo. Je to jasný? Každou chvíli tu budou bachaři. Tak padejte. Ale jako duchové. Jasný? Dobrou noc.“

Postřehl Maděrův výraz, málem něžně ho vzal za loket, ještě tiše dodal „Já vím, Made, ale co naděláš,“ a vedl ho pryč.

O necelé dvě hodiny později, když ampliony ohlásily večerku a služby na světnicích zhasly, se u Maděrova lože objevila nezřetelná postava, která šeptala dychtivým hlasem benjamínka Pepka: „Viděl jsem je. Sotva lezli. Muselo to bejt nádherný, co?“

Snažil se ho umlčet - mohl to někdo slyšet. „Ví to už celej lágr…“

„Pepo…,“ ozvalo se odnaproti Franckovo varování. „Zalez!“

Pepa ještě honem zašeptal: „Myslíte, že do války v Koreji budou přijímat i cizí dobrovolníky?“

„To ti, kamaráde, neřeknu.“

„To nevadí. Tak dobrou noc. Bylo to éňonůňo.“

Přestože byla tma, Maděra jako by viděl ty Pepovy velké, modré, obdivné oči. Pak se mu před oči vrátila - ale spíš jako nějaký podivný stínový tanec - rvačka v šatně.

Pak usnul.

Devatenáctého května v poledne se Ilonka těsně předtím, než usedla ke stolu, chytila jednou dlaní za břicho a vykřikla Joj!“

Všichni ztuhli. A ztuhli proto, že už věděli, co to znamená. Stačil týden pobytu tety Mary, aby z nich byli porodní elévové. To bylo vůbec první, co jim řekla, když ji Pýt přivezl z krušnovského nádraží: že každá rodička, když to na ni přijde, se chytne jednou rukou za břicho a řekne Joj nebo Uf nebo Au nebo tak něco. Ilonka ji pozvala uvážlivě. Cítila, že všechny tři lučinské ženské jsou z jejího těhotenství hysteričtější než ona sama, a že takový generál jako teta Mara (která nikoho neznala a proto neznala ani jejich vazby) bude pro ně spíš úlevou než vetřelcem. Dopisovala si s tetou celá ta léta - věděla, že je sama a že by možná ráda strávila nějaký čas se svou jedinou neteří, se svou jedinou příbuznou, ale bála se, že by teta se svou generálskou povahou v Lučinách narazila a byla pak nešťastná. Když to otce zabilo v šachtě a matka za dva roky umřela (hlavně proto, že se jí nechtělo žít), teta se jí na těch pět let, než se llonka vdala za Laca, ujala. V Bánově ji sice všichni měli rádi, ale co to bylo platné - byla se svým stárnutím sama. A tak ji llonka poprosila, jestli by nepřijela alespoň na těch pár dní kolem porodu.

První, z čeho byla teta zděšená, byla jména. „Nuž čo je to za meno, preboha!? Cassidy! Smájl! Džery! Pýt! To sa Boha nebojá? Kto to kedy slyšel!“

Bylo jí jednapadesát a byla v plné síle. Hned se na ní poznalo, že je stejné krve jako llonka. Musela být v mládí krásná, avšak bezdětnost a svým způsobem neudřený život na ní vykonaly své: byla pořádně při těle. Ale to neznamenalo, že by byla líná. Potřebovala mít jen důvod pořádně se zapřáhnout. A těch bylo v Lučinách nepočítané. Jako člověk z venkova ovládala všechny zemědělské práce, včetně obstarávání dobytka, a taky se do toho hned pustila. Protože však jejím prvořadým úkolem bylo zajistit, aby llonka v klidu a pohodě porodila, přípravě na to se věnovala nejvíc. A rozhodla se, že na to radši připraví všechny. llonka přece mohla své Joj! vyslovit kdekoliv.

A když to tedy vyslovila u stolu a u oběda a přede všemi, tetě stačilo jen rozkazovat. „Hen ty… ako že sa voláš? Cassidy? Švihom utekaj pre auto.“

Cassidy se pokusil říct, že nemůže, že se mu rozklepala kolena a že by na to byl lepší Pýt. Nakonec nejel ani jeden z nich, ale Bill (zkoušku z porodnictví měl už za sebou, a kromě toho postřehl Ilončin prosebný pohled).

Zůstal s ní i při porodu.

Když se za tři dny všichni vhrnuli do jejího pokoje a sestra klučíka přivezla, aby jim ho llonka mohla ukázat, llonka s dítětem v náruči řekla: „Boh dá a jemu sa už bude lepšie žiť.“ „Ano,“ řekl Cassidy. „Měl by se jmenovat Bohdan.“

O tři dny později trval odpolední nástup nějak podezřele dlouho. Pak nastoupenými pětkami proletěla zvěst, že někdo utekl. „No nazdar,“ řekl Lojza. „Minule jsme tu stáli skoro vosům hodin. A v mrazu. Copak dneska je teplo, tak mi akorát bude kručet v břiše.“

„Co já vím,“ řekl Míla, „tak za celou dobu se to podařilo akorát tomu fořtovi. Všechny vostatní dycky dostali.“

Stáli něco přes čtyři hodiny - to už byla tma a bachaři se vyměnili - když nastal vzruch, že se něco děje. Vzápětí byl slyšet řev Gusty; jak se svými povely snažil nástup přinutit, aby vypadal jako nástup.

A pak se od brány blížila jakási zář. Ta byla od silných baterek, jimiž si celá eskorta bachařů na cosi svítila. To cosi byla nosítka. Na nich pomalu (aby se každý dobře podíval) nesli tělo v muklovských šatech.

Ani oči mu nezatlačili. Ty veliké modré udivené oči. Maděrou jako by prosršela ledová střela. Podobná těm, jimiž byl mnohonásobně rozstřílený Pepa. Když ho dostihli při jeho útěku do Koreje.

O dva dny později Maděra dostal dopis. Milý mój. Teraz už ti to móžem povedať: narodilo sa nám naše tretie dieťa. Volá sa Bohdan. Jsme v poriadku. Bala som sa, že by…

Když se z toho vzpamatoval, řekl Franckovi: „Nejsi sám. Taky mám pohrobka.“

Středa, 15.20

Ivana

Dan

Reportérka zaklepala na dveře přesně ve chvíli, kdy si Ivana chystala foťáky - po ránu dorazily na aukci dva kamiony s koňmi z Hlušova, a ona si je chtěla vyfotit. A když ne pro sebe, tak aspoň pro Dana. Jmenovala se Kristin Peterson (Ivaně dala moc krásnou vizitku), byla Američanka, ale už tři roky v Praze, uměla téměř perfektně česky, už se chytila jako dopisovatelka nějakých amerických novin a hlavně časopisů, někde kolem Kérlyho vyčenichala, co všechno Mad byl a co je, o jeho předválečných Velkých pardubických, o bitvě o Anglii, i o operaci Pegas a Madově kriminále, sbírala o tom kdejaké informace, až se doslechla o aukci a Madových osmdesátinách. Ten ji nejdřív poslal k Brdíčkům, pak se ale ustrnul a předal ji Ivaně.

A ta teď zvolna kráčela zadem kolem hřebčína k jízdárně. Už minula dost koní, vyfotografovala však jenom Silenta válejícího se v dřevěné drti uprostřed malého výběhu přímo vedle vchodu do hřebčína (výběh byl pořád pokrytý div ne pažitem a pouštěli sem jenom hřebce, aby se dostali patřičně do krve, když nepříliš daleko od nich byla některá z klisen v říji). Silent byl nejen krásný, ale při tom válení neodolatelný. Choval se jako Patrik nebo Gábina (Gábina ji doprovázela - kdykoliv kdokoliv z rodiny někam šel, Gábina byla vždycky při tom. Teď si poklusávala chvíli vepředu, chvíli vzadu, mohutný ocas se jí vlnil z jedné strany na druhou, pokaždé když slunce proniklo mezi stromy, černá hladká srst se jí zaleskla). Kroutil se na zádech a mrskal zadníma nohama, frkal při tom, chvílemi uprostřed pohybu jakoby ztuhl a na zemi natáhl krk a hlavu do strany, jen chřípí se mu chvělo a v očích se zablesklo bělmo. Ve své knize měla několik fotek válejících se koní (dodnes si je všechny pamatovala), Katapulta dokonce v oblaku rozvířeného prachu třpytícího se proti slunci zlatém. Ale tu živočišnou radost, tu rozkoš způsobenou drbáním zad o hrubou drť žádná z těch fotek v sobě neměla.

Jen co si vzpomněla na knihu, ať chtěla či nechtěla, vybavil se jí nejen název, ale i (v jakési jediné koláži) všechny texty pod fotkami, a s nimi Radek.

(„ Váš muž prý chystá novou premiéru… Ale jeho jméno je Fresl…

„ Chtěla jsem, aby se o tom jménu vědělo, když už se naskytla možnost… “

„ Umělecké jméno? “

„Umělecké jméno Maděrová? Ne. Umělecky jsem se nikdy necítila.

„Slyšela jsem… Můžu se já zeptat: Vy žijete se svým mužem? On je tady? “

„Žiju. Není tady. Možná přijede. Nevím.

„ To já nenapíšu, já slibuju. Ale… když nevíte, tak přece…

„Hele, Kristýnko. Žijeme spolu, občas i bydlíme, máme se rádi, ale nepřekážíme si. Stačí? “)

Neměla přitom pocit, že by ta holka byla drzá nebo vlezlá. Z každého jejího slova čišel zájem, zvědavost, až úpěnlivá snaha vyhnout se ve svém budoucím článku sebemenší nepravdě, a přitom nebýt jen zaznamenavatelka. A hlavně byla jiná. Američanka. Ptala se úplně jinak, než by se ptala Češka. („Měl váš otec rád ženy? Já nemyslím, že s nimi měl lásku. Já… jestli ony se mu líbily? “)

Vzadu navazovala na hřebčín jízdárna. Byl mezi nimi jen asi desetimetrový prostor, ohraničený ohradou, který se v zimě dal zakrýt… Teď tam bylo naskládáno lešení na tribunu, kdyby v sobotu pršelo a aukce se musela konat uvnitř.

Kdy to bylo? To přece bylo ještě před osmašedesátým… Kruci, zrovna tohle mi musí vletět do palice… To jsem byla těhotná s Terezou… Jen jsem se vznášela. Radek… Ach jo! To se taky ještě vznášel. A máma. Zato všichni ostatní, včetně táty… Ne, tomu bych křivdila. Když jsem jim to řekla, jen mě obejmul a pak rychle odjel na Kidovi. Aby… Máma pak říkala, že si nedovedu představit, jak ho to vzalo… Ale pak se otřepal, a od tý chvíle jenom jízdárna, jízdárna…

…Neodolala a vešla dovnitř. Jízdárna byla prázdná - v tomhle počasí byli všichni koně venku. Nebyla nějak moc veliká… Ivana to nedovedla posoudit - nikdy žádnou jinou neviděla, ale z toho, co o ní všechno slyšela, věděla, že stačí na základní parkurové skákání i drezuru, a že o to jim hlavně šlo: aby také necvaloví koně měli kde pracovat i v zimě (ostatní sníh nesníh, mráz nemráz měli celoročně trénink venku). Střecha byla nesymetrická, aby na její pozvolné straně k venkovnímu parkuru mohla být tribuna. Jana vždycky přišla s nějakým návrhem a oni se pak s ní hádali, jeden chtěl galerii, druhý dva tři boxy pro koně, jeden chtěl na podlahu vrstvu písku, jiný hlínu, jiný jen posyp dřevěnou drtí, Kérly do toho říkal, že by to měli postavit tak, aby se to mohlo pronajímat jako filmový ateliér - každou chvíli se někde kolem filmují exteriéry, a každá produkce by uvítala možnost mít v blízkosti ateliér… Trvalo to mnohdy celé noci, aby se z Janiných vizí udělala skutečnost, do které patřily i zkušenosti Smájla a Imry a Šury. A táty. Který s tím svým kriminálem pod kůží se nikdy s ničím nevnucoval, spíš je pobaveně poslouchal, až jim v určitém okamžiku nezbývalo, než se zeptat jeho…

Jana to udělala krásné, z pily se na to vzalo nejstarší a nejlepší dřevo, parta pana Konečného, která už stavěla Finsko a Boudu, na to obětovala dovolenou, ale dělali s nimi i všichni z Lučin, pokud mohli, pan Konečný mohl na tátovi oči nechat, co všechno umí se dřevem, a z táty - sedm let po návratu - teprve vylezlo, že na jedné šachtě málem zkapal na otravu důlními zplodinami, takže měl na rok zákaz fárání a dělal na povrchu tesaře…

Tereza se vlastně narodila ve stejnou dobu jako jízdárna. A ten randál, jaký spustila partaj v Krušnově: že jiná JZD musí dotovat strana a vláda, a Lučiny takhle mrhají svými prostředky. A právě v téhle jízdárně přes zimu cepovaný (… jak on se jen jmenoval? mám ho přece v knížce… Amil… ne Amis, jasně že Amis, Amil byl jeho dvojče, proto se tak jmenovali, jeho táta byl ten Šurův Achtap a matka Artemis od Hany, od Niessenů… Ježíš ta byla krásná… takže:) Amis se dostal až do Mexika na olympiádu…

Doprovázena trošku otrávenou Gábinou (která si asi myslela, že odbočí na opačnou stranu a půjdou spolu lesní pěšinou aspoň k Boudě) vyšla na druhé straně ven, po okraji střechy vystoupala až na nejvyšší stupeň venkovní tribuny a s potěšením si sedla. Všechny lavice byly jak nové - Konečného (… Kruci. Starej Konečnej už je dva roky mrtvěj a tomuhle… tehdy byl v učení… no jasně, už je mu taky přes čtyřicet, teď má ovšem svou firmu), Konečného lidi to všechno obrousili a znovu namořili, že tribuna vypadala jak tehdy (taky jim Jana pořád stála za zadkama). Většina parkurových překážek už byla odklizena, na volném prostranství cizí lidé, nejspíš ti z Hlušova, vodili a jezdili své koně. Vzala si aparát s dlouhým sklem a tím se jen dívala jak dalekohledem.

(„… Když generál… promiňte, pan Maděra, mně… odmítl hovořit, a poslal za vámi, já viděla na jeho stole vaši knihu

O KONÍCH A LIDECH… já moc bych tu knihu chtěla… Já sice četla ji, ale nemám… “

„Mám už jen jednu - tu vám nedám. Ani nepůjčím. Má ale zase vyjít… nevím kdy. To víte, nakladatelé, peníze, ale prej ji chtějí v Anglii a v Německu a daj na to peníze, tak snad… “ „Jak vy přišla na to být fotografka? Nebo se říká fotografkou? Vy jste říkala, že až do studií jste pořád byla jen tady. “ „ Chtěla jsem dělat to, co Kérly… teda režisér Mašek… “

„ Ó, toho já znám. Na jaře já s ním dělala interview. On slavný i u nás, on přítel pana presidenta… Promiňte pro to přerušení…

„ To nic… Kamera se mi ale zdála moc složitá a těžká. Kérly mi koupil první foťák… a bylo to. Až jsem se dostala na FAMU. “)

A tam…

Rychle se postavila. Až teď ji popadl vztek. Holka se přijde vyptávat na tátu, a přitom… Už na mě začíná brnkat přechod, a já abych se tady prala s touhou po jednom ničemným chlapovi… Moment, Ivano, moment… pěkně na rovinu: po něm nebo… po chlapovi jako takovým? Sakra! Copak to mám zapotřebí? S druhým vnoučetem taktak na vypadnutí? S šedesá-tiletým mužským, kterej najednou na starý kolena neví, jestli by eště neměl bejt taky knihkupec, když ty knížky, co vydal, knihkupci nechtěj… Proč proboha jen nehraje a nerežíruje a nepíše si texty ke svý muzice jako dřív, proč utrácí čas hledáním nový tety Suzy mezi těma zajdama s prázdnejma hlavama… Přijeď! Slyšíš? Přísahám, že ne proto, že já… ale aby se tě to tady zase zmocnilo jak tenkrát po těch sedmi letech odloučení, kdys najednou nevěděl kudykam, zakázanej, zavrženej, málem zralej na sebevraždu, a Lučiny (já věděla, že to já nejsem, to až pozdějš) tě z toho dostaly… A narodil se nám z toho Peťulka… a pak Ondráš… jedenáct let nám to vydrželo. A nebejt tý zatracený sametový revoluce…

Málem se lekla vlastního hlasitého zasmání. Teď by jí měl táta číst myšlenky. A nejen táta…

Smíšeno se steskem po všech čtyřech klukách (ti dva Jírovi byli už dávno její) se jí to míhalo před očima páté přes deváté. Jak se za čtyři dny po tátově návratu z kriminálu, vyplněné i v noci jakousi posvátnou hrůzou, do něho beznadějně zamilovala, jak se to za šest let opakovalo s Radkem, který jí vlastně připadal stejně starý jako táta. (…bylo to tak, nemá cenu si něco namlouvat, nezajímalo mě, že je mezi nima dvacet let rozdíl, chtěla jsem zkušenýho starýho chlapa, kterej musel mít eště něco navíc, aby ve mně změnil tu podivnou lásku k tátovi… A Radek měl Podivadlo a slávu a písničky a zástup uvzdychanejch zajdu…)

Do toho se jí najednou vybavila první návštěva… Bylo jí dvanáct, už měla půlroční zkušenost s menstruacemi… (Zvláštní: já vlastně řekla Tereze totéž, co Ilonka mně - přestože jsem věděla, že to je pitomost: Už jsi dospělá. Máma to řekla v průběhu všech těch let každý holce v Lučinách - ať se to jejich mámám líbilo nebo ne - jako třeba Petře. Jsi dospělá. Když jsem se jí po letech zeptala, proč si to tak paličatě myslí, řekla: „Když je tělo schopné zbavit se přebytečných věcí, umí to i duše.“

…Tenkrát je vezl Pýt - když se Ilonka přesvědčila, že s ní na návštěvu jako doprovod pustí kohokoliv, střídali se. Táta seděl na Bytízu, u Příbrami. (Když jsme tamtudy poprvé jeli na Šumavu za Radkovejma rodičema, ukázala jsem Terezce ten návštěvní barák, a nahoře z haldy trčící zbytek konstrukce, kterou táta stavěl jako tesař - Bože! kolikrát jsem to od té doby slyšela: Tady byl zavřenej náš děda, támhleto stavěl, tady za ním babička s mámou chodily na návštěvu… jak na to byli pyšní, ač nevěděli proč, Harryho Bára tam onehdy byla s Kérlym něco dotáčet do toho jeho dokumentu, i ona byla pyšná, i když měla v očích trochu hrůzu, protože Kérly si neodpustil patřičně jí to vylíčit… ty tvoje ťápoty, táto, jsou znát pořád. A všude… i ve mně jsou znát. A nejen ve mně…) Přestože svítalo už někdy kolem páté, museli vyjet ještě za tmy, aby tam byli s předstihem. Když ji Ilonka vzbudila, odmítla jet. Celá se rozklepala. V noci nemohla usnout zděšením, že ho nepozná - poslední fotografie byla někdy z léta před osmi lety, vyfotografoval je Kérly, Jírovi byly dva roky a táta ho držel v náručí, Dan ještě nebyl na světě. S brekotem se z toho vyznala, ale Ilonka jí řekla, že by tátovi moc ublížila, kdyby nepřijela, a že to je úplně to nejmenší, co pro něj může udělat…

Slunce zešikma kleslo už natolik, že takhle seshora proti němu nemohla fotografovat. Musela by slézt až dolů, aby jí žhavý kotouč zakrývala koňská těla či jezdci na nich - takových fotek měla hodně (jednu i v knize), ale teď se jí dolů nechtělo, ačkoliv by jí to asi pomohlo zbavit se těch pomotaných návratů vyvolaných Kristýnkou…

(„ V šotu o vašem otci jste do televize řekla, že jeho vězení ovlivnilo celý váš život. Dodala jste: v tom nejlepším smyslu. Nerozumím tomu. Jak? “)

To se Američance nedalo vysvětlit. Dá jí práci uvěřit (a ještě větší si představit), že tehdy v téhle civilizované zemi byly zavřeny v lágrech a tam hluboko pod zemí kutaly uran desítky tisíců politických vězňů odsouzených na statisíce let, že mezi nimi byli největší duchové Čechů i Slováků, natož… Když její představa o politickém vězni… A když jí člověk řekne, že tam pracovali jako otroci, řekne, že to není možné, to jenom Afroamericans…

…Jen co se ukázal, poznala ho. To jí pro tu první chvíli stačilo. Přišel k okénku vyříznutému do dřevěné stěny ve výši maminčiných prsou, a přes šíři pultu ke každé natáhl ruku. Ale hleděl na ni. „Ivanko. Usmíval se. Řekla jen „Tatínku… “ a to bylo snad všechno, co za těch dvacet minut řekla, pak jen kývala nebo vrtěla hlavou podle toho, jak se ptal (když se po návštěvě rozbrečela, že mu nic nepověděla, Ilona řekla, že toho napovídala dost - ona si však z toho nepamatovala jediné slovo, jen to první), ale to něco, co ji pomalu celou prostupovalo, vnímala, až začal mluvit s maminkou - prýštilo to do ní z jeho ruky (byla mnohem větší než ta její, tvrdá jak kůže na postrojích, ale ne tak hladká - přesto měla pocit hebkosti), které se nepustila, a očima se do ní ukládal každý čtvereční milimetr jeho obličeje, vlasů, krku, uší, i té ruky, jíž se tak držela. Byl hodně prošedivělý, kolem očí a rtů měl vějířky vrásek, na čele místo nich jedenapůl rýhy, nad nosem dvě krátké kolmé. Usmíval se zavřenými rty, ale při hovoru bylo poznat, že u tváří jsou mezi zuby mezery. Zahnizďoval se v ní a vytlačoval stále mlhavější vlastní podoby staré osm let, které se před rozplynutím na okamžik zjasnily, zvýrazněly. (Při cestě domů se několikrát chtěla zeptat maminky, co v ní dělal jeho obraz během těch sedmi a půl roku návštěv, ale neodvážila se - možná i proto, že nevěděla, jak se zeptat.)

Pýt tátu neviděl přes dva roky a při zpáteční cestě mlčel, a hlavně na začátku měl vlhké oči. Přestože si vůbec nepamatovala, co si s maminkou za těch dvacet minut řekli, v teplu postele před usínáním v ní pak spokojeně žila jeho slova na rozloučenou: „ Už budu brzy doma. Šlibuju. “ Aby Pýt měl v tom smutku aspoň trochu té radosti, co ona, připomněla mu to. Snažil se usmát. Při tom kýval hlavou a držel se pevněji volantu než jindy.

(„Ale vy jste říkala, že zavřený. Devět a půl roku…

„Ach Kristýno, to asi nepochopíte. Nějak jsem věděla, že to jeho brzy je úplně jiné než moje. Ive dvanácti. Ale měla jsem ho už napevno v sobě. A pomyšlení, že ho za tři, za čtyři měsíce zase uvidím, mi stačilo. Byl moje první láska, víte? ” „Láska? “

„Jak vy říkáte Mám tě ráda, tati?“

„ I love you, Dad. “

„ Vidíte. My nemůžem říkat Miluju tě, tati, my musíme říkat Mám tě ráda. Aby to nezavánělo incestem. “

„Incestem? Co to říkáte! To je nesmysl!“

„Jasně že nesmysl. Ale lhala bych, kdybych říkala, že jsem ho měla JEN ráda. Milovala jsem ho. A vlastně ho pořád miluju. Ikdyž už… ne, nic. Ano, miluju ho. Ikdyž věru jinak, než jeho, než moje… než llonka. To se snad už dá pochopit, ne? “)

Najednou se to v ní ustřihlo. Nevěděla, že to je jen na okamžik, než si paměť jako Computer vyhledá ten správný soubor (ona však nevěděla, že ten soubor je její volba). Vzadu ze cvalové dráhy se ozval dusot. No jasně, Vašek je vyhnal na odpolední trénink. Aukce - neaukce. A možná, že za chvíli pojede kolem táta. Jen tak se tam s Kidem přihoupou, budou popojíždět sem a tam a jakoby očumovat, až to za čtvrt hodiny Vašek (nebo Smájl, nebo Imra, nebo všichni tři - aby se mohla hádat) nevydrží a přijde se ho zeptat. A on bude jen mžourat, a pak řekne, že ten Ricardo má moc těžkej zadek, že na roviny nikdy nebude, že už před půl rokem jim přece říkal,aby ho zkusili na všestrannost, jen samotnéj rodokmen že z něj vítěze na rovinách neudělá. Nebo tak něco. A některej z nich užuž bude chtít říct, že nic takovýho před půl rokem… ale Smájl (většinou Smájl) do toho honem řekne, že to tak asi bude, Vaškovi se párkrát pohnou sanice, Imra radši sklopí hlavu, aby neviděl do tátových přivřených očí, v nichž bylo, že je pořád ještě má všechny přečtený… Najednou, nečekaně, jí v podobě neurčitého bodnutí projel strach, že by mohl umřít. A že ona, ačkoliv tu s ním žije, ho vídá jen letmo, za pochodu, či ve vřavě obědů a večeří, a je na nejlepší cestě k pozdnímu litování, že nebyla u toho, když žil (ačkoliv - na rozdíl od něho, kterému komunisti zabránili vidět své děti růst a vyvíjet se - se pohybuje na stejném území jako on), a to jenom proto, že je buď líná, nebo nemá náladu poslouchat jeho trochu posměvačné poznámky či naopak jeho mlčení. A že se pak bude hrabat v Kérlyho kotoučích, aby jí alespoň dodatečně neunikla žádná jeho podoba, a bude se při tom obviňovat, že…

A do toho - možná přes nějakou zasutou vzpomínku právě na Kérlyho - se jí před očima objevil tátův obličej v okamžiku, kdy s Terezkou v náruči vstoupila do pokoje, a tak divadelně za sebou zavřela dveře i za životem s Radkem. Jak mohla tehdy tušit, že ono navždycky bude obnášet jen sedm let? Ze už za rok bude okupace, a že Radek… V tátových očích bylo napsáno, že všechno ví. Ne teď - že už to ví dlouho, dřív než ona sama, dokonce dřív než Ilonka, která vždycky všechno cítí napřed. Tohle si taky přinesl z kriminálu… Vstal, řekl „Pojď, “ ona jak náměsíčná předala Terezku babičce a šla za ním ven. Bylo odpoledne, teplo, stoupal zvolna koridorem mezi výběhy směrem k silnici do Štěpána (ona však tušila, že nahoře zahne k parkuru a k jízdárně), občas se dotknul koně, který ho (snad) poznal a přišel k ohradě, a vydával při tom ty zvláštní dorozumívací zvuky, které znala už od nejútlejšího dětství (a v čase, kdy byl ve vězení, je slýchala ve snech - přicházely místo jeho tváře). Na překážkách Smájl mořil své dva švagry (sedmnáctiletého Jakuba a o rok mladšího Ivana), Eva (s břichem, v němž už se vzdouval Michal) jim kibicovala od kočárku s Martinem. Eva jen zdvihla paži na pozdrav. Vystoupal po střešní tribuně asi do desáté řady…

(…Támhle. Takže do jedenáctý…)

(…Támhle. Takže do jedenáctý…)

Bylo jí, jako by se dopouštěla něčeho neslušného - když teď seděla o těch deset řad výš a vybavoval se jí (byť jen vytrženě - jen tolik, co paměť dovolila) tátův monolog. Do citů se jí nikdy nepletl: když oznámila, že se zamilovala do Radka, jen se zeptal Myslíš, že to zvládneš? ale odpověď od ní neočekával. Když Radek poprvé přijel do Lučin a ona pak zoufale potřebovala tátův soud, řekl, že nemá ani právo ani chuť jí do toho mluvit, že Radek přišel úplně z jiného světa, a on na to nemá, aby tomuhle světu rozuměl. Když řekla, že se s Radkem vezmou, jen poprosil, aby to bylo v Lučinách - vlastně ve Štěpáně. Byla tak plná lásky, že tátovy varovné signály nevnímala. Nebyla schopna ani ochotna vnímat ani Radkovy signály. Nemohlo ji proto napadnout, že on si vždycky bude žít po svém. Studovala a veškerý svůj volný čas trávila s ním v divadle a považovala to za přirozené. Když v ní však začala růst Terezka…

„…Stává se to, “ konečně řekl. „A víš co říká maminka - Co sa stalo, neodstane sa… Taky víš, že nerad radím. Můžu ti jen říct, co si myslím. Co jsem si myslel, když ses do něj… Byl jsem šťastnej, že moje dcera je zamilovaná. Šťastná. Ale věděl jsem, že tě to bude bolet… Když jsem… Moc mi pomáhalo, že jsem se snažil pro sebe vykutat z každý bolesti aspoň zrníčko štěstí… Pomáhá to… Věř mi. V každým svým průšvihu jsem hledal něco dobrýho, čeho jsem se mohl zachytit… horolezci nepadaj proto, že ve skalách nacházej… však víš. Myslím si, žes přišla v pravou chvíli a že sem patříš. Vždycky jsi sem patřila. I když jsi… A Terezka taky. “

Ano. I přes vzdálenost těch let se jí vrátila nesmyslná úleva, kterou tehdy ucítila. Ano - nesmyslná. Co to bylo za lásku, když stačilo pár tátových slov, aby se z ní bolest začala ztrácet, mizet. Najednou si uvědomila, že nejde o vzdálenost let, že úleva je velice současná. Že rozdíl je jen v tátových slovech, jichž je míň, ale znamenají totéž. „Už ses viděla v zrcadle? Uplavalo ti mejdlo? Takhle ses už jednou tvářila. Jak ti to mám říct… Když mi uplave mejdlo, neznamená to, že se přestanu mejt. Jak? Jiným mejdlem, ne? Víš co jich uplavalo mně? “ To jí řekl před dvěma dny, jak ji našel sedět ve tmě a samotnou na verandě. Jako by tam někde dole mezi ostatními najednou uslyšel pípání její osamělosti. …Kruci.

Honil Jíru od rána do večera. Seděl na něm jak dřív sedával na problematickejch koních, aby se jich Boy nechtěl zbavit… Snad jen máma… ale všichni ostatní. Jo. I já na něj měla… Bože! „Já vím, žes ten kriminál mohl přežít jenom když… ale to přece neznamená, že Jíra… bylo ti strašně, tati, ale máma ti neumřela… sám jsi říkal, že nejvíc tě drželo, žes věděl, že my tři máme ji, kdyby se s tebou něco… ale on ji nemá, slyšíš? Honza s Davidem ji nemají!“ Házela jsem po tobě ve stáji tyhle slova jak kamení, zuřivá spíš bezradností než žalem, ale najednou mi to kamení došlo a já přes hřbet Kida viděla tvý oči, v kterejch nebylo ani jedno z těch tvejch štěstíček, a já na to ticho nikdy nezapomenu. Ani na to, cos řek. „Tenkrát, jak jsem byl… pryč… Musel jsem pořád dávat pozor, abych ani na chvíli… jakmile jsem neměl, čím se zabej-vat… Nejlepší bylo bejt pořád v obrátkách. Padat únavou. Pořád mít hlavu něčeho plnou. Jen ne…“

(„ Váš otec po Chartě 77 nebyl zavřený jako byl zavřený president a ostatní. Ale režisér Mašek v interview mi říkal, že v sedmdesátých a osmdesátých létech pan Maděra byl velmi moc hlídaný a… a…“

„ Pronásledovaný…

„Ano, děkuji… od STB… Nerozumím tomu. Proč on… Nevím - je on disident nebo není? “

„Nebyl disident, Kristýnko. Nepodepsal Chartu. Neseděl podruhý. Devět a půl roku stačilo. Tolik let by stačilo i na několik lidí najednou. STB jen rozčiloval. Rozčiloval je každý, kdo se odmítl před nimi třást. Budete se divit, ale moc mu to nevadilo, že ho otravují. Někdy jsem měla pocit, že ho to dokonce baví. “

„ Baví? “

„Byl členem družstva, s kterým se chlubil. Jak by to vypadalo, kdyby v takovém družstvu našli a zavřeli protisocialis-tického živla? “

„Mohli se mstít. Třeba… nevím. Jako v Americe…

„ To mohli. Ale nebyl pro ně zas tak důležitej. Jen je štval. Měli vztek, že to družstvo, s kterým se chluběj, je stejný jako on. “

„ Nerozumím tomu.

„ To se vám ani nedivím.

„Nevím, jak to napsat, aby tomu… když já sama tomu…

„ Nejlepší to nenapsat.

„Ale to by byla škoda. O takovém člověku nenapsat.

„ Měl by radost. “

„No vidíte.

„ Měl by radost, kdybyste nic nenapsala. “)

Byla smutná. Kristýnka. Až uvidí aukci a celou tu parádu kolem, smutek ji přejde. Na tátu zbydou v tom článku tři řádky (on by to stejně nečetl, i kdyby jich bylo dvacet), a všichni budou spokojení. (Ale možná jí křivdím, možná ji opravdu táta i skrze mě tak… uvidíme.)

Ulevilo se jí. Díky Američance se jí vyčistila hlava. Až teď si všimla, že hlušovští rajťáci se svými koňmi odcházejí. Zespoda od jezera sem doléhal zvuk namáhaného motoru. Motorům nerozuměla, ale odhadla, že to není ani traktor, ani žádné lučinské auto. Nejspíš po staré přehradní betonové silnici, kudy se vozily všechny náklady, přiváželi další koně - tuhle slyšela, jak to Smájl někomu radí telefonem. Že si tak ušetří zbytečné stoupání. Slunce se pomalu chýlilo k obzoru a cítila, jak na ni dosedá chlad. V tu chvíli však postřehla, že v jejím pohledu se cosi pohnulo. Vstala. U jejích nohou tvrdě spící Gábina zdvihla hlavu a zpozorněla.

Po silnici od Štěpána se pohybovala maličká postavička. Na tu dálku se nedala rozeznat. Přesto byla zajímavá tím, že mířila do Lučin jinam se tímhle směrem mířit nedalo. Teprve až postavička ze silnice odbočila a vydala se přes louku k hornímu výběhu či k parkuru, napadlo ji, že si ji může velice přiblížit dlouhým sklem fotoaparátu. Automatika ještě zcela nedokončila zaostření, a ona už věděla: DAN!

A ruky hore (bez ohledu na to, že v jedné drží tu strašně drahou věc, která kdyby jí vypadla…) a křičela „DANÉ! DANÉ! Ty jeden Dané!… Tadýýý! Tadýýý!“ A rozeběhla se mu naproti. Gábina jen jednou štěkla, ale teď už jí bylo všechno jasné - ať už vyvoláním jeho jména, či že nasála další milovaný pach - vyrazila dopředu a po několika vteřinách už stála na zadních a objímala ho a on objímal ji, a k Ivaně doléhalo „No ták, Gábino, ty cvoku, dyť mě porazíš…“

Přestože jí taky zamával, nezrychlil - šel pořád stejným tempem, ale jí to nevadilo, byla by se naopak divila, kdyby se taky rozeběhl, dělalo jí to radost, běžet mu naproti. Koneckonců i pro potěšení, že je pořád ještě schopná takhle utíkat, a dokonce i s pomyšlením, jakou by měla Jožka radost, kdyby ji viděla takhle utíkat.

Bleďounké džíny, šněrovací křusky, přes kalhoty dlouhou volnou tlustou melírovanou (nebo jakou) košili, trochu spoutanou ramínky ruksáčku, na ruksáčku (jak jinak!) připevněné a pevně ovázané černé desky, přes jedno rameno tlusté dlouhé plandající se pouzdro (a v něm… no jasně!), vlasy svázané do culíku… půlcentimetrové strniště.

Dorazila k němu u posledních břeven trojskoku, a aby věděl, zač je toho loket, příliš nepřibrzdila, a jejich objetí začalo spíš nárazem. Musela hodně zvrátit hlavu, aby se mohli políbit.

„Babčo! Rád tě vidím.“

„Bůh dal a já tebe taky. Prastrejčku.“

„Co tu děláš? Okukuješ si to na sobotu? Jakto, že nekmitáš kolem vnučky? Když máš dceru na spadnutí?“

Neodpověděla. Nebylo to třeba. Věděla, že i on už ví, proč se tady ocitla.

Potvrdil to. „A ten vzorec na záchranu lidstva jsi vymyslela? Hm?… Noták, Gábino! Neblbni!“

Tátovo okřídlené úsloví. Kdykoliv někoho přistihl s nepřítomným pohledem, poklepal lehce prstem na rameno (někdy na temeno) a ptal se: Vymejšlíš vzorec na záchranu lidstva? Takhle se v base vzájemně zachraňovali, když to na někoho začalo doléhat.

Usmála se, ukázala na mohutné pouzdro: „A v tomhle je schovanej…“

Kýval hlavou: „Ano. Je schovanej…“

Vykročili. Gábina vyčuchala v trávě klacek (nejspíš jeden z mnoha, které neustále roznášela) a vnucovala se, aby jí ho hodili. Řekla mu o Kristýně a co způsobila. A že si vzpomněla i na Luisu.

„Mě jsi taky stihla probrat? Na přemejšlení jsem spolehli-vej objekt.“

„Nevytahuj se. Ilonce občas z tebe nebylo moc do skoku.“

„To jsme byli dva.“

Nemělo to cenu. Měl radary svých rodičů: jen co ucítil první našlápnutí ve svém hájemství, stáhl se nebo se obestavoval ironií a sarkasmem. Přitom i jí se několikrát přiznal, že - obzvlášť vůči rodičům - ho to mrzí, ale že to je od něj něco jako pudová reakce. Jako ucuknutí prstů těsně před tím, než by se mohly spálit nebo opařit.

Oni nahoře ještě stmívání nepociťovali, ale Lučiny pod nimi už upadaly do přítmí, rozsvícených oken přibývalo a byla téměř každým krokem zřetelnější - do pohorských údolí přichází tma rychle. Táhl ji zpátky, kudy přiběhla. „Nechci, aby lučinský tamtamy vybubnovávaly můj příchod dřív než vopravdu přijdu. A dřív než na lidi se chci podívat na koně. Chci vidět toho novýho angloaraba. Jak že se jmenuje?“ „Nevím… Počkej… něco jsem zaslechla. Něco egyptskýho…“ „Doufám, že ne Sinuhet…“

„Nene. Snad Ramses…“

Procházeli hřebčínem. Nelíbilo se jí, že Dan nepospíchá. Kdykoliv - i kdyby dvakrát v jednom týdnu - se sem vracela, jako by se v ní přidávaly obrátky. Těšila se na všechno možné. Jožkou počínaje a stádem ovcí rozprsknutým pod Stráněmi konče. Ilonka to vyslovila nahlas: „Proč se vrací, když se sem netěší? “ Řekla jí, že je důležitější, že se Dan vrací rád. Protože - jak ho zná - kdyby se nevracel rád, nevracel by se vůbec. Jestli se těší nebo netěší, není podstatné. Přitom obě věděly, jak moc k nim Dan patří, a vlastně je nejvíc štvalo, že jim to nedává najevo tak, jak by si představovaly^ Nikdy si na to nezvykly, přestože byl takový už odmalička. Řekla mu to: „Místo aby ses hrnul domů…“

„Už JSEM doma,“ přerušil ji. „Mám pro tátu takový překvapení, že si sedne na zadek,“ dodal.

„Seš pořád stejnej. Teď ještě budeš mít navíc potěšeníčko, že se mnou bude mlátit zvědavost. Nebude, abys věděl. Těch překvapení bude, že se v nich to tvý ztratí.“

„Neztratí. Bude děsně vidět…“

Hřebci byli v prostorných stáních, odděleni od sebe tak pevnými stěnami, aby neměli šanci je prokopnout, když to na ně přišlo (a to bylo často - přestože klisny měly výběhy co nejdál, bylo jich tolik, že bylo spíš výjimkou, když nebyla žádná v říji, a mrcha vítr, ale i vůně klisen, kterou s sebou přinášeli neopatrní mladí obsluhovatelé, to dovedlo vykonat své). Kolem Ivany a Dana projela dvě děvčata s platoňáčkem plným krmných špuntů a slušně pozdravila.

„Nezvyknu si na to,“ řekl Dan. „Dřív jsem tu potkával jen ty, ke kterejm jsem patřil.“„Přesnější by bylo, kdybys řekl, že dřív ses jen vyhejbal těm, co byli přesvědčený, že k nim patříš“ Už otvíral ústa, že odpoví, ale zase je naprázdno zavřel. Podíval se na ni, dokonce se pokusil o úsměv. A ji zamrzelo, že nevydržela mlčet.

„Promiň,“ tedy řekla.

Jako by to nevnímal. Popošel, a u jednoho stání se mezi pevnými železnými hranoly, jimiž pokračovalo do bezpečné výšky dřevěné pažení, zahleděl dovnitř. Postavila se vedle něho a pochopila. Golden One.

„Gouldn Uan,“ řekl spíš pro sebe, a v anglickém vyslovení toho jména byl úžas, obdiv, okouzlení. Ještě větší než to její, kdykoliv sem přišla. Když hřebce viděla poprvé, poprvé ji taky zamrzelo, že nefotografuje na barvu. Smájlův a Imrův achaltekinský palomino. Nádherný důkaz společné piplačky s chlumeckým hřebčínem. Nejenže zlatý, ale se všemi vlastnostmi zlata. Navíc oživenými. Dan se svým smyslem pro barvy musel…

„Myslel jsem, že je na další rok v Chlumci,“ tiše řekl. „Něco říkal Vašek, že se nějak dohodli. Že zůstane jako Chlumeckejch, ale bude tady. Tam šel dolů s kondicí, či co.“ „A co jeho poslední hřebeček? Zlatej zázrak? Mirákl? Na toho jsem se chystal, to jo… To je neuvěřitelná barva… Zlaťáku…,“ zavolal. Hřebec, který jen jednou po nich loupl očima a dál si jich už nevšímal, na vyslovení jména pohnul očima a pootočil hlavu. Dan se usmál. „Máma bude mít radost. Tentokrát tu budu dlouho… A táta snad taky.“

„A já,“ řekla. Zasunula mu ruku za loket. „A Jožka. Pořád ty tvoje koně někde rozestavuje. Má to jedinou výhodu: všichni zavírají opatrně dveře. Aby je Jožka neseřvala, že jí lítaj koníčkové od Dana.“

Ucítila, že zase chce říct něco, co… Neměl rád idyly. Zatnula mu nehty do předloktí. „Ať tě ani nenapadne…“ Strkala ho pryč. „A co ten angloarab?“ bránil se. „Ten Ramses. Musím ho vidět. Jestli má takovou hlavu, jakou…“ Už ji štval. „A co kdybys takhle musel vidět radši někoho jinýho?“

Děvčata s vozíkem se vracela. Zeptal se jich. Jedna ukázala. Obě se hihňaly. V Lučinách se vědělo všechno, a Dan se jim musel líbit. Najednou si uvědomila, že jí něčím připomíná i Cassidyho, a taky hned věděla proč: samotářství, navíc (alespoň částečně) pohrdající světskými statky, se vtiskne do tváře.

Přistihl ji. „Co si mě tak prohlížíš?“

Nemělo cenu to neříct. „Připomněls mi Cassidyho, a dumala jsem, čím.“

Jen pokýval hlavou, a ona pochopila, že to nechce slyšet. Ze možná i ví, co by slyšel - jejich zvláštní propojení, vynucené tátovým kriminálem, platilo pořád. I v téhle jejich dospělosti. Jíry se to týkalo naprosto stejně.

Potvrdil jí to. „Co Jíra? Eště pořád nic?“

Vypadal však, že ani nevěděl, že to říká - teď zase civěl na Ramsese. Podle tabulky dokonce Ramsese Třetího. Asi ho moc nezaujal, rozhodně ne tolik jako Golden One. Jen řekl „No jo, je to pravda,“ ale hnul se dál, dokonce tak, že to vypadalo na odchod.

„Nejsem si jistá, jestli o to opravdu stojí. A dohazovačka tu žádná zaměstnaná není.“

Zasmál se. „Jde spíš o nás. Aby se z něj nestal zakyslej strejc. “

Neodpustila si to. „A ty jsi co?“

Cukl rameny. Nedotklo se ho to. Tím si byla jistá. Otevřel dvířka v posuvných vratech. Vyšel ven jako první. Musela pomyslet na Janu: osvětlená okna a vchody do chalup - tohle všechno Jana uměla vidět s neuvěřitelným předstihem. Dan určitě na Janu nemyslel. Zdvihl paže jak nějaký velekněz a řekl: „Jsem tu rád.“

Jen co se protáhli mezi chalupami, zahlédla je Klára, svolávající Matěje s Mariánkou, aby se šli před večeří umýt.

„Ivano… Ježíš Dane, kde ses tu vzal?… Kdes byla? Ještě že tu nemáme ampliony… Už dvakrát volal Radek… Ilonka odchytila malýho Martina, a ten lítá od chalupy k chalupě už snad hodinu…“

Jen co ušli pár kroků, zezadu se k nim pomalu přibližovaly reflektory. Auto u nich zastavilo. Rendy: „Dane! Věděl jsem, že přijedeš. Až na těch pár děcek budem kompletní… Noták, Gábino, nesápej se, odřeš to!“

Přes něho se z druhého sedadla naklonila Iza: „Ahoj, Dane. Ivano, máš zavolat Radka. Brala jsem to já. Ilonka šla za Madem do stáje, a Štěpán s Terezou koupou Josefinu, a buď to neslyšeli, nebo telefon vypnuli. Ještě že jsem šla Rendymu říct, aby toho už nechal. Blikalo mu to na ústředně bůhvíjak dlouho. Číslo máš v kuchyni na stole.“ Přestože mluvila bezchybně, i po tolika letech bylo poznat, že je Ruska.

„Jedem do Krušnova ozkoušet tu novou hospodu,“ řekl Rendy.

„Nechte si chutnat,“ řekl Dan. Rendy se na něho okamžik zahleděl, ale neřekl nic. Jen zdvihl ruku na pozdrav, zařadil rychlost, a auto se pomalu rozjelo. Gábina, unuděná k smrti, je kus doprovázela. Když míjelo statek, nechala toho, posadila se ke vchodu a několikrát zaštěkala. Měla už hlad.

Zbývalo jim asi sto metrů. Neubránila se, aby neodhadovala, odkud Radek volal. Proto se nesnažila představit si ho.

Dan zafuněl. „Vyzkoušej si ho.“

Zahleděna do odhadování to hned nepochopila. „Co?… Jak?“ Ale zároveň už věděla. A taky jí došlo Danovo cinkání. Říkali tak tomu už od dětských let {„Cinká ve mně, žes měl ve škole malér… Ty seš zamilovaná! Cinkáš už na dálku… “).

„Nezavolej mu. A když von nezavolá potřetí…“

Někdy z něj šel strach. Nejvíc neúprosný byl k falším ve vztazích. (Už jí bylo dávno jasné, že to je hlavní důvod, proč pořád ještě není ženatý. Nebo aspoň nemá nějakou ženskou, o které by se dalo říct…)

„Tím si nejsem tak jistá. I když… jsme ženatý devětadvacet let.“

„Tím spíš. Není připravenej na to, že nezavoláš. Chlapi s třetí mízou se takovejhlema věcma nezabejvaj.“

„Jsi děsnej.“

„Ale mám pravdu.“

„Jsi děsnej, ale máš pravdu.“

„Budu eště děsnější: slyším cinkání opadávajících okovů.“

Radši už mlčela. Pět metrů přede dveřmi však řekla: „Ta americká holka, ta Kristýna, je z něj celá pryč. Ne proto, že mu v kapele hrajou ty tři Amíci, ale že on sám je tak skvělej. On je skvělý, řekla. Superb! Byla jsem jí trochu podezřelá. Jak je možný, že se od takovýho superbovního muckýho vůbec hnu. Natož do Lučin. I když tady z toho byla dost vyjevená.“

„To se ani moc nedivím.“

Když vešli do té veliké prostory kuchyně propojené s jídelnou, Tereza právě (a hodně ztěžka) scházela z posledních schodů. Objala ho tak pevně, že musel vysadit zadek, aby se do jejich objetí vešlo i její břicho. Zato po své matce blýskla očima. „Teď to sice chápu, proč ses zadrhla, ale naštvalas mě. Takhle brzo Štěpán nepřišel z lesa ani nepamatuju. Chtěla jsem s ním bejt aspoň chvíli… Jožka nás vůbec nepustila ke slovu. A na tebe má Jožka taky vztek. Slíbilas jí, že spolu půjdete dát dobrou noc hříbátku Lamorisovi. A ty nikde.“

„A já furt, co mi chybí,“ řekl Dan. „Jednu chvíli jsem si dokonce myslel, že to je hlady.“

Dole cvakly dveře, a za jejich zády se na schodech ozvaly stoupající nohy. Nejdřív však vyfuněl nahoru Patrik, a Gábina se na něho okamžitě vrhla.

„Vítej, synku. Zahlídl jsem vás ze stáje, než mi to ale dojde z hlavy do nohou, chvíli to už trvá.“

Nechtěl od Dana, aby ho objal. Možná chtěl, ale nepřál si to. Aby té možnosti zabránil, plácl Dana do zad. Vedle něho se vynořila Ilonka, která se z boku k Danovi přitiskla, zdvihla tvář a nechala se políbit na čelo.

„Mami…“

Ivaně cinkalo, že je Dan dojatý. Něco nevídaného! A z táty zase cinkalo, jakou má radost.

„Terezo,“ káravě řekla Ilonka, (Zvláštní, Ivanu napadlo, čím dál víc na ni myslím jako na Ilonu a ne jako na mámu. Přitom to nemá nic společnýho…) „takhle večer bys už neměla lézt po schodech dvě patra dolů a zas nahoru. To tě Štěpán jen tak pustil?“

„Ne,“ řekla Tereza rozverně, „spí. Ale než usnul, říkal, že možná kdybych se párkrát prošla po schodech, že by se třeba ten náš pižďuch přece jen narodil na dědovy narozeniny.14

Ivana našla Danovy oči. Zavřel je a hned zase otevřel. Znamenalo to Ano. Ať už to Ano bylo cokoliv.

Léto 1951 - jaro 1960

Ilonka byla silná a zdravá, a z porodu se rychle vzpamatovala. Všichni kolem ní si mysleli (poznala to na nich), že příchod třetího dítěte za takových okolností pro ni musel být deprimující a bolestivý, a podle svých povah se jí pokoušeli dokazovat, že se na ně může spolehnout a že to s jejich pomocí nějak zvládne. Mělo to jediný nedostatek: nedařilo se jim odhadnout, co na to ona. Míň komunikovala. Mělo to svou logiku - věnovala se svým třem dětem víc než onomu neviditelnému šéfování, na které byli zvyklí. Nemohli proto tušit, že si kryta dětmi jen dorovnává v hlavě (nebo spíš v duši) to, co se načalo v porodnici, kde na to měla mnohem víc času, než by bývala chtěla mít.

Po návratu z návštěvy u Maděry a po překonání radosti a bolesti, které návštěva způsobila, se v ní rozhostila vtíravá jistota, že se Tonko hned tak nevrátí, a ona že se na to musí připravit tak, aby na to mohla připravovat i své děti, včetně toho, které v té chvíli měla ještě v sobě. Těch pár posledních týdnů až po porod ji zaměstnaly natolik, že se tím nezabývala, a ani nechtěla. V porodnici - když už byl Bohdan na světě

se to vrátilo. Sama byla překvapena, že ji to nijak nenutilo do slz, že nemusela čelit záchvatům zoufalství a bezmoci, že ani bolavě netoužila po útěše v pažích svého muže. Byla si spíš protivná, že zrovna ve chvílích, kdy jí přinesou ke kojení tvorečka, který je součtem jejich dvou od sebe tolik vzdálených bytostí, uvažuje tak chladně a nebolestně až do té míry, že sama sobě říká, že po útěše Tonkova objetí toužit nemůže prostě proto, že ta útěcha není možná.

Teta Mara ji žárlivě střežila, až tím byla ostatním protivná. Ač připouštěli, že to tak asi má být. Po pár dnech ,to však vadilo i Ilonce. Chtěla si všechno dorovnat v hlavě, a toho byla schopna jen uprostřed trojúhelníku svých dětí. Chápala, že to teta Mara nechápe (či spíš nechce chápat - možná i proto, že by její přítomnost ztratila smysl), ale byla ve stavu, v němž pro příliš mnoho ohledů nebylo místo. Teta se samozřejmě urazila (ne však moc), a vrhla svou přebytečnou energii do vlády nad kuchyní.

Ivance dalo miminko největší dar: přestalo se jí stýskat po tatínkovi. A Ilonka se přistihla, že uvažuje, jestli by v tom vlastně neměla Ivanku podporovat. Svěřila se s tím Cassidymu. Ten s nápadem, jak tomu čelit, musel za Janou - jenom ta byla schopna vytvořit kreslené dopisy od tatínka, které Cassidy jezdil házet do schránky před poštou v Krušnově, aby mohl za tři čtyři dny přijet pomocník pana poštmistra Roubala Bořek Vytlačil, a jen co zastavil brblání jawy, aby mohl křičet „Slečna Ivanka Maděrová, slečna Ivanka Maděrová, má tu dopis! Přivezl jsem pro ni dopis!“ Na dopisech se během času podílel kdekdo. Jana byla výtečná kres-lířka, ale ukázalo se, že koně moc kreslit neumí, a že to naopak skvěle ovládá Šura Arkutin. Cassidy to sice celé vymyslel, ale o textovou část dopisu radši poprosil Harryho - kdykoliv přijel Kérly, s chutí se na tom podílel i on. Při představě, že okamžik, kdy to jednou bude muset Ivance říct, nastane určitě dřív než samotný návrat Ivančina otce, bylo Ilonce občas úzko. A blahořečila si, že od počátku vyžadovala, aby vzdálenosti mezi dopisy Ivance byly měsíční, a ne čtrnáctidenní, jak si všichni zúčastnění podvodníci přáli. Účinek byl přesně takový, jaký Cassidy očekával: Ivanka byla sice nejvíce zaměstnána obskakováním nového bratříčka (ale to postupem času taky trochu opadalo), na dopisy od tatínka se však těšila už čtrnáct dní po obdržení předchozího, a těšení ji zaměstnávalo natolik, že se jí nestačilo stýskat.

Když se vrátila, Ilonka chodila alespoň na společné večeře, na víc ty první dny neměla. Od začátku se snažila, aby Boy, byť zahleděný do svých zmítání a problémů, ani na vteřinu nezapomněl, že ona je pořád i jeho matkou. On byl jediný, kterého v soukromí bytu (aby nebyl v rozpacích) objala a řekla mu, že se na něho těšila, a že mu v porodnici i při kojení držela palce, aby tu kompozici z češtiny (i kdyby to měl být Stanislav Kostka Neumann) napsal za jedna. Pravda to byla jen zčásti, ale to jí svědomí nijak nezatěžovalo - její vztah k němu byl pravda, a to platilo. Kdykoliv se kdekoliv potkávali či míjeli, nikdy neopomněla dotknout se ho, byť to měl být jen prst zavrtaný do paže - už před těmi šesti lety, kdy se s Tonkem tak rychle poznali a zamilovali, stejně rychle jeho prostřednictvím pochopila sílu a význam těchto letmých doteků, přečasto důležitějších než sebedivočejší objetí. A vůbec ji neuráželo, že podobným způsobem se ten, pro ni člověk z jiného světa, dotýká i koní. A někdy dokonce předmětů. Když ho poprvé viděla, nikdy by to bývala do té skoro přísné tváře navyklé neukazovat, co se za ní děje, neřekla. Podstatné bylo, že tento způsob vztahu se jejich vzájemným propojením stal taky její součástí, a ona ho teď mohla přenést i na Boye. A zároveň to byla jedna z mála radostí: viděla na něm, jak mu to pomáhá, jak tím pookřívá, jak se tím konečně dostává z ochrnutí, které mu způsobilo Tonkovo zatčení. Jí to pomáhalo taky.

Další, co musela udělat, bylo srovnat se s Martinem Kandou. Stáhl se. A to ona nehodlala připustit. I když to bylo především proto, že se pokoušel srovnat nakřáplé manželství. Přestal pít i chodit do hospody. Když se Jerry učil na zkoušky či na ně odjížděl, bral na sebe jeho práci natolik, že pomoci ostatních nebylo téměř třeba. Protože se Alena vracívala z pily až před večerem (bylo jí však nutno přiznat, že především díky ní pila doháněla zatím pořád malý výdělek z koní), staral se o Pavlíka. Pokud se taky nevracel z chlíva rovnou k večeři - to pak mívala klučíka u sebe Júlka. Ilonka se přesto nemohla zbavit pocitu, že se Martin takto stáhl možná kvůli Cassidymu. Že Cassidy jakoby převzal šéfovství po Tonkovi, ačkoliv bylo nasnadě, že by to býval měl být právě Martin. Nešlo o velení - to už držel (nejenže musel, ale nic jiného ani nezbývalo) Honza Kučera. Šlo o ony neviditelné nitky, jimiž je před lety (aniž si toho byl vědom) Maděra pospojoval, a které Cassidy asi vnímal ze všech nejvíc, a proto měl největší strach, že by se mohly přetrhat. Jistěže to bylo i tím, že s ní byl na obou návštěvách ve vězení a že na vlastní kůži (i oči) poznal, jak je míra Maděrových jistot přímo úměrná celistvosti Lučin i všech, co v nich žijí.

Martin Kanda mimoto téměř vlastním tělem zakrýval ostří, jež hrozilo navždycky přeseknout poslední pouta mezi Alenou a jejími rodiči. I když možná hlavně proto, že sám odešel z domova velice brzy, a než si stačil uvědomit, co rodiče znamenají, ti mu umřeli. A velice chtěl, aby Pavlík měl dědečka a babičku. Alena se sice (po nevěře s Klučinou a kvůli Kandovu opilství) k rodičům odstěhovala, ale narůstající despotická patriarchálnost Křivého, podporovaná neúspěchy při vedení velkostatku i nejhlubším zklamáním, že svůj vlastní grunt (byť maličký) na Moravě opustil pro totok, i neutuchající výčitky ze strany matky (možná i kvůli nim se ostatní děti postupně rozprchávaly do světa), její rozhodnutí vrátit se do Lučin jenom utvrdily. A k tomu záchvaty sebevyčítání (že ona způsobila Klučinův útěk a tím pádem i Maděrovo zatčení), kvůli nimž rodiče téměř nenáviděla za to, že ji špatně vychovali, a ona byla taková, že… Pila pro ni byla nový život, rodiče ne. S Kandou byla schopna se usmířit - jeho potřebovala. Aby mohla mít spokojeného ducha, musela mít spokojené i tělo - byla už taková - a to i za cenu, že musela čelit odporu, který jí působil pach chléva, jímž byl Kanda neodstranitelně prostoupený. Ač sama v tom pachu vyrostla. Teď se ovšem cítila být něco víc.

Ilonka za ním zašla do chléva ještě téhož dne, co Jerry odjel na dva dny zkoušek. Chtěla, aby s ní mluvil na svém území a v jistotě, že kolem nebude nikdo další.

Začala zpříma: „Čo sa eště porobilo - okrem teho, čo viem

že si sa stiahol, Martin?“

Přestože byl pověstný svou nemluvností, jeho téměř netečnost, s níž tak dlouho neodpovídal, ji nutila si myslet, že už je pozdě. Ze už se Martin rozhodl k něčemu, co může končit odchodem.

Nakonec přeci jen promluvil. Nepřestal však při tom mazat klouby na Pýtově závěsném vyklápěcím vozíku. „Ty s těma tvejma radarama… Ale nemysli si - moje radary taky hlásily, že se co nejdřív vobjevíš.“

Udělalo jí to radost, přestože vlastně nic neřekl. Důležitý však byl způsob, jak mluvil, tón hlasu, a vlastně i jeho zahledění do práce, kterou právě dělal.

„Jestli jsem se stáhl,“ pokračoval, a párkrát mu při tom zacukaly koutky, „tak z vlastní kůže. Ale už mi narostla nová, jak můžeš vidět. Bude ti stačit, když řeknu, že už jsem zase strom zelenej? I když pořád eště tak nevypadám?“

„Hej,“ řekla ne proto, že jí nic jiného nezbývalo, ale že mu věřila. Ač takto spolu byli vlastně jen šest let, připadal jí jak druh z mladosti. „Bála som sa, že…“ Často takhle spolu mluvili - nedoříkávali, a přesto jim bylo jasno.

Zavrtěl hlavou, otřel si ruce o staré manšestráky, tu levou jí zezadu položil na krk, a na okamžik přitiskl její čelo ke svému. „Už mě bolely sanice, jak jsem furt něco přežvejkával. Už je to dobrý.“

„Povodně som si myslela, že… keď Tonko… že ty bys…“ Zasmál se. „To je v pořádku. Cassidy je na tohle fakt nejlepší. Já určitě ne. Já tak nanejvejš, abych to vohlídal z dálky.“ Málem zrozpačitěla. Že to bylo zbytečné. Vyvedl ji z omylu: „Dobře, že sis to myslela. Aspoň… Už si ani nepamatuju, kdy…“

A ona se najednou rozbrečela. Opřela se mu tváří o prsa, oběma rukama se ho chytla za košili a plakala. Obejmul ji, aby věděla, že ji takhle bude držet, dokud se nevypláče. Mlčel. A na okamžik jí zazáviděl, že - byť s takovým zpožděním - je schopna uplynulý žal ze sebe vůbec dostat. Cítil, jak mu na prsou vlhne košile. V té chvíli postřehl, že se ve vstupu do chlíva objevil Boy. Jen ale co vstoupil a zaslechl její pláč, vycouval.

Nemohla to zastavit. Zatím vždycky - i o samotě byla schopna přicházející slzy zastavit. Teď dokonce ani nechtěla. Ač ten pláč byl všechno její předchozí zoufalství, všechna její bolest, všechna neschopnost změnit stav věcí, zároveň cítila, že ji slzy toho zbavují. A pak naposled vzlykla, naposled se přerývavě a zhluboka nadechla a vydechla, a pomalu začala narovnávat hlavu. Aby se jí před očima objevil kapesník. „Znáš mě. Není moc čistej. Ale…“

Otřela si slzy, kapesník mu vrátila, a pak mu za ušima vzala hlavu do obou dlaní, přitáhla si ji k sobě a políbila ho na obě tváře.

„Ďakujem ti. Strom zelený… Pevný a láskavý.“

Další den ráno, jen co Dan po nakojení usnul a Júlka si odvedla Ivanku s Jírou ke svým třem dětem (večer ji o to poprosila - Ivanka stejně trávila většinu času s Evičkou, a Jíra byl nejklidnější dítě na světě), llonka šla za Honzou Kučerou a Rendym. Po Kandovi to byla poslední nejistota, které se chtěla zbavit, aby mohla lépe čelit té největší: Tonkovu kriminálu. Poslední měsíc těhotenství ji už zmáhal natolik, že hospodaření domácnosti (která zároveň byla domácností všech) dala na starost Rendymu. Chtěla se toho zase chopit. Pláč vyplavil poslední zbytky slabosti. A vůbec chtěla vědět, jak na tom jsou. Rendy tu už byl pátý rok, a znal ji natolik dobře, že se na jejím systému (ostatně ve své jednoduchosti velmi přehledném) nepokusil cokoliv změnit. Jakmile vyfasoval potravinové lístky, odevzdal je, jak už to celá léta bylo zavedeno (vlastně už od doby, kdy koloniál vlastnil zakuklený velitel gestapa pan Hubačka) paní Dvořákové, která si při nákupech odstříháva-la, co potřebovala, a tím se klasické Má dáti - dal i pod jeho perem uchovalo v krystalickém tvaru dvou sloupců. Protože se celá ta léta příjmy i výdaje rozepisovaly na všechny stejným dílem, a všem se po srážkách připisovaly na konta stejné částky, konta se lišila jen tím, kolik si kdo vybíral. Bill s Kérlym většinu svých členských příjmů dávali zase zpátky na konta dětí (Janě to nedovolili, aby i v tom mohla být do manželství Jerrymu rovnocenným partnerem), Kérly si někdy řekl o nějaké peníze na filmování svých soukromých dokumentů (pokud se mu nepodařilo vyšašit filmovou surovinu jinde) nebo zaplacení neherců, kteří mu občas účinkovali, Bill však nikdy - primář Všetička mu dával královské kapesné (Bill o svém otci tvrdil, že se tím pokouší ho uplatit, aby mu Bill míň vyčítal, že se dal ke komunistům), mimoto dostával ještě basketbalové stipendium.

Ilonka však nepřišla jenom kvůli tomu. Věděla, že někdy až přepečlivý Rendy ty její kupecké počty zvládl levou rukou - chtěla zjistit, jak jsou na tom Lučiny. Nejen kvůli svým vlastním jistotám, ale i kvůli Tonkovi: věděla, že se na příští návštěvě (společně s ní si vědom, že by jim nedělalo dobře, kdyby mezi nimi došlo k jediné vteřině mlčení okamžitě se naplňujícího vzájemnou touhou i steskem po jejím nenaplnění) bude ptát na Lučiny. A ne jenom na koně.

Ač Kučera na sebe musel přebrat všechna rozhodování a všechny odpovědnosti, ani v nejtajnějším soukromí (to jest s Esterou, která ze sebe ráda dělala prevíta a někdy i při milování z něho tahala přiznání, že on jediný je pánem Lučin) ani na okamžik a ani jednou nezapochyboval, že by skutečným šéfem nebyl Tonda. A šéfovou Ilonka. Teď byla obojí. Nikdy mu nepřišlo na mysl, že by to pro něho mohlo být dokonce snad pokořující. Když si odbyl svá tápání, jaké je v Lučinách jeho místo, chopil se ho s dělností a rozvahou jemu vlastní. S tím skutečnost, že Ilonka je tu paní, neměla nic společného. A když přišla a vyslovila své přání, měl stejnou radost, jako když jednou za čas přišel Tonda se svou obvyklou kamuflovací otázkou, jestli koně Lučiny moc nevyžírají. Dokonce se přistihl, že má radost možná větší. Ale to spíš bylo způsobeno tím, jak vypadala. Z očí se ztratil neproniknutelný smutek, místo něj tam byla téměř dychtivost. Celo se vyhladilo, trpkost z koutků rtů zmizela. To její pousmání se tam sice pomalu, ale vracelo.

Uvědomil si, že se chce chlubit. Přestože sem před těmi pár lety přišel jako dělnický kádr, který měl fungovat hlavně jako ochranný štít, jako nastrkovaná stranická legitimace, jako nárazník, teď už o sobě věděl, že to nejen umí, ale že je mu vlastní to umět. Byť s přispěním všech ostatních hlav a zkušeností. Pořád zuby nehty držel (ano, ON - na zestátněném exportu zemědělských výrobků se bavili jenom se straníky) produkci travních semen, o které byl pořád ještě velký zájem, a zisk z nich nebyl malý. Jerry s Kandou a Harrym už dovedl vylepšovat kvalitu dobytka, už věděli, který je dobrý na maso a který na mléko. Jana už měla připravený projekt na další chlív. Zatím nebylo třeba počet kusů zvyšovat, ale po postavení chlíva to nebude velký problém - to ovšem neznamená, že se budou hrnout do nějaké velkovýroby, jak se s tím v novinách téměř každý den chlubí nějaké JZD - pokud ani dál nebudou chtít žebrat o dotace, nehodlají na tenhle způsob hospodaření přistoupit. Všechny dodávky neustále mírně překračují, ale nikdy je nebudou překračovat podle návodů a přemlouvání, které chrlí Rudé právo a rádio - vystavovali by se tím taky nebezpečí, že by jim sem cpali cizí lidi. Ovce - přesněji jejich vlna - taky vydělává, takže doplácet na koně není problém. I když koně, alespoň tedy těžkotonážníci (Varovo plemeno) jsou v přibližování dřeva bez konkurence, a chov by se vlastně mohl vzhledem k poptávce rozšiřovat neomezeně. Ale ani to by nemělo být - obzvlášť teď - cílem, zase především z toho důvodu, aby se do Lučin necpali cizáci. A aby si někdo na ministerstvu neusmyslel, že tenhle chov chladnokrevníků by měl patřit státu, a nechtěl ho pro ten stát, to jest pro stranu a vládu, zabavit. A totéž by se mohlo přihodit s pilou. Kdyby prosperovala příliš. Což dá práci - Alena je toho tak zatraceně schopná (a to nejenom svým zjevem a způsobem jednání), že udržet ji a pilu v určitých nerozpínavých mezích není jednoduché.

A potom Honza Kučera najednou řekl cosi, co od něho dosud nikdo neslyšel: „Snad by měl Tonda radost. Když se mám vo něčem rozhodnout, dycky si řeknu, co by asi na to von.“ Sám se trošku lekl, když to řekl Jestli bylo dobře Ilonce připomínat Tondu i v takové souvislosti. Ilonka se však (kupodivu) zdála potěšená.

Taky byla. Rozhodnutí nepodléhat svým žalům a zoufalstvím měla už za sebou. Po tělu (a to se moc bránilo, moc) si obrnila i duši. Aby byla připravena. Nevěřila, že je mocipáni nechají na pokoji. Když kvůli ničemu jinému, tak proto, že ona sama se vzepřela. Než Tonka zatkli, denně studoval noviny a poslouchal zprávy jen Honza. Aby alespoň zhruba mohl odhadnout, kam (či spíš proti komu nebo na koho) se chystá komunistická strana a její vláda vrhnout. Teď to bylo na ní. Kdykoliv přijel Bill, musel jí podrobně vylíčit, co se v Praze nejen děje, ale co se i chystá. Bill to velice sledoval Pokořen patolízalským postojem svého otce sám sebe hlídal, aby jeho vlastní postoj byl jasně odmítavý. Přestože ani on sám neměl dost odvahy odejít z reprezentace, která samozřejmě byla reprezentací režimu, alespoň se úzkostlivě snažil, aby nedal žádnému reportérovi příležitost citovat jeho prohlášení (jako to někteří dělali), jak že je hrdý, že může reprezentovat svoji lidově demokratickou vlast. I tak byl dost nedotknutelný, a jako takový mohl dost zblízka sledovat, co se děje. Jak na fakultě, tak v politickém zázemí sportu. V trochu podobné situaci byl i Kérly, který v okamžiku, kdy se schoval za kameru, byl neviditelný. Mimoto FAMU nebral nikdo příliš vážně, takže zakamuflován jako dokumentarista se leckams dostal. Zato od Jany se ani Ilonka nedozvěděla nic. Dalo se to pochopit: v prvních měsících roku, kdy Lučiny byly ještě pořád ochromeny Maděrovým kriminálem, Jana rýsovala svoji diplomovou práci a připravovala se na její obhajobu. Po tom, co tak vzplála ke straně a po členství ve fakultním výboru SČM pro ni určitě nebylo jednoduché srovnat se s tím, co prožívaly Lučiny, ke kterým patřila - a nejenom prostřednictvím své lásky k Jerrymu. Ten jí v tomto vyrovnání moc nepomohl. Věděl, že si to musí přežvýkat sama, on mohl jenom nešťourat. Možná i proto souhlasil, aby se vzali, aby spolu žili v Lučinách v chalupě s interiérem, který nejen navrhla, ale do značné míry se na něm i podílela - už se mnohokrát přesvědčil, že její představy, jak a jakým směrem se co bude ubírat, zdaleka nebyly fantazírováním, a proto její rozhodnutí, že se po promoci nechá umístit sem a že přemluví několik svých spolužáků, aby v Krušnově založili projektový ústav pro výstavbu pohraničí, bral za hotovou věc.

Ilonka Janino pozvání na promoci přijala. Janu to rozplakalo - nepočítala s tím. Pro Ilonku to nebylo jednoduché, musela s sebou vzít mimino - byl to výlet na celý den. Aby se nemuseli trmácet vlakem, Putna pro ně vypůjčil od primáře krušnovské nemocnice Němečka auto - ač už bylo příjemné počasí, jet do Prahy otevřeným džípem se nejevilo příliš rozumné. Primářovo gesto bylo pro Ilonku důkazem, že pořád existují lidé, kteří odmítají považovat ji za prašivou. V případě Němečka to mělo svou logiku - byl jednou z prvních obětí politických čistek, a odchod do pohraničí byl pro něj jedinou možností. On to byl, kdo Ilonce hlídal i zařídil porod, k němu se kdykoliv kdokoliv z Lučin mohl uchýlit se svými bolístkami.

Ilonka se na promoci znovu sešla s Janinou matkou, tentokrát už víceméně smířenou s tím, že větší autoritou je pro Janu Ilonka a Lučiny vůbec. Nesmířenou však s Janiným rozhodnutím, že jako architektka v Praze nezůstane a že chce svou budoucí kariéru zahrabat v pohraničí. Ilonka se jí nesnažila nic vysvětlovat. Ani to nešlo. Avšak poprvé se právě od Janiny maminky dozvěděla, že Jana se svými kolegy chystá projekt na jakousi stavbu mládeže (jichž už se po celé republice za horlivé podpory tisku i filmových a rozhlasových reportáží odehrávalo několik) v bezprostřední blízkosti Lučin. Ilonce zatrnulo, ale neměla ani sílu ani chuť zeptat se Jany přímo - musela doufat, že s tím Jana (jako nakonec pokaždé) přijde sama.

Na podzim vyhrál Šura na Achtapovi první dostih, a to ještě takovým způsobem, že zasvěcení jen zírali. „V Ceně Rudého práva zvítězil sovětský hřebec Achtap s jezdcem Arkutinem z JZD Lučiny“ psaly noviny. Smájl se po návratu u večeře přiopil. Bylo to poprvé od doby, co je s ostatními kauboji opil hostinský Zikmund na svatbě Maděry s Ilonkou. Všichni (v Lučinách byli i Kérly a Bill) z toho měli radost (možná větší než z vítězství Šury s Achtapem), ale ta byla krátká - Smájl měl opici, která jim nebyla k ničemu: poněkud přiblble se usmíval a vůbec nevnímal, že mu někdo něco říká, natož že si z něho dělá legraci. Brzy o něho ztratili zájem, on se bez povšimnutí mohl vytratit a uspořádat nenadšenému Achtapovi koncert. Který i navzdory velice přítomnému objetí Honzy Kučery i rytmu jejich propojených těl a dechů uslyšela Estera a odolávala jen chvíli nemohla si pomoci. Honza to jen mohl otráveně vzít na vědomí. Na tóny on žárlit neuměl. Ona ano. Vždycky si byla tak jistá, že tolik hudby v krvi mohou mít jen Cikáni, že jen v nich se tahle schopnost může sečíst do někoho jako je ona, z které a v které pak hudba tryská jak prameny v Karlových Varech (Honza ji tam jednou vzal a ji tohle přirovnání okamžitě napadlo), a není proto přeci možné, aby zrovna takový gádžo jako Smájl hrál lip než ona. Zrovna Smájl, který vždycky při společném mucicirování zaníceně pozoroval její prsty, nic jiného. I kdyby hrála nahá.

Ilonka toho večera po dlouhé době poprvé dovolila dojít svým představám až k Tonkově úžasu nad oznámením v dopise, že Achtap vyhrál. A rovněž poprvé se jí nezvyšoval vnitřní třes z pomyšlení na blížící se chvíli, kdy bude muset sednout k dopisu a navzdory omezenému rozsahu, omezeným citům a omezeným informacím do něj propašovat všechnu svoji lásku tak, aby Tonka nebolela, všechnu jistotu tak, aby ho uklidňovala, a všechnu pohodu tak, aby ani ji (to by poznal) ani jeho nerozlítostňovala. Přestože v jeho dopisech rozpoznala totéž.

Z Vánoc měl Maděra trochu strach. Ne že by předpokládal, že by mohly být ještě horší než před rokem v Bartolomějské, ale… Ti, co se chystali trávit v tomhle prostředí už druhé, někteří i třetí svátky, se navzdory všemu, s čím počítali, chovali, jako by ty svátky měly být opravdu pohoda. A přitom jaké svátky - na Štědrý den fáraly všechny tři šichty, a na Boží hod a Svatého Štěpána (i z názvu toho svátku čišel strach) se čekala nějaká výživná buzerace: neutuchající odhazování sněhu, přehazování uhlí, nebo aspoň sčítací nástup trvající několik hodin, obzvlášť když pořádně mrzlo nebo padaly z nebe nějaké trakaře.

„Bude to pohoda, uvidíš,“ říkali mu kamarádi. „Záleží na tom, jakou si nastolíš v sobě. Že se nám možná nepodaří propašovat ani větývku? No a co. Takovej vánoční stromek, jakej si postavíš v sobě, to stejně nebude…”

Heřman Tyl, převor premonstrátů, trojnásobný doktor a hlavně kněz, který přitom vypadal jako věrná kopie Ladova Švejka, dokonce tvrdil, ze sloužit půlnoční. „I kdyby to mělo být v korekci, i kdybych při tom měl být sám, dodával.

Maděra měl přesto strach. Bál se, že z toho vnitřního stromku se stane ten velký nádherný strom v Lučinách, a… Nebylo to jen tak. Ale ostatní ho uhlídali tím nejschůdnějším způsobem - nenechali ho ani na okamžik o samotě. „Nemysli si, že stojíme za zadkem jen tobě,“ smál se Francek. „Stojíme za zadkem jeden druhýmu. V takovej čas podklesnou kolena každýmu. A kdo říká, že ne, dělá akorát většího frajera.

Měli ten den odpolední. Štajgr jim dokonce (ani zkušený Francek by to býval do něj neřekl) přinesl trochu cukroví a v termosce grog. Když přišel střelák odpálit čelbu, Lojza si mu řekl asi o půldruhého metru luntu (=zápalné šňůry), tu nařezal na čtvrtmetrové kusy, těm špičkou nože porušil povrch, rozvěsil je po výdřevě, zapálil, a když začaly prskat, kouřit a strašně smrdět, řekl Veselé Vánoce. A protože střelák taky zapálil čelbu, museli odejít, a jen z dálky a navíc zpoza rohu mohli ještě pár vteřin vidět, jak se na konci prázdného překopu v rozšiřujícím se oblaku kouře rozlétávají jiskry. Než to všechno sfoukla detonace náloží v čelbě.

„No prosím,“ řekl Míla, když detonace a tlak vzduchu utichly. „Takovejhle Štědrej večír si může dovolit málokdo.“

U brány tábora na ně čekalo snad dvacet bachařů, patřičně vzteklých, že mají zkažený večer jenom proto, že ti zatracení vězňové se v tenhle čas vždycky snaží propašovat do lágru něco, na co nemají jako trestanci nárok. Šacování podle toho vypadalo - bylo hrubé a nemilosrdné. Ti zkušení s tím počítali. Francek si proto na šichtu nevzal ani fotografii ženy s dětmi, ukrytou pod tabákem - už věděl, že bachaři v tento večer ze msty ničí i všechno povolené, že tedy buď přímo zahazují, nebo alespoň vysypávají i krabičky s tabákem. Dali si s tím na čas, takže do tábora vcházeli půl hodiny před půlnocí, a Maděra se přistihl při úlevném pomyšlení, že mu to vlastně ani tak nevadilo - hlavně že neměl čas přenášet se v myšlenkách i pocitech o sedmatřicet kilometrů dál.

Na Silvestra měli noční a mohli se ztrhat - dvě hodiny před koncem předchozí šichty vypadl na šachtě proud, a kluci z odpolední jim nejenže nepředvrtali ani jednu díru, ale dokonce jim tam nechali i část odpalu, a tak Lojza s Mílou vrtali ze zbylé hromady předchozího odpalu, a Maděra odbíhal s vozíky k Franckovu bagru sám, a Francek jen občas nechal bagrování a pomohl mu přitáhnout stoupáním k bagru prázdný - to všechno jen a jen proto, aby těsně před půlnocí mohli zapálit čelbu a pak podle střelákových hodinek do detonací řvavě odpočítávat poslední vteřiny roku 1951.

Na začátku února měl konečně návštěvu. Měl ji i Francek, ale byli v odlišných návštěvních turnusech, takže Maděra Jiřinu ani malého Rosťu nemohl vidět. S Ilonkou přijel Boy, a za nimi ještě rozpačitě postával Rendy.

Asi čtrnáct dní předtím uslyšela zaklepání, a za dveřmi stál Rendy s velikou kyticí narcisů. „Byl jsem kvůli naší lanovce v Krušnově. Vedle óenvé votevřeli květinářství… Řek jsem si, že by…,“ a s rozpaky jí strkal pugét do obličeje. A když byl pryč, nemohla se studem ani pohnout: kdy naposledy pomyslela na Rendyho? Kdy s ním naposledy promluvila? Zeptala se ho třeba… třeba co? Jestli tu je spokojený? Nebo co čte? O co se vůbec zajímá? Odtud byl pak jen krůček k rozhodnutí, že je nejvyšší čas, aby Rendy přestal být jakoby na okraji jejich společenství. Ačkoliv dobře věděla, že nikoho ani nenapadlo ho tam strkat a že se tam usilovně strkal sám, nehodlala tyhle vyjeté koleje dál snášet. A když oznámila, že na návštěvu s ní a Boyem pojedou Smájl (aby Šéfovi mohl říct všechno o Achtapovi a Surovi i o tom, jaký je najednou o ně zájem) a on, Rendy měl sice obavy, ale především radost.

Čtyři dny nato přišel do Lučin šedovlasý Cikán a ptal se po Imrovi. Byl to vysoký krásný chlap s téměř ušlechtilou tmavou tváří posetou vráskami nejmíň šesti desítek let. Imra ho přivedl k Ilonce a byl při tom ve velikých rozpacích. Starý muž byl jeho strýc, a přišel navázat na to, co pro jeho rodinu už jednou plukovník Maděra udělal. Tentokrát však nepřišli žádat o pomoc - přišli za ni poděkovat. Stařešina rodu mluvil květnatě a uctivě a několikrát při tom Ilonce políbil ruku - to pokaždé, když se zmínil o plukovníkovi. Na konci té řeči (při níž byl Imra stále víc nesvůj) starý Dóbay oznámil, že přišli s darem.

Ten dar bylo stádečko sedmi poníků, z nich dvě klisničky březí. Všechny papíry na poníky měli v naprostém pořádku, včetně darovací smlouvy na JZD Lučiny. Bylo jasné, že nejde o nic nekalého.

Kučera s Rendym (byť poníci byli zadarmo) sice zoufale obraceli oči v sloup, ale nebylo jim to nic platné. I oni dva už dobře znali (Imra o tom čas od času rád vyprávěl, a Júlka se pokaždé ke konci přidávala - vždycky s trochou slz, které však byly znamením štěstí a probuzené krve) význam, jaký Cikáni přikládají jakémukoliv daru, a nedovolili si zaprotestovat. Poníci zůstali natrvalo, Imrovi příbuzní pobyli tři dny, a zásobeni poctivými potravinami na několik týdnů s hlasitým blahořečením znějícím i z velké dálky odjeli neznámo kam.

Poníci byli nádherní. Byli to klasičtí strakatí shetlandi patřící k základní zvířecí výbavě sebemenšího cirkusu, před válkou je mívali venkovští pekaři a řezníci na rozvážení zboží. K čemu ovšem mohli být Lučinám, se dalo těžko vymyslet, takže nakonec byli vděčni Janě (na jejíž Libušina proroctví už byli alergičtí) a její spíš logické úvaze než předpovědi, že zájem o koně by se do téhle země mohl nejlíp vrátit přes zájem dětí. A pro ty jsou velcí koně moc velcí. Její slova téměř okamžitě potvrdily Ivanka s Evičkou, které zapomněly na své panenky, od poníků se nehnuly, a ještě než Ilonka odjela na návštěvu za Maděrou, obě už se na poníkách (byť s asistencí Imry) vozily.

Tonko vypadal dobře. Už jí nepřipadal tak hubený jako minule a byl opálený (nemohla tušit, že den předtím si podle už osvědčeného návodu natřel obličej naftou, a kamarádi skoro hodinu hlídali, aby mohl za barákem nehnutě nastrkovat obličej únorovému slunci, jehož účinek nafta znásobovala - chvíli pak trvalo, než si smyl z obličeje její pach, ale efekt byl skvělý: Riviéra hadr). Přepážka v návštěvním baráku (ten stál osamoceně uprostřed louky na druhém břehu Ohře pod hradem Loktem, obestoupený bachaři - vezli je tam na náklaďáku pod plachtou a pod ostrahou mířících samopalů) byla vybudována tak důmyslně, aby na sebe nemohli dosáhnout. Ale síť mezi nimi nebyla. Na začátek honem řekl, že na něm můžou vidět, že je v pořádku, ale že o své práci a životě jim stejně nesmí nic říct (těm, co měli návštěvu, dva bachaři neustále chodili za zády a dávali najevo, že naslouchají), tak ať mluví oni. Přestože na něm visela očima a hovořila o dětech, potěšilo ji, že Smájlovi i Rendymu řekl, že je moc rád vidí.

A Boyovi, že má radost z jeho známek ve škole. Děkovala při tom Pánubohu za poníky - při vyprávění o nich a o nadšení dětí jako by z Tonka (ale i z ní) opadlo ono napětí způsobené nemožností komunikovat i jinak než slovy.

Kocovina z té návštěvy byla pak hrozná. Ačkoliv sama sebe už od chvíle, kdy se dozvěděla, že návštěva bude, před ní varovala. Nedalo se s tím nic dělat. Zmatená směs oživené touhy a stesku, i zoufalství, že mu řekla jen desetinu toho, co chtěla, ji přemáhala, a ona nebyla schopna se tomu účinně bránit. Žádná zaříkávadla nefungovala. Ještě štěstí, že cesta netrvala dlouho - a tam na konci už byly děti a všichni ostatní, a ji to z jejího vzduchoprázdna vyrvalo. Přestože se neptali - vedeni oním rituálem nepřipomínání (a ona by si přitom bývala tolik přála, aby jí nedali pokoj, aby se pořád ptala na cokoliv, aby se všeho, co ji přepadalo po cestě domů, co nejrychleji zbavila), nakonec to (byť mnohem pomaleji než doufala) zapůsobilo natolik, že byla schopna si spočítat, čeho všeho se při příští návštěvě nesmí dopustit, jsouc si jista, že přesně totéž po návštěvě prožíval Tonko, který kolem sebe neměl takové obranné prostředky jako ona. Netýkalo se to vztahu, naopak - věděla moc dobře, že mu o své lásce musí i říct, nejen ji ze sebe vyzařovat (o čemž byla přesvědčena).

navzdory tomu, že ani ona ani on s láskyplnými slovy neměli moc zkušeností - bok po boku je nepotřebovali.

Maděra ony obranné prostředky, které Ilonka byla schopna vyjmenovat, skutečně kolem sebe neměl. Měl však jiné. Pár dobrých přátel, kteří s návštěvami měli už své zkušenosti a věděli velmi dobře, jak se jejich následkům bránit. Měl kolem sebe ve dne v noci bachaře, kteří byli kdykoliv připraveni znesnadnit mu život, a měl tu děsivou otrockou práci, při níž se nejen nesměl dopustit žádné nepozornosti (mnohdy životu nebezpečné), ale hlavně - děj se co děj - ji musel vykonat, aby se z něj za nesplněnou normu nestal ještě horší otrok, aby dostal alespoň tolik najíst, že by ho navíc ještě nevysiloval hlad.

Měl proto na stejné touhy a stesky a zoufalství čas mnohokrát kratší než jeho žena - jenom těch pár minut, než usedl pod plachtou náklaďáku vedle Francka, který měl návštěvu před ním a držel mu místo.

A ještě než Maděra dosedl, řekl: „Nesnaž se mě přesvědčit, že ti uletěly včely. Ty už zdrhly mnohem dřív. A nám všem. Ale jednou zas přiletěj. Uvidíš.“

Ostatní na něho byli taky už připraveni. Každý po svém. „Je furt lepší, když se ti bude stejskat, to je dycky nej lepší důkaz, že je po kom. Horší by bylo… pár takovejch, co se na ně venku všichni vyflajzli, jsme tu už vytahovali ze sebevraždy.“

„Něco ti řeknu, Made,“ řekl Lojza, „s takovým zázemím, jako máš ty, je kriminál vlastně procházka růžovým sadem.“

Karel Šedivý pokýval hlavou a řekl: „Žena je tak nemocná, že na návštěvu ani přijet nemůže. A dcera se učí na prodavačku. Jsem rád, že máš aspoň ty trochu kliku, Made.“ A protože to myslel upřímně, tím to účinkovalo víc. Málem až po stud, že se opovážil mít zajíkavý vztek, že…

Dvaapadesátý rok byl krutý. Neustále na pokraji hladu. Dost často blízko u hranice mezi životem a smrtí: občas se některý z bachařů, co hlídali tábor na věžích, z nudy přiopil, a pak si nudu krátil střílením do tábora. Zuřivá urputnost, s jakou se sovětští páni nad uranovými šachtami hnali za co největším množstvím smolince (posílaného stovkami vlaků do Sovětského svazu bez ohledu na sebemenší bezpečnostní předpisy), měla za následek smrtelné úrazy a těžká zranění. Čas od času - s vědomím, že nemá co ztratit, ale má co získat, se někdo pokusil o útěk. Na Maděrově táboře se to nepodařilo nikomu. Většina za to (podobně jako modrooký Pepík) zaplatila životem. Poplašeni procesem a pak jedenácti rozsudky smrti nad nejvyššími pány samotné strany si bachaři svoji zlost a nejistotu vybíjeli na vězních. Nevynechali jedinou možnost, jak jim dát najevo, že jsou ještě naživu jenom díky tomu, že dobývají strategickou surovinu. Taky se začínali učit, že psychický útlak bývá někdy dokonce účinnější než fyzický, a hlavně že je nestojí tolik námahy (opravdu však jen někdy - tu rozkoš z možnosti ubližovat tělesně a vidět výsledek okamžitě, bez čekání, co to udělá, si pořád ještě nenechali vzít). Proto možná nechali Maděru napsat domů (v únoru 1953), že má návštěvu, a dokonce přiložili úřední poukázku na jeden kus návštěvy, ale den před návštěvou ho dali do korekce (pryčna, jedna přikrývka, základní dávka jídla jednou za tři dny, plocha cely s hustě zamřížovaným malým okénkem jedenapůl krát tři metry) za to, že (aniž se o tom přesvědčili) jednoho z nich (kterého vůbec neviděl) nepo-zdravil. Ilonce řekli, že si její muž návštěvy vůbec nevážil, že se dopustil kázeňského trestu („My za to nemůžem, pani. To si způsobil on sám. Holt mu na rodině asi nezáleží.“) a kdy bude mít další návštěvu že je ve hvězdách.

Krátce nato však - v rozmezí několika dní - zemřeli Stalin a Gottwald. S bachaři nastala změna. Nevěděli, co je čeká. Museli počítat i s tím, že nový president udělí amnestii i politickým vězňům, a že by tihle propuštěnci nemuseli mlčet. Presidentem se stal Tonda Zápotonda, amnestii politickým nedal, ale vědělo se o něm, že za války seděl v koncentráku taky jako politický vězeň, a že by se lehce mohlo stát, že by se jednoho dne začal zajímat, jak žijí jeho političtí vězni. Možná i z toho důvodu začalo přemísťování vězňů z jednoho tábora do druhého. Postihlo to i Maděru. S třiceti dalšími byl odtransportován do tábora Svatopluk u Ostrova nad Ohří. Bylo mu, jako by ho znovu odtrhávali od rodiny. Tenhle tábor mu však pomohl vyrovnat se s tím rychle… Jako by byl v jiném světě. Bachaři byli snad stejní, rozhodně ne menší huculové než na Jáchymovsku. I oni se ve své špačkárně občas přiopilí a picli si do tábora, ale i to jejich střílení vypadalo míň nebezpečné. A v táboře byli mnohem míň vidět. Už druhý den (první den byli na šichtě), když si ho našli Hynek Rosypal a Boža Polesný z třistadvanácté perutě, se od nich dozvěděl, že tenhle lágr je takový, jaký je, díky náčelníkovi, který prý snad chodí i do kostela. Taková anomálie. Něco ale na tom muselo být - na táboře se hrál basket, v kulturáku každou neděli hrála táborová filharmonie Smetanu a Dvořáka a dokonce i Beethovena a Hándela pod řízením nějakého Vaška Faktora - kdysi kapelníka na slavné lodi Queen Mary, který ten orchestr vydupal ze země z učitelů i naprostých amatérů. Němec Gunther Kropp z Garmisch-Partenkirchenu (kde měl svou kapelu podle vzoru Glenn Millera, ale jedné noci se opili a místo do Stuttgartu to vzali opačným směrem k československé hranici, kde je chytili, a Gunther jako kapelník dostal nejvíc: 15 let za špionáž) pořádal po odpoledních šichtách (tedy v noci) společně s Faktorem a dalšími dvěma třemi dobrými muzikanty jam sessions. Jídlo bylo o mnoho lepší, na šachtu Barboru se sice chodilo tříkilometrovým koridorem za asistence psů a odjištěných samopalů, ale všechno mělo – ve srovnání s předchozím lágrem - přeci jen lidštější dimenzi. Za čtyři dny byl Maděra povolán k samotnému náčelníkovi, který vypadal mnohem víc jak důstojník než jako bachař, a dokonce se Maděrovi omluvil, že tak dlouho neměl návštěvu, a že jeho žena může přijet v nejbližším termínu, to jest od neděle za týden. Za další tři dny mu Tonda Bureš z třistajedenáctky nabídl, že má skvělého a spolehlivého civila, a že jestli Mad chce, může po něm poslat jakkoliv dlouhý ilegální a necenzurovaný dopis, a že je ten jeho Vládo dokonce ochotný zajet domů a přinést balík. Tonda Bureš byl bagrista s tak skvělými výsledky, že jeho parta chodila sama na šichtu i zpět, byli něco jako úderníci, ovšem v muklovském, nosili si sebou na šichtu i čaj v takové konývce, v které právě Tonda pronášel všechno zakázané. Hynek Rosypal sice Maděrovi řekl, že to Tonda přehání a že mu to údernictví muklové vyčítají, ale to že je jeho opravdu jediná vada, že žádný bomzák (jak o něm taky říkají) určitě není, a že on, Hynek, i Boža Tondovu poštovní službu taky využívají. Maděrovi z té radostné možnosti trochu podklesla kolena: při představě, že by mohl psát neomezeně obsahem i délkou, na něho téměř padla hrůza. Už napřed věděl, že by nebyl schopen napsat milostný dopis, ačkoliv Ilonku miluje, touží po ní a stýská se mu. Ze miluje své děti, že miluje Lučiny, koně, vlastně všechny, co tam žijí - copak to však jde? Napsat to? Copak by to uměl? Copak by byl schopen seřadit do slov své city tak, aby to znělo stejně, jako to znělo, když byli s Ilonkou spolu sami a svá vzájemná slova znali jistojistě a nepotřebovali je slyšet? Copak by mohl chtít od Ilonky, aby tatáž slova napsala jemu (ač si byl jist, jak by ho hřála)? Pak ale dostal spásný nápad, že o sobě bude psát co nejmíň (tedy tolik, co v oficielních cenzurovaných dopisech), ale zbytek dopisu vyplní otázkami na chod Lučin, hlavně na to, jak pokračuje rozmnožování chovu od Achtapa i Vichra, co Kid a tak vůbec. A když mu Ilonka odpoví (za pomoci Smájla, Martina, Jerryho a všech ostatních - úplně si je dovedl představit, jak nad těmi otázkami společně sedí a Ilonka to sepisuje), bude mít k tomu určitě dost poznámek a dalších otázek, že pak bude stačit, aby na konci napsal jedním dvěma slovy, co cítí. Snad se během času naučí psát natolik, že Ilonka jeho lásku najde mezi řádky. Ale vtěsnat to do nich se mu nepodaří nikdy, tím si byl jistý.

Návštěva byla taky úplně jiná: mohli se držet za ruce, Boye mohl zatahat za vlasy a poplácat po tváři, Pýta šťouchnout do ramene. Za zády mu chodil samotný náčelník v dostatečném odstupu, takže mu Ilonka mohla říct, že za celou tu dobu byla na výslechu jenom jednou, a ještě to bylo spíš jen vyhrožování než výslech, což ona už docela ovládá a příliš jí to nevadilo. Ukázala mu fotografie dětí, na jedné (všechny dělal Kérly, takže to byly dobré fotografie) byla s nimi i ona, na jedné sama. Náčelník si toho všiml, Ilonka se strašně lekla, ale náčelník Maděrovi řekl, aby mu po návštěvě fotografie přinesl, že mu na ně dá povolení. Najednou všechno vycházelo (to hlavní všechno samozřejmě ne) až moc podezřele, že měl Maděra nastražena všechna čidla, aby byla připravena na takto se ohlašující malér. Žádný se však pořád nekonal. Dokonce přestal dělat tu nejhorší rasovinu na překopové čelbě, a s pomocí Hynka a těžkého zranění jednoho z jeho party se dostal k němu k těžbě, tedy k obsluze šachetní jámy. Kromě havířů sváželi dolů do pater koleje, výdřevu a všechen další materiál potřebný k provozu pater, jako roury, kabely, hadice, vrtačky, vrtací tyče, a nahoru vyváželi výsledek všeho toho snažení - hunty plné hlušiny i radioaktivního materiálu, až po kovové bedýnky (30x30x30cm) naplněné čistou šmolkou smolincem tak těžkým, že jedna taková bedýnka vážila až půldruhého metráku. I tak to však byla práce ve srovnání s tou na předku skoro až fajnová (málem se za to styděl), se zaručenými procenty, protože nenormová, režijní, ze šichty se už vracel čistý a převlečený, neboť v šachetní budově měli svůj kamrlík se sprchou. Rychle se to naučil, takže ho to nijak nevysilovalo, a přebytečnou energií mohl občas plýtvat při volejbalu či basketbalu (pokaždé si při tom vzpomněl na Billa). A snad denně se nemohl ubránit pomyšlení, že z děsivého dna v Domečku pod loretánskými zvonky se pořád, sice pomalu, ale pořád dere zpátky tam, odkud ho dolů srazilo ono zrůdné rozhodnutí zbavit se všech, co jakkoliv stojí v cestě (i když o tom nevědí), co jakkoliv vadí, co jsou jakkoliv jiní, co neumí kývat, když nechápou, proč by měli. Že vlastně je účasten jakéhosi zázraku (Heřman Tyl říkal Boží milosti,), který ho pronáší údolím hrůz zatím pořád bez úhony. Nestačilo to sice k díkuvzdávané modlitbě, ale to asi jenom proto, že už tenkrát dávno, když spolu s ostatními vzlétal nad Anglii proti mnohonásobné přesile, si v řídkých vteřinách (skoro) bezpečí povídal s Pánembohem o tom, ze by to byla blbost, kdyby ho teď opustil a dokonce způsobil radost skopčákům, že mají zase jednoho nepřítele míň. Nikdy Pánubohu za to nic nesliboval, jen upozorňoval na logičnost svého přání žít i do budoucna tak, aby se za sebe nemusel stydět, a teď, po dvou a půl letech bolševické vlády, to pořád platilo, a asi to bylo důvodem k nejskrytějšímu pomyšlení, že mu na to Pánbůh kývl, a dokonce mu to dal na vědomí tím, že mu občas dopřeje maličké kapičky štěstí. Aby nezapomněl, co to je. Jednou se to dokonce odvážil napsat Ilonce. Nevím, jestli Ti to popíšu srozumitelně. Aby sis hlavně nemyslela, že bez Tebe na to nemám právo. Ale jsem si skoro jistý, že se to stává

Tobě. Rozhodně si to přeju. Moc to pomáhá. Kratičké chviličky štěstí, víš? Že přiletí pták a chová se tady uvnitř stejně jako na druhé straně drátů. Stejně tak včela. Kočka, co bydlí pod jedním barákem, a chodí si skrz dráty lovit v poli myši. Pochopila jsi? Moc si to přeju. Moc mi to tu pomáhá. Pomáhá mi to zachovat si zdravou hlavu i duši…

Na světnici, v které Maděra bydlel, dostali v létě nového přírůstka. Bylo mu přes šedesát, byl však plný síly, vypadal na bývalého kováře nebo dřevorubce, ale ukázalo se, že je to doktor, či spíš profesor přírodních věd, botanik. Jmenoval se Hanuš Přikryl, a jakmile objevil, že Maděra umí anglicky, poprosil ho o hodiny angličtiny, a na oplátku Maděrovi nabídl, že mu bude vyprávět o soukromém životě rostlin. A když se jednou Maděra uřekl, jak díky Putnovi vrátili původní smysl poli se semínky, z nichž vznikaly anglické trávníky, Přikryl si uprostřed světnice klekl, sepjal ruce, a ke stropu dojatě řekl: „Děkuju Ti, Bože, žes mě nechal zavřít a nedovolil mi sloužit tomu rudému antikristovi, a naopak mi dovolil za lekce angličtiny říkat, žes i rostlinám vdechl duši.“

Někdy na konci září přišel Maděrovi oficielní dopis od Ilonky (přes civila Vlada se s Ilonkou dohodli, že si ilegálně budou psát jen jednou za tři měsíce - ze Svatopluku mohl psát jednou za měsíc, a to jim vlastně stačilo. Nepotřebovali se o ničem ujišťovat, a na ostatní sdělení ty úřední dopisy stačily).

„Milý mój,“ psala, „najprv ťa ja aj deti bozkávame a hladkáme a prajem ti všetko dobré a krásné. Následujúci dopis sa pokusím ti napsat česky, lebo Ivance robí ve škole potíže, že teraz, keď tuná nie si, vie hovoriť lepšie po slovenský než po česky. Bol tu Gríša. Keď budem mať nabudúce návštěvu, poviem ti viac (to znamenalo, že od ní brzy přinese Vládo ilegální dopis). Tiež ti povyprávám o prehrade. Áno, budú ji stavať na Blaubachu, o dva kilometre pod nami. Nerob si šak žiadne starosti. Zdá sa, že to bude Lučinám ku osohu. Jana si to vziala do opateri, lebo so svojimi priatelmi bude na to robit’ projekt. Ver mi, prosím ťa. I jej.“

Gríša se v Lučinách objevil téměř nepoznán - měl na sobě civil, byl uhlazenější a málomluvný, avšak jen do chvíle, než si se všemi připil. Boy měl po maturitě, při níž exceloval i z ruštiny, a proto se ho zeptal, proč byl pryč tak dlouho, proč se ani neozval, že ho Ilonka tolik potřebovala, když Maděru zavřeli. Gríša mu řekl, že se o tom dozvěděl se zpožděním, a že opravdu nemohl nic dělat. Ze ve Svazu to taky nebylo jednoduché, a teď po smrti Stalina je to ještě horší - nikdo neví, co bude. On byl z Československa narychlo a ve vší tajnosti odvolán krátce potom, co Antona, drúga majevó zavřeli, že se sice pokusil něco udělat, ale dostal přes prsty. Ostatní se ho na to taky ptali, ale jim mohl předstírat, že jim příliš nerozumí. Věděl o Achtapových a Vichrových vítězstvích i chovných úspěších, a svatosvatě slíbil, že přiveze ještě další koně. A že se mu snad podaří vrátit se do Československa zase na delší dobu, i když asi s jiným posláním, ale jim že zůstane věrný a uvidí ho často. A že na majú čórnuju dušu přísahá, že už Lučinám nikdo nezkřiví ani vlásek. Zdržel se tři dny, projel se na koních, asistoval u narození hříběte, na půl dne odjel se Šurou, a potom zmizel. Sura se pak Boyovi svěřil, že se Gríša div nerozplakal, když se Surovi přiznával, že snad jdou i po něm, že se zatím drží, protože ví spoustu věcí na spoustu lidí, ale to že nemusí trvat věčně, a že se proto bojí o Izu, kterou má jako famíliju, a že se musí postarat o její bezpečí. Sura tomu moc nerozuměl, dokonce z toho ani nepochopil, jestli Gríša s Izou něco má, nebo jestli opravdu to je proto, že má pořád ještě špatné svědomí kvůli jejich otci a matce.

Podrobnosti o přehradě Ilonka Maděrovi nenapsala dřív, dokud si stavbou nebyla jista. Jana to přinesla už někdy na konci června. Ze v důsledku stavby chemičky u Krušnova se očekává, že Krušnov nebude mít dost pitné vody, a proto se uvažuje o stavbě nádrže na některém z čistých toků, kterých zas moc není, ale jeden z nich je Blaubach. A kdyby se toho chopili…

„Chopili kdo?“ začal hned Cassidy křičet. „Co je to za blbost?! Proč jsi ji nezarazil, Jerry?“ obořil se na toho, s kterým si byli jak bratři.

Nikdo ji nemohl zarazit. Odradit. Měla to tak promyšlené, že postupně odpadávali, až zbyl jen Cassidy. „Jestli to postavěj, vlastnoručně to vyhodím do povětří. Tady u nás žádná ani sebeprťavější přehrada nemá co dělat!“

Všichni ostatní však už věděli, že to je marné. Jana měla totiž takovou pravdu, až jim to bralo dech. A to ještě neměla studii. Natož když ji pak ukázala. Někdy v březnu se vypravila za Brabencem, aby z něho vymámila požehnání na samostatné středisko krajského projektového ústavu. A Brabenec se jí svěřil, že s Prahou prohrál chemičku - on ji u Krušnova nechtěl, ale oni se s ním nebavili. Věděl, jaký nastane problém s pitnou vodou, a tak se ukecl, že na soudruzích alespoň vydyndal peníze na tu nádrž. A ona mu řekla, že si to jejich mladý ateliér vezme jako svazácký závazek, a že by to mohla být stavba mládeže… A samozřejmě na Blaubachu, který je Brabencově srdci tak blízký.

Přesvědčila nejdřív Kučeru. Přehradní zeď bude v tom nejužším místě necelý kilometr pod Lučinami. I když bude hodně vysoká, i tak bude hladina budoucího přehradního jezera hluboko pod Lučinami. A za zemědělskou půdu, kde se dosud pásly (a to ne všude - svah je dost strmý) jen ovce, dostanou Lučiny přebohatou náhradu. Například se kvůli zdvižené hladině bude muset přemístit pila, a stát jim postaví novou podle přání. Naprojektují pro přehradu takové vybavení staveniště, aby z něho po dokončení stavby zbylo pro Lučiny to nejlepší. A neustále při tom opakovala, že vlastním krkem bude ručit, že se ani stavba, ani její výsledek samotných Lučin ani v nejmenším nedotkne.

Potom čtrnáct dní snad ve dne v noci kreslila studii, která musela být obrazově tak přesvědčivá, aby Lučiny udolala k souhlasu. Nebo aspoň k mlčenlivému nenamítání. Pro Jerryho a Martina Kandu tam nakreslila další chlév i s úpravnou mléka. („Ujišťuju vás, že to všechno zaplatí ta stavba, Lučiny to nebude stát ani korunu.“) Pro Smájla a jeho koňský spolek navrhla nejen rozšíření hřebčína, ale i nahoře na rovině cvalovou dráhu. („Pro těžkou stavební techniku bude hračka udělat všechno, co si budete přát. A za hřebčínem necháme srovnat terén s parkurem a jednou tam postavíme jízdárnu.“)

Do lesa za chlívy namalovala jakési dřevěné domky, a nahoru nad ně cosi jako velikou horskou boudu („Takhle to dělaj ve Finsku. Budou tam ubytovaný inženýři a technici, v týhle boudě bude něco jako kulturní dům. Až stavba skončí, připadne to všechno Lučinám. Jednou, až nám všem vyrostou děti, se to bude hodit.“) Byla s těmi svými vizemi na zabití. Ale samotná studie - navzdory jejímu mládí (i všech ostatních, co s ní na tom dělali) - neměla chybu. Argumenty proti odpadaly jeden po druhém. Zbyl jeden: Cassidy. A jeho: „Kdyby tu byl Šéf, hnal by vás svinským krokem. To mě na tobě (ukázal na Janu prstem jak Koniáš na knihy určené ke spálení) štve nejvíc - využíváš toho, že tu Šéf není.“

Ani od něho to nebylo tak úplně fér. Ale myslel a cítil to tak, o tom nebylo pochyb. Janě z toho bylo do breku. Najednou na té vyčištěné cestě k realizaci Cassidy postavil nepřekonatelný zátaras. Řekla sice „Šéf by s tím souhlasil,“ ale sama tomu příliš nevěřila.

Protože šlo o mnoho, přivolali na to i Kérlyho a Billa. Z toho už byl doktor. (Na promoci jeli všichni, včetně Dóbayů, a Estera - zmámená Prahou - se ztratila, a vrátila se do Lučin až za tři dny. Kromě Dóbayů se mohl zbláznit i Kučera strach o ni byl silnější než žárlivost. „Bylo to krásný,“ řekla jenom, a do konce života o tom nepromluvila.) „Skoro je mi Jany líto,“ řekl Kérly, když byli s Billem sami. „Ale vo Cassidym sotva můžu říct, že by byl ventra. Akorát že fakt nevím, co by na to Šéf řek.“

Janino zklamání odnesl Jerry. Nebyla k utišení. Přitom ani ona to od Cassidyho nepovažovala za schválnost. Prostě byl takový - s tím se nedalo nic dělat, a ona to opomenula.

„Nepočítala jsem s tím,“ přerývavě říkala mezi vzlyky. „Už jsme to rozjeli. Už víme, že ÚVé eSČéeM studii přijal bez jediný připomínky, a během měsíce to vyhlásej za stavbu mládeže. ÚVé partaje prej je nadšenej, protože to je první taková stavba v pohraničí a eště k tomu na západě. To se zastavit nedá, Vinco. A kdo se tomu bude bránit, toho smetou. Eště budu mít Cassidyho na svědomí.“ Jerryho naštěstí v té chvíli potřebovala, aby ji držel v náručí a konejšil, ne aby něco říkal. Stejně by býval nevěděl, co jí říct - taky věděl, že mají pravdu ona i Cassidy, ale to by v této chvíli bývalo moc nepomohlo.

Za pět dní přinesl pošťák Bořek Vytlačil dopis od Maděry, a tam černé na bílém stálo: „Nepochybuji o tom, že přehrada musí být. A jestli to má na starost Jana, nemám strach, že by to Lučinám ublížilo.“

Cassidy přestal komunikovat. Radši se mu vyhýbali, aby to nemusel dělat on. Nepřišel na společný oběd ani na večeři. Příští den taky. Ilonka uložila děti a šla za ním. Pýt, který s Cassidym bydlel už od příchodu do Lučin před víc než osmi lety, jediný Cassidyho mlčení nebral moc vážně, a (aby to věděl i Cassidy) šel s ostatními k Bílému koni. Šli všichni, tentokrát i Jerry, i Smájl - čas od času jeden z nich (většinou Kérly, který z nich po pár pivech tahal rozumy - jednou se mu to mohlo hodit) vyhlásil kaubojskou jízdu, a tentokrát se to hodilo: takhle bez velkých řečí Cassidymu ukázali, že i trucování znamená, že trhá partu.

V chalupě byla tma. Ilonka ho nemohla najít. Už si myslela, že zalezl někam jinam, když na terase zahlédla, jak se na okamžik rudě rozsvítil ohýnek cigarety. Terasu si vybudovali s Pýtem a říkali jí Orlí hnízdo - vysunuli několik mohutných trámů nad svah padající hluboko dolů k Blaubachu, a když se člověk opřel o zábradlí, měl skutečně pocit, že visí ve vzduchu. Cassidy seděl na podlaze z tlustých fošen a zády se opíral o trámoví chalupy.

Sedla si vedle něho. Ještě po cestě netušila, co mu řekne či co udělá, aby ho z jeho stavu vytrhla teď už to věděla. Odhadla délku svého mlčení i schopnost promluvit tak, aby ho donutila nejen naslouchat, ale i pochopit, a proto v sobě co nejvíc potlačila (jako se o to snažila u dětí) i myšlení ve slovenštině, a promluvila co nejlépe česky: „Šéf by z tebe měl radost.“

Nechtěl to vzdát: „Nechte toho. Nemá to cenu.“

Ani ona nechtěla: „1 on by se nejdřív postavil proti. Ale pak by to zvážil… Myslíš, že to pro něj bylo jednoduché? Být tam a… aj tam vědět, že všichni tady čekáme na jeho rozhodnutí. Dostala jsem strach, že si myslíš, že tě Šéf zradil. Že proto… tady tak sedíš. Nejhorší, čo… co bys mu mohl provést, by bylo, kebys… kdyby sis o něm myslel, že ťa zradil.“

„Ta přehrada Lučiny zničí.“

Okamžik sbírala síly i slova, jak se ubránit. „Keď… když se k tomu… když budem všichni… Ach Cassidy… sedět tady na zemi a lutovať se a… a trucovat? Zrovna ty?“

Prudce k ní obrátil obličej. „Zrovna vy!“ skoro jí křikl do obličeje. „Zrovna vy! Která… která byste…“

Téměř ve stejném okamžiku, kdy už se chystala to vzdát, jí to vyletělo z úst, aniž vlastně chtěla: „Kdybys mi tykal, možná bys byl upřímnější. No. Zkús to. Potykajme si, Cassidy. Jsi jak můj mladší bratr. Ty ze všech nejdřív bys mi mal už dávno tykat. Proč si vlastně netykáme?“

Nachytala ho. Sice ještě trucovitě řekl „To nejde“, ale ta představa ho začala zmáhat. A ona to ucítila a přitlačila: „No. Zkus to. Řekni: Zrovna ty! Která bys… co jsi vlastně chtěl říct dál?“

Trucovitost se začala vytrácet, nahrazovaly ji rozpaky. „Když… když já nevím. Asi bych to ani neuměl…“

„Zkús to. Řekni mi třeba, abych tě už nechala na pokoji a šla domů.“

„To ne… To ne. Zůstaň…“

A bylo to. Vstala, natáhla k němu ruku tak srozumitelně, že se jí musel chopit a vstát taky. „A teď to půjdem zapít. Potýkání bez napití neplatí.“

Musela pak vydržet jeho narůstající alkoholické opojení - každým štamprletem nabývalo na mohutnosti jeho nadšení, že jí tyká. Přehrada byla zapomenuta. Za půl hodiny se jí už přiznal, že ji vždycky miloval a proto že se mu nemohla líbit žádná jiná ženská. Když ho pak podpírala na cestě k jeho chalupě, znovu si vzpomněl na přehradu. Že si na ni stejně dá pozor. Bude je hlídat na každém kroku. Jakmile by se chtěli rozrůstat směrem k Lučinám, zarazí je. Nakonec, když už ležel na posteli, ještě řekl „Seš fajn holka, Ilonko, víš to?“ a usnul.

Ostatní byli z toho tykání trošku nesví, ona si však tykání s Cassidym vzala jako záminku, že teprve teď poznala, že právě tykání je jakýmsi dovršením jejich vzájemných vztahů, a hned večer to zapili. Nejdéle vzdorovala Júlka, které dělalo moc dobře, že Ilonce mohla říkat paní, Rendy s Šurou se taky styděli, ale podlehli docela rádi.

Přehrada se začala stavět na jaře ve čtyřiapadesátém roce, a za třiapůl roku se začala napouštět.

Krátce po zahájení stavby přivezl Gríša Surovu sestru Izu.

A hned u večeře všem řekl, že je prosí, aby tu Izu nechali. A že ze všeho nejlepší by bylo, kdyby si některý z druzjej vzal Izu za ženu. Byli z toho tak zkoprnělí, že si jejich mlčení Gríša s radostí vyložil jako souhlas, a rychle zase ujel s tím, že pro Lučiny vybral několik krásných koní, kteří jsou vlastně už na cestě. Do nastalého ticha Ilonka oznámila, že Iza bude bydlet v pokoji za kuchyní, který od doby, co se Rendy přestěhoval pod střechu, je prázdný, a používal se, jen když tu někdo přespolní musel přespat. Dodala ještě, že takhle bude mít Iza co nejvíc po ruce Boye, který umí ruský. Pokud ovšem Iza nebude chtít bydlet v chalupě se Smájlem a svým bratrem Surou. Sura rychle řekl, že Ilonka má pravdu, že on i Smájl jsou stejně od rána do večera pryč, takže Iza by se u nich v chalupě určitě cítila osamělá. Iza jen cukala pohledem od jednoho ke druhému, neboť rozuměla každému desátému slovu. Nebylo však na ní znát, že by zůstávala proti své vůli. Spíš naopak.

Večer když uléhali, Kérly řekl Harrymu: „Jak Gríša při vodchodu mluvil o těch koních, nenapadlo tě něco?“

„Jo,“ řekl Harry potěšeně (vždycky byl potěšený, když jim to s Kérlym myslelo stejně jako kdysi za školních let), „že u kozáků se nevěstě dávaj jako věno koně.“

„Přesně tak,“ řekl Kérly spokojeně.

„Rendymu se líbí,“ řekl Harry.

„Copak vo to,“ řekl Kérly, „mně taky.“

„Jenže jemu vopravdu,“ řekl Harry.

„A mně ne, to je fakt. Mně už se ze Sovětskýho svazu nelíbí nic. Ani holky. Ani Křižník Potěmkin. Už nic. Nic ruskýho. Ani Lev Nikolájevič Tlustej. I když za to chudák nemůže.u

Rendy se s Izou oženil za půl roku, a za dalšího půl roku se jim narodil syn Boris.

Jediný, kdo si uměl představit, co taková stavba mládeže obnáší, byla Jana. Ta se k tomu radši nepřiznala, aby zbytečně nenabízela další důvody k výčitkám. Sto padesát svazáků, kteří přijeli jako první a nejdřív si museli postavit vlastní ubikace, se velice brzy nabažilo vlastního prostředí, a kromě Bílého koně ve Svatém Štěpáně je velice lákaly Lučiny. Chodili se vnucovat, že rádi ve svém volném čase brigádnicky pomohou, ale Kučera (on jediný mohl) to tvrdě odmítl - Lučiny brigádníky nepotřebují, zato státní statek ano. Samozřejmě že svazáky lákali především koně, Kučera věděl, že by hned první den došlo k ošklivým konfliktům se Smájlem, Imrou a Surou. Aby bylo jasno, že to myslí vážně, po dohodě se stavbou i s její pomocí postavili mezi územím stavby a Lučinami nejen pevný plot, ale i ohradu, aby kravská těla ve výběhu už na dálku každého odradila.

Boy odmaturoval a udělal zkoušky na fakultu matematiky a fyziky, a po prázdninách musel na kolej do Prahy. Harrymu se podařilo (spíš Kučerovi se podařilo - dík všem možným doporučením od veterinářů i sousedních družstev a statků, kde Harry asistoval u porodů telat, u očkování, u likvidace všech možných zvířecích nemocí) dálkově dodělávat veterinu, Jerry už také končil své dálkové utrpení se studiem vysoké zemědělské, takže oba mohli víceméně se zárukou doporučit na povinnou (i pro Lučiny) praxi určenou kvótu svých spolužáků.

A tak se stalo, že Cassidy měl na hlídání nepropustnosti lučinských hranic pořád víc času. Byl však zvyklý dělat, nemohl jen okounět, byl pro něj málo i dozor nad těžením jen takového lučinského dřeva, jaké určil ke kácení pan lesní Zuna. Aniž si to uvědomoval, stavba ho svou naprostou rozdílností od práce i života, jaký se mu v Lučinách dostal i do krve, jako by omamovala a přitahovala.

Maděra byl na lágru Svatopluk necelé dva roky - jen do května 1955. Někdy hned na začátku čtyřiapadesátého to málem odnesl. Byla sobota odpoledne, mráz a sněhová fujavice, on si však až v teple světnice uvědomil, že se po cestě z ranní šichty měl zastavit v krejčovně (kde kdysi mistr u věhlasného Knížete společně se střihačem od Rolného flikovali roztrhané muklovské stejnokroje) pro načerno ušitou teplou vestu na ochranu ledvin doničených ve vyšetřovací vazbě. Vyběhl do fujavice jen v tom kabátku bez podšívky. Před krejčovnou (ta byla hned v prvním baráku u brány) postávala skupinka sněhem zapadaných podupávajících muklů. Šel k nim se zeptat, proč tu postávají, v tom se však objevili tři bachaři z ostrahy a vztekle (byli by taky bývali radši byli v teple) křičeli Tak jdeme, pohyb! Maděra nevěděl, o co jde, a chtěl jít do krejčovny, ale bachaři ho jen okřikli, co si to dovoluje a ať nezdržuje, a než se Maděra vzpamatoval, stál s těmi sedmi osmi ostatními mezi dráty koridoru. Až tam se dozvěděl že je mezi adventisty, kteří tam jsou proto, že (jako vždycky) odmítli jít o sobotě na šichtu. Tady na Svatopluku s tím zatím neměli velké problémy, protože náčelník to řešil tak, že je posílal v neděli na šachtu k údržbě, jenomže odjel na dovolenou, a jeho zástupce - velitel pracovního nasazení - adventisty nesnáší (že podrývají pracovní morálku), a hned se jim mstí.

Maděra tam s nimi stál celých těch osm hodin, a po dlouhé době byl zase přesvědčen, že to nejspíš nepřežije. Přitom měl pocit, že adventistům stání mezi dráty v té fujavici ani moc nevadí - tiskli se k sobě, zpívali své žalmy (které málem zněly jak spirituály), podupávali, objímali se kolem ramen a jako by se od dění kolem odřízli. A vlastně ho zachránili. Necítil se práv se mezi ně tlačit, naprosto k nim nepatřil, přitom zoufale toužil dostat se mezi ně a zahřát se, byl však už tak promrzlý a neschopný pohybu, že zůstalo jen u toho toužení, které mu pozvolna splývalo s bílou záplavou nejen kolem, ale i v hlavě, v prsou, v ústech. To oni ho zdvihli, když upadl, to oni ho zbytek pobytu mezi dráty vlastně nadzdvihávali svými propojenými pažemi, ohřívali ho dechem svých žalmů… Dalo mu práci je pak najít, aby jim mohl poděkovat - nepamatoval si ani jednu z těch tváří. Zůstala v něm navždy úcta k síle společného rozhodnutí - adventismus nikdy nepochopil, protože víry v Boha rozeznávat neuměl.

Na sklonku jara mu po šichtě kdosi řekl, že přivezli z Borů nového přírůstka, že to je nějaký západní letec, že by ho možná rád přivítal.

Nevěřil svým očím. Beno Kleibl! Nerozlučný druh Hugo Kleina. Angličani jim říkali Two Lies - Dvě lži (na začátku to znělo jako Two Kleins - Dva Kleinové, ale brzy byli pověstní tím, jak se uměli ze všeho vylhat, a toK a eN se z pojmenování vytratily). Ani jeden z nich nikdy nevlezl do letadla, z kterých měli hrůzu, patřili k pozemnímu personálu, a když to Hugo Kleina zabilo (odmítal vlézt do letadla především proto, aby ho to nezabilo, a ono si ho to našlo i na zemi), Beno se jakoby zdvojil - nebylo ničeho, co by nesehnal či nezařídil. Měl s tím bohatou zkušenost. Existovali svědkové jeho slavných kousků, z nichž ten nejlepší byl, jak si v osmatřicátém roce od jednoho Američana vybral zálohu na prodej

Hradčan. Beno Kleibl! A teď proti němu, zuboženému a vyzáblému, Maděra stál na cimře jednoho baráku na lágru Svatopluk! Jako všichni, co každý den vzlétávali a nikdy nevěděli, jestli se vrátí, Benem tehdy taky pohrdal, ale ne teď. Teď ne. Jediné, co se na Benovi nezměnilo, byl jeho velký nos, jímž nejspíš uměl vyčenichat své možnosti. Tady mu zřejmě moc neposloužil. S ostatními kluky se o něj postaral, vykrmovali ho a cpali do něj vitaminy, aby všechny ty škody, které na něm zanechal nejdřív Leopoldov a pak Bory, co nejdřív zmizely. Byl na tom jinak lip než ostatní proto, že měl za ženu Angličanku, a tu se svou židovskou prozíravostí poslal hned po únoru v osmačtyřicátém roce i se synem do Anglie. Měl ještě rozdělané nějaké kšefty, tak zůstal, a to letadlo (jiné, než za které seděli Lojza, Francek a další) estébáci taky vyhmátli, a Beno dostal patnáct let. Jen co mu trochu otrnulo, začal hovořit o tom, že už tu dlouho nebude, že si už brzy pro něho přijede britský velvyslanec. Nijak mu to nevyvraceli, měl (po všem, co jeho útlounká postava musela absolvovat) na trochu pomatenosti svátý nárok, on je však ujišťoval, že se nepomátl (což je nijak nepřekvapovalo), že to tak opravdu je, a dovolával se jejich vlastní zkušenosti s takzvanou opcí - každý ne-britský přílušník armád (teď už Jejího) Veličenstva tedy i RAF - měl právo optovat o britské státní občanství. To byla pravda, Maděra si vzpomněl, že ten papír s královským znakem taky měl, ale nahlížel na něj spíš jako na kuriozitu, stejně jako ostatní - copak kdy chtěl být něco jiného než Čechoslovák? Ale Beno je ujišťoval, že se mu opci podařilo propašovat do Anglie ještě před vypršením jejího termínu, a že si je naprosto jist, že britská koruna svůj závazek dodrží.

Nijak mu to nevymlouvali - bylo na něm vidět, že mu tato víra velice pomáhá, o lágru prohlašoval, že se v něm cítí jako v zajateckém táboře, a že mu jen trochu vadí, že nemůže nosit svou uniformu.

A za čtyři měsíce přijel britský velvyslanec (Maděra viděl toho bentleye s britskou vlajkou, doprovázeného dvěma černými tatrovkami, na vlastní oči - právě ho u brány odpočítávali před odchodem na šichtu) a Bena si skutečně odvezl. Za dalšího půl roku Ilonka Maděrovi poslala po Vladovi společně se svým dopisem i pohlednici Hradčan, kde na druhé straně bylo napsáno Pozdrav zpoza Kanálu posílá Beno + Sheila.

Od začátku pětapadesátého roku se začalo hovořit, ze na počest desátého výročí osvobození od fašismu Tonda Zápotonda vyhlásí amnestii i pro všechny politické vězně. A čím blíže k devátému květnu, tím víc bylo důkazů, že tentokrát to tak bude - netajili se tím ani bachaři, chovali se málem uctivě, nikoho a ničeho si nevšímali, ti se špatnějším svědomím občas přišli do tábora přiopilí a nutili mukly, aby si s nimi připíjeli na přátelství. Na šachtě štajgrové dostali od nadřízených přímo příkaz, aby se snažili nejlepší pracanty z řad muklů smluvně (dokonce na to dostali formuláře, které někteří muklové skutečně podepsali) udržet na šachtě.

Těsně před devátým květnem (to už se dokonce ani moc nefáralo, a nikdo k tomu nikoho nenutil) přinesli civilové zprávu, že do Prahy narychlo přijel člen sovětského partajního politbyra Kaganovič přesvědčit československé soudruhy, že chystaná amnestie je blbost, příčící se všem zásadám třídního boje. Devátého května se sami mohli přesvědčit, že soudruh Kaganovič československé soudruhy skutečně přesvědčil - amnestie se nekonala.

Aby z pocitu hrůzného zklamání (někteří se k amnestii skutečně upnuli, a několik se pokusilo o sebevraždu) muklové neztratili hlavu a nenapadlo je třeba se i vzbouřit, už pár dní potom, v neděli dopoledne, přijelo dvanáct autobusů, a pět set padesát muklů odvezlo za asistence tanků a obrněných vozů ze Svatopluku k Příbrami, kde je rozdělili do dvou zdejších táborů - Bytízu a Vojny. Maděra se ocitl na táboře Vojna.

Zase nevěřil svým očím. Baráky opentlené záhonky květin, fotbalové hřiště s opravdickými brankami, mezi baráky kosený pažit, do něhož byla slast si lehnout. Do myšlenek se mu zase nutila - seřazena do jakési stupnice - srovnání všech vyšetřovacích i nápravných institucí, jimiž už prošel. Pokaždé to bylo o několik stupínků výš. Teď však o celé schodiště. Prázdninová osada. Po šichtě si na lágru dělal každý, co chtěl. Bachaře skoro nevidět. A když, tak ne proto, aby se vydal hledat oběti na brigádu či do korekce. Byla druhá půle května, bylo krásně, záhony u vstupů do baráků zářily barvami, vůně nutily k představám, že navzdory nevydařené amnestii je tohle předpolí svobody, na sčítací nástupy se scházeli málem jak na potlach, mnozí bez lodiček, bez kabátů, v teniskách! Šla z toho hrůza. To nemohlo dobře dopadnout. Starousedlíci se tvářili podezíravě, když ne přímo odmítavě. Maděra se přistihl, že se cítí jako vetřelec. Na cimře, kam ho přidělili, jen co si začal stlát deky, ho oslovil vysoký padesátník vypadající jako kazatel z amerických filmů. Že mu radí, aby si tenhle lágr nejdřív pořádně osahal. Aby poznal, že tady to je úplně jiné. A aby se snažil zapadnout.

Tahle slova Maděrovi leccos připomněla. Za těch čtyři a půl roku měl zkušeností jak kabát držící pohromadě několika vrstvami záplat. Neřekl však nic. Jen pokýval hlavou. Slova byla v souladu s těmi květinami a teniskami. Za pět minut se však otevřely dveře a v nich - Míla Rýdl!

Přijela jich stovka. O dva dny dřív. Francek, Lojza a Karel Šedivý byli na Bytízu. S Mílou přistáli na Vojně všichni tři komanďáci - Luboš Fišer, Víťa Trejbal i Bořek Hejkal.

„Tady to smrdí,“ Míla řekl, když pak byli sami „Tvářej se, že jsme jim to sem přijeli pokazit“ Zasmál se. „Rek bych, že nejsou daleko od pravdy.“

Zvláštní bylo, že na šachtách vládly snad ještě tvrdší poměry než na Jáchymovsku. Rasovina. Normy vyšroubované do nesmyslna. Jako by to byla cena placená za pohodlný život v táboře. Tresty za neplnění tvrdé jak křemen - korekce v jakémsi bunkru, v němž se nedalo ani narovnat, ani pořádně dýchat. A třeba na třicet dní. Nahoře na bunkru stála obrovitá cementová socha horníka (připomínající kdekoho). Dostat se pod něj si každý rozmyslel.

Přidělovali je na nejhorší díla v obou šachtách. Míla se dověděl, že shánějí partu na ražení nové šachetní jámy, avšak zcela novým způsobem zespoda z devátého patra, a že to nikdo nechce vzít, protože tohle ještě nikdo nedělal. Proto však na to vysadili hodně nízkou normu - a to na tom bylo nejzajímavější. Bylo to nebezpečné - vrtat vlastně z lešení a kolmo nahoru. Ale co nebylo nebezpečné? A bylo bezpečnější dělat ve větším pohodlí, ale v radioaktivitě takové, že člověku hřálo i spodní prádlo (jestli se tomu tak dalo říkat) a povlečení?

Za čtrnáct dní se Maděrovi při vrtání utrhla přímo nad hlavou obrovská flec (veliký kus otřesem odlouplé skály), a skalpovala mu kus čela. Probral se až nahoře na povrchu, a myslel, že oslepl - kůže z čela mu však jenom přepadla přes oči. Doktor na táborové marodce mu to přišíval ve chvíli, kdy se kdosi pokoušel o útěk, a Maděra si chvíli myslel, že červené rakety jsou jen dalším následkem otřesu mozku. Vylízal se brzy; doktor byl na flikování tělesných schránek kapacita (odsouzená na doživotí).

Když za ním po měsíci Ilonka přijela (tentokrát s Cassidym a Jerrym), pod vlasy, které mu vždycky trochu padaly do čela, zahlédla jen kousek šrámu, chtěla si to prohlédnout, ale nedovolil jí to - „Zapomněl jsem se skrčit. Vopravdu to nic není.“ Jinak vypadal tak dobře, že se nechala uchlácholit. Návštěvu měli v nedalekém Milíně na písecké silnici, návštěvní barák vypadal civilizovaně i uvnitř, co to bylo však platné, když oba museli bojovat se zklamáním z amnestie. I když ji celý půlrok předtím ve všech dopisech varoval, aby se k amnestii neupínala. Tentokrát se jí (s pomyšlením na amnestii zarytým kdesi v zátylku) bojovalo s představami daleko hůř.

Na konci léta zničehonic přečetli při sčítacím nástupu rozkaz, jímž na táboře končila veškerá idyla: zákaz květin, zákaz tenisek, zákaz ledabylého oblečení, organizované nástupy na všechno a v předepsaném oblečení, a v pětistupech, a div ne parádešritem. Naneštěstí druhý den byly k obědu jen nudle posypané směsí cukru a perníku páchnoucí plesnivinou. Kvůli tomu nemělo cenu extra se oblékat a jít si pro to jak na cvičáku.

Jenže náčelník (považující se za dobrého psychologa, jelikož předtím dělal vrchního v restauraci na Wilsonově nádraží) je chtěl k tomu donutit. Začal vyhrožovat. A že to budou muset sníst k večeři, když si to nevezmou k obědu. Tak vznikla slavná nudlová aféra ve tvaru třídenní hladovky, jíž se říkalo vzpoura. A o několik týdnů později byly ve výkladech příbramských obchodů vystaveny všechny možné bodné a řezné zbraně, dokonce několik šišek střeliva, jako důkaz, že političtí vězňové se chtěli osvobodit a zmocnit se (nejdřív) Příbramska a okolí, a pak - bůhví. Nebýt bdělosti a ostražitosti ozbrojených složek a pracujícího lidu… Už za šestatřicet hodin byl tábor neprodyšně obklíčen tanky a obrněnými vozy. Už o tom ze zahraničí mluvil Hlas Ameriky a Volal Londýn, neboť báňský hejtman z bezpečnostních důvodů zakázal fárat všem, co drželi hladovku. Takže ministerstvu vnitra nezbývalo než obsadit i tábor a stanovit viníky. Těch dvanáct bylo následující rok odsouzeno ve veřejném procesu na další flastry, neboli dlouhé tresty, a ubytováno v Leopoldově. V noci vytahovali na výslechy kdekoho, víc než dvě stě lidí. Maděra byl mezi nimi spíš pro to, co dřív byl, než pro možnost, že by mohl být jedním z těch dvanácti, neboť vyslýchající dobře věděli, že za tak krátkou dobu nejen nikoho na Vojně ještě neznal, ale že jim navíc nebyli muklové z Vojny příliš nakloněni. Mělo to jen jeden následek: společně s Mílou a Lubošem byli za měsíc převezeni na nedaleký tábor Bytíz, kde se znovu sešli s Franckem a Lojzou a Karlem Šedivým, a nejen s nimi.

Na Bytízu byl dokonce Anglický klub, kde se hovořilo jen anglicky, ale tam Maděra nechodil i tenhle klub (stejně jako řada klubů v Anglii, kam měl díky své hodnosti a hlavně vyznamenáním přístup) nebyl jeho cup of tea. (Vráťovi Buškovi - bývalému venkovskému policajtovi, takovému řim-babovi s pronikavou přirozenou inteligencí, o tom řekl, že to česky znamená, že to není jeho parketa.) Návštěvní barák byl přímo u státní silnice pod haldou, na niž i Maděra zespoda posílal na překopu vyrasovanou hlušinu. Poprvé chodil na návštěvy pěšky a nebyl vožen za asistence odjištěných samopalů. llonka mu podávala zprávy o dokončování přehrady a později o napouštění jezera, na jednu návštěvu konečně přijela i Jana s roztřeseným vnitřkem z obavy, že se Šéfovi bude muset zpovídat, ale on jí řekl, že mu llonka už vylíčila, jak ta jezerní plocha bude hezká a že se pod Lučiny bude hodit.

Od nikoho se však nedozvěděl, jak se všude kolem Lučin pohraničí hroutí, že už zkrachoval velkoveský statek, a jak na těch staletých staveních začíná místo lidí pracovat čas. Jak víc a víc chátrá i Svatý Štěpán, jak postupně mizí ti, co sem přišli po válce, a jak to sem jezdí rabovat sezónní dělníci ze Slovenska, kteří zacházejí až tak daleko, že si na otop vytrhávají podlahy z vyprázdněných stavení. Pro Lučiny to na jedné straně byla výhoda: o to víc bylo v jejich hájemství vidět, jací jsou hospodáři. Na druhé straně však trvala jejich nemilost v očích mocipánů, které usvědčovali z neschopnosti - ze všech právě oni si paličatě a za cenu všech možných ústrků (až po Maděrův kriminál) dennodenně prosazovali svou, prosperovali, zatímco kolem, navzdory všem možným vojenským a studentským brigádám a finančním injekcím, se všechny sny o kolektivním socialistickém hospodaření hroutily. Pověsti o tom se šířily, takže neměli nouzi o studenty na praxi. Díky Janě, která (jak jinak) prosadila výstavbu pěti finských domků (pod záminkou, že brigádníci musí bydlet co nejdůstojněji a že i v bratrském Sovětském svazu to tak dělají), měli i kde bydlet.

Na Bytízu Maděra zažil hrozivou vlnu estébáckých výslechů po dobu, co v Maďarsku žilo protikomunistické povstání, a po jeho potlačení pomstychtivou vypínavost bachařů, spokojených, že ani jedna maďarská jiskra nepřeskočila do Československa. Zažil i zděšenou reakci pánů velitelů na odhalení Stalinova kultu osobnosti, ale ještě víc na první oficielní přiznání, že v Sovětském svazu byly desetitisíce (tenkrát to ještě zdaleka nebyly miliony) politických vězňů ve stovkách koncentračních táborů.

Taky přežil svou smrt, když na šachtě vypadla elektřina a přestaly fungovat větráky, a oni se málem otrávili střelnými zplodinami. Nesměl pak skoro rok fárat (otrava mu sežrala statisíce červených krvinek) a uchytil se (oni mu to spíš nabídli - v té době už patřil mezi elitu uranových délesloužících) u povrchových tesařů.

Od poloviny devětapadesátého roku začínalo být zřetelné, že patnácté výročí osvobození v příštím roce bude znamenat (po vzoru Sovětského svazu) konec věznění politických vězňů. Po zkušenostech z pětapadesátého tomu všichni odmítali věřit - v té době už každý měl jasnou alespoň jednu jistotu: že bolševikovi se nedá věřit ani slovo, ani pohyb, ani dech. Jenže početní stav tábora se začal rychle doplňovat a dokonce přeplňovat vrahy, násilníky a jinými kriminálníky s dlouhými tresty. Do tábora zajížděl jednou za čtrnáct dní tým (dokonce) studovaných estébáků, kteří si volali politické na pohovory, jimž se velice brzy říkalo Co byste kdybyste. Najednou chtěli vědět, co by političtí po tolika letech věznění dělali, kdyby byli propuštěni. Francek z toho málem měl malér. Řekl, že by šel zase lítat k RAF. Že nic jiného neumí. Pak že taky umí být vězněm, ale to že by nechtěl. I to však byl důkaz, že tentokrát se opravdu něco děje - jindy by za takovou odpověď šel do korekce. A estébák to taky potvrdil: „Jindy byste za to šel do díry, je vám to jasný?“

Maděra přišel na řadu v polovině ledna. Krátce po návštěvě, na které poprvé v kriminále uviděl i Jíru (Ivanka přijela už v osmapadesátém, ale Jíra se bál a Ilonka ho nenutila - tentokrát však zničehonic zatoužil otce vidět), a byl ještě plný radosti i vzteku (když ho zatýkali, Jírovi byly dva roky). Přesto se ovládl natolik, že na poručíkovy otázky odpovídal jednoslovně. Na všechna Co byste kdybyste říkal Nevím, ačkoliv byl jeden z mála, který naopak velice přesně věděl Co by kdyby. Estébák to nakonec nevydržel: „Vy nás asi dost nenávidíte, co?“

Maděrovi bylo čtyřiačtyřicet let a čtyři měsíce. Byl starší než ten poručíček nejmíň o dvacet let. A devět let kriminálu. Ani na to se mu nechtělo odpovědět, nakonec se však u dveří ještě obrátil a řekl: „Ne. Nenávist je vztah. Vy jste mi fuk.“

Ještě zahlédl, že to byl zásah, ale rychle za sebou zavřel. Bylo to zvláštní: žádnou radost necítil. A až potom se přeci jen zasmál - to, co mu řekl, se týkalo i té radosti.

A pak bylo devátého května dopoledne, už věděli, že amnestie se týká i politických, ale pořád nevěděli její rozsah, a do toho začal táborový rozhlas číst jména, a ta jména že se mají se všemi věcmi dostavit na uprázdněné baráky I, J, K a L, a oni už při tom čtení poznali, kdo v tom seznamu není, a že je pravda to, co zaslechli už ráno: že se amnestie nebude týkat těch, co byli označeni za členy ozbrojených skupin, a že výše trestu vůbec není rozhodující. Nebyli čteni Míla Rýdl, Luboš Fišer, Bořek Hejkal a snad padesát dalších. Kteří tu tragickou selekci poslouchali společně s nimi, s jmenovanými. Strašné slovo. Jmenovaní. A potom - než se rozloučili - ty vzkazy: „Musíš jim to nějak vysvětlit. Spoléhám na tebe.“

Jakmile byla segregace ukončena, do prostoru oddělujícího baráky amnestovaných od ostatních (vrahů a kamarádů) nastoupila zesílená hlídka vnitřní stráže (obdoby pohraniční stráže), aby se civilové (do příštího rána pořád ještě v muklovském) nemohli stýkat s odsouzenými. Nebyla to příjemná noc. Nejen on, většina měla pomyšlení na konec příštího dne prostoupena pomyšleními na tváře za hradbou z vnitřní stráže. Do tváří Ilonky a dětí mu naskakovaly tváře Míly, Luboše, Bořka, Hynka, Boži… Toužil usnout, ale nemohl, chtěl vyjít před barák, ale zahnali ho. Dokonce řekl „Už mě nemáte co zahánět,“ ale ze tmy se ozvalo „Nekecejte a zalezte!“ a on skutečně zalezl. Nepatřil mezi ty, kteří by si představovali své návraty, takovýhle si však určitě nepředstavoval nikdo.

Ráno se je pokoušeli přesvědčit, že ze svých kont, kam jim povinně strhávali (a čas od času bez vysvětlení zabavovali) části výplat, by měli koupit pro své rodiny rádia a pračky a gramofony, a pro sebe pomuchlanou konfekci. Kterou stejně dostali - řada jich měla ze svých dávných civilů naftalínová torza, a v muklovském je za dráty nepustili. A pak ještě poslední incident, když po nich chtěli, aby se písemně zavázali, že o svém věznění nebudou pod hrozbou trestu nikde mluvit, a většina to odmítla. Poprvé se tak dozvěděli, že vlastně nedostali amnestii, ale jakési podivné trvalé podmínečné propuštění. Zvláštní však bylo, že na nepodepsání toho závazku to nevztahovali.

Nemohl vědět, že jejich nástup do autobusů - skryt v autě Armádního filmu - natáčí Kérly. Že natáčí především jeho. Přihlásil se až na Karlově náměstí, kde autobusy měly konečnou. Maděra na něho dostal vztek. Přestože se při tom zalykal radostí. Jak ho měl rád, nic Kérlymu nedávalo právo, aby ho objal dřív než…

V tom okamžiku si uvědomil, jak Kérlymu ubližuje. Že Kérly zbuntoval to auto i kameramana jenom proto, aby co nejdřív mohl ukázat právě a především Ilonce i ty jeho kroky na svobodě, které ona nemohla vidět.

Kérly s tím počítal. „Nepovezu vás tam. Ani nepojedu napřed, abych… Když si támhle sednete na čtrnáctku… Autobus do Krušnova jede za hodinu. To stihnete. Přípoj do Štěpána má. Já přijedu až po vás. Slibuju.“

Měl při tom v očích slzy. Cynik Kérly. „Začal jsem kvůli vám věřit v Boha. Takhle jsem dopad. Teď abych šel do kostela.“

Tak ho poprosil, aby ho aspoň dovezl k tomu autobusu.

Požádal řidiče, jestli by mu nezastavil u odbočky k Lučinám. Po prvních krocích už nevěděl, jaká ta tříhodinová cesta byla. Spíš si vzpomněl, jak ho před patnácti lety o pár kilometrů níž vyklopilo to mlékařské auto, jak uprostřed cesty seděla žába, a on si říkal, že ví, co znamená kočka přes cestu, ale co znamená žába, to že neví.

Dokonce se nahlas zasmál i nahlas řekl: „Musím si dávat na žáby pozor.“

Čtvrtek, 6.30

Hana

Zdeněk volal už někdy kolem šesté a samozřejmě ji vylekal. Ještě spala a honem nevěděla, co udělat - jestli vstát, obléci se do županu (celý život se při vstávání oblékala do županu) a jít otevřít, nebo jít k telefonu. Tvrdě spala, a pořád ji nenapadalo, že to zvoní mobilní telefon na nočním stolku. Možná to bylo také tím, že i před sebou dělala, že ho nemá - příčiny zákazu těchhle telefonů v Lučinách („Na starý kolena si znovu pořídím pušku, “ říkal Anton, „ a koho uvidím, jak tu lítá jak pomatenej s tou věcí u ucha, ustřelím mu ji. “) na jedné straně chápala, a proto sama telefon nepoužívala a dotýkala se ho, jenom když jí volala Petra nebo Zdeněk, na druhé straně se však ve své samotě (ano, samotě, o vnoučata se starala Alena, ta naopak samotu milovala - proč by také ne, když byla sama málokdy) nechtěla telefonu vzdát. Dokonce ho teď (tenhle byl lehoučký a sklápěcí a vešel se do kapsy) nosila s sebou i na procházky. Už několikrát ji velice píchlo na prsou, Bill ji proklepal a proměřil a něco jí dal a ujistil ji, že to žádná angina pectoris ani infarkt není, že ať se nezlobí, ale že v sedmasedmdesáti by ji už občas mohlo někde píchnout, že ovšem je jen venkovský doktor a ona si z Německa může na sebe pozvat profesory… Billa měla ráda, nedělal z ničeho vědu, jak by taky mohl, když musel přeopatrně hlídat Antona (ten to však stejně věděl a působil Billovi radost tím, že dělal, že nic nevidí), věřila, že jí nic podstatného není. Taky ovšem věděla, že jednoho dne něco přijde - a proto chtěla mít při svých procházkách (jichž nebyla ochotna se vzdát) alespoň pocit šance, že se na někoho dovolá, kdyby…

Zdeněk volal, že nepřijedou s koňmi odpoledne, jak bylo domluveno a připraveno, ale po ránu - že má být (ač už je začátek října) rekordní teplo, a oni nemůžou dopustit, aby koním v transportních vozech sebemíň ubralo na kondici (šéf niessenovských stájí Gassner měl se vzduchotechnikou špatné zkušenosti a odmítal ji zvířatům pouštět). A že Hanu prosí (co jí dalo práce, aby ji neoslovoval mátil To si vymyslela Alena snad ještě při svatbě - zdálo se jí, že máti se k těm milionům víc hodí), aby to oznámila Vaškovi a Smájlovi.

„Nejsme už daleko od hranic“ říkal. „I s celním odbavením by to nemělo trvat dýl než tři až tři a půl hodiny. Co děti?“

„Pokud nejsou ve škole, poletují někde na koních. Kristina má na krku šrám od větve, Roberta jeho koník shodil do kravinců, že smrděl ještě u večeře, a Veronika se rozhodla, že se vdá za Vaškova Matěje. Předstihla tak o dva roky svou matku. Petra se poprvé chtěla vdávat v devíti. Ale k jídlu chodí včas, jsou čistí, nezranění, a snad se i učí. Alena je na rozdíl ode mě ohromná babička.“

„Nech toho, prosím tě…“

To, co řekla o Aleně, bylo trochu sebemrskačské. Od chvíle, kdy poznala, že se Petra beznadějně zamilovala do Zdeňka, do Lučin (a do Antona, samozřejmě. Když mi ujelo, že před mnoha a mnoha lety jsme se s Antonem… mohla se nadšením zbláznit - bylo to tak romantické a neuvěřitelné, tak zapadající do těch jejich LOVE NOT WAR, že…), když tohle poznala - a ona měla… vlastně má pořád (možná proto tak vychází s vnoučaty) dokonalou schopnost odhadu (jak jen bylo možné, že já tak dlouho nic netušila, přece jsem nebyla zase tak špatná matka) - začala Petru motat do svých sítí. To už přece dávno v Lučinách nežila - měla u Vltavy ten nádherný byt…

Zdeněk ještě něco říkal a ona mu taky něco řekla, ale moc to nevnímala, dalo jí práci soustředit se na to nejpodstatnější, na vzkaz Vaškovi či Smájlovi, ostatní už nebylo důležité. Dalo jí práci udržet třepící se myšlenky pohromadě. Cosi z jejího dlouhého života dámy jí sice říkalo, že takhle brzy ráno se nesluší nikam volat, ale - právě aby i toto se jí neroztřepilo šla k domácímu telefonu, na seznámku si našla Vaškovu třiatřicítku (zvláštní, ještě nedávno jsem bez brýlí nepřečetla vůbec nic. Vůbec nic.), vzala to rozespalá Klára, no jistě, Vašek se Smájlem už museli někde být, když aukce začíná pozítří, přesto jí to nejdřív řekla a až pak se omluvila, a cítila při tom nádhernou úlevu (ne, děti, ne, já už žádnou odpovědnost nechci. Chci už si dělat, jen co opravdu chci…), že to má za sebou, a může… může… Poslední rok dva se stále častěji a raději vracela v myšlenkách zpátky. Už si zvykla, že jí přeskakují, vadilo jí to jen málokdy, a v takovém případě se uchylovala ke svým albíčkům. To teď nebyl ten případ, teď se na to poletování vzpomínek docela těšila - na usnutí neměla pomyšlení, ale stejně tak se jí nechtělo jít do koupelny, pak snídat (brrr!) a pak nevědět co s časem, kterého by do doby uvyklého vstávání i tak zbývalo mnoho.

Rozhrnula závěsy i záclony, venku už byl jasný den, ačkoliv slunce teprve vycházelo někde nahoře nad Štěpánem… Už už se chtěla zastavit, aby ani pohybem nerušila přirozený pochod asociací nastartovaných tím slovem: Štěpán, ale včas se stačila pohnout dřív, než to začalo fungovat… Ne ne, teď ne, teď je na pořadu něco jiného… Uspořádala si na posteli polštář tak, aby ležela v jakémsi polosedu, podložila si hřbetem levé ruky pravý loket, aby jí prsty dosáhly na rty… Už někdy před pěti lety postřehla, že ono dotýkání rtů má v sobě cosi přímo magického - okamžitě jí před očima začaly oživovat děje, i dávno minulé děje. Jako by tím vyvolávala energii stejným způsobem, jako lze třením přivodit elektřinu…

(Ten Alenin byt byl překrásný. Nádherný. Pohled na jez a na Hradčany, pod nimi malostranské věže… Nemohla jsem tušit, že Alena je od Kandy už několik let - u nás v Německu takto… i několik mých přátel… Rohberg žil s dětmi na tom jejich zámečku a staral se o statek, a Gerda taky žila ve Stuttgartu a šéfovala tam agenturu, a dojížděla… nevěděla jsem, že Alena nedojíždí a že to je něco jiného. Ale Zdeněk byl druhým rokem na vysoké a bylo přirozené, že u ní bydlel… dala jsem Aleně Petru na starosti, Petře bylo… ano, sedmnáct, chtěla konečně poznat Prahu, a já zase v Praze být nechtěla, od toho osmašedesátého se to rok od roku zhoršovalo, nechtěla jsem se dívat do těch nenávistných očí, obviňujících mě, že se Němci zase otřepali a zase se jim daří lip než Čechům, radši jsem nejezdila mercedesem, přesto však… V Lučinách mi bylo blaze…

Bože! Když jsem tam přivezla Waldheima! To bylo… to bylo třetí - ne, čtvrtý rok, co jsem… ano, za další čtyři roky umřel, a to bylo v šestasedmdesátém, to vím určitě… Byl podobně… ano, zasažený, to je to správné slovo… podobně zasažený jako já, když jsem v květnu osmašedesát sebrala všechnu odvahu a rozjela se podívat do Štěpána na náš statek… Ta hrůza, když jsem viděla, jak vypadá dům, v kterém jsem se… ta opadaná omítka, vyhřezlé cihly, zborcená vrata…

A pak vyšel ten mohutný starý člověk a já… nikdy jsem se tolik nesnažila mluvit co nejlíp česky, aby nepoznal, že jsem… „Neznáte, prosím vás nějakého… pana Maděru, jsem… jsem jeho spolužačka, prý tady…“

„Ale ano, pani,“ neřekl paní, řekl pani. Kovář Tymich. Pan mistr Tymich - jak se smál, když jsem mu to pak vyprávěla! „Ten už je víc než dvacet let v Lučinách. Teda… z toho byl skoro deset let v kriminále… ale to vy asi víte, když jste jeho spolužačka… Vůbec jsem nepochopila, co říká. Jakých deset let? Jaký kriminál? Ten člověk mluvil o někom úplně jiném. Od Waldheima jsem přece věděla, že Toník (ano, tenkrát to pořád ještě byl Toník) za války… jen ten dub, za kterým na mě čekával, se nezměnil, na starém dubu se třiatřicet let nepozná…

…Hned jak vstanu, musím za Filipem, jestli má už tu darovací… jak že se to jmenuje? Listina? Smlouva? Co to ještě říkal? Něco bezúplatného… Aha, převod… Anton mi nikdy neřekl, co to s ním udělalo, když se ve statku stal pánem on… Ilonka jen říkala, že se vrátil jako vdovec… O ano, vím to od Aleny… Teď už je to jedno. Filip mě moc potěšil: „Vymyslelas to skvěle, Hano. Sudeťačka koupí svůj bejvalej majetek, a jako akt smíření Němců s Čechama ho věnuje nadaci COME-BACK, umožňující toxikomanům z obou zemí návrat do života. S pracovním dohledem Lučin. Se Šéfem jako čestným předsedou. Perfektně vymyšlený. Už je mi jasný, kdo z vaší rodiny nejvíc rozšířil majetek…“

…Staroušek Waldheim… Proč tak na něj myslím? Aukce by se mu určitě líbila… O ano, to on Toníkovi začal říkat Anton. Nejdřív Herr Anton, ale brzy. „Vždycky jsem si vás vážil, barone… Ich hab Sie immer geschátzt, Baron. přes dvacet let nemluvil německy, ani v tom vězení prý s Němci tak nemluvil, ale rychle se do toho vpravil… Kde jsem vlastně Waldheima objevila? Ve čtyřiapadesátém? To je vlastně jedno… „To je můj muž, barone. Herbert Kalhoffen. Velice mě těší. Baron von Waldheim. Velice mě těší.“ …Mělo to něco do sebe. „Žena mi říkala, že jste nej větší expert na koně, barone. Chtěl bych, aby von niessenovské stáje…“ Chudáček Herbert. Petře byly čtyři roky, když… Embolie… teď už prý… nene, to ne. Tohle ne…. Vlastně Waldheim to byl, kdo řekl „Da móchte ich bleiben und…sterben“, ne já. A přitom jsem tu zůstala já. A taky tu umřu… Jak postával u výběhů, procházel se hřebčínem… Stájemi. Jak potom říkal, že u nás to samozřejmě všechno klape daleko lip, koně jsou určitě lepší, ale „der Geist, Hana, der Geist…“ Že když pozoruje toho Smájla a jeho krásnou mladičkou ženu, a „…und den famosen Zigáuner, den… den Imra,“ a nejenom oni, všichni, jak je Anton bez jediného slova - „Ohne einzigem Wort… und Frau llonka… unwahrscheinlich. Einfach unwahrscheinlich…“ Neuvěřitelné. Neuvěřitelné, že jsem tady? Ve dvou podkrovních pokojích Kandovic chalupy… Vlastně nejhezčí to tu bylo, když jsme tu byli s Martem sami… říkala jsem mu tak, jen když nikdo nebyl kolem, ani Mirka… Zvláštní… Obětovala Martovi svá nejhezčí léta, dokonce až tak daleko, že Aleně ustoupila, když se vrátila (je ale pravda, že jí nárok na Kandu nikdy neupřela), a teď - když jsou mladí pryč a když Alenu chytne stesk po Praze - se stará o jeho vnoučata skoro jak… ano, v něčem je podobná Ilonce, ačkoliv… Alena jednou řekla Petře, že Mirka čekala s Martem dítě, ale přišla o to… a přitom pořád učí na škole…)

Vyrušil ji jekot a smích dětí doléhající sem zezdola. I Alenino varovné: „Bobe! Okamžitě to Kristině vrať! Slyšels mě, Roberte?!“

Vstávat a snídat je neslyšela - děti měly své pokojíky i koupelnu v bývalém chlévě, a kuchyň taky byla na druhé straně pod Alenou, zato teď… A nejmenší Verunka do toho křičela: „Nechte toho, vzbudíte babičku!“ Zlatíčko moje! Alena je babi, ale já jsem babička Hana. Skoro to zní jako prababička Hana.

Na okamžik se jí zachtělo vstát a pospíchat, aby se s dětmi alespoň pozdravila. Zůstala však v posteli a jenom naslouchala: jak děti vyšly ven a jak okamžitě začaly vyvolávat jména všech svých vrstevníků, kteří - stejně jako ony - byli vystrčeni ze svých domovů, a čekali, až je někdo (většinou nějaká matka než některý z otců) posbírá do mikrobusu. (Jak se Zdeněk chtěl bránit, když jsem mu řekla, aby mikrobus koupil on… ne, nešlo mu o peníze, to bych mu asi křivdila, dokonce na to použil Antonova slova: Nejhorší pro člověka je, když musí bejt proti svý vůli někomu vděčnej…) Ale i to ji překvapilo - byť ona sama ta slova od Antona (a nejen od Antona) slýchala tak dlouho, dokud nepochopila, že na její rozdávačnost nepřistoupí ne pro nebezpečí vděčnosti, ale jen a jen proto, že by je jejich dřina přestala bavit. Alespoň ho tedy donutila (pod hrozbou, že - vděčnost nevděčnost - koupí mikrobus sama), aby to navrhl. Matky (a babičky) si oddychly, že se děti nebudou ze školy nikde courat až do té míry, že se čas od času div nevyhlašovalo pátrání, a když zjistily, že otcové (zahledění do nějaké své práce) jako dopravci příliš spolehliví nejsou, se dopravy ujaly samy.

Jen co nastal klid, přišla Alena: „Nepotřebuješ něco, Hano? Jedu do Krušnova.“ Samozřejmě že nepotřebovala. Jedna z Aleniných her. Ale příjemná. Nenávisti byly dávno pryč.

Ano, nenáviděla jsem ji. A když ji Mart zfackoval, byla jsem blažená. Přijela s Petrou a Zdeňkem (nemohla si to nechat ujít) a tvářila se tak vítězně. A Petra… Poznala jsem na ní, že se zase odhodlala k něčemu šílenému. („Vyjedeme si s Karin na koních…“) Jakoby nic. Rozhodly se, že utečou z domova na koních! Objedou Evropu! Taky se tak tvářila… Kolik jí to bylo? Třináct? Čtrnáct?

„Rozhodla jsem se, že své dědictví převedu do Československa. Doktoru Neuwirthovi jsem to už oznámila.“

Myslela jsem, že… Týden po jejích narozeninách! (Herbert to v závěti zdůraznil - „… Po dovršení jejích jednadvaceti let…“) Osmadvacátého března 1979 mi dcera oznámí, že jen tak odevzdá já nevím kolik milionů marek a domů a polností a koní komunistům. Aby ukázala, jak miluje svého muže, jeho zem, Lučiny! A přitom je zavěšená do Aleny; která se div nevznáší. A do toho miláček Mart řekl Petře Dovolíš? Od něho to znělo tak dvorně, dokonce se tak tvářil, přestože… A Alenu vzal za tu zavěšenou ruku a skoro ji Petře vyrval, přitáhl Alenu k sobě… a jedna facka, druhá facka… Beze slova. Ta řekl až Petře a Zdeňkovi… (určitě nechtěla to dědictví dát státu, ale Lučinám, Zdeňkovi se to muselo líbit, ta naprostá odevzdanost, řekl to Aleně, a ta…) „Jestli něco takovýho uděláte… jo, voba. Tak už do Lučin nesmíte. Je vám to jasný? A ty…,“ obrátil se na Alenu, která se snažila tvářit pohrdlivě, ale bála se. Bála se ho. „To vím, to by se ti líbilo, co? Mít to všechno pod palcem a dívat se, jak všichni ty papalášové tancujou, jak ty…“

Možná právě ty facky způsobily, že se… ano, za dva roky… vrátila, že jí ani Mirka Rajnochová nevadila. Ze ho tak skvěle… ne skvěle ne, to se nehodí… tak… tak ohromně doprovodila až te smrti. A jeho to snad tolik nebolelo. Chudáček Mart. Říkala Ilonka, že mu utekla v pětašedesátém, brzy po smrti Cassidyho… Zdeňkovi bylo jedenáct. Pavel už v Praze studoval medicínu, tuším. Chvíli vlastně bydlela u něho, než… Když jsem poprvé přijela, už byla jednou z ředitelek té dřevařské vývozní… jak ono se to jmenovalo? To je vlastně jedno. Herbertovi by se bývala určitě líbila. Kdoví, možná jí tam odněkud seshora vnuknul, že v jejích rukou by ten majetek určitě… Jak mě prosil, abych si nechala i svoje jméno… styděl se o to sám usilovat… Hana von Kalhoffen-Niessen… Bože! Hana von Kalhoffen-Niessen v chalupě čépé 3, Lučiny, pošta Svatý Štěpán…)

Klepání, a: „Hano?“

Ilonka.

„Pojď dál… Válím se v posteli. V šest mě vzbudil Zdeněk, že ty koně přivezou dopoledne… Už jsem neusnula… Já vím, ty tak vstáváš každý den… Taky bych měla.“

Ilonka se usmívala. „Nemusíš. Když nechceš. Já taky nemusím. Ale…“

„To je právě ono. Nemusíš, ale… A celý život…“

„O tom jsme už mluvily, Hano. Teď se jen snažím prospat toho co nejmíň. Připadá mi to jako… jako…“

„Zbytečný luxus?“

Ilonka jen cukla rameny a úsměv se jí rozšířil. Byla o tři roky mladší, určitě udřenější, ale o mnoho životnější. Jsem jak starý strom, Hanu napadlo, co je sice nádherně zelený, ale uvnitř už usychá. Kdežto Ilonka…

„Potřebuješ s něčím pomoci?“ honem řekla, aby přerušila ticho i své tristní úvahy. Při tom vstala a přehodila přes sebe župan. „Jsem hrozná. Pozítří to má propuknout, a já tady..“

„Kvůli tomu si my dvě nemusíme dělat vrásky,“ řekla Ilonka. „Těším se, že tentokrát se budu jenom dívat. Ale kdybys chtěla… Dneska sem přivezou - a doufám, že i postaví - takového něco, pod čím by se vedle tribun měl po aukci pořádat banket. Má tam taky být dlouhý stůl, a Boy sem nechal přivézt veliké ubrusy… spíš teda prostěradla. Ale jsou taková… Terezka to slovo pořád používá… umolousaná… Napadlo mě, že bys mi mohla…“

„Ráda.“ Najednou bůhví proč řekla: „Vzpomněla jsem si na Marta. Kandu. Na ty facky. A nejen na ně.“

Ilonka chvilku pokyvovala hlavou. Řekla však: „Možná

proto tak brzy vstávám. Abych… Když byl Tonko… pryč, okamžitě po probuzení jsem vyskakovala z postele… Někdy však je to přeci jen příjemné. Je i spousta krásných vzpomínek. Občas mě ale napadne, že i ty mi zkracují přítomnost… A vlastně i budoucnost.“ Vydala se při tom ke dveřím. Odtud ještě řekla: „Nepospíchej. Venku je krásně. Uschne nám to rychle.“

„Pánbůh nás má rád,“ zavolala Hana. „To říká Anton.“

„A Dan,“ dodala Ilonka a zmizela. Hana si vzpomněla na reportéra ze SPIEGELu, jak ji a Ilonku zmermomocňoval, aby se spolu nechaly vyfotografovat…

„Wir werden nur einziges Wort darunter geben: Versóhnung…“ Ano, tohle řekl. Dáme pod to jediné slovo: usmíření. Musela jsem mu říct, že je hloupý. A že to nedovolím. Že jsem sice Němka, ale taky Češka. Nejdřív Češka. Až potom Sudeťačka. A Němka. Když jsem to přeložila Ilonce, jen se zase tak usmívala. A já mu řekla: „Vidíte? Je nám to k smíchu. Říkala jsem vám od začátku, že jste si nevybral tu správnou osobu.“

Chtěl za každou cenu mluvit s Antonem. Posedlý, že Anton je ten pravý člověk, kterého potřebuje do svého článku VERSÓHNUNG ODER HASS?… Usmíření nebo nenávist… nedají s tím šťouráním pokoj… Že se tu Anton narodil, utekl před Němci, bojoval s nimi, vrátil se sem jako válečný hrdina a všechno bylo jinak… Zeptal se ho, jestli si myslí, že to tehdy bylo v pořádku. Anton vypadal, že mu vůbec neodpoví. Ale pak řekl: „Ne. A vy si myslíte, že nacismus byl v pořádku? Válka? Připojení Sudet?“

Nechtěl se vzdát. Jak on se jmenoval? - To je vlastně jedno. Hned zaútočil. Myslí si Anton, že to byl odsun nebo vyhnání?

Až se mi odněkud zdaleka a na zlomeček vteřiny vrátila do tváří naše dávná a mrtvá láska. „Odsunuje se nábytek, milej pane. Vaši tatíkové vocaď hnali mí rodiče svinským krokem. Taky říkali, že kdo nechce zůstat a stát se Němcem, bude odsunut…,“ a šel pryč. To poslední slovo zůstalo viset ve vzduchu: ABGESCHOBEN… Pak se ale vrátil. „Tady to nikoho nezajímá, milej pane. To musíte za politikama. Nebo novinářema. Ty si z toho dělaj živobytí… Přelož mu to, Hano, s ním už se německy bavit nebudu.“

„Taky to nechápu,“ řekla jsem mu až potom (dřív mi šlo reagovat okamžitě, teď už ne, teď už zdaleka ne, ale nevadí mi to

ano, proč bych si nemohla s potěšením přiznat, že mi hlava pořád ještě pracuje? I když pomaleji?). „Co chce ten Neubauer napravo vat?“ jsem mu tedy řekla. „A dá se vůbec něco napravit? Dá se napravit válka? Mauthausen? Auschwitz? Kdo se cítí vyhnán, ať zůstane vyhnán. Já nebyla odsunutá. Už jsem žila na niessenovském panství a čekala, jestli mého generála zastřelí nebo jen zajmou. Ale cítila jsem se odsunutá. A styděla se, že to způsobil i můj otec. A hlavně bratr. Můj bratr byl esesák, už jsem vám to řekla? A po válce se chtěl násilím zmocnit gestapáckého archivu ukrytého na statku, kde se narodil. A málem při tom zavraždil tu paní, s kterou jste si nás vyfotografoval, abyste si pod to mohl napsat Versóhnung.u

Nevytiskli to. Tenhle článek bych bývala měla radši než všechny ty výstřižky ze společenských rubrik… „Král barev a laků Herbert Kalhoffen se svou chotí Hanou von Kalhoffen- -Niessen, předsedkyní mnoha dobročinných organizací… Vdova po…“ Ne, to ne…

Musím si pospíšit. Já vím, že mě Ilonka nepotřebuje, ale je to od ní hezké…

Seděla před zrcadlem a štětcem si trpělivě roztírala (Mirka Rajnochová tomu říkala zdravíčko) šminky tak, aby to nevypadalo, že je používá, přitom však jimi vyrovnávala (jak natěrač kytem) všechno, co se ještě vyrovnat dalo. A pořád ještě natolik úspěšně, že vypadala o deset, možná i o patnáct let mladší. Každý den chodila dvakrát na dlouhou procházku, při níž pokaždé (nejraději ve skrytu lesa) cvičila. Každé poslední úterý v měsíci pro ni v deset dopoledne přijel z Niessenu šofér s lahvově zeleným mercedesem (vždycky měla jenom mercedesy s lahvově zelenou metalízou - poprvé taky přijela v takovém, toho si však tehdy řídila sama). Nejdřív ji odvezl do Mnichova. Do kosmetického salonu CLASSIQUE, kde si po měsíci vlastní údržby nechala vyčistit a zregenerovat pleť. Přímo odtamtud jela na schůzku se svým právníkem Dr. Neuwirthem, který měl všechno připraveno na takové úrovni, že by bývala mohla všechno potřebné podepisovat se zavázanýma očima, a proto i následná schůze správní rady nikdy netrvala déle než hodinu. Potom poseděla u kávy s Herbertovou sestrou (ovdovělou a bezdětnou, a z té strany jedinou příbuznou), vyslechla referát o všech společenských událostech za uplynulý měsíc, a už v šest hodin byla v Niessenu. Správce panství Hofstatter už na ni čekal, projednali spolu všechno potřebné, pak se prošla po domě, a jako vždy marně vymýšlela, co se s tímhle domem stane, až umře - že by se tu Petra se Zdeňkem usadili natrvalo, nepřicházelo v úvahu. Pokaždé to skončilo u váhání, zdali dům (za předpokladu, že si Petra se Zdeňkem nechají alespoň stáje) přenechat postiženým dětem nebo penzistům. Krátce a lehce povečeřela, dívala se na televizní zprávy a u filmu usnula. Ráno prošla stáje a potom s Hofstátterem objela panství. Do Lučin se vracela v pět hodin odpoledne, a poslední dvě hodiny jízdy se jí zdálo, že šofér jede pomalu.

Tyto dva dny byly jediným pojítkem s její německou minulostí. Přestože měla německý pas, za hranicemi pokaždé cítila úlevu, že už je zase zpátky DOMA. Několikrát se (v bezpečí lučinského hájemství) pokusila zjistit, kdo vlastně je - jestli Češka či Němka. Když se jako Češka narodila a byla jí až do svých dvaceti let, pak jí náhle proti své vůli přestala být, ale za tři roky už byla Němka se vším všudy (především z lásky k Niessenovi), a vydržela jí být dalších pětadvacet let. Až do onoho okamžiku, kdy jí kovář Tymich řekl o Antonovi a o Lučinách, a ona neodolala a vypravila se zabodnout do té dávno zahojené rány (po níž už nezbyla ani jizva) nůž.

Proč bych nemohla být oboje i já? Když může být Petra, proč ne já?

Alena se někdy před deseti lety znovu pokusila přesvědčit Zdeňka, aby jako manžel a otec požádal o německé občanství. Ten to (jak jinak) řekl Petře. V té době bylo ještě na její řeči poznat, že není Češka rodem. Přesto v Lučinách neřekla německy jediné slovo. Když se sešly v Niessenu, mluvila jenom německy. U nedělní snídaně pak řekla Aleně: „Zdeněk zůstane Čech, maminko (odmítala ji - jak si přála - oslovovat Aleno). A já zůstanu Němka. Proč zrovna my dva bychom nemohli dokázat, že to nejen nevadí, ale že to je JEDNO? Chtěla bys, aby Zdeněk byl Němec, kdybych byla Dederonka? Myslíš, že by si Zdeněk lip posichroval svou účast na mým dědictví, kdyby byl Němec? Ujišťuju tě, že bych ho - kdyby mi ublížil - hnala bez ohledu na to, jaký má pas.u

(Teď všude s radostí říká, že je Sudeťačka přivdaná do Čech. Tohle bych už nemohla. Můžu nacpat do kasičky ve svatoštěpánském kostele balíček tisícimarkovek a dodatečně způsobit, aby svatoštěpánský hrobník krášlil celý hřbitov a nejenom ty hroby; které mu někdo zaplatí, nejen hrob mé maminky, dědečka a babičky. Můžu způsobit, aby tam Petra (se mnou někde v pozadí) dodatečně pohřbila i svého dědečka, když už se za tu Sudeťačku prohlásila. To ano… I když jsem si při tom neuvědomila, že za Petrou stojí (aby všichni věděli, kam Petra patří) Anton, jemuž před… Bože!… skoro šedesáti lety Petřin dědeček řekl Hanu nedostaneš, kdybych ji měl sám zaškrtit! Ano, mé peníze zmůžou leccos. Zmohly leccos. Ta travní semínka třeba. Způsobily, že Waldheimův zeť má jednu z nejlepších stájí v Evropě. Fauvier. Jak se po Herbertově smrti Fauvier První snažil, abych… šlo mu o naše koně, lišákovi. Ale roztomilý byl, to ano. Zato Henri Druhý… jak ten si našel čas, aby Waldheima udělal dědečkem…? Dálnice. Tunely. Lanovky. Štvanec. A náfuka. Teď mu Lučiny budou dobré, když se dozvěděl, že na aukci přijede možná i president. A když jsem mu přidala na Vehementa a… jak on se ten druhý… To je vlastně jedno - prý už jsou na cestě. Zítra se to dozvím….

…Co jsem to vlastně… Jak jsem přišla na ty Fauviery? Aha… Ze se nedá způsobit, aby Češi a Němci… Versóhnung… Proč pořád smíření, smíření… Proč ne něco jiného? Nevím honem, co. Třeba respekt. Nebo, nebo… nadhled. Odhled. Nebo… jak to řekla Eliška ve škole Robertovi? „Neofrňuj se, Roberte. Na to nemá nikdo právo. Dosáhneš jen toho, že se ostatní budou ofrňovat na tebe.“ Neofrňování. Krásné slovo… Prokristapána! llonka bude mít už vypráno!)

Ze zastíněného vchodu vběhla rovnou do odrazu slunce v protějším pootevřeném okně, a málem skončila pod kopyty koně, jehož musel téměř na místě zastavit Smájlův prostřední potomek. Z pěkné bronzové tváře mu zmizela všechna polovina cikánské krve, a byl úlekem skoro popelavý.

„Hano! Mohl jsem tě zabít!“

Taky se lekla. Až ji z toho píchlo na prsou. Zároveň měla však radost, že ji i v takové situaci oslovil Hano. Všechny prosila, aby ji tak oslovovali, ne všichni na to přistoupili (například Júlka, Michalova babička, ta pořád jen paní, paní), znamenalo to pro ni (jak si usmyslela), že sem opravdu patří, že ji berou, jak říkají. Aspoň berou, když ne žerou.

„Promiň, Michale, úplně jsem z toho sluníčka oslepla. A asi i ohluchla, když jsem tě ani neslyšela. Kam se tak ženeš?“ „Teď volali z Varů, že tam přistál špeciál s Vehementem a Tiberem, a že je sem dopravěj nákladním vrtulníkem. Přistanou na parkuru. Tak se jedu podívat, aby tam nebyla v cestě nějaká překážka… Promiň, musím…“

„Jistě. Zajdu říct Ilonce, aby se šla taky podívat.“

No prosím, říkala si po cestě, tak Tiber. Teď už si to snad zapamatuju.

Potěšilo ji to. Všechno ji velice těšilo.

Květen 1960 - listopad 1969

Najednou bylo všechno jinak. Pochopit a hlavně vidět bylo mnohem těžší, než si představovat. Prostě byli jiní. A on - Maděra - taky. Ilonky jediné se to netýkalo. Ona se jen doplnila do původního tvaru - zapršelo, a polovyschlý rybník se naplnil životadárnou vodou. Život se v něm zmnohonásobil…

Ostatní, včetně dětí, si museli zvykat. Nejdřív na to, že není Velký Šéf. Alespoň takový, jakého si vymysleli. Nemohli tušit, že přijde ostýchavý šedovlasý člověk opatrně se radující z každé maličkosti, spíš se vyhýbající než družný, děkující téměř i za pozdrav, neustále se jakoby zasněně usmívající, málomluvný, pracovitý tolik, že se o něj málem báli. Museli se navzájem hlídat, aby na něho chvílemi necivěli. Mimozemšťan. Nejvíc je vyvedl z míry, když hned téhož večera, co se vrátil, poprosil, aby mu tykali a neříkali mu Šéfe, protože žádný Šéf není. To mu ale měli říkat Tondo? Nebo Made? Copak to šlo? Chtěli, aby byl jejich Šéf. I Kučera to chtěl. A ono to nešlo. Ale říkat mu Tondo taky nešlo. Šéf pro ně bylo křestní jméno, znamení úcty, ne hodnost. Kromě toho byli Pýt, Jerry, Kérly, Bill a Rendy ženatí a (až na Kérlyho, jehož Káťa měla už v šestém měsíci obrovské břicho) měli děti, a jejich ženy Šéfa (až na Janu a Káťu, kterým Kérly pouštěl Maděru na plátně) v životě neviděly (zato o něm slyšely tolik, že ho často měly plné zuby) a teprve si k němu musely vytvořit nějaký základní vztah.

Samozřejmě že se to postupem času setřáslo. Soukolí Lučin se už po dvou třech týdnech točilo lip a lehčeji, bylo hned znát, že je silnější a že vlastně těch devět a půl roku podávalo nadvýkon. Ty poslední roky s vypětím všech sil ochuzeno o polovinu Cassidyho energie, již nechával na přehradě. Přestože i tamodtud ji vysílal na své stmelující vlnové délce. A ani jednou neopomenul odevzdat Lučinám několik hodin veškerých svých sil pokaždé tam, kde toho bylo nejvíc třeba. Tu u koní, tu v chlévě, tu při ovcích, opravách výběhů, v lese.

Nejspíš proto byl tím, kdo přirozenou cestou neustále připomínal Šéfovo „vědět, co je první, co druhý, co desátý“, a tím udržovat v Lučinách jeho přítomnost. Zavánělo to trochu zbožněním (a Kérly mu to jednou při kaubojské opiliádě u Bílého koně připomněl), jemu se to (právě proto) líbilo - byl to primitivní důkaz, že to, co dělá a jak se chová, funguje. Dokonce zašel tak daleko, že přemohl svůj naprostý odpor k jakémukoliv písemnému vyjadřování, a pod kuratelou Jerryho smolil své přílohy k ilegálním dopisům, které Ilonka po Vladovi (a potom na Bytíz po jakémsi Pepovi) posílala Maděrovi. Od Jerryho chtěl dohled nad věcností napsaného, kvůli pravopisným chybám už ne - jakmile Ivanka začala chodit do školy, učil se s ní, dělal s ní úkoly, dokonce i kreslil - všechno se zaujetím, jež se předhánělo s Ivančiným, a oběma to velice pomáhalo. Ilonku překvapilo, že se za svá nová učební léta nestyděl - bylo potěšením pozorovat, jak na jedné straně Maděrovým kriminálem, a na druhé straně neutuchající přítomností Ivanky z něho opadávaly všechny slupky. Nejdřív zbytek těch pozérských, potom ony sebeobranné. Když se jednou Ilonka zmínila Billovi, že se Cassidy mění, Bill řekl: „Nemyl se. Je furt stejnej. Akorát že dřív to šlo hůř rozeznat.“ Jakmile se Maděra objevil, vrátil se i Cassidy. Měl tu výhodu, že na rozdíl od ostatních si už se Šéfem od jedné návštěvy tykal, a v těch prvních chvílích mu vlastně byl nejblíž. Možná hlavně proto, že s ním komunikoval na základě stejných pravidel jako s Ivankou - a první pravidlo v jejich vztahu znělo nevnucovat se. To, že mu nejdřív řekl, že ho nenechá nic dělat, aby měl čas na rozkoukání, nemyslel moc vážně - sám velice dobře věděl, že ze všech všelijakých úvah člověka nejlíp vyrve námaha až na kraj sil. Možná jen tušil, že tohle Maděra ví stokrát lip než on, přesto byl jediný z ostatních, který tak myslel. Možná ještě Kanda, který jen tak odolával pomyšlením na své zpackané manželství a na chuť to zapít. Možná i proto Cassidyho (a ne že to nutně potřeboval) napadlo z nabitého času urvat chvíle, v nichž by si pro sebe (a možná i pro Šéfa - kdo to mohl odhadnout?) postavil nad přehradní hrází opravdický srub. Kromě toho to byl jeho životní sen. A Maděra mu skutečně chodil pomáhat, přestože se Cassidy do srubu pustil taky proto, aby měl pádný důvod vyrvat se z Maděrovy přítomnosti. O to pro něho bylo cennější, když se Maděra objevil na Kidovi sám, jen řekl „Tak tohle je ten tvůj píseček“ a pak už před večerem říkal „Co kdybysme si šli vorazit na srub?“

Nebýt Ilonky, Maděrovi by bývalo bylo všelijak. Skutečně se ostýchal, ač na druhé straně už nechtěl dopustit, aby byl ochuzován o přítomnost svých dětí, které pět milionů minut (jak mu po cestě z Bytízu do Prahy spočítal radostí poblázněný Přemek Kuthan) neviděl, nemohl pozorovat, jak se vyvíjejí, vyrůstají. Bylo marné si říkat, že to už nikdy nedožene (a přestože to velice bolelo, byl až k slzám vděčný Kérlymu, že mu promítl z těch pěti milionů alespoň pár), bylo marné si říkat, že to je nesmysl, že to zavání všemi těmi by, která si v base zakázali používat (vybaveni dostatkem důkazů, že to může být i smrtelné), lučinská svoboda ducha i pohybu ho do toho hnala znovu a znovu. Až do chvíle, kdy zasáhla Ilonka. Pozorovala ho několikrát, když (neviděn) pozoroval děti, a dokonce měla i svědectví poctivého Cassidyho, jemuž se při stavění srubu Maděra svěřil.

Ještě pár dní se mu to bála říct - věděla, jak je uvnitř křehký. Jen ona věděla, co oněch devět a půl roku dělá s jeho spánkem. Až se zase krásně, dlouze a uvolněně pomilovali, a on po doznění toho nádherného dotýkání (jistěže kratším, než bylo to její, tak to prostě bylo, a ona to nepovažovala za nijakou újmu) najednou řekl: „Do smrti si budu vyčítat, žes byla vodsouzená ke stejnýmu celibátu jako já. Že…“

Protože ležel na boku vedle ní, měl loktem podepřenou hlavu a při těch slovech se zahleděl na její ňadra, pochopila, co ještě chce říct. Posadila se tak prudce, že se skoro lekl.

„Tak počúvaj…,“ začala. Z rozčilení i závažnosti té chvíle mluvila slovenský. Řekla mu, že začíná mít pocit, že se on v tom sebemrskačství vyžívá, a ona že už toho má plné zuby. „Všetko zlé máš už za chrbtom, počuješ?“ Chová se teď opačně, než jak jí nejen psal ve svých dopisech, ale co bylo vždycky podstatou jeho i jejich vztahu. Řekla mu, že žádných pět milionů minut bez dětí nebyl, protože - být doma - by je byl viděl sotva desetinu toho času. „Vždy keď som niečo olutovala, ty si mi připomínal moje šlová, že čo sa stalo, neodstane sa. A zrazu… Počuješ? Sam si mi raz napísal, že keby si sa mal začať lutovať, zbláznil bys sa. A přitom.

Pokyvoval hlavou. Ale netvářil se ublíženě (toho se bála nejvíc - ač si to nedovedla moc představit), spíš se usmíval Pozorovala ho a poznávala, že to v něm pracuje v rozměrech, jaké si už představit dovedla. Víc ji nezajímalo. Rovnalo se to v něm. Už měl za sebou střetnutí s Kandou, kterému srovnání s Tonkovou přítomností taky nešlo moc rychle, a jeho neustálý poloudivený úsměv si div nepřeložil jako pohrdání. I to se srovnalo. Pochopila, že celé ty roky vypotřebovával všechnu svou vůli na zachování trpělivosti, a myslel si, že vstupem na území Lučin to končí. A ono to mělo ještě chvíli pokračovat. Na to však už neměl sílu. A tak…

A tak tedy řekl: „Jsem vůl. Už mě to párkrát napadlo, ale považoval jsem to za blbost: ne že jsme ty leta ztratili. Uvidíš, že budem o to dýl žít.“

Teď už mu mohla říct, aby se nerouhal. A neprotestovala, když jí hned na místě začal dokazovat, že je mu tělesně tolik, co před… tím.

Dokázal to i jinak. Na konci července se při vstávání od stolu zapotácel a málem upadl. A Bill, který se ho dosud neodvážil zeptat, jestli se vrátil zdravotně v pořádku, aby se ho nějak nedotkl (Ilonce hned první ráno po návratu, když se ho otázala, neměl-li by ho Bill prohlédnout, řekl, že těsně před odchodem z Bytízu byl u doktora, a že je naprosto zdravý), mu konečně mohl změřit tlak, a zjistil, že ho má jen 50 na 70, s tak nízkou hodnotou se setkal jen v nemocnici, a pokaždé když na tom pacienti nebyli moc dobře. Pro jistotu se Maděry zeptal, jestli se mu někdy při zívání nezatočí hlava. Nebo když se ze sklonu prudce narovná. Maděra nerad přiznal, že ano. Bill pak domluvil s Ilonkou, že mu pomůže Maděru přesvědčit, aby si od něho ráno před jídlem nechal odebrat krev.

V laboratoři tomu nechtěli věřit: Maděra měl o dvě stě tisíc červených krvinek míň, než byla spodní hranice únosnosti. Pro Billa to byl aspoň důvod, jak Mada donutit k nemocničnímu vyšetření. Bill mu jako první přestal říkat Šéfe - moc už toho v Lučinách nenadělal ani nepobyl, a najednou měl pocit, že by to z jeho úst mohlo znít ironicky. Už sice nereprezentoval, ale pořád ještě hrál ligu, a kromě toho měl jako mladý lékař (jehož nikdo nešanoval, košíková nekošíková) často nedělní služby. Přestože se klonil k názoru, že Madův úbytek červených krvinek byl způsoben spíš otravou střelnými zplodinami (ke které se Maděra musel přiznat), chtěl se ujistit, že na něm radioaktivita nezanechala žádné nebo alespoň viditelné stopy. Maděra byl skutečně jinak zdráv, mohli ho tedy cpát syrovými játry a napájet červeným vínem. Teta Mara se vytasila s receptem, kterému říkala elixír života, a kupodivu s ním u Maděry uspěla. Jednou mu před očima rozšlehala v půllitru červeného vína jedno syrové vejce, lžíci medu a půlku citronu. Ta kombinace mu nepřipadala nijak jedovatá, a vypil ji. A okamžitě měl pocit, že narůstá, a jakoby se nabíjí energií. I Bill musel připustit, že tak neuvěřitelně rychlý nárůst červených krvinek mohl způsobit Mařin liek.

Dalším vydatným lékem byli - jak jinak - koně. Smájl, Harry (který už byl dva roky lučinským veterinářem), Imra a Šura se už blížili k tomu, o čem Maděra v kriminále jen snil: k lučinskému polokrevníkovi. Oni zase snili, že by byl svatoštěpánský, ale bylo jim jasné, že to by jim bolševik neschlamstl, na rozdíl od koňáků směrem na západ, jejichž uším by to lahodilo mnohem víc. Za krytí Achtapem a Vichrem pokryli nejnadějnější klisny plnokrevníky, od Gríši měli další dva hřebce a jednu klisnu, a na hříbatech z posledních dvou let se už začínaly rýsovat všechny znaky budoucího plemene. Jako když se položí papír na minci a přetírá se tužkou. Smájl se však Maděrovi přiznal, že ho teď (když už ví, jak na to) láká něco jiného: horský hunter. Jako měli být lučinští polokrevníci steeplery, hunteři vyšlechtění v tomhle kraji by měli vynikat v military - v soutěžích všestrannosti.

Jak tak Smájla poslouchal, Maděrovi pořád víc docházelo, že trpělivost nebyla v uplynulých letech jenom jeho výsadou. A Ilončinou. A že - na rozdíl od něho - ta Smájlova trvá dál. Aby se mohli piplat s plemenem, museli o to víc nastavovat očím všech úředních (a stranických) šťouralů vyzkoušené a stále žádanější schopnosti těžkotonážních Varových potomků.

A kupodivu se chytli i poníci, jejichž odběrateli byly lidoědemokratické cirkusy. A dokonce se na ně už byli podívat jeden Francouz a jeden Belgičan. Vypadalo to nadějně, ne však růžově - prvních pět let, co byl Maděra ve vězení, chov vlastně utajovali. Nemohli na Lučiny sebemíň upozorňovat. Pořádněji začít mohli vlastně až se stavbou přehrady, na niž byla upřena veškerá pozornost, a oni v jejím stínu a s částí peněz, které utržili za dříví, za pronajaté potahy a za odstoupení zemědělské půdy, mohli jednat a pracovat mnohem volněji. Tehdy také skončil zájem Státní bezpečnosti. Do té doby je udržovaly při životě Lučiny samy - něco z dříví a těžkotonážníků, něco ze semínek, nejvíc však dobytek.

Jerry s Kandou (hlavně Kanda) už dávno na koně nežehrali a dělali pro ně co mohli. Samozřejmě na tom byli podstatně lip: produkce mléka a masa byla oficiální politikou. A už to dovedli. O brigádníky neměli nouzi, takže to zvládali. Tím, že byli široko daleko jediní, nikdo je nemohl nutit, aby se někam připojili či aby se někdo připojil k nim, a tak nemuseli zaměstnávat, koho nechtěli. A už o ně vlastně nikdo nestál - byli přesně ta zakopaná řiť, po níž nikdo netoužil. Reklama, kterou Lučinám dělali nadšení brigádníci, byla právě tolik nadšená, že ji každý bral jako fantazírování.

Ve stavu tiché blaženosti Maděru ani nenapadlo smutně pomyslet, že ho vlastně už nepotřebují - že to jde (a půjde dál)

bez něho. Přivezl si sice s sebou pár nápadů (které začaly už v soudní vazbě při povídáních s Jardou Tichým), ale ty se zatím i jemu samotnému jevily spíš jako teorie - pro začátek mu stačila radost, že se toho účastní a že jeho tělesná přítomnost bude při tom znát.

Ilonka se mu přiznala, že má trochu strach o Boye. Byla sice pyšná, že jsou skoro všichni vysokoškolsky vzdělaní a vůbec jim nevadí, že především kydají hnůj, a vědomosti mají víc jako hračku než pomoc, ale - právě až na Boye - všichni šli studovat to své především proto, že k tomu měli vztah a měli se ze studií k čemu vrátit. I Pýt, který (sice s překážkami) měl diplom strojaře, ale dělal spíš údržbáře, ačkoliv s jeho hlavou a šikovností by si svá uplatnění mohl vybírat. Jenže Boy byl podle diplomu matematik a fyzik (Cassidy při oslavě po promoci řekl: „Šéf měl pravdu: seš náš Ajnštajn!uj. Jak si Lučiny můžou udržet takového Einsteina? Co mu můžou nabídnout?

Boyovi bylo pětadvacet, a Ilonka ho přesto (možná víc než dřív) považovala za své dítě - a bylo marné samu sebe přesvědčovat, že Boy už dávno (žil přece pět let v Praze na koleji, ne?) její mateřskou péči nepotřebuje. Sice se po čtrnácti dnech čundrování s bývalými spolužáky rozjásaně vrátil a řekl Tak tady mě máte - už se vocaď nehnu, ale to nemuselo znamenat, že netouží po něčem jiném. Třeba může mít někde holku. Nějaký svůj už zcela jiný svět, než jsou Lučiny.

„Zkus tu otázku otočit“ řekl Maděra. „Jak si může i takovej Einstein udržet Lučiny? Co jim může nabídnout?“

„Bojím se, že…“

Vytáhl ji na vyjížďku. Nechtěla mu kazit radost, a neřekla, že na koni už neseděla… Po prvním kilometru byla přesvědčena, že jí už každou vteřinu musí prasknout páteř a že má zadek rozmašírovaný na kaši. Pořád ještě všechno objevoval a vším byl nadšený, takže nemusila mluvit a mohla zatínat zuby. Ale za další kilometr najednou všechno přestalo, a ona se mohla konečně soustředit na všechno, co mu chtěla říct jen mezi čtyřma očima, ale nekazit tím večerní uléhání.

Maděra jako by chvíli čekal, jestli to ona dořekne. Až pak řekl: „Musí si odsloužit vojnu, pokud vím. Teď už se to budovatelům socialistickýho zemědělství v pohraničí nevod-pouští, aspoň tak to říkal Cassidy. Taky se mi právě on s Pýtem snažili vysvětlit, že spousta dřiny se dá přenýst na stroje a že se těm strojům dá poroučet na dálku, jako když se na dálku přehazujou vlakový výhybky. Ale to že se musí nejdřív spočítat.“

Už nemusel dodávat, co to znamená, taky bylo zbytečné opakovat, že si Boy zahrál na Janu a předpověděl, že i sem jednou dorazí americké a japonské elektronické paměťové a počítačové systémy, a že už si teď pro to můžou v Lučinách leccos připravit - bylo by těžko vysvětlovat něco, čemu sám vůbec nerozuměl. Ale věřil tomu. „Jednou,“ dodal Boy, „budeme schopný třeba o půlnoci okamžitě vědět, kolik čeho máme a jak na tom jsme, kolik která kráva dojí, i kolik čeho sežere.“

Místo toho Maděra řekl: „Kromě toho maká jak barevnej a má z toho radost. Tak…“ Nedořekl. Pohlédli s Ilonkou na sebe. Bylo moc dobré vědět, že už zase nepotřebují některé věty doříkávat.

Od Kučery a od Putny se Maděra dozvěděl o Brabencovi (už pár dní po návratu poznal, že v Lučinách není Brabenec pořád ještě dobré téma - Kanda mu řekl, co Brabenec vyvedl Ilonce, když za ním přišla po Maděrově zatčení). Ze však (ať už měl jakékoliv důvody - a těch určitě bylo vícero) Lučiny určitě nějak chránil. Střízlivý Honza Kučera dokonce řekl, že je přesvědčený, že se Lučiny udržely při životě jenom díky jemu. „Každý jen trochu se šprajcující družstvo nemilosrdně zametli,“ řekl. „Je pravda, že na nás mohli moc málo, protože se jim mezi nás nepodařilo nasadit svý lidi, ale stejně.

Putna si taky myslel, že nad nimi Brabenec držel ruku, ale jen tolik, aby to neublížilo jemu samotnému. „To ukázal, když za ním byla llonka. Možná měl špatný svědomí, ale ne zase moc. Tobě nemusím říkat, Tondo, že komunisti - nezlob se, Honzo, ale je to tak - moc svědomí nepobrali.“

„To se brzy pozná,“ řekl Honza. „Franta musel už devátý - ho května vědět, že Mada pustěj. Takže by se měl vobjevit. A jestli ne…“

Putna toho měl taky už plné zuby. Bylo mu šedesát, Svatý Štěpán se mu rozpadal pod rukama, ať se sebevíc snažil. Udrželi se jen ti, co měli něco společného s turistickým ruchem - co byl na hranici zřízen přechod, oběma směry tu proudili příslušníci obou bratrských národů socialistické třetiny Německa a Československa. Hrstkovi proto mohli rozšířit Bílého koně i do vedlejšího opuštěného domu, naproti na náměstí se objevil BUFFET, tři čtyři prodejny z Krušnova a Teplic si tu zřídily pobočky, že by se ale ze Štěpána stala bůhví jaká turistická zastávka, to se říct nedalo. Poslední řemesla mizela, a kovář Tymich se už od osmapadesátého zdržoval víc v Lučinách než ve Štěpáně - státní statek ho potřeboval míň a míň, až jednoho dne vůbec ne. Dřeva se tu už těžilo také málo, takže odtáhli i přechodně ubytovaní dřevorubci. Většina obyvatel jezdila za prací do nové chemičky u Krušnova, takže Putnova slova seděla: Chcíp tu pes. Jednou za čas tu zastavil zájezd dederonských soudruhů, aby tu propili zbytek vyměněných korun, pokaždé Hrstkovi něco rozbili, vymlátili pár oken a křičeli, že nám ještě ukážou, nikdy však neřekli co. Náčelník místního oddělení VéBé nikdy nezasáhl, aby si němečtí soudruzi nemysleli, že je dáváme do jednoho pytle s nacisty, avšak pokaždé o tom poslal hlášení na okres s dovětkem, že během krátké doby byla situace zvládnuta, to jest ve chvíli, kdy ti méně opilí ty více opilé nacpali do autobusu, a společně se přepravili na druhou stranu hranice.

Putna o Brabencovi věděl také proto, že už před půl rokem oznámil na okres, že půjde do důchodu, a snad už za týden dostal dopis od Brabence, v němž ho Brabenec prosil, aby na svém místě zůstal. Nejen proto, že jsi jeden z posledních, který má k tomu místu vztah, napsal Brabenec v doušce, ale proto, že tam pořád je leccos, co je třeba hlídat. Když já jsem moc daleko.

Brabenec se objevil na konci léta.

Přijel novou černou velkou nablýskanou tatrou, které se říkalo šejcejtrojka, byl zestárlý, ztloustlý a jakoby sešlý. Ne však nejistý. Ilonka byla v kuchyni sama (už bylo po prázdninách a děti byly ve škole). Trvalo chvíli, než Rendy přivedl Maděru ze stájí, přesto jediné, co si Ilonka s Brabencem řekli, byl pozdrav. On se ztěžka usadil na místo, kde jako host pokaždé sedával, a ona mu mlčky namazala chleba sádlem a udělala čaj. A odešla.

Když se Maděra objevil, Brabenec vstal, podal mu ruku, a řekl, že je rád.

Maděra byl mezitím už dvakrát pozván ke krušnovským estébákům na vyhrožování, kterému říkali pohovor. Bylo to pořád stejné: že o něm vědí všechno, ať si dá pozor, a že ho zase zametou, ale tentokrát už z kriminálu nevyleze. Nakonec před něho položili papír a řekli, že si podpisem spolupráce nadmíru zlepší svou situaci. Když to odstrčil a zeptal se, jestli může jít, protože je zaměstnaný a nechce se na ně vymlouvat, řekli mu, že si to brzy ještě rád rozmyslí, a vyhnali ho.

Už z lágrů věděl, že (obzvlášť v posledních dvou třech letech) bachaři těm, co jim dali najevo, že se jejich trestů nijak moc nebojí (i když to dalo dost práce - nebát se), dali jakžtakž pokoj. A Franty Brabence, ač vlastně byl mnohem víc než bachaři, se bát ani nemohl. A proto řekl: „Tos přijel v tom nablejskaným auťáku jenom proto, abys mi řekl tohle?“

Brabenec tedy řekl, že mu přijel říct, že opravdu nebylo v jeho moci, aby mu pomohl. Ze ví, že si to Ilonka myslí podle toho, co jí tenkrát řekl, ale že skutečně nemohl nic.

Maděra čekal, že Brabenec řekne ještě něco, co buď potvrdí nebo vyvrátí to, co si myslí Kučera i Putna, ale Brabenec mlčel. Jenže Maděra to potřeboval vědět, a proto se ho zeptal:

„Něco mi řekni, Franto. Přijels kvůli špatnýmu svědomí, nebo proto, že k nám máš nějakej vztah? Jednou jsi mi řek, žes měl v životě jen dvoje kamarády - v koncentráku a u nás. Ti z koncentráků se postupně objevovali tam, kde jsem seděl já. Nebo je tvůj nejlepší kamarád strana?“

Rendy to pak vyprávěl ostatním. Když Maděru přivedl ze stájí, předstíral, že jde do kanceláře a zavírá za sebou. Místo toho poslouchal dole pod schody. Brabenec potom chvíli mlčel, až řekl, že se celou dobu, co byl Šéf v base, snažil, aby… ale to nedořekl

„Aby co?“ Maděra mu nedal pokoj.

„Aby vás neotravovali.“

„Kdo neotravovali?… Neodpověděls mi, Franto.“

Rendy měl zase srdce v krku. Měl ho i tehdy, když přišla i ta nejbanálnější komise, které se absolutně nemusel bát. A teď tu Šéf ještě nedávno v očích strany zločinec, mastil člena jejího UVé. Chápal, že Šéf chce mít jasno - když už ho k tomu Brabenec vlastně přinutil svým příjezdem, ale Rendy měl strach, že by se Brabenec Šéfovi za tohle mohl pomstít.

Pak Brabenec řekl cosi, co Rendy nečekal. „Jsou věci, který člověk dělá rád, ale jsou taky věci, který musí dělat, rád nerád. Někoho máš rád, a někoho musíš mít rád.“

„Nech tý dialektiky, Franto. Jak je to?“

Zase bylo dlouho ticho. Pak Brabenec řekl mnohem tišeji (že to Rendy sotva slyšel): „Řeknu ti jen tohle, Tondo. Nebejt těch škraloupů, který jsem za ty roky kvůli… kvůli tobě i Lučinám nasbíral, mohl jsem už bejt ministr… A nemusel jsem…,“ to už nedořekl, nebo to řekl tak tiše, že to Rendy neslyšel. Slyšel až Brabencova poslední slova: „Ty vaše kriminály a koncentráky už brzy někdo odnese. Uvidíš.“

Potom už musel Rendy zalézt do kanceláře - slyšel, jak jdou dolů. Oknem pak slyšel, jak Brabenec říká šoférovi, aby na něj počkal ve Štěpáně u Bílého koně, že si to tady prohlídne, a soudruzi že ho pak do Štěpána odvezou.

Maděra Brabencovi ukázal všechno, co chtěl vidět. Věděl, že je pořád nějaké oči sledují, ale nedal to na sobě znát.

„Co chtěl?“ zeptal se u večeře Kanda jako jediný - ostatní do té chvíle dělali, že o ničem nevědí.

„Vyčistit si svědomí.“

Kanda se ušklíbl „Tak rychle? To by tu musel kydat hnůj nejmíň rok. A v jednom kuse.“

„Uvidíme,“ řekl Maděra. Víc o Brabencovi nepadlo ani slovo.

Kérlyho nebylo skoro vidět. Režíroval svůj první hraný celovečerní film. Natočil předtím tolik dokumentárního materiálu a vyslechl tolik příběhů z pohraničí, že se rozhodl konečně nafilmovat něco, co si s touhle zkušeností taky sám napíše. Byly to vlastně dva příběhy, ale s totožnými hrdiny – dětmi z roku 1946, a o jejich setkání o čtrnáct let později. Ten první byl o tom, jak se zcela městský chlapec Tomáš po konci války nechal okouzlit zvěstmi o zdivočelém pohraničí a o prázdninách tam utekl. A potkal desetiletou německou holčičku Inge, která se při odsunu ztratila a schovávala se před Čechy. Zcela ve smyslu svých romantických dobrodružství se chlapec rozhodne ji chránit, i hrát své hry, až po hru na tatínka a na maminku (tak se první příběh jmenuje). Střídají na svém útěku opuštěné chalupy, ale nakonec jsou dopadeni. Chlapec odevzdán rodičům. Holčička úřadům, které nevědí co s ní. A tak se chlapec (v druhém příběhu) po čtrnácti letech jako čerstvý lékař na umístěnku vrací do stejných míst, a objeví holčičku z prvního příběhu jako otrokyni na jedné samotě, kde před osmi roky skončila svou pouť prašivého vyvržence jenom proto, že se zalíbila hospodáři, jemuž se konečně podařilo ji znásilnit, jeho krutá žena na to přišla a způsobila dívce potrat. Děvče je napůl mrtvé, v šoku, nikoho nepoznává, všech se bojí. Až po několika dnech zareaguje na Tomášovo jméno. Začne se jí vybavovat, co se s ní všechno stalo, a Tomáš slyší příběh o nenávisti, krutosti, o bezbřehém zlu i v lidech, co se tváří jak lidumilové. A jen co oznámí, že si Inge vzpomíná, užasle hledí, kdo všechno by rád, aby mlčela či byla považována za pomatence. Aby ji co nejlíp ochránil, Tomáš ji nechává u sebe. Okamžitě je označen, že se bratříčkuje s bývalými fašisty (nikoho nezajímá, že Inge bylo na konci války devět).

Kérly byl tak zaujatý filmováním, že Káťa porodila dvojčata Štěpána a Matouše málem bez něho. Ještě štěstí, že se na poslední týdny těhotenství uchýlila do Lučin. V té době měl už Cassidy srub u přehrady jako svůj stálý domov - párkrát se nepohodl s Pýtovou ženou Blankou pro způsob života, ke kterému začal mít sklon už tak dva roky po Maděrově návratu. Pořád víc mu vadil příliv jakékoliv nové techniky do Lučin. Do chlívů ani do stájí nechodil, většinou pracoval v lese nebo opravoval výběhy, nanejvýš dělal Maděrovi asistenta při zajíždění koní. Chodil jen na společné večeře, ale většinou jídával s dětmi, pro které měl bezmeznou trpělivost, velice se jim věnoval, kolem srubu pro ně vymýšlel všelijaké hry, učil je jezdit na poníkách. Ivanka, s níž si byl nejblíž, mu odešla do Prahy na vysokou, bydlela na koleji a jezdila domů jen na neděli. Její vrstevnice Evička si vzala Smájla, ač byl o osmnáct let starší, Jíra lítal v pubertě, a tak nejblíž ze všech si Cassidy byl s Danem, který u něho často přespal. Jen Cassidy věděl, jak skvěle Dan kreslí, ale neřekl to ani jeho rodičům

Dan si to tak přál, a Cassidy uměl držet sliby. Ilonce dělal trochu starosti: párkrát se ho pokusila vykrmit, protože se jí zdál tak hubený, ale ani ona netušila, že on si přeje být takový. Přestože tvrdě pracoval, denně cvičil, a od časného jara chodil plavat do jezera.

V létě se při psaní dalšího filmu, který se měl odehrávat v okolí Lučin, Kérly potřeboval s Maděrou poradit, jak na Kučeru a hlavně Smájla s eventuelním půjčováním chladnokrevníků na filmování. Maděra s Cassidym právě opravovali ohradu jednoho výběhu. Kérlyho povídání s Maděrou Cassidyho nebavilo, pokračoval v práci. Když se vydal pro další břevno, Kérly Maděrovi řekl:

„Podívej na něj. Myslíš, že to o sobě ví?“

„Co?“

„Že teď, kdy už o to nejspíš nestojí, je z něj ten kauboj, jakej toužil před lety bejt. Podívej, jak jde. Podívej, jak se hejbe…“

S natočeným filmem se Kérly dostal do maléru: schvalovací orgány film tvrdě odmítly jako lživý obraz budovatelského úsilí československého lidu v pohraničí. Avšak ve chvíli, kdy stranická média zahajovala proti filmu kampaň, ze Sovětského svazu (kam Kérly prozíravě poslal svým přátelům jednu kopii) zazněla veliká chvála, a tu následovala výzva, aby filmem byl obeslán filmový festival v Moskvě, kde dostal druhou hlavní cenu, Kérly cenu za režii a Inge za herecký výkon. Pražské vedení strany se tím přesto cítilo (samozřejmě tajně) uraženo, takže Kérly s dalším scénářem taktak uspěl u jediné tvůrčí skupiny, a to jenom proto, že to měla být komedie. Jmenovala se BURAN, a byla o městské rodině s vachrlatou minulostí, kterou se rozhodne řešit tím, že k sobě přižení parťáka stahovačů dříví z pohraničních lesů.

Exteriéry filmu se začaly točit někdy v únoru roku 65 v okolí Lučin (aby Kérly mohl být u rodiny, která se rozšířila o Karolinu). Po dlouhé době napadla nevídaná spousta sněhu jako před mnoha lety, tentokrát ovšem protahování cest, aby Kérly mohl té nádhery filmově využít, bylo mnohem jednodušší - mohutní chladnokrevníci pod rukama Kérlyho kamarádů i Kérlyho samotného si s tím dovedli poradit. Jaro sice nepřišlo přes noc jako tenkrát, přesto natolik rychle, že za týden byl jižní svah pod Lučinami bez sněhu, a Blaubach se rozvodnil tolik, že ho neudržela ani přehrada: přes její korunu přepadalo obrovské množství vody jako mohutný vodopád. Voda sebou brala všechno, co jí stálo v cestě. Na druhém severním břehu pod Stráněmi na několika místech podemlela břeh, který se do kalné vody sesul i se spoustou sněhu. Nad jezerem táním rozdivočelý Blaubach bral i stromy. Aby kmeny neuškodily koruně přehrady, Cassidy jim v dostatečné vzdálenosti od hráze vyjížděl naproti na pramičce a zasekával je velikým trojzubcem na dlouhém laně. Pak rychle vesloval ke břehu, kde lano zachytával smyčkou za kůly, jichž si několik zatloukl podél břehu.

Děti to přitahovalo. Nejvíc obě dcery Jany a Jerryho Šašku a Aničku, Pýtova Filipa a Billova Tomáše, který tu byl na jarních prázdninách. Nejstarší z nich byla Šaška, pyšná, že ji poslouchají oba mladší kluci. Anička byla nejmladší. Všechny zákazy byly marné. Ženoucí se zkalená voda a z břehu do ní sjíždějící a žuchající tuny sněhu je hypnotizovaly. Plížili se z domovů aspoň do míst, odkud bylo vidět na jezero. Aby jim představil děsivou sílu živlu, Cassidy jim ukázal z verandy srubu zpěněný vodopád padající s řevem do hloubky. A pak se to stalo. Kromě Cassidyho, který v poledne nejedl, se u nedělního oběda sešli všichni, tentokrát i Bill s Danou, a měli si o čem povídat, či přesněji do koho se strefovat - například do Boyovy ženy Heleny, která jako pražská právnička byla soustavně zděšená z toho, čemu říkala lučinské nepráví. Pro Šašku, Filipa, Tomáše a Aničku to byla ideální příležitost se vytratit.

Cassidyho pramička byla na břehu přivázaná k jednomu z kůlů, a byla daleko daleko od hráze. Neodolali. Moci si tím trojzubcem chytit alespoň jeden malinký kmínek - to by všichni koukali.

Cassidy je ze srubu viděl o něco dřív, než si Jana všimla, že obě její holky zmizely. A než Pýtovi došlo, co mají - chybí-li jejich Filip i Tomáš - v úmyslu. Když Cassidy doběhl na břeh, proud vody už pramičku s dětmi stáhl do svého středu, a hnal ji směrem k hrázi. Šaška ječela o pomoc a zároveň na kluky, aby jejímu neobratnému veslování pomáhali rukama, ale moc jim to nešlo - voda byla ledová. Cassidy se jen zul a skočil do vody. Teprve v té chvíli se řítili ze stráně Pýt a Dan, byli však příliš daleko. (S ostatními u stolu zjištění, ze tihle čtyři malí ničemové chybí, ani nehnulo - a Bill a Jerry si byli jisti, že je Pýt zvládne sám. Dan odešel s Pýtem proto, že ho to u stolu nebavilo.) Hnali se jak šílení, oba však věděli, že jdou pozdě: Cassidy strkal loďku ke břehu, ale voda byla silnější a rychlejší.

Pýt se už jenom mohl vrhnout do vody, aby zachytil loďku, kterou v poslední chvíli Cassidy od sebe odstrčil směrem ke břehu za cenu, že sám sebe odrazil do proudu. Bojoval s ním do posledního tempa. Až spolu s ním přepadl přes korunu hráze.

Voda jeho tělo vydala až kvečeru.

Pohřbili ho v louce nad srubem, odkud byl nádherný výhled na jezero, chalupy Strání nad ním, na přehradu i srub, a - když vymýtili kus lesa - i na Lučiny. Ilonka se musela vypravit za krušnovským děkanem, aby přiměl faráře od svátého Vojtěcha vysvětit ten maličký kousek země. Nebylo to jednoduché - pořád ještě cokoliv, co se ze strany Lučin vymykalo chápaní stranických či státních orgánů (od poníků až po Cassidyho smrt a pohřeb) zavánělo div ne provokací, zvlášť když Lučinských (na pohřbu byly i děti!) bylo tolik. A farář (se zkušeností, kolik jeho kolegů skončilo v kriminále) se bál, že by mu to mohlo pokazit výhled na opravu střechy kostela. Smájl Cassidymu naposledy zahrál (ne, naposledy ne, chodil tam často - kdykoliv si potřeboval promyslet nějaký koňský problém, usedal vedle hrobu a hrál) na flétnu, a Eva (čtrnáct dní před porodem) ho tím svým podivně krásným cikánsko- -černošským skatem doprovázela - Cassidy je chodíval večer poslouchat do stájí, a oni s ním ve srubu strávili hodně pozdních večerů. Kérlyho dvojčata Štěpán a Matouš si potajmu ukazovali na Billovu ženu Danu, která všechny ostatní ženy o hlavu převyšovala a vypadala jako plačící rozhledna, a dalo jim práci, aby se nesmáli, protože strejda Bill takhle trčel zase nad mužskými…

Maděra mohl na vlastní oči vidět, jak asi byly Lučiny zasaženy, když ho zatkli. Tehdy však zůstala naděje (byť postupem času slábnoucí), že se brzy vrátí (především Cassidyho naděje). Teď byl ten odchod konečný. Nenávratný. Přestože (či spíš právě proto), že byl svědkem mnoha smrtí, a život ho přinutil nenechávat se jimi zasahovat ani přemáhat, Cassidyho smrt pro něho byla úderem, z kterého se vzpamatovával přetěžce. Přitom (a zase: či právě proto) s ním žil jen maličko přes polovinu těch dvaceti let, co s ním žili ostatní. Až teď se mu zjevoval význam, jaký pro ně oba mělo těch pár návštěv v kriminále. Až teď se ukazovala Cassidyho výlučnost, jeho dobrovolná osamělost přecházející div ne v poustevnickou askezi. Maděra si se zděšením uvědomoval, že spoustu věcí o Cassidym nevěděl, přestože se po návratu tak sblížili. Nemohl se upamatovat, jestli Cassidy měl kdy nějakou holku. Ve srubu ani podle titulů knížek neodhadl (byly tam curwoodovky a greyovky, ale i Hemingway a Věznice parmská, Jirásek, Gulbransenovy Věčně zpívají lesy, pohádky i Dějiny Anglie od Mauroise, Bitva o Anglii i Šolochovův Tichý Don), co se v Cassidym odehrávalo, když ty knížky kupoval, když je četl, když je přečetl…

Naštěstí v té době měly Lučiny tolik dětí. A tolik práce. O to víc práce - najednou viděli, kolik toho Cassidy zastal. S nepřítomností jeho rukou se najednou setkávali všude. I tam, kde se Cassidy jakoby neocital. A k tomu ten srub, odevšad na očích mnohem víc než hrob. A srub nesměl zůstat prázdný nejen proto, aby nepřipomínal obrovskou hrobku, ale aby sem Povodí Ohře nedosadilo cizího hrázného, kterého zase jim mohl dosadit někdo, kdo… Úředně to na sebe vzal Pýt, ale střídali se tam všichni - a zase nedovedli pochopit, jak to všechno Cassidy stíhal: vůbec nepochybovali, že by všechny Cassidyho vodočetné zápisy, záznamy o stavu hráze a břehů a chování toku mohly být neautentické, že by je zapisoval dodatečně jednou či dvakrát za měsíc. Poslední zápis udělal deset minut před svou smrtí…

Nemohli se dlouho vzpamatovat. To nebylo jako smrt ve městě, kde životní shon, před nímž se dá těžko uniknout, a kupy všech možných zájmů obalují myšlenky na mrtvého vrstvami myšlenek jiných a časovějších. Ani jako na vesnici, kde je tradice smrtí zkušená a zná i celou škálu protiléků. Lučiny byly tak malá a tak neměnná komunita, v které i úhyn zvířete byl bolestný, natož… Na jeho tělesnou nepřítomnost si postupně zvykali, ale neuměli (a nechtěli) se ho vzdát jako věčného plamínku, o němž většinou stačilo vědět, že je, a že je nesfouknutelný.

Kérly kvůli tomu odložil filmování - neuměl něco dělat bez soustředění. Vrátil se do Lučin, pracoval s ostatními, zároveň ale umluvil svého kameramana a zvukaře, aby se ubytovali v jednom prázdném domku ve Finsku a snažili se mu být po ruce, kdykoliv to bude potřebovat - rozhodl se natočit dokument o lučinských koních i dobytku. I proto, že si vyčítal, že toho mohl mít o Cassidym natočeno daleko víc. BURANA dokončil až příští zimu. Mezitím sice dostal nabídku z Francie natočit (prý podle skutečné příhody) příběh lidí zasypaných ve vlaku lavinou, a z Prahy na něho tlačili, aby se ujal režie koprodukčního filmu z války ABBÉ: o ruském zajatci a českém vysokoškolákovi, jimž se podaří utéci z koncentráčnického transportu a v přestrojení za kněze se dostat až do francouzského odboje), ale jemu se z Lučin nechtělo - Karolina, narozená tři roky po dvojčatech, byla ještě malinká, Káťa čekala Honzíka (vlastně už nechtěli, Kátě chybělo koncertování, ale po Cassidyho smrti se v ní usadilo rozhodnutí, že za něho musí co nejdřív přijít náhrada), a dvojčata už byla nad její síly. Podklady k ABBÉMU byly však natolik přitažlivé, že neodolal, a po nocích ve ztichlé chalupě psal scénář. A když Francouzům a Sovětům odevzdal první verzi a oni ji čapli, jak se měl bránit? Ilonka znovu (byť v jiném rozměru a v jiném věku) zažívala to, co za mužovy nepřítomnosti: udržovala v dětech vědomí o Cassidym. Ivana se nechtěla vrátit zpátky do školy, přestože byla zamilovaná do svého budoucího muže - už slavného Radka Fresla z Podivadla. Dokonce zpátky v Praze právě kvůli znovuprobuzenému poutu k mrtvému Cassidymu učinila pokus svou lásku k Freslovi podrobit kritice, ale zůstalo jen u pokusu. Za necelý půlrok přivedla Fresla do Lučin, za další půlrok byla svatba, a za rok se jí narodila Terezka - z Ilonky a Maděry byli babička a dědeček.

A konečně (tak to pojmenovala Ilonka a nejspíš měla pravdu) došlo k tomu, co se chystalo už delší dobu, a co možná odložila jen Cassidyho smrt: Alena odešla do Prahy. Pila jí už dávno nestačila. Když se budovala přehrada a místo pily, kterou mělo zatopit přehradní jezero, se musela vybudovat nová, stavěla se podle Aleniných požadavků. Už předtím dělala dříví na export - Lučiny jako majitelé (a bylo třeba být vděčný jen a jen Aleně, že pilu ubránila všem tlakům, aby se stala samostatným národním podnikem) z toho měly řadu finančních výhod, taky to však znamenalo, že Alena stále častěji jezdila do Prahy na ředitelství exportní LIGNY, aby postavení pily nejen uhájila, ale ještě vylepšila. A v LIGNĚ brzy objevili její mimořádné obchodní a hlavně organizační schopnosti (které Kanda za celé manželství neobjevil, a tím méně se mu chtělo je objevovat, čím víc o nich před ním mluvila), nabídli jí externí spolupráci, poskytli jí garsoniéru, aby

když se zdrží na dva tři dny - nemusela bydlet v hotelu, pak jí nabídli poukaz a bezúročnou půjčku na auto (aby se k nim a od nich mohla přepravovat co nejrychleji), pak se sblížila s ředitelem pro románské země, a ten bez jejích rad už nemohl žít, potom zase ona objevila, že už vůbec nemůže žít bez Prahy a jejích večerů a nocí, a pak už stačilo pár Kandových poznámek (když po některém z návratů řekla, že u nich v chalupě to vypadá hůř než v těch jeho chlívech), aby se s takovejma blbejma kecama radši nevracela, a bylo to. Tohle jí nikdo ani moc nevyčítal - přestože stáli víc na straně Kandy, všichni věděli, že dovede být pěkný patron, kvůli své práci vždycky naprosto bezohledný. Měli jí spíš za zlé, že je kvůli svým cílům bez zábran. Všechny své půvaby čtyřicetileté ženy cílevědomě zdokonalovala („Je z ní neuvěřitelnej kus ženský“ o ní řekl Kérly - a ten jako filmař měl na to oko), a hlavně nechala působit. Takže ji už viděli i v televizi po boku nějakého ministerského náměstka. Jeden zásadní klad se jí však nedal upřít: všemi svými styky zároveň pomáhala i Lučinám. Pila dostávala od LIGNY ty nejvýhodnější objednávky. Člověk, kterého doporučila na šéfování pily, byl jako šéf snad ještě lepší než ona. Dóbayovic Ivana po dřevařské průmyslovce a dvouleté praxi na pile protlačila na vysokou, aby jako budoucí šéf pily měl to nejlepší vzdělání. Díky ní Lučiny prodaly za neuvěřitelně vysokou cenu čtyři koně nějakým Italům a Francouzům. Staršího syna Pavla, který v té době studoval v Praze, okamžitě (jakmile si vydobyla větší byt) vzala k sobě. Vždycky a všude se hlásila ke své příslušnosti do Lučin.

O svém muži vždycky mluvila jako o dobytkářském expertovi. On to od ní bral jako pomstu, ale tak to ona nikdy nemyslela. Občas se v Lučinách ukázala, pokaždé poseděla s Ilonkou a vyvalila svá trápení i své výčitky, a Ilonka je nikdy neposlala dál. A Kanda se nikdy neodvážil protestovat.

Lučinách se vůbec množily návštěvy nejen koňáků, zvědavých, jestli úspěchy na různých závodech nebyly náhodné, a jestli ty zvěsti o chovu českého polokrevníka jsou pravdivé, ale i zootechniků, dychtivých vidět raritu: že lze i v horách pěstovat tak otužilý dobytek, že se pro něj nemusí stavět velkokapacitní kravíny. Občas se dokonce objevil i někdo z Rakouska, Francie či Dánska - pro Němce to pořád ještě byla příliš hořlavá půda, kterou si představitelé strany a vlády pěstovali jako protirevanšistický argument. Ve vnitrozemí jim nevadili - socialistický stát potřeboval spoustu valut. Dostávaly je i Lučiny - nejen za dříví, ale i za travní semena, která rok co rok všichni tak přepečlivě (ale nenadšeně) ošetřovali.

Nejenom Kérly, ale i Bill, Jana a vysokoškolák Pavel Kanda, i Radek Fresl dojíždějící za Ivanou a Terezkou - všichni, kdo měli možnost nahlédnout pod povrch nablýskané slupky popsané hesly o stále rychlejším pochodu ke komunismu, přinášeli zvěsti, které se nedaly vyčíst ani z televize: navzdory všem ujištěním to ve straně skřípalo. Pro Pýta nebyl velký problém zařídit, aby se v Lučinách dala chytit i západoněmecká televize, ale ta nebyla příliš povzbudivá - jako by se ten druhý svět smířil s tím, že železná opona je na věčné časy.

Že se něco děje, potvrdil i Brabenec. Už jen tím, že dovolil Putnovi, aby šel do důchodu. A Putna to přišel oznámit do Lučin zároveň s prosíkem, jestli by se pro něho nenašla v Lučinách komůrka. Nebyla to pro ně žádná novina - celou dobu, co přesluhoval, si při každé příležitosti sichroval lučinský vejminek, a moc si při tom hlídal, jestli neuslyší nějaký hlas proti. Hlasy se nekonaly. (Po smrti Cassidyho Putnu doprovázela - div ne jako obláček z komiksů - slova Cassidyho: „Nebojte se, strejčku, v nejhorším případě vám taky postavím srub.“) A vlastně se jim to hodilo - a nejvíc Ilonce. Měli důvod konečně obsadit nejmenší chalupu, která se sice ošetřovala a udržovala, ale většinu roku byla prázdná - bydlívali tam příbuzní nebo takoví hosté, které nechtěli šoupat do vzdálenějšího anonymního pohodlí Finska. Kde v ostatních domcích bydleli brigádníci, v jednom bydlel Janin projektant s rodinou a v jednom měl byt, zvířecí ošetřovnu, laboratoř a garsonku pro laboranta Harry. A Ilonka měla důvod poprosit tetu Maru (od rána do večera lamentující, že ji nikdo nechce pustit k žádné práci), aby se o bordelářského starého mládence Putnu postarala. Mara se sice chvíli ofrňovala, že přece nebude dělat chůvu takovému dědkovi a že by si to u Panenky Márie pošpatnila, kdyby se ocitala sama s chlapem, byť dědkem, a co by tomu řekli lidi (i když neuměla říct kteří), ale už za čtrnáct dní, co se Putna nastěhoval, si do chaloupky přenesla své věci i ona. Putna chtěl svou vděčnost dokázat prací, ale v zaběhnutém mechanismu se spíš pletl. Mohli mu však dát na starosti všechno zapisování týkající se přehrady. A Kučera s Rendym ho mohli nadšeně posílat místo sebe do Krušnova na okres. Vyřizování tolika oběžníků a úředních listin bylo za trest - a on měl všude známé, s kterými si rád poklábosil, a při té příležitosti svá poslání vyřizoval levou rukou. Ve volném čase tahal z lesa soušky a klestí, zpracovával je a úhledně jimi obkládal chalupu.

Asi dvakrát se objevil Gríša, pobyl dva tři dny, prohlédl si koně (už se na nich nevozil - nejen že zestárl, hlavně však ztloustl), sice se přiznal, že koně jsou už jenom jeho koníček (to bylo znát i podle oblečení - už ani nevypadal jako vysoký státní lidovědemokratický úředník, ale spíš jako diplomat, a taky z něho vypadlo nejen přiznání, že teď hodně pobývá na Západě, ale i - v nestřeženém okamžiku - tlustý balíček dolarů). Jinak byl stejně srdečný a přátelský, zase se po několika vodkách přiznal Ilonce, že vlastně vždycky miloval jen ji, o koních jim dal několik cenných rad, jmen i adres, nad Cassidyho hrobem se rozbrečel, podobně jako Putna z nich mámil slib, že se jednou bude moci nastěhovat do jednoho domku ve Finsku, taky je poprosil, aby se některé opravdu vyvedené hříbě jmenovalo po něm Grigorij nebo aspoň Gregor, a když ho Maděrovic Jirka natáčel (Kérly mu jednou přivezl kameru s podmínkou, že bude za jeho nepřítomnosti natáčet všechno místo něho), poprosil, aby ten film nikde neukazoval , že je v Lučinách vlastně na zapřenou - a najednou byl bez velikého loučení pryč, jen Ilonce řekl, že se zase někdy ukáže. Taky se zeptal, jestli i oni ho přestávají mít rádi, a to mělo znamenat, že na nejvyšších místech se říká, že Čechoslováci už zdaleka nejsou Sovětům tak oddáni jako dřív, navzdory ujišťování představitelů strany a vlády, že tomu tak není.

Brabenec jim to vysvětlil. Ten někdy od konce šestašedesátého roku přijížděl pořád častěji. Už se nenechal vozit šejcejtrojkou až do Lučin, buďto nechal auto pod přehradou a přišel pěšky; nebo zavolal z Krušnova a poprosil, jestli by někdo pro něho nemohl přijet. Lučinské to nijak neoslňovalo. Tolik o něho zase nestáli. A o jeho politiku už vůbec ne. (Až snad na Maděru, který se od návratu z vězení velice zajímal o všechno politické dění, z něhož se snažil vyčíst budoucnost nejen Lučin, ale i celé země.) Dovedli však pochopit, že jako ministr se Brabenec asi musí tak chovat. Zato mnohem míň chápali, jak tím ministrem lesního a vodního hospodářství Brabenec vůbec může být. Majíce v dávné paměti, že neuměl pořádně rozeznat smrk od jedle, a v tom děsném suchu před lety že byl taky pěkně bezradný.

Sama skutečnost, že byl ministr a ne člen politbyra partaje, však cosi znamenala - a Brabenec ani před nimi nezakrýval, že to tak je. Dokonce prohlásil (tomu se ovšem mohlo věřit, ale taky nemuselo), že jeho pohyb ve stranické politice byl do jisté míry ovlivněn i přátelstvím (a jakousi zvláštní závislostí) s Lučinami. Ze od jisté doby už nemohl stát po boku těch, kteří sveřepě, hlava nehlava a především ve vlastním zájmu (a ne lidu) hnali republiku do hospodářského i společenského maléru. Že už měl plné zuby té bitky o moc a majetnost halící se do otrhaného šatu třídního boje, z něhož kapala krev nevinných lidí. Že mu možná trvalo příliš dlouho (se slepou stranickou poslušností v krvi), než na to přišel, ale postupně začal objevovat, že v tom není sám. Že jim (nikdy neřekl komu všemu) však bylo jasné, že jakýkoliv pokus o změnu čehokoliv se může a musí odehrát na nejvyšších úrovních stranické půdy. Že i tak to bude smrtelně nebezpečné (kdo jiný než oni mohl lépe znát systém vzájemného hlídání), avšak nevyhnutelné - obě frakce o sobě věděly, a bylo jen otázkou času, která kterou smete dřív.

Maděra to poslouchal a bylo mu z toho na zvracení. Chápal, že se z toho František potřebuje především někomu vypovídat - už jen to v sobě nosit a nemít šanci o tom promluvit muselo být děsné. Děsné ovšem bylo, že vůbec takhle mluvil, že se to takhle dělo. A ještě děsnější, že tenhle Franta Brabenec, před dvaadvaceti lety poctivý a čestný chlap, který pro své ideály málem chcípl v koncentráku a i potom jim obětoval veškeré své soukromí, své sny, své touhy, se pod praporem své šílené loajality a poslušnosti přidal k partě sekerníků.

a prospěchářských lumpů. Nebylo divu, že měl žaludeční vředy (které samozřejmě neměl nikdy čas si léčit a pořád jen polykal pilulky) - když takhle člověk tráví bez přestání celá léta, nemůže dopadnout jinak. A vystoupit z takového vlaku se nedalo. Být ministrem znamenalo jakýsi ústup ze stranických pozic. O to jim ale šlo. Nejdřív jakoby ustoupit, obklopit se odborníky, získat přehled, a pak ze svých - stále ještě dost pevných a významných - stranických pozic zaútočit.

„Drž nám palce, ať se to podaří,“ řekl Brabenec Maděrovi. „Jinak se z nás stane další sovětská socialistická republika. Se vším, co to vobnáší. Když si naše slavný politbyro bude jistý, že to jde do hajzlu a mohlo by to spláchnout i je, hoděj nás Sovětům, jako se házej ryby ledním medvědům v zoologický zahradě“

Chvíli snad čekal, že mu to Maděra odkýve nebo ho aspoň bude chlácholit, pak pokýval hlavou, a s posmutnělým úsměvem řekl: „Sranda je, že první člověk, kterýmu jsem tohle řek, jsi právě ty. A že se sem málem ještě plížím, abych ti to moh říct.“

Až potom, a zase po chvíli mlčení, Maděra řekl: „Sotva jsi mohl čekat, že tě budu litovat, Franto. Nesnaž se mě ale přesvědčit, že to nějaká vaše parta může zachránit. Je mi tě líto jenom kvůli jednomu: že si furt ještě myslíš, že za to nemůže partaj, ale její papalášové. To není partaj, Franc, to je zločinecká organizace. Která by snad ještě něco mohla zachránit, jen kdyby přestala vládnout. A to …(cukl rameny) co si budem povídat…“

Maděra si na Ilončin postoj k Brabencovi vzpomněl už v lednu, když s ostatními sledoval, jak se v Praze otřásají trůny a jak jimi třese po boku dalších soudruhů i Brabenec. Jana se na to nevydržela jen dívat a odjela do Prahy. A za dva měsíce z ní už byla hvězda Pražského jara 1968. Uspěchaná a téměř s nepříčetnýma očima se jednou dvakrát za týden objevila v Lučinách (a to spíš proto, že měla patronát nad změnami v Krušnově a snad i v Teplicích a v Ústí), aby se Šaška s Aničkou mohly naparovat, že maminka je každou chvíli v televizi, aby všem (nejen v Lučinách, ale i v krušnovském ateliéru) vynadala, že si hrají na svém písečku a nic nedělají pro nastolení socialismu s lidskou tváří, a aby se neohroženě utkávala s Maděrou, který tomu nevěřil. Dokonce mu řekla, že jí vždycky bylo strašně líto, že tak dlouho seděl, ale že ho to bohužel poznamenalo natolik, že není schopen rozeznat úsvit nových demokratických časů.

„Vždycky jsi říkal, že bojovat jsi ochotnej jenom za demokracii. Tak proč nám teď nepomůžeš?“

„Je mi líto, Jano. Demokracie s komunistama jako šéfama není demokracie“

„Všechny západní letce a vojáky budeme rehabilitovat. Všechny politický vězně. To ti nestačí?“

„Ne. Nedovolej vám to.“

„Kdo? To bychom se na to podívali.“

„Rusové. Sověti, jak vy říkáte.“

„Do toho jim nic není. Jsme suverénní stát.“

„Jano… Jsi študovaná… Ty si fakt myslíš, že $e budou se založenejma rukama dívat, jak se od nich trháme? A po nás Poláci a Maďaři a další? Ty fakt myslíš, že vůbec nic neudělaj, když moc dobře věděj, že by za chvíli zbyli s tím svým komunismem sami? Celýmu světu pro smích a napospas? Ach Jano…“

„Nedovolíme jim to. A když budeme všichni mluvit jako ty, můžeš právě ty jako první zase skončit v kriminále…“

Nemělo to cenu. Zrušená cenzura, svoboda tisku, sebevraždy estébáků a prokurátorů z padesátých let, uvolněné hranice, zahraniční kameramani. Ze západoněmecké televize, kterou chytali, ale i z české, se jako vodopád valilo nadšení ze svobody, zmocňovalo se i Lučin, a Maděra vypadal jako škarohlíd. Ale přijeli si pro něj Francek Hartman s Mílou Rýdlem, že s nimi musí okamžitě do Prahy na ustavující sjezd bývalých muklů, kteří se podle bolševického paragrafu na ochranu republiky (podle něhož je odsoudili) nazvali K 231, a on se neopovážil nejet, avšak ani v rozjásané Praze se nemohl zbavit tísnivého tušení, které si radši nechal pro sebe, když i bývalí muklové byli nadšení. Podobného názoru jako on byli snad jen Lojza Beneš a Luboš Fišer, a to bylo málo, moc málo.

Tribun lidu Brabenec se každou chvíli objevoval na něčích ramenou, byl jen o chloupek míň milovaný než Alexandr Dubček, neustále někde mluvil, a kde mluvil, tam ho davy přerušovaly jásáním a skandováním. Přesto na něm nejvíc ze všech bylo poznat, že se usilovně snaží zachovat klid a přehled, nepodlehnout nadšení ostatních, kteří by mu tleskali, kdyby řekl sebevětší volovinu.

Pak byla volba presidenta, a po ní Imra (když se vraceli, aby pokračovali v měření časů tří nadějných dvouročků) najednou řekl: „Mal si práudu, Tono. Teraz aj ja temu neverím. Keď prezidentom zvolili zradcu.“ Imra s Júlkou už byli jediní, kteří trvali na své slovenštině. Na své děti mluvili občas romsky (aby nezapomněly, kam patří), ty však i mezi sebou mluvily česky (těhotná Eva však malému Martinovi zpívala romské a slovenské písničky).

A do toho přijela Hana von Kalhoffen-Niessen. Jejího láhvově zeleného mercedesa viděl jako první Boy, který pomáhal Danovi zabudovat pod hřebenem střechy veliké sklo, aby Dan v bývalém Boyově kamrlíku lip viděl na své utajované kreslení. Kovové přísady v naleštěném laku odrazy slunečních paprsků ještě znásobovaly. Upozornil na to Dana a dali řeč o tom, jak sem v poslední době jezdí západní Němci dívat se (a ukazovat to svým dětem) na své bývalé chalupy.

Vůz řídila žena. Když sjela dolů a vystoupila, bylo poznat, že je asi Ilončina věku, avšak velice pěstěná. Taky viděli, jak se od zadních stájí blížili Maděra se Smájlem. Smájl odbočil ke své chalupě, a Maděra se vydal k dámě sám.

Hana Maděru nepoznala, nosil krátký plnovous, kromě tmavé podkovy na bradě a kníru už šedivý. On ji však ano, když ne hned. A zároveň pochopil, že ji vypoklonkovat nemůže. Vzal Hanu nejdřív nahoru k Ilonce (ta celý ten dávný příběh o nerovné lásce znala - stejně jako Maděra znal její dávný příběh o manželství s dunajským šífákem), aby na večeři pozvala Hanu ona, a on Hanu mohl představit ostatním. A Kandu (který teď po odchodu Aleny v celé té veliké chalupě bydlel se čtrnáctiletým Zdendou sám) poprosil, aby Hanu ubytoval. Kanda zpočátku moc nadšený nebyl - za ty tři roky už svou samotu docela zvládal, prázdnota chalupy ho už neděsila (stejně tam chodil jen spát), a o Zdendu se (až po starost o úkoly) starala Ilonka. Hana však chalupu svým příchodem oživila. Zdržela se čtrnáct dní. Hned druhý den po snídani, když zůstaly s Ilonkou samy, jí řekla podobně pečlivou češtinou, jakou mluvila Ilonka: „Chci, abyste věděla, že jsem sem nepřijela kvůli tomu, co bylo, ale kvůli tomu, co je. A co… s boží pomocí… bude. Nebo by mohlo být.“

Hana odjížděla s vědomím, že může kdykoliv zase přijet a přivézt i svou desetiletou dcerku Petru (z druhého manželství), je-li tak skálopevně přesvědčena, že mezi lučinskými dětmi by se Petře vrátila znalost češtiny, kterou už zapomněla. „Před tebou, Antone (jen při tom prvním setkání mu řekla Toníku, ale potom, co uslyšela, jak Maděru oslovuje Ilonka, a že to je vlastně jen slovenský to její české, oslovila ho tak, jak to dělával otec, když mu ještě domkářský synek nevadil), přece nebudu předstírat, že nejsem Češka jako poleno. To s mým pasem nemá nic společného.“

V červenci se objevil Gríša. Tvářil se opatrně, ale po uvítání stejně srdečném jako dřív se uvolnil, a pozdě v noci, když ho další stakany vodky, únava a odchody ostatních zbavily zábran, Ilonce a Maděrovi (hlavně Ilonce za to, že zůstala) řekl, že to nedopadne dobře. Že v Sovětském svazu jsou československé události nazírány jako protisovětské a protisocialistické, a jako důkaz, že se tenhle malý vzpurný stát chce odtrhnout od Varšavské smlouvy. A to že Velký bratr nemůže připustit - podobné tendence jsou už cítit i v Polsku a Maďarsku. Ještě dodal, že jemu osobně je to jedno, ale… Prostě ale. A že je nesmírně rád, že se Lučiny nezměnily, a on se tu cítí stejně dobře jako před lety. Mluvil už obstojně česky, ale se silným ruským přízvukem, takže každé druhé slovo znělo pateticky.

Když uléhali, Maděra řekl Ilonce, že by se vsadil, že se Gríša vrátil právě v souvislosti s neochotou jeho nadřízených vzdát se Československa.

A potom toho rána nepřijela cisterna pro mléko, a Maděra se rozhodl jí jet naproti (z kriminálu si přinesl návyk na časné vstávání, a docela rád na sebe přebral některé povinnosti, což dotyční velice vítali), jestli někde nezůstala viset. Už vyjížděl, když se objevil Kérly, a volnou rukou (v druhé držel kameru) na něho divoce mával.

Kérlyho přivolala do Lučin Káťa, aby jí pomohl s dětmi - Karolina měla spalničky, dvojčata měla prázdniny a byla jak z divokých vajec. A k tomu nebezpečí, že by Honzík mohl spalničky dostat taky. Kérlymu se z Prahy moc nechtělo. ABBE byl hotov, ale kvůli jaksi změněným vztahům se Sověty (kteří byli koproducenty) se váhalo s uvedením. Francouzi zase naléhali, aby film šel do světa a vydobyl si vavříny na nějakém festivalu. Kérlymu najednou kdekdo nabízel náměty a scénáře. Jenže on taky cítil, jak po stále se množících zprávách o štábním cvičení Sovětů na území Československa houstne protisovětská atmosféra, a začínal chápat, co znamenají sílící protesty sousedních bratrských států proti nesocialistickému chování Československa. V Lučinách s ním nebyla řeč, protože měl uši pořád nastraženy na rádio či oči na televizor. Teď k ránu ho vzbudil Honzík, a před chvíli rádio hlásilo, že do republiky vtrhly armády Varšavského paktu. To znamenalo i dederonské Němce. A kudy by měli přijet, než

tudy. Káťa pochopila, že ho neudrží, a v poslední chvíli si vzpomněla na prošlou legitimaci z babelsberských ateliérů, když tam před třemi roky točil nějakou televizi - měla o Kérlyho strach. S kamerou u oka mu bylo všechno jedno.

Jen co vyjeli nahoru nad Lučiny, už z dálky uslyšeli ten podivný a povědomý hukot, a když dojeli do Svatého Štěpána, uviděli je: byli téměř stejní jak před oněmi necelými třiceti lety - šedivá barva uniforem měla možná trochu jiný odstín, ale distinkce (a ksichty, jak pravil Kérly) byly totožné. Maděra chtěl jet okamžitě zpátky, ale Kérly to musel natočit, i kdyby se měl zakopat pod zem. A bez něho se Maděra vracet nechtěl. Všechno pak pozoroval od Zunů. I Kérlyho viděl, jak filmuje z kostelní věže. A bylo mu z toho zle. Hlavou mu proletělo sebeobvinění, že tentokrát - jakmile otevřeli hranice - měl… Radši nic nedomýšlet. Ani už nemohl. Tehdy před dvaceti lety snad ještě ano, ale teď už ne, ani v nejmenším ne. Přesto cítil, jak se na něho snáší hrůza, které se těžko bránil, jako by byl ochrnut zvenčí doléhajícími německými povely přehlušovanými hučením tankových pásů. Starý pan Zuna roztřeseně seděl u rádia. Jen jednou řekl, že to je jak hlášení z osmatřicátého roku, pak už jen pokyvoval hlavou. Až uslyšeli, jak někde u Karlových Varů důstojník lidové armády Německé demokratické republiky říká, že přijeli osvobodit bratrské Československo od západních imperialistů, kteří je obsazují, a od kontrarevolucionářů, kteří je přivolali.

Kérlyho už nic neudrželo. Musel být v Praze. Káťa ho natolik znala, že nic nenamítala, a jen poprosila Ivanu, aby Terezku nechala u Ilonky a pomohla jí. Teď šlo o to, aby se spalničky nedostaly ke Smájlům, kde Evě před měsícem přibyl k Martinovi Michal. A aby se Kérlymu v té Praze nic nestalo.

Kérly tam točil jak blázen. A už za čtrnáct dní po celém světě ukazovali v televizích i na filmových plátnech jeho dokument PRAHA: OBSAZENO o okupaci Československa vojsky zemí Varšavského paktu, v čele (jako vždy) se sovětskou armádou organizátorkou.

Všechny muže pražského jara nedopadli. Ty hlavní unesli do Moskvy téměř všechny, ale několik jich nedostali. Jedním z nich byl František Brabenec. Neskrýval se však zbaběle - hovořil do rádia, které se nepodařilo odhalit, i do televize, kterou estébáci dlouho nemohli najít ani za pomoci KGB. Když se ti v Moskvě vykoupili (až na jednoho) svými podpisy a vrátili se (včetně toho, co nepodepsal) poraženi, jejich poraženost nikomu ani moc nevadila: zatím byli semknuti, zatím pořád ještě drželi pohromadě, zatím pořád ještě na sebe neukazovali prstem. Pořád ještě se okupace míjela účinkem. Pořád ještě byly otevřené hranice, a desetitisíce lidí opouštěly zemi - někteří ze strachu, že se Rusové začnou mstít, jen co naberou dech, někteří proto, že přivoněli ke svobodě a nechtěli o ni přijít, někteří jen proto, že to byla šance si vylepšit život, a jen pár proto, že jim o ten život skutečně mohlo jít.

V prvé řadě bývalí vězňové, bývalí bojovníci na Západě, politici, novináři, publicisti. Mezi nimi Maděrovi nejlepší kamarádi z kriminálu: Francek Hartman, Luboš Fišer…

Maděru znovu (jako před dvaceti lety) lákali, aby šel s nimi, ale natolik ho znali, že nenaléhali. Zato šla Jana. Přihnala se, začala balit, a při tom přesvědčovala Jerryho, že to tak musí být: příliš se exponovala, než aby nějaká pomsta nedosáhla taky na ni. Jerry se ji snažil přesvědčit, že takových jako ona jsou spousty a že v Lučinách se jí nic nestane. Ale to bylo marné. Řekla, že v padesátých letech byly zavřeny statisíce, a že nevidí důvod, proč by se to nemohlo opakovat. Pak už mu nezbývalo než užít argument nejpádnější: on nepůjde, i kdyby šla ona. Zaváhala jen na chvíli. Sbalila i Šašku s Aničkou. Odvézt je musel Pýt. Za půl roku byly zpátky. Ne však Boyova žena Helena, která si s sebou vzala tříletou Kitu. Zůstala venku a za půl roku požádala o rozvod.

Pak se objevil Brabenec. „Než mě stačili vyrazit ze všech funkcí, odešel jsem sám. Je mi sedmašedesát, tak co. Ať si trhnou nohou. Neměli byste tady pro mě…“

Kérly o sobě nechával vědět jen telefonicky. Tu z Vídně, tu z Paříže, Londýna, ale nejvíc z Paříže - Francouzi ho tlačili, aby souhlasil s uvedením ABBÉHO, chtěli však, aby Sověti byli dodatečně zbaveni koprodukčních nároků (Francouzi celkem pochopitelně nechtěli být s agresory a okupanty společně na titulcích), neboť jejich jediný koprodukční vklad byl představitel hlavní role, který však požádal ve Francii o azyl Bylo až směšné, jak Sověti na jedné straně Kérlyho nenáviděli za PRAHA: OBSAZENO, a na druhé se oháněli jeho jménem: to ONI Kérlyho kandidaturu na režii podpořili natolik, že všichni další režiséři odpadli. Pro Kérlyho to byl důvod, aby se do ničeho nehrnul - chtěl být doma. V Lučinách. Byl tam sotva tři neděle, když mu volali z Paříže, že ABBÉHO poslali do Cannes, a že by uvítali, kdyby se tam ukázal i jeho režisér. ABBE dostal hlavní cenu, Kérly navíc za režii, a Američani ho lámali, aby točil v Americe, a hned mu nabídli několik scénářů. Telefonoval Kátě, co má dělat. Ona mu však řekla, že to musí vědět on, a jí že jen zbývá dost nepříjemná zvědavost, jak se zachová. A radši zavěsila. Za týden se vrátil, ale tenhle týden si Káťa dlouho pamatovala. Kérly sice tvrdil, že Sovětský svaz je pod takovým mezinárodním tlakem, že si v Československu netroufne (a s ním ani jeho místní slouhové) chovat se jak uzurpátor, a že by se to na přílišném oklešťování čerstvě nabytých svobod nemělo projevit, avšak na podzim znovu neprodyšně zapadla železná opona kolem západních hranic, a všem zatrnulo. Včetně Kérlyho.

Právě přicházející sedmdesátá léta nevěštila nic dobrého. O půlnoci, jíž se nové desetiletí začínalo, Maděra však řekl:

„Netvařte se, jako by vám uplavalo mejdlo. Kdyby Cassidy mohl tam seshora promluvit, víte, co by vám řekl: Co fňukáte, volové? Nikdy nebylo tak blbě, aby nemohlo bejt líp.u

A oni, protože nevěděli, jestli mají být smutní proto, že Cassidy není mezi nimi, či proto, že se těch dalších časů báli, se radši rozesmáli. Nebo alespoň usmívali.

Čtvrtek, 17.20

Pýt

Stál jen opodál a díval se - už mu do toho nic nebylo. Ale šrotování ve vlastní hlavě tím nezabránil. A vlastně ani nechtěl. Na velikém prostranství mezi chlévy byly už zaparkovány čtyři kamiony, co přivezly na aukci koně, vedle nich bylo ještě místo nejmíň na jeden, ale ten stál v příjezdu od Finska, a šofér se hádal s Michalem, že už se nemá kde otočit, aby tam zacouval. Čumákem že tam zajíždět nebude, protože pak by musel čekat, než všichni odjedou, a na to ať zapomenou. Prostě sjede mezi támhlety chalupy, tam to nechá, a pak vyjede druhou stranou nahoru za tím největším barákem, a hotovo.

„Tam parkovat nesmíte,“ říkal mu už pokolikáté Michal, a šofér (taky pokolikáté) mlel svou, že teda odjede. A jeho šéf (Pýt ho znal, i ten hřebčín na severní Moravě, ale zaboha si nemohl vzpomenout ani na jméno chlapa, ani hřebčína) se snažil o nemožné - přesvědčit Michala i šoféra, že mají pravdu oba.

Pýt si všiml, že za zaparkovanými kamiony je dost místa, aby tudy - kdyby tam zajel předkem - mohl odpojený tahač odjet. S připojeným kontejnerem ale ne. Takže kdyby…

Šrotování v hlavě mělo svůj důvod. A teď ho Pýtovi vyplivlo do vědomí. No jasně! Kdyby se odpojený kontejner nějak, něčím otočil o stoosmdesát stupňů… Točna!

(Tenhle fórichtunk jsme přece měli! Když zaváželi ty Janiny sbíjený krovy na jízdárnu, šoféři sem taky vodmítali zajet, že se nevytočej. A já to Honzovi načmáral na kus papíru, a Honza si vzpomněl na hydrauliku z tý sklápěčky, a protože se to kroutilo, přidali jsme tu točnu… tu jsme přece nevyhodili, ta je akorát zašitá někde, kde jsme to určitě potřebovali. Ale kde, hergot, kde…?)

Zavolal na Michala, řekl mu, jak má šoféra uklidnit, aby na parkoviště zajel čumákem, a že zapomněl na tu točnu.

„Já si vzpomenu, kde to je,“ dodal, když viděl, jak se Michal pochybovačně tváří. „Mám všechno napsaný. A víš, že jsme nikdy nic nezabordelili. Eště se snad pamatuješ, jakej byl Honza Kučera sračička - smotával každičkej špagátek, nevyhodil jedinej papír… Když řezal dříví do sporáku, málem si to měřil metrem.“

Michalovi se do přemlouvání už nechtělo - měl vztek, že si při rozdělování úkolů na aukci místo obstarávání píce vybral tohle. (Představil si při tom, jak bude muset pod rozpálenou střechou tahat balíky a balíky sena, a ještě dřípat z kamionů pytle se vším možným, co kdo má pro své koně naordinováno, a nechat se při tom buzerovat, aby s tím zacházel opatrně, a jenom to dones a nedíval se, jak to dávkují, protože to je vždycky tajemství, i kdyby to byla sebevětší blbost.) Čišelo mu to nejen z modrých Šmájlových očí, ale z každičkého přisnědlého rysu jeho matky. Sice na něm bylo taky poznat, že Pýtovi moc nevěří, ale výhled, že se toho handrkování zbaví, byl silnější. Šofér na Pýtovy technické argumenty neměl, a vztekle zajel tak, jak mu Pýt poradil.

Blanka nebyla ještě doma. Odhadl, že buď je ještě u Jerryho v tom jeho kutlochu, a přejíždějí si na počítači nejčerstvější ukazatele, nebo sedí s Alenou (taky u počítače) a společně vymýšlejí, jak mají vypadat jmenovky hostí, jak personálu, jakou úpravu má mít program, a jestli ta anglická verze od Boye je správně anglická.

Šel rovnou do sklepa. On tomu pořád říkal sklep. Když to tady před padesáti lety s Cassidym (ty se tam nahoře nejspíš uškytáš, kámo. Před chvílí jsem potkal Harryho - dyťs ho znal, jak byl dycky takovej dumavej - a je furt, čím dál víc - a ten hned vo tobě: „Když jsem ve Francii kupoval Madovi dárek k těm osmdesáti nám, pořád jsem musel myslet na Cassidyho - co by asi koupil Madovi on…“ A dopoledne potkám Terezku - je vidět i tam vod tebe seshora, jaký má břicho? a ta hned, že volal Kérly a že vobjevil spoustu záběrů s tebou a že budem koukat…) Když to tady před padesáti lety s Cassidym začali vynášet a čistit a nebralo to konce, zjistili, že je podsklepená celá chalupa (chtěls vyhodit i ten kompresůrek, víš jak je to teď vzácný? To snad nemaj ani v technickým muzeu. A běhá to!)…

Hrávali tam i pingpong, taky kuželky s koulí na špagátě, pak šipky. Cassidy jeden čas snil, že si tam udělají vinárnu. Když mu ale řekli, že by se to muselo jmenovat pivárna, protože víno nikdo nepije, přestalo ho to bavit. Blanka tomu teď říkala pracovna. Když sem Pýta přišla pozdravit Boyova první žena Helena, co je teď provdaná v Americe, hned okouzleně vydechla To je nádherný bejzment! A Jerry se občas ptával Nenašel bys v tý svý haraburďárně takovej ten samovyvlíkací řetěz, cos tenkrát vymyslel pro telata? Zase by se nám hodil… A pak ten Cassidyho cáklej nápad, že by si tam mohli zřídit střelnici. Pár bouchaček měli tehdy ještě zakopaných…

Blanka sem nesměla - tedy: směla, ale měla zakázáno čehokoliv se dotknout. A Filip - od okamžiku, kdy se někdy na gymplu zeptal, jaký mají všechny ty věci smysl - taky ne. Teď už zase trochu změnil názor (aby ne, když právě von v Anglii někde viděl podobnej kompresůrek, jenže vo dvacet let mladší, za ČTYŘIAPŮL TISÍCE LIBER), a občas přijde, obchází a MÁ ÚCTU, a pořád častěji se ptá. Samozřejmě ví, že jeho otec vždycky byl hlava-bedna, že pro Lučiny (a nejen pro Lučiny) za ta léta vymyslel stovky věcí usnadňujících práci i život, z nichž některé fungují dodnes (jako třeba lanovka do Strání, nebo ty vyklápěcí vozíky na krmení - ty ovšem teď z duralové slitiny a s koly potaženými gumou, a samovyklápěcí, protože řízené počítačem…), ale i jemu konečně dochází, že to všechno pořád nějak žije, že to je přesně ta součást paměti, kterou si člověk není schopen udržet…

(A když tedy jsme u tý paměti, co hergot by mi pomohlo připomenout, kde by mohla bejt ta hydraulická točna…?)

Nemohlo to jinak dopadnout: musel očima skončit na skříňce, kde měl zamčeny všechny své deníky. Tedy - deníky… Byly to sešity, kam si zapisoval všechno, co vymyslel a co (většinou) společně s Honzou Kučerou sami vyrobili. Taky ale všechno, co ho napadlo, byť se to i jemu zdálo sebenesmyslnější. Kdysi dávno, když ještě jako snad čtrnáctiletý dělal u strejce řezníka a rozvážel maso, jedna hodná paní mu za odměnu dala knížku o Edisonovi. A v ní si už při prvním přečtení (a těch dalších bylo snad několik desítek, ne-li stovek - měl ji s sebou i tehdy, když se zamiloval do zbraní a dal se ke Cassidymu na kauboje) podtrhl jednu Edisonovu větu: Už jako chlapec jsem si zapisoval i ty nejdivočejší nápady - později se mi jich většina hodila. Pýt měl taky mnoho nápadů. Aby se v nich však později vyznal, pokaždé si k tomu připsal, co se v té chvíli v Lučinách (a už předtím ve Svatém Štěpáně) odehrávalo. Někdy si to zapsal, i když žádný nápad neměl. Zapsal si celé stěhování do Lučin. Narození Ivanky. Příchod Imry a pak celé jeho rodiny. Příchod Honzy Kučery.

V tom, jak i jeho, Pýta, Estera připravila o panictví. Měl tam pár těch svazaček ze stavby, i lučinské brigádnice. Až po Blanku. Se zatčením Šéfa, samozřejmě. Někdy tam chyběl týden, někdy víc, snad jen dvakrát tři týdny, ale to byla nejdelší pauza. Nosil si pamětník (ne památník) i na přednášky jako vysokoškolák (pokud se občas na nějakou jako dálkař dostal), a kolikrát se zlobil, že o tolik přednášek přichází - při nich mu nápady naskakovaly jak reklamy v biografu.

Nejdřív byl vzteklý, že si nemůže vzpomenout, kdy tu točnu použili naposledy, a přejížděl prstem po letopočtech, co kdyby se mu některý připomenul… ono ale nic. Pak se uklidnil - aukce je v sobotu a koně se budou odvážet nejdřív večer, spíš ale až v neděli. Nikdo si nebude chtít nechat ujít to večerní holarijá. Takže jaký spěch. Dneska už se to stejně nebude otáčet, a šofér si už určitě leje něco do hlavy.

Pamětníky byly úhledně vázány do stejných desek (vázal si je sám - týden jezdil na dvě hodiny do Krušnova ke knihaři, aby se to naučil) bez ohledu na to, jaký měly zápisky uvnitř formát (psal na to, co zrovna sehnal). Přejížděl po hřbetech prstem jako detektorem - jako by jím četl to uvnitř. Něco ano. Za to však mohla paměť, ne prst. A právě paměť ho teď rozčilovala nejvíc: pořád měl proč na ni být pyšný, pořád se jí všichni kolem měli proč obávat. Samozřejmě ne proto, že by měli nějaké škraloupy nebo restle. To spíš nějaký ten nesplněný slib…

Tady by to mohlo bejt: osmasedmdesáte]… Patnáctýho ledna - pila: malá vodní elektrárna. S votazníkem. No, to se moc nepovedlo. Koho ale mohlo napadnout, že si na Blaubachu postavěj takovou věc i Němčouři, a budou zadržovat vodu… ale funguje to, ne moc, ale funguje, jeden roční plat to hodí… no teď už asi ne… Ne, to ne, to není možný - za tři dny už jsem pile naplánoval sušičku. Jako že z tý šťávy, co… Tak blbej jsem přece nebyl… Hergot - nepotřebovali jsme tu točnu na něco na pile…?)

Rychle se probíral listy, ale na nic o točně nenarazil. Zato mu zastavila listující prst veliká tiskací písmena: ŠURA! TO NE! A MY NIC! Okamžitě se mu to vybavilo: Jak přijela ta dvě auta, obě volhy, s diplomatickým číslem jen jedna, ale všech pět, co z nich vystoupili, byli jasní: rodní bratři těch, co kdysi zatýkali Šéfa, teď ovšem mladší, lip oblečení a míň nafoukaní. On se Šéfem zrovna zabudovávali nad kamna lapač par a všech smradů. (Bylo to moc dobře vymyšlený - a slouží to furt. Ten čtyřbokej jehlan jsme s Honzou svářeli sami, stačilo to pořádně zavěsit a vyvýst do komína k přidělanýmu větráku…) Dole v kanceláři nikdo nebyl, tak to fízlově vzali rovnou nahoru. A kde že je Jurij Osipovič Arkutin, tenhle soudruh že je ze sovětského velvyslanectví, a že soudruha Arkutina potřebují kvůli nějakým svědectvím ještě z doby, kdy on a jeho sestra žili v Sovětském svazu, („…no jistě, to my víme, že je tady u vás provdaná a že teď má československé státní občanství, takže jí se teď tady soudruh nemá právo vyptávat. Leda že by požádal československé úřady. A to jsme my, víme? Je tu někde soudruh Arkutin? Je to jen na chvíli, do večera bude zpátky… “)

(…A neviděli jsme ho skoro vosům let! Eště že byla Jelena tak statečná, že si vymyslela, že Iza je na umření a že má pro Suru nějaký rodinný šmuky… a že jestli se nějak provinil a byl potrestanej, že svý činy v kolektivu jézetdé Lučiny nejlíp odčiní. A že mu Češi jako bratři na věčný časy… to byla děsná hatmatilka. Ale sežrali to… no, nebejt Gríši, tak asi ne… sedům let gulagu! Ten vypadal! To Šéf po těch skoro deseti letech na uranu proti němu byl jak z vozdravovny… No prosím, a teď dělá machra někde v Americe. Vyučenej vod Smájla a vod Imry… Jasně - vod Šéfa taky… Jestlipak se tady někdy ukáže? Přitom se nikdy nedověděl, proč si vyčuchali zrovna jeho a zrovna v Lučinách, a táhli ho tisíce kilometrů, aby mu… V tom lágru, kde byl, prej eště furt seděl jeden, kterýho odvlekli z Pardubic už v pětačtyřicátým. Prej jich tam za tu dobu pochcípalo dost - bělogvardějci, nebo spíš jejich děti, co utekli před bolševikama v sedmnáctým roce… Gríša… Bůh ví, jestli nakonec nedopadl jak Šura… Jak vona se jmenovala… ta holka, co jí Jelena zaplatila, aby si Šuru vzala, že s ním čeká dítě. Aby to měl tutový… Někde by to tu mělo bejt… šestaosmdesát? Sedmaosmdesát… prej teď někde dělá starostku a má už dvě děti… tady: no jasně - Hulešová. Marie Hulešová… Hele, co je tohle? Nojo - to už jsem zapomněl: Kérlyho Štěpán byl jmenován lesním v polesí Svatého Štěpána - to jsem zvědav, jestli teď bude mít naše pila vůbec co dělat. Už tři roky se s každým hádá, že nemáme právo nic kácet, když i tak už exhalace dělají takovou paseku, že by se… blablabla - Štěpán je v tomhle děsnej. Možná to způsobila ta větev; co se na ni napích - něco z lesa v něm asi zůstalo a způsobuje, že… Kdy se to vlastně stalo? Bylo jim nějak čtrnáct… Nebo patnáct? Filip je o dva roky starší než Štěpán s Matoušem, takže…)

Sáhl po vazbě označené 1975, ale ještě než ji otevřel, jeho především technická paměť si vzpomněla, že toho roku konečně všechny přesvědčil, že časté výpadky proudu (na které jim přehrada odmítla uvádět do chodu svou turbínu) bude lepší řešit vlastní turbínou (no… spíš turbínkou) na pile, než smrdutým agregátem. Stačilo jen natáhnout z Lučin na pilu dráty {kandelábry s telefonním vedením už stejně stály), na pile instalovat přepínač ze sítě do Lučin (který fungoval na extra číselný kód po telefonu), a v době, kdy Němci zadržovali vodu, popustit stavidlo u blaubašského mlejna (teď je to napojený na počítač a zapíná se to samo, když nás vypnou… stejně jsem zvědavej, jestli se někdy podaří, aby těm blbejm byrokratům došlo, že bysme mohli bejt napojený na přehradu furt, a naopak si brali ze sítě, jen když bude v přehradě málo vody - bůhví, jestli je ta turbína vůbec ještě schopná se hejbat… Musím se tam kouknout…) - ani za totáče se nikdy nestalo, že by se péesáci zdráhali to udělat. Jako že na hranicích se nic nesmí, a že by to mohlo něco narušit.

(… No jasně, tady je to… Ale co jsem to ještě chtěl…? Jo, ty dvojčata… To muselo bejt o prázdninách… Hele: Dneska brzo ráno porodila Eliška Boyovi kluka. 3,87 kg, 52 cm. Bude se jmenovat Kryštof. Páni! Už je mu dvacet. A Lukášo o dva víc… Ale moment! Ten rok se přece taky narodili Ma-děrčata! Nějak těsně po sobě. Nejdřív Pěťa - no, ten je vlastně Fresl, a po něm Honza. Ten byl nějak předčasně… Luisa na tom vlastně s tím zdravím nikdy nebyla moc dobře, taky jí byly jen čtyři roky, když jí zavřeli tátu a nějak s nima zacházeli blbě, Luisa byla dokonce snad v děcáku, když paní Slezákovou přejelo to auto… A Slezák seděl až do dvaašedesátýho, protože měli zbraně a napařili jim ještě terorismus - Jeleně s Filipem se podařilo zrehabilitovat mu celej trest až letos na jaře… Kruci! To už byl víc než dvacet let po smrti! Když si Jíra Luisu bral, už byla bez rodičů… Nojo, vona vlastně byla starší než Jíra… Děsnej osud. Všichni skončili tak blbě - Slezák to měl určitě z toho uranu, proč ale musela taky Luisa… Taková fajn holka. Eště že Jírovi pomáhala s klukama Ivana. A Ilonka, samozřejmě. Kdo jinej… Šéf sem Slezáka přivezl moc pozdě. Nejspíš to měl v sobě už hezky dlouho… a ta Šéfova teorie, že jemu zdraví zachránily Lučiny… Bůh ví… Jakpak asi klukům za tou velkou louží je. Jestlipak je někdy napadne, co se všechno muselo stát, aby si tam mohli študovat, jeden v Kanadě, druhéj v Americe… že jejich děda - u Honzy vlastně voba dědečkové - celý léta jak votroci kutali pod zemí uran… tohle se nikdy nesmí zapomenout… co vyváděli s Ilonkou, jak uštvali Luisinu maminku… Ech - to nemá cenu, jen se člověk zbytečně nasere…)

Vzteky se mu roztřásla ruka držící desky. Listy uvnitř se tím převrátily. Zahleděl se na odhalenou stránku a začal se usmívat. Byl to zápis, oznamující, že mám z těch včerejších oslav takovou kocovinu, že vlastně ani nevím, jestli teď píšu…

Vybavilo se mu to. Šedesátiny. Šéf neměl šanci. Rozhodli, že to roztočí, jako ještě nikdy, ať se to Šéfovi líbí nebo nelíbí. Když se bránil, chechtali se mu do ksiftu, že on se s oslavami vlastně jen veze - oni totiž budou slavit třicetiletí Lučin, když už nechtěl v červnu slavit třicáté narozeniny jejich společného života, který začal na Kučerovic velkostatku ve Svatém Štěpáně. A když nechtěl, aby se slavilo třicáté výročí jeho manželství s Ilonkou. (Prohlásil, že to je výročí jen jeho a Ilonky, a nikoho jiného - ale při příchodu na snídani a pohledu na ozdobený stůl, nad nímž visely girlandy, měl radost. A Ilonka lesklé oči.)

(S tou jejich zlatou svatbou to bylo stejný. Zlatá svatba! A von že jsou pořád nějaký oslavy jak za bolševika. Pětatřicet let, co se vrátil z basy. Padesát let vod sčuchnutí na statku ve Svatým Štěpáně, padesát let Lučin, zlatá svatba, a nakonec jeho osmdesátiny. „Jak u blbejch,“ řekl, „nechcete náhodou taky vyvěsit fangle jak při velký říjnový socialistický revoluci? Co se slavila v listopadu?“ Ale Kérly na něj měl připravenou podpásovku, a řekl mu, že to chcem slavit ne kvůli němu, ale kvůli Ilonce, která si to zaslouží. Za všechno, co si s ním musela užít a vytrpět. A von že by vlastně ani slavit neměl, když se z těch padesáti skoro deset flákal v kriminále…. A Šéfovi nezbejvalo než se začít smát, protože nejradši ze všeho si ze svýho kriminálu dělal srandu. Což snad jde pochopit, ale stejně je to šílený… A nakonec byl blaženej. Dědek jeden. A jak vyhrožoval, že ty osmdesátiny nebude slavit ani bohovi… a jak se mu nikdo nevodvážil říct, že bude aukce, a že mu nebude nic jinýho zbejvat, dokud nepřišel na řadu Vašek a řekl… jak von to řekl? Šéfovi málem vypadly voči… „A aby sis mohl za šest neděl vychutnat i ty osmdesátiny tak, jak by sis přál, teda nejen uprostřed lidí, který máš rád a který maj rádi tebe, ale i uprostřed koní, všichni koňáci se usnesli, že nejlepší na to bude aukce na tvým území. Tady v Lučinách..“ A na Šéfa byla radost pohledět, jak neví, jestli má nejdřív mít vztek nebo bejt blaženej, protože… bylo to krásný… A bude to krásný. Jenom ty dary. Jak to všichni tutlají Jak Iza špiónuje, co kdo má, aby… holt je už taková… Rusanda… přetrumfnout ostatní, i kdyby… kdo to jen řek? Že Artěmij Těplovodov vynalez teplou vodu? A Anatolij Krumpačev krumpáč? To je vlastně jedno, ale je to krásný…)

Až v té chvíli si uvědomil, že drží rozevřené desky, a že je rozevřel kvůli něčemu úplně jinému - původně kvůli té točně, ale potom taky, aby si připomenul, jak to tenkrát bylo, když se Štěpán napíchl na tu větev. Zároveň však už věděl, že si nic připomínat nepotřebuje: viděl to (a dokonce byl schopen si při tom nadávat, jakto, že takhle jasně nevidí tu točnu). Viděl, jak proti němu běží vyjevení Štěpán s Matoušem a ječí, že jejich nejmladší devítiletý bráška společně se Smájlovým nejstarším, o rok starším Martinem vypustili ze zadního výběhu nad srubem ročky. A ti že se ženou lesem dozadu k serpentinám. A sami se hnali do stáje, a za okamžik (bez sedel) vycválali ze stáje to zachránit - spodem po silnici k přehradě jim nadeběhnout a zastavit je, než se dostanou na silnici. Jak on vyhlásil poplach a udělal co kluci - vydal se za nimi taky bez sedla. Na postrojení nebyl čas. Jak dorazil a viděl, že se jim skutečně podařilo stádu nadjet, a jak bravurně kličkují mezi smrky, točí se na místě, řvou při tom jak paviáni, jak dokonale spolupracují, aby jim jediný roček neunikl, dokonce se zastyděl, že jim tak málo věřil, a že mu za chvíli, až se ostatní přiřítí, Šéf vynadá, že dělal zbytečně paniku, když na to stačí dvojčata.

A jak v tom okamžiku Štěpán neviděl (zato Pýt ano) větev, která ho smetla ze sedla, a jak letěl vzduchem a dopadl na starý kmen a zůstal na něm nepřirozeně ležet. A jak k němu dorazili společně s Matoušem a oba hned viděli, že je Štěpán napíchnutý na ten pahýl… I v téhle chvíli, o dvacet let později, se Pýt slyšel, jak Matoušovi říká „ Utíkej na silnici pro pomoc, “ a jak za ním ještě nesmyslně křičí „A sekeru! Přines sekeru! “ Jak mohl tušit, že první auto, které Matouš zastaví, bude Kérly? Kterému bude nejdřív asi desetkrát opakovat „Sekeru, Kerdo, sekeru… “ a až potom mu řekne o Matoušovi… A jak mezitím přijeli ostatní, a jak Šéf nejdřív Kérlyho zahnal k autu, aby přivezl pomoc, a pak jim řekl „Neopovažte se ho z toho sundat nebo vodseknout”, a okamžitě se otočil a hnal koně pryč, a oni tam kolem stáli a na Štěpánovo zoufalé „ Pomožte mi, prosím vás, bolí to, “ dokola říkali, aby se nehýbal, že to bude dobré, a pak přijel Šéf s pilou, a aspoň Štěpána odřízli a přeopatrně ho položili na záda a teprve viděli, kde a co má v sobě, a bylo jim z toho zle.

„Brrr, “ udělal, a musel zatřepat hlavou, aby se toho zbavil. Bylo mu z toho pomalu hůř než tehdy. Zaklapl desky a rychle je zasunul mezi ostatní, jako by s nimi nechtěl mít nic společného. Zároveň se v něm uvolnilo pomyšlení na točnu, které však k jeho vzteku nevedlo nikam. Zůstalo povědomí, že ji někde viděl, že někde je div ne na očích, a že nebude zbývat než obejít Lučiny.

„…Petře?!“ ozvalo se seshora. Blanka.

„Tady jsem. Už jdu. Potřeboval jsem se na něco podívat.“

„Hlavně že jsme všichni stepovali od šesti v laboratoři kvůli tomu větráku, nikdo se neopovážil na nic šáhnout, a ty nikde.“

Nahlas zaklel na vlastní adresu - nejdřív montérům vyhrožuje, že bez něho se do toho nesmějí pustit, a pak… Tahle drobná zapomínání ho štvala nejvíc.

„Už jdu.“

„Laskavě se dostav včas na večeři.“

„No jo.“

„Jdu s tou večeří pomoct ženským. I když…“

Nedořekla to. Bylo to zbytečné. I s tím ho pěkně štvala. Na rozdíl od ostatních neměla ráda, když se jich u večeře sešlo někdy i čtyřicet. Nesnášela, že všichni mluvili se všemi, a děti u svého stolu ječely a pořád něco zvrhávaly - nikdy nebyla schopna přistoupit na argument, že Lučiny takhle přežily právě kvůli takovým večeřím. (A do jisté míry i snídaním - dodnes se fosilové, ale i ti mladší chlapi snaží snídat společně, když kvůli ničemu jinému, tak proto, že si navzájem řeknou pro nadcházející den spoustu důležitých informací, které se leckomu vyrojily teprve při vstávání.) Taky ho štvala (ale už se s tím za ty desítky let smířil), že mu tak okázale říkala Petře. Aby všichni věděli, že mu takhle může říkat jen ona. Jana taky říkala Jerrymu Vinco, ale spíš jen mezi sebou, před ostatními ho snad ani neoslovovala, jen občas, když ji něčím nadzdvihl, ale to mu vždycky varovně řekla Jerry! Smiřoval se i s lecčíms dalším, neustále si vědom toho, že s ním to ona taky neměla lehké. A když měl ta svá období lovů v jiných lovištích (slušnějc se to asi říct nedá), chovala se s nadhledem a elegancí, za kterou ji ostatní ženské moc obdivovaly. (To věděl od Ilonky, která to jednou nevydržela a - ač vměšování do jiných životů z duše nesnášela - řekla mu své.) Blanka se taky nebyla schopna vyrovnat s Filipovým staro-mládenectvím (nedá si vymluvit, že teď už v šestatřiceti… jenže ji to štve jenom proto, že všude kolem samá babička a vona furt nic). Ale bioložka byla skvělá, a on ji celý život obdivoval, že všechny své schopnosti (a ne malý, to teda ne) odevzdávala vždycky jen Lučinám. I když občas někam napsala či zajela, svůj vědní čas (a ten byl někdy i vosumnáctihodinovej) - teda vědní… jestli i občasné kydání hnoje či služba u dojení taky patří k vědě, tak vědní…‘obětovala Jerryho (a předtím i Kandově) posedlosti po nejnejnej dobytku, který by navíc požíval v Lučinách takovou úctu jako koně (už léta se na jatka neposlal ani kus). A maká pořád jak blázen, přestože jí je taky už čtyřiašedesát. Ještě že posledních pět let aspoň vyráží dvakrát za rok do světa, a pokaždé nejmíň jednou i s ním, ale byla už taky s Janou a Izou a taky s Danou. Když byl Filip předloni na té právnické stáži ve Státech, letěla tam za ním trochu ho vykrmit…

Jen co vyrázoval od chalupy směrem k laboratoři, zavolal na něho Filip. Ještě byl v obleku a kravatě - nejspíš se právě vrátil z jednání v Praze. V ruce držel obálku s hnědým pruhem znamenajícím doručení do vlastních rukou.

Obálka zněla na Jana a Davida Maděrovy. „Ani Bořek Vytlačil mi to na poště nechtěl vydat - musel jsem se vrátit pro plný moci. Jen čti.“

„Musím do laboratoře, čekaj na mě.“

„Cti. Dám to přečíst všem, ale chci, abys…

Nevěřil svým očím. Ale pak se rozesmál. „To je dost sranda,u řekl, a chtěl zmizet.

„Počkej,“ Filip jeho reakci nechápal. „To je všechno, co řekneš? Víš, co já s tím budu mít za práci? A ty akorát řekneš, že to je sranda.“

„Jak tě znám, synu, ty s tím práci mít nebudeš. Šoupneš to Jeleně, protože byly s Luisou velký kamarádky. Vona na rozdíl vod tebe to udělá ráda.“

Sice pospíchal, aby byl v laboratoři co nejdřív, ale po cestě na větrák, který budou instalovat, nemyslel.

(Tak von měl Slezák bráchy. Jak to tam bylo? Dr. Karel Stejskal a prof. Vladimír Slezák, bytem… utekli tenkrát do Švejcar. To Luisa nikdy neřekla. A její táta vlastně taky ne. Asi to moc neklapalo. A najednou chtěj zpátky šest baráků v Praze. A zjistěj, že Luisin dědeček hned potom, co utekli, přepsal všechny baráky na Luisinýho tátu. A umřel Chudáci se sem výdaj restituovat po tatínkovi baráky, a voni ty baráky patřej Honzovi s Davčou, a ty vo tom ani nevěděj. Honza je v Americe a Davča si v Chuchli morduje zadek v žokejský škole, a přitom… A prastrejčci tvrděj, že na ten majetek maj mnohem větší nárok, než Honza s Davčou, který ani netušej, kdo jejich pradědeček byl, natož aby ho znali. A David zejtra přijede a bude se tomu chechtat jak blázen. A ten dobrák Jíra bude Jeleně říkat, že by se těm prastrejcům přece jen mělo něco dát… A Jelena se naježí a připomene mu Luisu a tchána s tchyní, a že od těch dvou Švýcarů je nemorální najednou ze sebe dělat Čechy jen kvůli majetku. Po skoro padesáti letech… úplně ji slyším…)

„Pane inženýre, pane inženýre!“

Franta. Když před rokem Jerry koupil na rekultivaci pastvin toho speciálního JOHN DEERA, z Ústí s ním přijel i zaučovací a záruční technik František Záruba. A už zůstal. Dva roky po průmyslovce, na vysokou se nedostal, ale jeho pazoury a přístup ke všemu (o podobě nemluvě) Pýtovi tolik připomínaly jeho samotného před mnoha lety, že mu nabídl, aby…

„Michal mi řek, že byste chtěl votočit ten kamion. Ta točna, co je v tom budníku za zadním chlívem, by na to byla jak dělaná…“

Leden 1970 - podzim 1979

Moc dobře to však nevypadalo. Z novin, rádia, televize čišel rostoucí chlad. Určitá jména, hlasy, tváře se pomalu vytrácely. Naštěstí ubývaly i cizí dokumentární a televizní štáby, které jezdily zpovídat Brabence. Zato přibývaly některé bývalé tváře z médií, které se jezdily za Brabencem radit, co dál. A okolí Lučin se obohatilo o výletníky, z nichž Maděrovi (s obranyschopností vypěstovanou v kriminále) naskakovala husí kůže pokaždé, když na ně narazil. Mnohokrát se mohli dalekohledem z vikýře statku přesvědčit, že je tihle nenápadní estébáčkové fotografují přibližovacími a zvětšovacími objektivy (Kérly jim říkal dlouhé sklo). Kérly dostal výpověď z Barrandova, a v dokumentárním studiu měl velké problémy s dokončováním filmu o lučinských koních (a taky trochu lidech). Přitom mu pořád někdo telefonoval nebo psal nebo přímo posílal scénáře - Američané, Francouzi, Angličani. Jako by se nic nestalo. Západ se už začínal smiřovat se sovětským vpádem do Československa (s pocitem úlevy, že se vojska Varšavské smlouvy zastavila před jeho hranicemi), a Sověti žádné námitky proti Kérlymu (ač dobře věděli, že dokumentem PRAHA: OBSAZENO jim po světě moc dobrou reklamu neudělal) neměli. Dokonce mu nabídli další film v koprodukci s Francouzi - tentokrát cosi historického (Kérly to ani nečetl). Na Barrandově na něj měli vztek, že mu dali výpověď, protože tím přišli o svou účast na koprodukci. Kérlymu se však nechtělo do ničeho, a především do doprošování o výjezdní doložku. Poučen zkušeností, že fízly kromě jejich vlastních zájmů nic jiného nezajímá, vlastně doufal, že těch vroubků u nich má tolik, že už ho nikdy nikam nepustí. To se nakonec stalo, a on jim byl málem vděčný. I když mu (ve snaze najít nějaké usvědčující filmy) obrátili vzhůru nohama pražský byt. Ten byl téměř prázdný (Kérly hned po okupaci všechno odvezl do Lučin) - Káťa mu už dávno oznámila, že se z Lučin nehne, dokud i nejmenší Honzík nedoroste do školních let, a že do Prahy se vrátí, až budou mít takový byt, do kterého se všichni pohodlně vejdou včetně jejího klavíru. Kvůli klavíru a Kátinu dennodennímu cvičení se v hlášení jednoho výletníka dokonce objevilo, že „…podezření na nekalou činnost ve sledovaném místě jen dotvrzuje každodenní hra na klavír, nemající s prací v jednotném zemědělském družstvu nic společného…“

Na řadu přišla i Jana. Všechny nejvyšší funkce v krušnovských úřadech převzali ti, pro něž okupace byla životní šancí dostat se nahoru, a jejich hněv na všechny, kdo byli jakkoliv proti bratrské pomoci, se samozřejmě musel obrátit proti Janě jako první. A jen co dostala do občanské legitimace razítko JZD Lučiny jako ošetřovatelka dobytka, snad už za tři dny si pro ni přijelo estébé. Vrátila se tamodtud až druhý den. Rozzuřilo je, že o jejím vyhazovu a novém zaměstnání mluvila Svobodná Evropa - bylo jim jasné, že je Jana dál ve spojení s přáteli, s nimiž usilovala o pražské jaro, a že pro řadu těch přátel není žádný problém cokoliv oznámit ven. Saša (té už bylo třináct) byla na svou matku nesmírně pyšná. Maděrovi, který Janě při večeři řekl, že si samozřejmě může dělat co chce, ale že nemá právo uvrhovat do nebezpečí celé Lučiny, které ji zaštítily, s divokýma očima řekla, že maminka je teď taky politický vězeň jako on, a že právě on by to měl nejvíc chápat, a ne maminku hubovat. Za dva dny Janu společně se skupinou spisovatelů, novinářů, vědců a politiků (včetně Brabence) ukázali v televizi, a řekli o nich, že chtěli tuto socialistickou republiku přivést zpátky do kapitalistického područí. Saša se ve škole kvůli tomu poprala. Nebýt Mirky Rajnochové, která teď žila s Kandou, Saša by bývala ze školy vyletěla. Ve slabé chvíli se pak otci Jerrymu přiznala, že ji to mrzelo (že ji nevyrazili), protože chtěla s maminkou dělat ve chlívě a být taky hrdinka.

„Máma v chlívě přece nedělá,“ Jerry udiveně řekl. „Dyť přece víš, že kvůli ňáký soutěži rýsuje ještě víc než dřív.“

„To je jedno. Ale všichni by si to mysleli.u Trochu ho zděsila. „Hele, slečno. Kdepak se to v tobě vzalo? Pokud se pamatuju, tak tady nejsme na podrazy zařízený. Ani v týhle chalupě, ani nikde v Lučinách“ „Všichni pořád říkáte, jaký svině jsou teď u moci - tak proč to… proč by…“

Dalo mu práci, aby jí neřekl něco ostrého, a v noci, když před spaním Janě masíroval krk ztuhlý sezením u prkna, jí to uvedl jako příklad, že ne všechno její konání musí být od jejích vlastních dcer přijímáno tak, jak by si bývala přála.

Honza Kučera blahořečil Maděrově prozíravosti, že ho hned od začátku tažení za socialismem s lidskou tváří prosil, aby se i za cenu (například Janina) pohrdání vyhýbal své vlastní straně a jejím přerodům. Když se do čela strany dostal Dubček, v Krušnově (alespoň tam, když už ne na kraji) chtěli mít Kučeru - byl jeden z mála (ne-li jediný), kdo se v uplynulých dvaceti letech sebemíň nepotřísnil. Proto mu kdokoliv s jarem probuzených soudruhů nemohl moc vyčítat, že se tažení (po dlouhém rozhovoru s Maděrou) nezúčastnil. Potom ovšem (když bratrská pomoc smetla kontrarevoluci) ho ti soudruzi, co nastoupili za ony smetené, těžko mohli smést spolu s nimi. Dostali sice všelijaké instrukce, jak se stavět k JZD Lučiny (když se tam uchýlil jeden z protagonistů kontrarevoluce,), ale v žádné z těch instrukcí se jméno soudruha Kučery neobjevovalo. Mohli si ho jen párkrát zavolat a apelovat na něho, aby nedovolil v JZD Lučiny klíčit jakýmkoliv sebenepatrnějším výhonkům kontrarevoluce, ale to bylo všechno. Soudruzi ze Státní bezpečnosti k tomu přidali různá varování a připomenutí, že do slibu poslušnosti straně patří také oznamovat všechno, co by se proti straně jakkoliv dělo, s upozorněním, že si samozřejmě ty reakcionářské Lučiny pohlídají („…víme všechno, nemysli si, soudruhu, víme vše o tom Maděrovi, co u vás dělá, víme i o té architektce… jak ona se jmenuje… no prosím - Štětková. Víme ale taky o soudruhovi Dačevovi, i o vašich hospodářských výsledcích… je to na tobě, soudruhu Kučero, je to na tobě… nám by sice velice pomohlo, kdyby se členem vašeho JZD stal někdo, koho bychom doporučili my, ale když říkáš, že podle stanov JZD by o tom… že by to mohlo uvrhnout podezření nejen na tebe…“)

Maděru tímhle líčením nijak nepřekvapil. „Dovedu si představit, řekl, „jak je asi tlustej jejich spis o Lučinách. Nejvíc tam je samozřejmě o mně. Ale Brabenec a Jana mě teď asi přetrumfnou“

Brabencovi řekl totéž, co Janě: jestli se chce dál scházet s těmi, co s nimi usiloval o lidskou tvář socialismu, ať se s nimi samozřejmě schází - ne však na území Lučin. Zavánělo to čím dál víc padesátými léty, kdy vytvořit a odsoudit protistátní skupinu nebyl problém, a on nehodlal dopustit, aby tenhle osud Lučiny postihl. Brabence nemusel příliš přesvědčovat - byl si toho vědom, a azyl v Lučinách mu byl nade vše. (Říkali si to v kuchyni u téhož stolu, kde se scházívali ještě na statku ve Štěpáně - a Brabenec se přiznal, že ten stůl, Ilonka a chleba se sádlem pro něho byly největšími jistotami i v době, kdy jim byl jako papaláš vzdálen.) Taky už ho nebavilo říkat novinářům i přátelům pořád totéž, navíc bez víry, že by čímkoliv jakkoliv přispěl k něčemu lepšímu - spíš naopak. Proto uvítal nabídku z Ameriky (podpořenou až neuvěřitelně vysokou dolarovou zálohou), aby napsal své paměti. Jednak mohl svou vděčnost za azyl projevit mocněji, než jen odevzdáváním důchodu do společné kasy, jednak zjistil, že TOTO je jeho už jediný možný vklad do nějaké budoucnosti. I kdyby to mělo být jen odstrašujícím příkladem. To byla největší změna, co se s ním udála: byl k sobě nemilosrdný, pokud šlo o minulost. Byl nemilosrdný i k minulosti vládnutí své strany. Jednoho však nebyl schopen: říci o straně to, co o ní už dávno věděl Maděra. A nejen on. Podle Brabence strana za to nemohla, mohli za to ti, kteří se v jejím jménu stali zločinci.

„Nemá cenu, abych ti to vymlouval, Františku,“ řekl mu na to Maděra. „A víš proč? Je to jak cukrovka. To se vyléčit prostě nedá.“

Alena se v LIGNĚ udržela. Možná i maličko povýšila. Moc jí pomohlo, že byla nestraník, že na začátku okupace byla na služební cestě po skandinávských zemích, že se i po návratu do žádné politiky nezamíchala (a sváděla boje se starším Pavlem, aby se alespoň nehrnul v těch všech možných vysokoškolských aktivitách do předních řad - zoufale si přála, aby dostudoval, aby z něho byl lékař). Měla obrovskou výhodu, že její ředitel byl zároveň vysokým (a věrným) důstojníkem pátého oddělení (spíš tušila než věděla, co to je za oddělení - on jí to při jedné intimní chvíli jen naznačil), že řada jejích kolegů v osmašedesátém roce správně neodhadla, kam patří, a museli jít pryč. A jelikož strana byla poučená a obrozená, ono pryč znamenalo pád do veliké hloubky - mnohdy až do stavebnictví, zemědělství a do lesa.

Jedním z těch padlých byl i Vilda Langmiller, který kdysi měl v Lučinách stejné místo jako všichni ostatní, ale po únoru 48 usoudil že by mu prašivost Lučin vadila v budoucnosti, a odtáhl se. Už na škole vstoupil do strany a dotáhl to až na šéfa nějakého výzkumného ústavu. Jenom to holt na sklonku těch šedesátých let správně neodhadl, a tak se jednoho dne objevil v Lučinách, řekl to, co si určitě připravoval několik dní, a v čem byl veškerý popel, jaký byl schopen na sebe nasypat, aby to dramaticky ukončil slovy „Dovedu si představit, co jste si o mně mysleli, a co si myslíte teď. Přesto jste pro mě a mou rodinu poslední šance.“

Nemohl si vybrat lip: přišel s tím, když byli v Lučinách všichni - i Bill, Vilda si pamatoval, že se věci nejvíc rozhodovaly při společných večeřích. A taky věděl, že obcházením jednotlivců před večeří by si spíš uškodil Vzali ho zpátky, ale musel leccos vyslechnout. Například od Pýta: „Nejsme pro tebe poslední šance, Vildo. Eště existujou takový instituce jako doly a hutě.“

Nebo od Billa: „Taky nám nemůžeš dát žádnou záruku, že kvůli naději dostat se zpátky na svý vysluněný místo nebudeš takzvaně vstřícnej, když se tě soudruzi budou vyptávat - no, dejme tomu, jak to tady chodí.“

Maděra musel zasáhnout. Byť pochopil, že se Vildovi nemstí, že si ho jen vychutnávají. Ale na přesilu byl stále citlivější. Nemohl si pomoci. Jedna z reakcí, vypěstovaných v kriminále, mu pomáhala rozeznat, když někdo byl na dně. A Vilda tam teď byl taky. A taky upřímně řekl, že v Lučinách nechce zůstat navždy, a že při první příležitosti dělat něco podobného, co dělal (ten jeho bývalý ústav byl přes umělá hnojivá, s kterými se v Lučinách čapnout nemohl), odejde. Jeho žena Erika byla zubařka f„Aspoň něco,“ zamrmlal na tuhle informaci Kanda, kterého bolely zuby), tu v Krušnově uvítali s otevřenou náručí, a jejich syn Ivo docela přivítal, že může změnit gymnasium - v tom jeho mateřském mu řada horlivých profesorů kvůli tatínkovi pěkně ztrpčovala život.

Hana von Kalhoffen-Niessen se nenechala odradit od svých návštěv v Lučinách ani tak zřetelnou změnou politiky, která jí v osmašedesátém dodala odvahu poprvé přijet. Přijela na Velikonoce a přijela i na pár dní v létě. O rok později s sebou přivezla barona von Waldheima, který by býval nejradši v Lučinách zůstal, ač mu bylo hodně přes sedmdesát, a v niessenovských stájích měl zimu svého života zajištěnu opravdu skvěle. Lučinské zanícení ho však chytlo u srdce, taky ho okouzlili těžkotonážníci i poníci, hlavně však ono propojení lidí s koňmi, které naposledy zažil ve své mladosti. A k tomu ještě nevídané zjištění, že čtrnáct dní předtím, než přijel do Lučin, lučinský kůň (byť v barvách Německa) získal bronzovou medaili na olympiádě v Mnichově.

A samozřejmě zničehonic a tolik oživené vzpomínky na setkání s Maděrou za války, a jimi připomenuté setkání předválečné. Waldheim každý z těch deseti dnů vstával ráno v pět, aby mohl být u ranního krmení a pozorovat jednoho koně po druhém, jak se při tom chovají, jak se chovají, když jsou vyháněni do výběhů, dělal si poznámky a večer je četl Maděrovi, který je hned překládal Smájlovi, neboť to byly velice cenné poznámky. Řekl jim i své k chovu českého polokrevníka, Haně našeptal nabídku na spolupráci obou stájí, a chodil spát snad poslední ze všech - okno hostinského pokoje ve štítu Kandovic chalupy svítilo nejdéle. Se svolením Hany objednal v Německu několik sedel a postrojů, z nich jednu sadu na drezuru. A ukázal Maděrovi několik mladých koní, o nichž byl přesvědčen, že by se na drezuru hodili. A těžko chápal, že v současné situaci je obtížné odhadnout, jestli se vůbec podaří udržet tak velký stav koní pro parkurové ježdění jezdeckých oddílů a rovinné i překážkové závody.

Odjížděl se slzami v očích - jako by tušil, že už se sem nevrátí: za dva roky zemřel.

Během prázdnin Bill natrvalo přestěhoval do Lučin svou rodinu (nejvíc jásaly obě děti - Tomáš a Klára). Dana odmítla podepsat souhlas se vstupem vojsk do republiky, a byla proto v profesorském sboru gymnasia pořád prašivější, a Billa v nemocnici nutili (kromě souhlasu), aby kvůli docentuře (diagnostika sportovních úrazů) vstoupil do strany. Primář krušnovské nemocnice Němeček ho už dva roky přemlouval, aby co nejdřív nastoupil na jeho místo (na pár týdnů jako jeho sekundář a pak už jako primář, a Němeček by mohl tím pádem konečně jít do penze), a ujišťoval ho, že v Krušnově to bude bez problémů - pohraniční výsady stále platily, a nedostatek dobrých lékařů byl zoufalý. Němeček dokonce sám našel takovou předválečnou vilku a vydobyl na ONV peníze na opravu (spíš už rekonstrukci). Když Dana dům poprvé spatřila, byla skoro na mrtvici, ale zvládla to. Na krušnovském gymnasiu ji přijali nadšeně, protože jim chybělo pět kantorů. Dva utekli za hranice, jeden byl v osmašedesátém vůdčí osobností pražského jara v Krušnově a celém kraji, a tak ho museli vyrazit, i kdyby nechtěli, jeden byl zase tak zasloužile protijarní, že šel na ministerstvo školství, a druhý - téměř stejného kalibru - dělal předsedu poučeného ONV Primář Němeček ho před lety léčil ze syfilidy, a navíc vrchní sestra měla doma (po svém mrtvém muži, který byl po revoluci šéfem policie v Ústí) doklady o tom, že nynější předseda ONV (profesor češtiny a dějepisu) byl jedním z organizátorů masakru Němců na ústeckém mostě. Takže oba nové státní zaměstnance (kteří v Praze neustále vzdychali po Lučinách) přijal pře-vlídně. Daně dalo dost práci zorientovat se - celý předešlý život (až na zájezdy s basketem) žila v Praze, měla tam nejen své zázemí, ale i spoustu kamarádů. Lučinské kauboje (a Mada s Ilonkou) měla ráda, ale nebyl to její svět. A najednou byly Lučiny její jediný svět. Naštěstí ji budování nového domova natolik zaměstnávalo a vyčerpávalo, že na trudnomyslnost neměla moc času. A připočetlo-li se k tomu nadšení Toma a Kláry (kteří v Praze neustále otravovali vzdycháním po Lučinách), na sebelítost jí toho mnoho nezbylo. Zvlášť když ještě měla možnost pozorovat, jak její muž navzdory (v porovnání s Prahou) několikanásobnému pracovnímu zatížení po-okřává a mění se v onoho hravého dloubána, do kterého se před lety zamilovala. A k tomu dvě tři večeře týdně v Lučinách, a při nich možnost sledovat a poslouchat ono podivné (někdy až potřeštěné) a nenásilné společenství lidí všeho věku - za čtvrt roku už si nedovedla představit, že by mohla žít jinde.

listopadu Maděra přivezl do Lučin Pavla Slezáka, bývalého vězně, s nímž několik let seděl. Na Slezáka upozornil Bil-la jeho spolužák z fakulty, onkolog, jenž mu v nemocnici u oběda jen tak mezi řečí řekl, že má další případ účinků radioaktivity u bývalého jáchymovského vězně. Kterému už není pomoci. Slezáka přivezl v dost zbědovaném stavu (na nemocnici to ještě nebylo, avšak na práci už také ne, takže většinu času trávil v malém bytě třetí kategorie, co dostal přidělený po návratu z vězení pro sebe a dcerku Luisu, kterou si vydobyl z dětského domova), ale už za čtrnáct dní v Lučinách se jeho stav tak zlepšil, že mohl vykonávat (jak si zoufale přál) i lehké práce, a celé dva měsíce mu dokonce mohla být práce přidělována. Věděl, co ho čeká a byl na to víceméně připravený. A vlastně bylo dobře, že měl slabé srdce - zemřel dřív, než musel dojít do posledního patra leukemického utrpení. A ne v nemocnici - v Lučinách. Jeho dcera Luisa, ač čerstvá lékařka, u toho nebyla - těsně předtím odjela z Lučin, oklamána náhlým zlepšením otcova stavu, do Kutné Hory, kam byla po promoci přidělena (jako dcera politického vězně neměla šanci na místo v Praze), kde však nehodlala zůstat, a oni jí bránit v odchodu ani nemohli: krušnovské pohraničí mělo přednost. A ona tam šla nejenom pracovat, ale taky se vdát. Za Jiřího Maděru, kterému všichni říkali Jíro (a jenom jeho maminka Ilonka - když byli spolu sami - Jurásku). Oba byli spíš plaší, takže na škole si jeden druhého nevšimli. Slezák už byl měsíc v Lučinách, když Jíra poprvé na konci zkouškového období jel domů, a bylo mu divné, že ta pěkná holka z vlaku s ním přestupuje do téhož autobusu, na stejném místě vystupuje, i míří do jediného místa, které tu širokodaleko je. Když už scházeli ulicí mezi výběhy ke statku, odvážil se jí říct, jestli si náhodou neplete cestu. Za čtrnáct dní Ilonka poznala, že se do sebe zamilovali. O měsíc později to pochopili i oni.

Vzali se čtvrt roku po pohřbu. Bill Luisu vítal do nemocnice jako spásu - zoufale jim chyběli lékaři. Dokonce jacíkoliv lékaři.

Strana a vláda vyhlásila obilný program, a v Lučinách se objevil první expert s plnou taškou cyklostylovaných instrukcí, jak se dají i v horských oblastech zorat louky a pěstovat na nich otužilé sovětské odrůdy obilovin. Procházel stájemi a hřebčínem, a několikrát opakoval, že každý kůň znamená jeden promarněný hektar obilí. Kučera mu na to sice namítl, že takhle se kdysi od počtu hektarů odvíjely počty krav v hospodářstvích, ale expert bez mrknutí oznámil, že na koně to platí taky. Všichni ho měli za blbce, ale Honza Kučera varoval, aby situaci nepodceňovali. A že by bylo víc než rozumné, dřív než bude pozdě - rychle shánět Gríšu, který jim při každé své návštěvě sliboval, že Lučinám se už nemůže nic stát. Gríša tentokrát řekl, že situace ve straně a vládě je tak rozjitřená, že každá přímluva či zásah ve prospěch kohokoliv je zatím (řekl do sich por) podezřelá. Ze by ovšem o jednom způsobu věděl: přihlásit co nejvíc koní na Velkou pardubickou. A v hlavním závodě se umístit co nejlíp. A když bude v sedle Šura Arkutin, ruské jméno jen dotvrdí povinnost médií se zajímat. Jenže Smájl byl (se souhlasem Maděry) proti. Chtěl koně na Velkou pardubickou poslat. Ale nejdřív za rok, možná až za dva. Teď ještě koně nemají naběháno a naskákáno tolik, aby on měl onu patřičnou pravděpodobnou jistotu, že se jim nic nestane. Natož aby byli úspěšní. Nakonec se od Imry a Šury nechal jakžtakž přesvědčit, že koním přidají na výcviku, že je ozkusí na menších závodech, a teprve pak že se rozhodnou. Maděra se přidal. Ačkoliv mu byla jakákoliv publicita proti srsti a dosud naopak usiloval, aby se o Lučinách vědělo co nejmíň, cítil, že osud koní je tentokrát možná ještě víc na vážkách než před mnoha lety, navíc bez další pomoci od Gríši.

Pomoc však přišla odjinud, odkud ji nečekalii. Kérlyho dokument o koních (s jednoduchým názvem KONĚ) se dostal do celého světa, ověsil se diplomy a cenami, a především způsobil, že celý svět najednou znal Lučiny (jediné titulky, které se během filmu objevovaly, byla jen oznámení místa a času:

LUČINY, PONDĚLÍ, 4.30 - až po neděli večer).

Kérly si až dodatečně oddychl, že poslechl Šéfa a jeho nezabíral. Dokonce se kvůli tomu (vlastně poprvé) pořádně pohádali: Kérly si na prvních záběrech ověřil své přesvědčení, že Šéf - obzvlášť s těmi vousy - je nesmírně fotogenický, a neodolal a Maděrovi to ukázal. A ten vybuchl - „Víš, co se může stát, když mě tam pozná některej z těch dobráků? Že s tebou vyběhnou, by ještě nebylo tak tragický, ale nenapadlo tě, že by mohli vyběhnout i s Lučinama?“ A Kérly mu na to - zvyklý, že režisér má vždycky pravdu - odsekl, že přehání a že vidí trávu růst. A byli v sobě. Ukončila to až llonka.

Když Maděra s ostatními viděl v Boudě předpremiéru, byl vděčný za přítmí promítání - Kérly jako by vydoloval z jeho duše všechno, co ke koním cítí ON, ne Kérly. A večer, před usínáním, se mu při pomyšlení na to, co viděl, po převelice dlouhé době objevily v očích slzy. A vůbec se nestyděl, že to llonka vidí. Neboť ona, když ho při promítání v jednom okamžiku vzala za ruku (a už ji nepustila), snad už napřed věděla, že ty slzy (s Boží pomocí) přijdou.

Zase se sjížděli novináři, ptali se, fotografovali, natáčeli. Honza Kučera v sobě našel odvahu říct, že ovšem existuje nebezpečí, že s koňmi budou muset skončit, protože… A že svatoštěpánský statek se pokoušel pěstovat obilí i mimo své osvědčené obilní výměry; a zle na to dodnes doplácí. Reportérku z Rudého práva a jejího fotografického přítele povozili na koních, nechali je v Lučinách přespat, aby příští den mohli vidět hřebce na klisně, a výsledkem byl článek, který ukončil další kolo snah ukončit v zemi koně jako kapitalistický přežitek.

Díky tomu mohla konečně vyjít kniha fotografií, které Ivana dala parafrázovaný název O KONÍCH A LIDECH. I z jejích fotografií (bez jediného písmena textu) čišelo, že mezi koňmi vyrostla, že - aniž si toho v dětství byla vědoma - byli její součástí. Proto součástí fotografií byla i Terezka, Kérlyho Honzík a Smájlův Michal (ale i ostatní starší děti), stejně jako jejich otcové. A dědeček - ten však (kvůli vousům) jen v kontralichtu, v protisvětle, které v těch vousech a s Maděrovou siluetou dělalo divy. Dokonce ani nevadilo, že Ivana (paličatě) trvala na svém dívčím jméně. Především proto, že to jméno znamenalo koně. Až potom proto, že s mužem už několik let nežila. Přestože se nerozvedli.

V třiasedmdesátém zemřeli (půl roku po sobě) Alenini rodiče. Ze všech jejich pěti dětí se na pohřeb dostavila jen Alena a nejmladší sestra, žijící s rodinou na Slovensku, avšak ani jeden ze tří bratrů. (Od jednoho Alena dostávala přání k Vánocům z Austrálie. O zbylých dvou nevěděla už léta nic.) Lučinští šli všichni, a Kanda se při obřadu mlčky postavil vedle své ženy. Mirka Rajnochová postávala kdesi vzadu. Maděra s Kandou se několik posledních let - od chvíle, kdy Křivý přestal pracovat na statku a žil na svém okleštěném hospodářstvíčku - snažili s Křivými udržovat styky, ale nešlo to. Křivý zatrpkl - proklínal sebe i svět, že tehdy v pětačtyřicátém opustil svůj rodný grunt a šel za slibovaným lepším do pohraničí. Jeho žena ho vinila, že se spojil s Antikristy (Maděrou a Kandou počínaje a komunisty konče), a že Bůh na ně seslal trest. Ztratili děti i vnoučata. Přitom jak Pavel, tak Zdeněk toužili po dědečkovi a babičce, ale kdykoliv se objevili, babička se na ně vrhala s výčitkami tak vytrvale, až tam přestali chodit. Alena sice zařídila, aby rodiče netrpěli nedostatkem (například v konzumu platili minimální částky a zbytek doplácela ona), ale sama s nimi nekomunikovala - při svých pravidelných (pokud možno alespoň jednou za měsíc) návštěvách, kdy se jim snažila uklidit a vyprat, s ní nepromluvili ani slovo, a dělali, že tam není. Jediný člověk, s kterým byli ochotni (avšak každý zvlášť) mluvit, byla Ilonka. Ta po domluvě s Alenou k nim zašla třikrát čtyřikrát do měsíce. Vždycky z těch návštěv měla strach - nikdy (ani ona) neuměla odhadnout, jaké výčitky na ni začne chrlit Křivý, a jaké lamentování bude muset vyslechnout od jeho ženy. Pokaždé se vracela vysílená. Maděrovi se to nelíbilo, ale snažil se nedávat to své ženě najevo, aby jí to ještě neztěžoval. Když Křivý spadl se střechy (kterou si zbytečně umanul opravit) a za týden zemřel, Křivou za čtyři dny po pohřbu až po usilovném dvouhodinovém pátrání našli na dně Rokle, kde seděla na kameni a volala svého muže, aby se už vrátil, že bude tma. Museli ji dát do léčebny dlouhodobě nemocných v Krušnově, kde po necelém půlroku nepřetržitého usměvavého zpívání a modlení zemřela. Alena (na doporučení Maděry) chalupu prodala na splátky mladému biologovi z Prahy. Ten původně dostal za úkol hlídat a rekultivovat lučinská travní semínka, ale krajina se mu zalíbila natolik, že se rozhodl v ní i žít. Později se k němu přidala jeho spolužačka. Vzali se až po třetím dítěti. Byl častým hostem (a pak jeho rodina) v Lučinách, kam si neustále chodil něco vypůjčovat, ale vždycky mu to radši věnovali. Včetně koně.

Když o rok později zemřel Waldheim, Maděru to dost zasáhlo. I proto, že těch smrtí už bylo nějak moc. Přestože Waldheimova smrt byla vlastně velice vzdálená - odehrála se ve světě, který (ač zeměpisně mnohem blíž než Českomoravská vysočina) byl v nedohlednu, zasahoval do Lučin nejen společnou částečkou Maděrova a Waldheimova života, ale i paradoxem uzavřené smlouvy mezi Československem a západním Německem, hovořící o vygumování Mnichova. Neboť na jedné straně byl nastartován téměř neomezený turismus západních Němců, ale na druhé straně se strana a vláda pustily do popisování revanšistických choutek vyhnaných Sudeťáků.

Do tohoto ovzduší Hana poprvé přivezla do Lučin své jediné dítě, které porodila až ve čtyřiceti (a po vysilujících hormonálních kůrách) svému milionářskému druhému manželovi. Petře bylo šestnáct, zbývalo jí pět let ke zděděným milionům, a proto byla hýčkána a obskakována, a to i při školní docházce pod dohledem ostražitých očí (americké únosy milionářských dětí nedávno dorazily i do Evropy) osobních strážců. Byla na svůj věk dětská, tolik dětská, že vypadala blíž třináctiletým Kérlyho dvojčatům a Billově Klárce, než stejně staré Šašce či o rok mladším Filipovi a Tomášovi. Byli tu všichni studenti i absolventi, Lučiny praskaly ve švech, a Petru spolkly jak Otesánek. Možná by se bývala radši držela své matky a jen se dívala, ale děti ji (především Štěpán s Matoušem, s nimiž začínala bez jejich vědomí cloumat puberta) nenechaly. Vůbec jim nevadilo, že jim rozumí každé desáté slovo - nepřetržitá soutěživost v Lučinách měla radši činy než slova. Už za tři dny nasákla pachem koní, sena, mléka, pilin, telat (i oné lehce zatuchlé vůně jeskyně v Rokli, kam ji samozřejmě vzali jen na chvíli - přijmout ji do tajného Cassidyho skautského bratrstva nešlo, to by se mladší netrpěliví čekatelé bouřili). Příští den Matoušovi řekla „Ty fole!“ Polovina české krve (a nemilosrdné jásání jejích prázdninových souputníků, kdykoliv nějaké slovo zkomolila či špatně vyslovila) jí umožnila, že dva dny před odjezdem (a koncem prázdnin) své matce vyčítavě řekla česky (Hana se na ni odmalička snažila mluvit česky alespoň tolik, aby o té řeči věděla, ale Petra uměla jen pár slov, přestože matce rozuměla): „Proč musím zpátky, když konečně umím česky? To jsi přece chtěla!“

Nebylo to od Petry ani logické, ani rozumné, přesto se tomu těžko čelilo. S Hanou mluvilo úplně jiné stvoření. Když odjížděli do Lučin (a Petře se do té Asie vůbec nechtělo - už měla naplánované prázdninové zájmy, a týden v oné Tramtárii měla napřed za obětovaný), Petra byla skleníková květinka. Teď s Hanou mluvila opálená divoška nabitá energií, s mozoly na rukou (a na zadku z ježdění bez sedla), zamilovaná do své práce pomocné ošetřovatelky dobytka, zvláště telat. Hana musela Petře na místě přísahat, že všechny další svátky a prázdniny stráví v Lučinách. A že Petru bude učit česky i psát, aby si z ní lučinští kluci a holky (až jim napíše) nedělali srandu. Zvlášť Štěpán a Matouš, kteří u ní tak nesmírně stoupli v ceně, když se po tom splašení ročků Štěpán napíchl břichem na větev, a Šéf ho musel i s tou větví odříznout, aby ho mohli odvézt do nemocnice. A Matouše, protože byl Štěpánovo dvojče, břicho bolelo stejně jako Štěpána. Který když za ním byla v nemocnici - si odlepil ten veliký flastr, tu ránu jí ukázal, a dokonce jí dovolil, aby si na ni šáhla!

Na Vánoce přijely o týden dřív. A Hana měla poprvé pocit, že nejsou vítány. Bylo to pochopitelné - nemohla být uzpůsobena na pochopení starostí, v nichž lítali. Dva měsíce předtím vyšly v New Yorku (zároveň česky a anglicky) Brabencovy Paměti, které na střídačku četli na pokračování ve Svobodné Evropě a v Hlasu Ameriky (a spoustu citací uváděl i Londýn). Recenze se objevily ve všech novinách, proběhly zprávami všech důležitých médií. Petra poznala Brabence na fotografii ve Weltu, a mohla se zbláznit radostí, že strejček je v novinách, a po přečtení pochval se nadýmala pýchou. Okamžitě využila své výsady zazobané dědičky, a vyžádala si na správci svého jmění, aby prostřednictvím sekretariátu byl pořízen kompletní soubor všech a jakýchkoliv výstřižků o Brabencovi, a to dvojmo, aby jednu sadu mohla poslat do Lučin.

Ty už měly všechna spojení obšancovaná, tedy i poštu. Brabence několikrát vyslýchali. Měl však špatné srdce, takže si ho fízlové (vzhledem k pozornosti upřené na něj ze světa) netroufali odvézt k výslechům. Byli si třikrát pro Janu a dvakrát pro Maděru, ale po půldni je zase pustili. Maděru znovu nutili podepsat spolupráci, a když na to ani nereagoval, vyhrožovali, že mají desítky důvodů zase ho zavřít. A znovu vyhrožovali - tentokrát pronásledováním rodiny a celých Lučin - když jim řekl, ať to tedy udělají. Janě zdvořile naznačovali, že by se její dcery nemusely dostat na školu, obzvlášť na takovou, kterou by si přály. Jana v té době už byla zpátky v projektovém ústavu, samozřejmě jen jako nejposlednější projektantka. Ředitel (bývalý, avšak poučený nejposlednější projektant) ji milostivě přijal a držel jí kázání, že jenom poctivou prací může napravit škodu, kterou napáchala svým kontrarevolučním poblouzněním. Právě on dostal pokyn seshora, aby ji přijal zpátky - bylo by nadále netaktické, kdyby nepřátelé socialismu naši vlast zesměšňovali poukazováním, že mezinárodní architektonickou soutěž vyhrála dojička krav. Kvůli Petřiným výstřižkům je vyslýchali s obzvláštní radostí - byl to vlastně nádherný důkaz, že Brabencovu knihu po světě propagují západoněmecké revanšistické síly. A aby to mělo ten správný říz, do Lučin se za Brabencem dobývali cizí novináři s fotografickými aparáty a kamerami. Proti své vůli se do toho zapletl i Kérly, kterého (samozřejmě poštou) požádalo několik televizních stanic, aby pro ně natočil s Brabencem zasvěcený rozhovor

A do toho, a k večeři, vpadla Petra. Celá rozjásaná, že je zase v Lučinách, a nedočkavá, co všichni budou říkat jejím dárkům, jichž byl plný mercedes. Nemohla tušit, že těsně předtím Bill (jen tak mimochodem) řekl, že dnes už to bylo pošesté, co je z Krušnova až po odbočku do Lučin sledovalo totéž auto. Neminul snad den, aby nenacházeli nějaký důkaz, že je na ně zaměřeno. Posílali na ně veterináře, přestože byli snad jediní v kraji, ne-li v zemi, kdo měli své dva vlastní - Harryho a Jíru. Dvakrát za sebou za pomoci patřičně zpracovaného okresního hygienika Lučiny hermeticky uzavřeli kvůli nebezpečí slintavky a kulhavky. Na čtyřech závodech nebyli lučinští koně připuštěni ke startu pro hypotetický zdravotní nález. Náhodou pokaždé, kdy se předpokládalo, že koně budou úspěšní. Dostavila se komise, která se snažila dokázat, že Kanda s Jerrym utajují počty krav, aby Lučiny mohly odevzdávat méně mléka. Dokonce se dva úředníci hrabali Rendymu v papírech, aby našli, že se JZD Lučiny obohatilo na ovčí vlně. Několikrát bylo revidováno valutové konto, narůstající za travní semena, jestli se z něho nevytratila byť jediná pence.

Nebylo proto divu, že jim Petra (vznášející se nadšením) a její matka v prvních chvílích připadaly jako šibeniční vtip. Až na jednoho - Zdeňka Kandu. Ačkoliv ji o letních prázdninách vídal snad denně, pořádně ji ani nezaznamenal - byla jen blonďatou součástí smečky dětí, jimž ve svých mužných dvaceti letech neměl důvod věnovat pozornost. A teď - zničehonic - tiše a s podivným studem nespouštěl oči z toho nádherného děvčete. A ona - o několik okamžiků později - uviděla ty veliké udivené oči pod tmavým obočím podobným pevným mostním obloukům… Prostě láska.

Nepostřehla ji snad jen Hana. Maděra pak v posteli řekl Ilonce, že si matně vzpomíná, že Kérly natočil o vztahu Čecha a Němky film, a že doufá, že tohle dopadne lip.

Petra pak odjela a Zdeněk musel půl dne poslouchat, že se tváří jak debil, ale on to hrdě přehlížel. Aby takové ubohé narážky nemusel poslouchat, odjel do Prahy o čtrnáct dní dřív, než musel. A až dodatečně sám sebe přesvědčil, že předčasný odjezd způsobila jeho zamilovanost, ne ty řeči. Aleně se ke své lásce přiznal, ta měla maximální pochopení, a dovolila mu, aby Petře zavolal, a pak s těžkým srdcem odcházela, když Petra (skoro denně) telefonovala a zvláště na zamilovaných pauzách utrácela své milionové dědictví. Telefony způsobily, že se rozhodla po maturitě studovat na vysoké v Praze. Samozřejmě totéž, co Zdeněk - přírodní vědy. A její matka nevěděla, má-li dodatečně proklínat svou někdejší touhu znovu spatřit rodný statek a neschopnost odolat možnosti potkat svou první lásku, nebo jestli má být naopak šťastná. Doktor Neuwirth se ji snažil uklidnit zkušeností, že statisticky znamenají první lásky, co u sebe setrvaly, mizivé procento, ale moc jí nepomohl - myslela spíš na všechno možné, co by z toho mohlo vzejít.

Oba Maděrovi vnuci (Luisa porodila předčasně a dalo práci udržet při životě ji i chlapečka) se narodili téměř současně. Maděra se přiopil a všichni na něho zírali jak na zjevení: nezastavil pusu, sršel vtipem i gesty (od té doby se mnohokrát pokoušeli ho přiopít, ale už se to nepodařilo).

Navzdory soustředěné pozornosti orgánů strany a vlády se čas od času v Lučinách objevili Maděrovi bývalí spoluvězňové. Ilonka je měla ráda, ale jejich čajování (na počest lágrových sedánek u pětilitrovek čaje, který - jak se později ukázalo - byl jejich jedinou ochranou proti radioaktivitě) se účastnila jen jako servírka. Když zůstávali přes noc, už u večeře se měnili ve vtipné, někdy i cynické komentátory vlastních údělů, a tehdy jim naopak Ilonka naslouchala ráda, zvlášť Míloví Rýdlovi a Karlu Šedivému, kteří nikdy nebyli hrubí, a k ní se chovali téměř dvorně. Ale považovala málem za zvrhlé, že nikomu z nich, včetně jejího muže, moc nevadilo, že si pokaždé po takovém muklovském mecheche někoho z nich, ne-li dva tři, předvolali na místní oddělení VB v bydlišti, kde je (pořád dokola) estébáci varovali před novým kriminálem, pokoušeli se je vyslýchat a při výslechu usvědčit ze spiknutí proti lidově demokratickému režimu. A na odchodnou se je snažili donutit k podepsání spolupráce. Bylo jim to k smíchu proto, že už měli každý přidělené své - dalo by se říct - osobní estébáky, kteří očividně plnili jen své povinnosti, a bylo jim už dávno jasné, že u těchhle protřelých bývalých muklů se nečapnou. Protože Maděra patřil pod Svatý Štěpán, a tam už i u Bílého koně věděli, že ho zase vyslýchají, jeho dva estébáci radši jezdili za ním. A on pokaždé požádal Rendyho a Honzu Kučeru, aby byli tak laskaví a dali příležitost těm pánům ho vyslýchat. A z toho bral Ilonku čert nejvíc. Až mu jednou večer řekla, že si hraje s ohněm a že jí mnohokrát říkal, že jsou všeho schopní. Na důkaz, že to myslí vážně, mu nakonec řekla česky: „Nevím, jestli bych tvůj další kriminál přežila. Při nejlepším se zdravým rozumem.“

Na začátku prázdnin, krátce potom, co oslavili třicetiletí od setkání jednoho válečného pilota s jedním policajtem a osmi kauboji, přišla pěšky od autobusu, doprovázena asi patnáctiletým vyčouhlým mládencem, pěkná vyzrálá žena s oduševnělou tváří. Poprosila prvního, na koho narazila (Smájla, který si - opřen o horní břevno ohrady - v poklidu prohlížel jankovité ročky), jestli by nemohla mluvit s panem Maděrou. Byla Smájlovi povědomá, a ten chlapec ještě víc, ale ne v tom smyslu, že by z jejich strany hrozilo nějaké nebezpečí. Sám ji k Šéfovi zavedl („Made, tady ta pani by s tebou chtěla mlu-vit“) a hned chtěl odejít. Když mládencovi řekla „Vašku - počkej na mě, prosím tě, venku“, Smájl mu nabídl, jestli se s ním nechce jít podívat do stáje.

Povědomí byli i Maděrovi, než však stačil pomyslet proč, ona mu to řekla. Jmenovala se Jelena Charvátová, byla právnička a svobodná matka onoho Vaška. A onen Vašek byl její a Cassidyho syn.

Aby si vylepšila svůj kádrový profil (kvůli otci, který v osmačtyřicátém uprchl ze země), před koncem padesátých let se přihlásila na stavbu lučinské přehrady, která v té době byla téměř napuštěná, a jenom se dokončovaly povrchové úpravy a připravovaly ke kolaudaci bytovky. A tam se její téměř neposkvrněné tělo i jemná intelektuálská duše potkaly s Cassidyho přímočarou mužností a ona otěhotněla. To ovšem zjistila až potom, co pochopila, že Cassidy z toho ohně (nejspíš proto, že pochopil ještě dřív než ona, že by spolu nadlouho nemohli být) vystoupil. Proto mu taky nikdy nedala vědět, že je otcem. Pak se z novin dozvěděla, že Cassidy zahynul. Poslední váhání, má-li mu přeci jen vzkázat, že má syna (spíš kvůli synovi než kvůli němu), umřelo. Avšak syn se s přibývajícími roky vyptával na otce čím dál víc. Musela mu po pravdě říct, že je mrtvý a že umřel jako hrdina. Až mu nakonec řekla o Cassidym všechno. A Vašek se jí na oplátku přiznal, že si nikdy nepřál být nic jiného než ošetřovatel koní. A když v devítce vyplňovali přihlášky na vyšší studium, Vašek napsal bez váhání, čím chce být. A jí konečně došlo, že Vašek tím může být jenom v Lučinách.

Vašek už v Lučinách zůstal, a Jelena se po třech měsících přestěhovala za ním. A Rendy byl celou jednu sobotu a neděli opilý: splnil se mu sen, jímž zaplašoval své noční můry - že už se nikdy nebude starat taky o právní záležitosti Lučin. Že už se vždycky bude moci věnovat jen a jen tomu, co má skutečně rád. Účetnictví. Jelena už během dovolené strávené se synem v Lučinách pochopila, že Maděrova (a nadšeně i Kučerova) nabídka dělat pro Lučiny právníka bude taky znamenat i všechny možné jiné práce, od mytí nádobí až po pomoc ve chlévě - nebylo tak těžké si uvědomit, že právě toto je ona nejsilnější zbraň, jíž se Lučiny brání proti nepřízním a protivenstvím. A Vašek, který byl zvláštní směsí svého otce i matky, jako by se v Lučinách narodil a nikdy nežil jinde. Jeho lučinští vrstevníci ho museli přijmout, i kdyby nechtěli: byl syn Cassidyho, za čtrnáct dní jezdil na koni jako oni, a na konci prázdnin na něho už neměli. A Šura si lebedil, že na zajíždění a cvalové zkoušky koní už nebudou s Evkou sami.

Na začátku podzimu oslavili Maděrovy šedesátiny. Mezi gratulacemi byla i pohlednice z Austrálie, na níž bylo napsáno:

Trvalo mi sedm let, než jsem dostal důkaz, že kupodivu pořád žiješ, a dokonce na stejné adrese. Takže všechno nejlepší. Tvůj Klučina. P.S.: Věř mi nebo ne, ale občas se mi za-steskne. K.

Maděra si v té chvíli uvědomil, že i on si na Klučinu mnohokrát vzpomněl, a že dokonce maličko doufal, že by se v tom osmašedesátém roce mohl alespoň ozvat, když už ne ukázat.

Na sklonku roku Jana podepsala CHARTU 77. Poslouchali to prohlášení ze Svobodné Evropy společně, a dost se o tom namluvili - někteří to považovali za sice správné, ale marné, jiní (taky Maděra) za potřebný důkaz, že pořád ještě nejsou národ kejvalů všichni. Maděrovi jenom vadilo, že mezi jmény je spousta komunistů, z nichž mnozí v době, kdy on kutal uran, jeho věznění (a skoro čtvrtmilionu dalších) se svazáckým nadšením bouřlivě schvalovali. Ztrácelo to na důvěryhodnosti, i když zuřivost, s jakou na to režim reagoval, potvrzovala spíš opak. Když za pár dní slyšeli mezi dalšími i Janino jméno, ani je to moc nepřekvapilo. Jenom Kanda poznamenal, že se mu vlastně po těch estébákách stejskalo, a že už je nejvyšší čas, aby se zase ukázali. Jana pak přišla za Maděrou, že by měl Chartu podepsat taky. Maděra se v tom čase právě pokoušel přesvědčit Kida Třetího (druhý už byl rok po smrti - jednou prostě už nevstal, a Maděra u něho zůstal celé ty dva dny, než zemřel - v Lučinách se slovo pošel nepoužívalo), aby spolu zkusili jen tak pro radost drezuru. Jana ho našla, jak v boxu sedí na osedlaném Kidovi, a na tom malém prostoru se mu snaží ukázat, kolik se tam dá udělat nádherných kroků. (Smájl o téhle metodě slyšel na nějakých závodech a připadala mu velice chytrá.) Zrovna spolu probírali překroky do stran. Jana si nejdřív nebyla jistá, jestli ji vůbec slyšel, protože s drezurou nepřestal, ale jen co podruhé začala, řekl:

„Zaprvý jsem si jistej, že by toho využili. Hned by začali vykřikovat, že se Charta spojila s kriminálními živly… Když si všichni odsedíte aspoň polovinu toho, co já, možná to nakonec přeci jen podepíšu… Ale tobě to schvaluju, fakt.“

Na začátku prosince Maděra dostal objemný dopis z Českých Budějovic. Odesílatel Renata Brejchová. Objemnost byla způsobena snahou bývalé ženy Pepíka (z vršinské party, která kdysi dávno zakotvila ještě ve svatoštěpánském Kučerově velkostatku, a přešla i do Lučin, a jejímiž členy byli i Jana s Vildou) nejdřív vysvětlit, proč se s Pepíkem musela rozvést, přestože byl mrzák. Až na konci dopisu se Maděra dozvěděl, že Pepík měl těžkou bouračku a skončil po skoro ročním pobytu v nemocnici na vozíku. A že pil ještě víc než před úrazem, že demoloval byt, byl děsivě sprostý, a děti z něj měly hrůzu. Když po ní hodil vidličku a ona málem přišla o oko, pokusil se spáchat sebevraždu. Po třetím pokusu se s ním dala rozvést. Za čtrnáct dní po rozvodovém řízení se mu to málem podařilo. Teď je na psychiatrii. Ošetřující lékař si ji zavolal, a ptal se jí, jestli nezná nějakého Maděru a nějakou Ilonku, a kdo mohou být lidé skrývající se pod podivnými jmény jako Smájl a Pýt a Bill a Harry a Jerry. Že o nich pan Brejcha pořád dokola mluví. A taky o nějakých Lučinách.

Maděra se za Pepíkem vydal s Billem a Luisou, a ještě dopisem poprosil Pavla Kandu, aby se k nim v Praze připojil. Aby se v Budějovicích neopovážili Pepíka nevydat. Vydali. Nemohli jinak: ač se neviděli skoro třicet let a Maděra měl navíc bílé vousy, jen co na Pepíka promluvil, ten ho poznal. I Billa. Byl zubožený i tělesně. Přestože mu bylo něco málo přes padesát, vypadal starší než Maděra. Ale blázen rozhodně nebyl, tím si byl Maděra jistý. Už za týden Pepíkovi řekl, že má horní půlku těla naprosto zdravou, že si ho pamatuje, jaký byl silák, a že by mu ze všeho nejvíc prospělo, kdyby se pustil do práce, vozejk, nevozejk. A že pro něj má hned několik prací na vybranou. Například obsluhu ještěrky, jíž se rozváží krmivo pro koně. Přišel s tím Pýt - stačí Pepíkovi na ještěrce udělat sedačku a nožní brzdu vytáhnout k ručnímu ovládání. Mohl by taky dělat na pile skladníka, ale že by mu asi bylo milejší zůstat v Lučinách a nemít mindráky, že ho na pilu někdo musí dopravovat. O Vánocích s nimi seděl u stolu, snažil se být veselý jako ostatní, ale Ilonka mu poznala na očích, co se s ním děje, a měla hrůzu, jestli se mu zase něco nevrátí. Nevrátilo. Bill mu místo prášku proti bolestem dal stejně vyhlížející ukolébavku (aby v něm potom v noci pomyšlení na děti rozjásané z dárků něco neprovedlo), a ráno už byl v pořádku. Hana mu chtěla koupit elektrický vozík, ale Bill a Maděra se tvrdě postavili proti. Na Pepíkovi už začínalo být znát, jak mu námaha prospívá, a vozík, kde by jen mačkal tlačítka, by ho mohl vrátit do těch jeho mindráků.

Jak to všechno bylo, řekl Pepík Maděrovi až někdy koncem ledna. Tenkrát nemohl v Lučinách opravdu zůstat. Ač by býval moc chtěl. Ale rodiče se odstěhovali do Budějic, měli jen jeho, a tak šel za nimi. Protože nevstoupil (ač vyzýván) do strany, byl nakonec rád, že dělal v laboratořích zemědělského výkupu. Moc na holky nebyl, takže se ženil dost pozdě. To už to dotáhl na šéfa té laboratoře, a oženil se s o hodně mladší laborantkou. Která mu sice porodila dvě děti, ale jen co povyrostly, začala mu být nevěrná. A on (jako správnej blbec) začal pít. Ale nechal toho, kvůli dětem, i když to bylo se ženou pořád horší. Nevěděl, co s tím. Nemohl spát. Až usnul za volantem, a bylo to.

Na jaře už na tom byl Pepík fyzicky tak dobře, že se Maděra rozhodl, že Pepík bude jezdit na koni. Nechal mu tajně udělat sedlo připomínající stará kaubojská sedla s hruškou u rozkroku a vzadu se zvýšením téměř až k pasu (aby Pepíkovi pánev seděla pevně), a s řemeny na festovní přichycení nohou. První Pepíkovo nasednutí se odehrálo za asistence dvou Maděrových estébáků, kteří si pro něj opět přijeli na výslech (a znovu mu připomenout, že podepsáním spolupráce by se jich zbavil).

Když Bill viděl Pepíka (blaženého a omládlého) na koni, řekl Maděrovi: „Asi ti to je jedno, ale dost jsi předběhl svou dobu. Ve světě s tím taky teprve začínají. Říkají tomu hypoterapie.“

Uprostřed dubna přišel za Maděrou Vilda Langmiller: v chemičce mu (i jako vyloučenému straníkovi) nabídli vedení nové laboratoře na umělá hnojivá. Má to ovšem háček: nemají pro něho byt. Nemohl by… „Můžeš ve Finsku zůstat, jak dlouho chceš,“ řekl Maděra, a dával si pozor, aby to od něho znělo vlídně a nebyla v jeho hlase poznat úleva. „Taky si s Rendym vyřiď peníze - víš, že na těch kontech sedí jak Harpagon.“ Nakonec však řekl: „Měl bys to u večeře říct ostatním“

Vilda se neodvážil to neudělat. Byl při tom trochu pobledlý. Čekal, že si ho půjčí.

(Po Janině podpisu Charty si k výslechu pozvali i jeho. Vrátil se rozklepaný, a Maděra by se býval vsadil, že TO Vilda podepsal. Nebyla to dobrá situace - vědět, že je teď estébáci můžou mít jak na dlani. Musel to říct ostatním. Aby radši před Vildou neříkali a neřešili věci, které by… Kanda dal Vildovi na starost i zodpovědnost býčí chlív, takže si Vilda vlastně polepšil, zato však skoro s nikým nepřišel do styku. Kancelář se musela zamykat. Skřípali zuby, ale nedalo se s tím nic dělat. Pýt sice navrhl, že by se to Vildovi mohlo natolik znechutit, že by radši odešel, ale jeho návrh neuspěl. A Maděra měl po delší době důvod si zase vyčítat, že za to může on. To on sem Vildu vzal zpátky.)

Nepůjčili si ho. Popřáli mu hodně štěstí. A kdyby cokoliv potřeboval, ví kam se obrátit. A že doufají, že jeho žena zůstane tam, kde je. Nemohl tušit (nebo ano?), jak se jim ulevilo.

květnu Hana Ilonce zasmušile řekla, že Petra nehodlá čekat na konec svých studií a že se budou se Zdeňkem brát.

A že v tom má asi dost prsty Alena, u níž se Petra se Zdeňkem neomezeně (když to slovo Hana vyslovila, odevzdaně při tom rozhodila paže) scházeli. Nebylo to sice moc často - Zdeněk si po promoci musel nejdřív odkroutit zkrácenou vojnu, po ní s Petrou byli čtrnáct dní v Paříži, ale pak už musel zařezávat v Lučinách, kde na jeho genovou specializaci čekali jak jeho otec (ač mu zbývaly jen tři roky do sedmdesátky) a Jerry, tak Smájl se svou partou, a především veterináři Harry a Jíra. A Petra musela být na fakultě a tvrdě se učit, chtěla-li dokázat, že chce zůstat kvůli tomu, co má v hlavě, a ne co na kontě. Takže spolu byli ponejvíc v Lučinách, avšak tam se neodvážili veřejně vzít ani za ruce, aby se jim odněkud nechechtali šmírující mrňaví zmetkové. Řešili to úniky v sedlech, ale ti zmetkové jezdili na poníkách jak Indiáni a měli širokodaleké okolí tak zmapováno, že i tak se jim dalo obtížně zmizet. Taky to možná urychlilo jejich rozhodnutí vzít se. Svatba byla v kostele svátého Štěpána ve Svatém Štěpáně a na národním výboru, ale - jak to vyžadoval německý zákon - rovněž v nevěstině rodišti.

U všeho svatebního rachotu v Lučinách a ve Svatém Štěpáně byla (samozřejmě) i Alena. Snažila se držet zpátky. Byla příliš zkušená, než aby sebemíň chtěla dát najevo, že ji při téhle příležitosti všichni musí přijmout mezi sebe, ač se jim to asi (určitě) moc nelíbí. A ona skutečně jedinkrát nezaznamenala, že by se k ní kdokoliv choval nepatřičně. Jen pár menších dětí se hlasitým šepotem vyptávalo svých matek, co je zač. I Kanda k ní byl docela přívětivý, a když při obřadu stáli vedle sebe, asi dvakrát na ni pohlédl, v očích měl pohodu a možná i stopy pochopení. Dokonce oba dva dny bydlela ve vlastní chalupě, ačkoliv už se dohodla s Danou, že přespí u nich. A ráno před obřadem si uvědomila, že onen pocit vítězství (který měla ještě po cestě z Prahy), že na obřad do Německa pojede s novomanželi ze všech jen ona, se vytratil. Právě a především proto, že to všichni věděli a ani nemrkli. Samozřejmě že věděli, že trvalou výjezdní doložku má jen ona (Zdeněk byl rád, že ji dostal na dva měsíce). V Lučinách měli pas jen Boy, Smájl (kvůli závodům v Polsku a Maďarsku a v Rakousku!) a Bill (ten byl na nějakém symposiu v Rumunsku). Kérlymu pas vzali.

Když se po svatební cestě vrátili a Petra odjela do Prahy dokončit semestr (neodolala lákavé nabídce Aleny, že se o ni bude starat, a přestěhovala se k ní), Zdeněk postřehl, že je najednou těžké s otcem hovořit. Přitom (kromě dnů příprav na svatbu) si celou dobu, co se Zdeněk vrátil do Lučin, ohromně rozuměli, a zdálo se, že i k Petře si táta našel vztah. Po večerech často sedávali sami dva, a dokonce se i bavívali o práci, někdy se Kanda zničehonic funivě zasmál, protože si vzpomněl na některou z mnoha lumpáren, které Cassidy a spol. vyvedli. Nebylo to znamení stárnutí, ač mu pomalu táhlo na sedmdesátku (důkazem proti tomu byla jeho neuvěřitelná výkonnost), byla to spíš lítost, že se to jejich zvláštní společenství působením všeho možného rozdrobuje. A do toho všeho možného měl započteny i Haniny německé marky. Jednou, snad čtvrt roku před svatbou, řekl:

„Je to hezký, že Hana dala prachy na střechu kostela, ale dělá z nás nemohoucí blbce. Slíbili jsme tetě Maře, že kostel dáme do kupy, a taky bysme ho dali. I když možná pozdějš. Ale… A najednou Hana vytáhne z kešeně marky, a my na to jen čumíme jak blbci.“

Jindy zase řekl: „Nic proti Petře nemám, fakt. Ale radši jí včas řekni, že německý prachy v Lučinách nechcem.“

Bylo to v něm. Neměl Němce rád. A do své nelásky zahrnoval i jejich peníze. Přestože věděl, že Hana je vlastně Češka, a že její vraždící bratr, který měl málem na svědomí i Ilonku, s ní kromě rodičů neměl vůbec nic společného, síla jejích německých milionů ho děsila. Ač ji vlastně měl rád, a dokonce ji obdivoval za to, jak se v Lučinách snaží chovat co nejskromněji, jak se snaží být platná prací, ne penězi. Rád jí přiznával, že právě to je nejlepším důkazem, že nemá nic společného s těmi, kteří z obou částí Německa zaplňují republiku, a už svými počty dávno převýšili své předchůdce z války. A chovají se opět povýšeně, jen z jiných důvodů - západní Němci silou své valuty, a dederoni výsměšnou jistotou, že teď jsou naši bratři a hosté, a jako takoví si mohou beztrestně dělat, co chtějí. Především se opíjet svou oblíbenou směskou piva a šampaňského.

Kanda nemohl svému synovi říct, jak nepěkně podezírá jeho matku - věděl, že ji Zdeněk má moc rád, a že bez ní by sotva vystudoval s takovou lehkostí. Ze mu nevídaným způsobem rozšířila obzory, ačkoliv sama byla - když si ji jeho otec

bral - buranská holka z vesnice. Nepopuzovalo ho, ze se z ní stala dáma velkého světa - velice brzy rozpoznal, že je pro to stvořená, a že on byl jen jedním stupínkem na jejím schodišti. Vadila mu její bezohlednost, její schopnost měnit žebříček hodnot, kdykoliv zavětřila nějaký svůj další úspěch. A teď ho ucítila znovu, a on radši se Zdeňkem mluvil co nejmíň, aby to z něj nevyjelo. Mirka to na něm poznala, a při své až nesmyslné lásce ke všem bytostem Alenu hájila. A jemu nezbývalo než jí slibit, že nikdy před nikým nebude o svých podezřeních mluvit.

Jenže tu byl ještě někdo, kdo viděl za roh. A kdo svými radary našel na lučinském nebi každý nežádoucí prvek. A kdo nenápadně a v pravou chvíli na to uměl upozornit toho pravého - toho, kdo se v radarech vyznal. A tak se stalo, že ještě před prvním Petřiným příjezdem na víkend Maděra z Kandy všechno dostal. A tím, že to byli právě oni dva, tolik spolu spjatí, mohli spolu mluvit i ve svůj neprospěch, a Kanda se všeho, co v něm leželo jako zkažené sousto, mohl konečně zbavit. A potom Petru konečně přivítat objetím a políbením. Nakonec bylo krásné mít takovouhle pěknou snachu s velikýma upřímnýma očima. Starší Pavel, zahleděný do svého boje proti rakovině, neměl na ženění ani pomyšlení, a Kandovi to najednou bylo vlastně příjemné, mít zase doma takovouhle ženskou jako součást rodiny. Navíc s výhledem, že z něho udělá dědečka.

Na podzim umřel Putna. Poslední tři roky už krempíroval, jen posedával před chalupou a citýroval neudolatelnou tetu Maru, která svou službou jemu a Brabencovi (tomu už taky ubývaly síly) jakoby pookřívala. Že o ní Kérly jednou dokonce způsobem sobě vlastním řekl, že je asi Upír. „Koukni na ni, Harry. Dědkové usychaj a vona jen kvete. Řeknu Kátě, aby ji pozvala na česnečku, a hned uvidíme.“ Jako to většinou bývá, až po Putnově smrti zjistili, jak jim chybí. Byl přesně tou částečkou každodenního života, která na sebe upozorní teprve když není. Jako snídaně, polštář pod hlavou, klika u dveří. Bez ohledu na to, jaké roční období bylo, každé ráno seděl před chalupou, z které byl výhled na téměř všechny vchody do ostatních, i na prostor mezi nimi, a na každého vykřikoval své pozdravy i své dotazy na nově narozená telata či hříbata až do večera. Nikdy se nezapomněl zeptat na travní semena a stav jejich zrání či prodejnosti - to on je přece znovu přivedl na svět. Občas se k němu přidával Brabenec, ten ale radši seděl u svého psacího stolu a pokoušel se sepsat to, co se do jeho první knihy nevešlo - hlavně období prvních měsíců svého působení v pohraničí, včetně divokého odsunu Němců ne za hranice, ale do sběrných táborů, které je dodávaly na nejtěžší práce. Často se s Putnou hádali, pokaždé nejvíc u televize při zprávách, kdy se Brabenec občas neudržel a začal nadávat na imperialisty, a Putna ho okamžitě napadal, že navzdory svým smutným zkušenostem je tím komunismem pořád nakažený jako leprou. Protože byli oba už nahluchlí (a při hájení svých pozic rozparádění), byli často slyšet po celých Lučinách. Možná i to způsobilo, že Brabenec zemřel na konci zimy (její nevídaná délka spolu s vyčerpávajícími mrazy taky asi vykonaly své), vlastně jen sedm měsíců po Putnovi. Obě úmrtí nejvíc zasáhla Maděru s Kandou. Nejen proto, že těm dvěma byli věkem nejblíž, ale že s nimi jako by zemřel i kus jejich vlastní paměti.

Posledního října se po ránu prosmekly kolem Finska dvě černé volhy, ta druhá s diplomatickým číslem, a zastavily před statkem. Tři muže z druhé volhy poznali okamžitě - každý Čech poznal Rusa i na dálku. A okamžitě. Odehrálo se to rychle. Ti z první volhy se sice prohlásili jako pracovníci ministerstva zahraničí, kteří soudruhy ze sovětského velvyslanectví provázejí především proto, aby potvrdili oprávnění důvodů, proč sovětští soudruzi přijeli, ale všichni (a snad i děti, kterým se v očích objevil odpor a povědomý strach) na nich poznali, že to jsou bezpečáci. Rusové si přijeli pro Šuru Arkutina. Že musí jet s nimi, aby se na velvyslanectví vyřídily jakési pouze formální nedostatky ještě z doby jeho pobytu v Sovětském svazu. A že ho samozřejmě okamžitě přivezou zpátky. Jeho sestry Izy se to samozřejmě netýká, neboť už je československou občankou, a sovětské velvyslanectví nemá právo se jí jakkoliv vyptávat (což soudruzi z ministerstva zahraničí potvrzovali vážným pokyvováním hlav), ale tavárišč Arkutin je stále občanem Sovětského svazu, a tedy…

Nepřivezli ho zpátky. Neozvali se. Ani Šura se neozval. Ani za týden, ani za měsíc. Pokoušeli se sehnat Gríšu, poslali mu telegram i expres dopis na adresu, kterou jim nechal, ale nic. Gríša (jako už mnohokrát) byl nezvěstný. Maděra dostal ošklivé podezření, které řekl jen Ilonce: na lágru se setkal s jedním muklem, kterého na podzim v pětačtyřicátem roce Rusové odvlekli (společně s dalšími, od nichž se dozvěděl, že jsou dávní utečenci před říjnovou revolucí) do Sovětského svazu, kde je bez soudu rozvezli do gulagů. Jemu se až po pěti letech podařilo prokázat, že byl vždycky Čech jako poleno a nikdy ani on ani jeho předci v Rusku nebyli, a Sověti ho poslali zpátky. Ovšem v železech a rovnou před soud, který nabyl přesvědčení (to podle zákona č.231 stačilo k odsouzení), že chtěl imperialistům předat informace o Sovětském svazu, a odsoudil ho na patnáct let.

„Jen co jsem si na Slávka Hromadu vzpomněl, zakousla se do mě vobava, že Šuru vrátili“ řekl.

„Vrátili?“ zeptala se Ilonka, přestože muž její tušení právě proměnil v jistotu.

„Ty gulagy jsou mnohem horší než byly naše,“ řekl Maděra zasmušile. A když si v jejích očích přečetl zoufalou naději, ještě dodal: „Nevím ale, proč by zrovna Šuru… Dyť mu snad ještě nebylo ani vosumnáct, když k nám přijel s Ebenem, Achtapem a Vichrem…“

Ilonce bylo do breku. „Keď sa lučil a bozkával ma,“ řekla slovenský jako pokaždé, když s Tonkem byli sami a ona mohla uvolnit své pocity, „mal v očiach smútok. Nie z lúčenia. Ako keby…“

Vánoce vypadaly podle toho. Přešla zima, a po Šurovi ani stopa.

Na jaře si Vašek, syn Cassidyho a Jeleny; přečetl v časopise Chovatel, že někde zachraňují posledních pár huculů, a tak dlouho nedal pokoj, dokud Smájl nepřivezl hřebečka s klisnou. Kdyby býval věděl, že za tři měsíce dostanou ze Slovenska výměnou za jednoho hřebce párek rakouských haflingů, možná k tomu nedošlo. Ale huculkové - jako by se chtěli odvděčit za krásné prostředí i dobré ruce, v kterých se ocitli - brzy dokázali, že jsou přesně to, co v Lučinách chybělo.

A potom, na konci léta, slavila Petra jednadvacáté narozeniny. Podle poslední vůle svého otce se v ten den stala oprávněnou sama zacházet se zděděným jměním podle své libosti. A ona s nadšením oznámila, že díky Lučinám a svému muži se cítí jako Češka, a že tudíž svůj majetek převede do své nové vlasti. Aby to mohla o svých narozeninách oznámit jako hotovou věc, napřed to sdělila do Německa doktoru Neuwirthovi, který z toho měl málem smrt. Když se ze svého srdečního záchvatu probral, řekl své ženě, proč se mu to stalo. A ona to řekla rodině, a kdosi z rodiny to řekl někde jinde, a za tři dny se v novinách objevil titulek: Kalhoffenovy miliony komunistům! To naštěstí bylo až den poté, co to Petra oznámila v Lučinách, a co Kanda řekl, že jestli to udělá, nesmí do Lučin ani ona, ani její muž. A co svou ženu Alenu zfackoval za to, že v tom určitě má prsty ona. Protože Petra poprosila, aby na oslavu jejích narozenin nikdo z lučinských nechyběl, kromě darů dostala (od zkušených expertů přes socialismus Jany, Kérlyho, ale i Jeleny jako právničky) i školení o tom, co všechno by komunisti dovedli způsobit s jejími penězi a majetkem. Konečně (a trochu se zpožděním) jí někdo řekl, že Lučiny nejsou socialistické Československo, a že na Lučiny (jak si naivně myslela) nic přepsat nemůže.

„Dyť jsi, hergot, dělala zkoušku z marxismu“ řekl Kérly, „to tě netrklo?“

„Nevím, o čem marxismus je,“ řekla Petra, „řekla jsem jen to, co jsem se naučila nazpaměť. Nerozuměla jsem jediné otázce. Byla jsem šťastná, že jsem to udělala za tři.“

Byl z toho pěkný malér. Jen co to prošlo zprávami, skoro současně přijeli pánové ze západoněmeckého velvyslanectví a soudruzi z ministerstva zahraničí a financí. Ti z vnitra (hlásili to i ze Svobodné Evropy a Hlasu Ameriky) přijeli extra. Naštěstí Petra už perfektně uměla tu patřičnou větu, že to je nějaké nedorozumění, že nikdy neměla nic takového v úmyslu, že tady jenom studuje a pak že se se svým manželem pravděpodobně odstěhuje zpátky do Německa, a mimoto že jí závěť ani nedovoluje, aby se svého majetku jakýmkoliv způsobem zbavila.

Zdrželi se jen soudruzi z ministerstva vnitra, kteří se pokoušeli obvinit Maděru (koho jiného?), že v tom má prsty on, a že nebýt jeho, tak soudružka Kandová vlasti svého muže ty peníze určitě dala. Že mu napaří sabotáž.

Po večeři toho dne (Kérly přinesl na počest zklamaných soudruhů láhev koňaku) se v jedné chvíli Maděra naklonil k Petře a poprosil ji, jestli by s ní nemohl mluvit o samotě. Všichni je viděli odcházet a všichni (včetně Zdeňka) dělali, že to nevidí.

„Já vím, žes to myslela dobře,“ jí řekl pod nebem kropenatým hvězdami. „Ale pořád na tobě vidím, žes to úplně nepochopila. A že tě snad i mrzí, jak jsme se k tomu postavili. Nejde to jinak, věř mi. Teď nás kvůli tomu budou dokonce tak hlídat, že nám i tobě to bude chvíli znepříjemňovat život. Za všechno, co teď koupíš, si nechávej účty. Skoro by bylo nejlepší, abyste se Zdeňkem někam odjeli a vrátili se, až ti začne škola. Vzpomínáš, jak jsem ti říkal, že si musíš co nejrychlejc zvyknout, že Lučiny jsou jen jinej výraz pro průšvih? Za to, že jsme takoví, jaký jsme, budeme platit tak dlouho, dokud… jak bych ti to řek… dokud se v týhle zemi místo soudruhu nezačne zase říkat pane.“

Pátek, 10.10

Alena

Klučina

Zahlédla ho v poslední chvíli. Byla se přesvědčit, jestli v Krušnovských sklárnách dodrželi slovo a ty skleničky pro Mada opravdu přichystají na odpoledne. Už se vracela přes Masarykovo náměstí, kde se chtěla jen zastavit (když už tady byla) v pekárně pro ty skvělé rohlíky. Mimoto si nebyla jista, jestli to vůbec je on - právě se domlouval s taxikářem a byl k ní spíš zády než (alespoň) profilem. Aby jí neujel, dopustila se hned několika dopravních přestupků najednou (přesto dosud neplatila pokutu - tak milé úsměvné staré dámě se dávají těžko), a radši ještě zavolala:

„Pavle!“

Už bral za kliku taxíku. Narovnal se a rozhlédl. Mezitím dojela až k němu a zastavila tak, že na něho hleděla velice zblízka. Podíval se na ni a na okamžik mu bylo v očích znát, že honem neví, a jí projelo cosi jako potěšení. Provázené ovšem varováním: Proboha! Táhne ti na sedmdesátku, děvče. Nech už těch iluzí!

„Aleno!“ konečně řekl. „Právě jsem chtěl..“

„Právě že. Pojeď.“

Mohla si ho prohlédnout jen tu chvilku, co se usazoval. Stačilo to k jistotě, že vypadá pořád skvěle. Byl v Lučinách několikrát, ale pokaždé ho viděla jen z dálky. A nebyla natolik ochotna se ponížit, aby si na něho vzala dalekohled. Nikdy nepřijel sám - vždycky s ním byli i ostatní. Teď sami generálové. A až na něj vlastně taky sami bývalí…

„Máš krásný autíčko,“ řekl.

Usmála se. Svým myšlenkám i tomu, co řekl. „To od někoho, kdo takových aut viděl mraky, znamená co? Totéž, co řeč o počasí?“

Chvilku mlčel. „Sluší ti to,“ potom řekl.

Usmívala se dál. Právě vyjížděli z Krušnova, a musela dávat pozor - dokončovali silniční obchvat, a pospíchající nákladní vozy se chovaly bezohledně. Až potom řekla: „Je nám dohromady stotřiačtyřicet let, a ty mi řekneš, že mi to sluší.“

„Pamatuješ si to,“ řekl udiveně.

„Leccos si pamatuju.“

„Byl jsem v Lučinách už sedmkrát, a ani jednou jsem tě neviděl.“

„Protože ses bál zeptat.“

„Ano.“

„Ne ale kvůli mně, kvůli Madovi. A ostatním. Co by…“ Nedořekla to schválně. Ani v ní samé to nebylo dořečeno. Nikdy to nebylo dořečeno - být téměř v jediné chvíli ponížena a odvržena dvěma muži, to se ani nedá zapomenout. Ze se z toho dostala, nebylo zapomenutím, ale paličatou houževnatostí. Ale chuť k vyčítání měla už taky dávno za sebou. A ono Co by taky nemyslela jako výčitku, spíš jen jako upozornění, že nezapomněla.

Protijedoucí terénní auto na ně zablikalo reflektory.

„Dan,“ řekla. V poslední chvíli si všimla, že někdo vedle něj seděl, a bůhví proč ji naštvalo, že ji nepoznala - určitě to byla, podle držení těla, ženská figura. Kdo to tak s ním mohl jet? A kam? Ilonka to bezpečně nebyla.

„Kdo Dan?“ zeptal se.

Měla z jeho zmatku radost. „Byls v Lučinách sedmkrát a ušlo ti, kdo je Dan? Narodil se asi sedm měsíců po tvým útěku. A když Mad byl už v kriminále.“

Měla ze sebe radost. Zase to nebyla výčitka. Jenom připomenutí. Nepochybovala o tom, že si to s Madem už vyříkal. A že mu Mad dokonce řekl, jak se obviňovala ona i jak se obviňoval Martin. A že nikdy za celou tu dobu nikdo neobvinil jeho, ačkoliv věděli, že to bylo především kvůli němu. Ze ani Ilonka ve svých nejhorších chvílích o něm neřekla křivé slovo.

Přesto však… Do toho se jí vnutila představa, kdo a jak se bude tvářit, až Pavel vystoupí z jejího auta. Škoda, že nemá tu uniformu. Když ho viděla v televizi (a měla na sebe vztek, že ho zdaleka nepoznala jako první) při tom jmenování (na které se Mad omluvil a jenom presidentovi poděkoval jednou větou… Být Ilonkou, nevím, co bych mu udělala…), vypadal ze všech nejlíp. Jistě, byl nejmladší, ale on jediný jako by tu uniformu nosil vždycky…

„Jel jsem prvním ranním vlakem,“ přerušil její myšlenky, „hlavně proto, abych Mada mohl…“ . „Nepřesvědčuj ho,“ řekla téměř divoce, „je přesvědčený i bez tebe. A nepovídej, že ti to už neřekl. Kromě komunistů nikdy nikomu neměl nic za zlé. Největší vztek jsem na něj měla právě proto, že mi neměl nic za zlé. Nemusel mi odpouštět, protože neměl CO mi odpouštět. Hrůza.“

„Ne,“ řekl, a ona postřehla, že se usmívá. „Chci ho poprosit, jestli bych v Lučinách nemohl zůstat.“

Zapomněla kvůli tomu ubrat před zatáčkou plyn, a musela přišlápnout brzdu, aby je to nevyhodilo. Chvilku ještě zápolila s volantem, aby do další zatáčky vjela už spořádaně, motor měnil zvuk, jak mu chytrá automatika neustále měnila rychlosti. Až potom se jí podařilo říct: „To nemyslíš vážně.

Zarazila se - téměř se zděšením cítila, jak se jí ještě chce říct, jestli on si, prokristapána, nakonec nemyslí, že si zase jen tak přijde, jako tenkrát, a obrátí jí život naruby… Dalo jí práci se okřiknout, že je přece stará bába a mužští už ji dávno dávno nezajímají, natož…

Zase se tak usmíval… „Když jsem minule řekl, že to chci v Americe zabalit a vrátit se, Ilonka řekla, že je v Lučinách dost místa i pro mě. A Boy řekl, že když se nebudu flákat, tak proč ne, a byl u toho i Pýt, o kterým mi Mad řekl, že po Cassidym převzal přesvědčení o mé vině na Madově kriminálu, a Pýt taky řekl, že proč ne… Přesto bych se rád ještě jednou Mada zeptal…“

V té chvíli už vyjeli z poslední serpentiny nahoru na rovinu, za níž se silnice už jenom jednou zhoupla a na příští rovině v lese byla první odbočka do Lučin. Bylo jí najednou tak slabo, že se jí začala chvět i noha na plynu. Tabule označující v protisměru parkování se chytila jak záchranného kruhu. Proti nic nejelo. Prudce zabočila doleva. Odpočívadlo bylo od silnice odděleno smrkovým mlázím, bylo nové, vkusné a prázdné (podle tvaru a vzhledu lavic a stolů z toho vyčuhovaly Janiny prsty). Zastavila, opřela si hlavu o opěrku a zavřela oči.

„Není ti dobře?“ zeptal se.

Vyfoukla smích. „Ne. Není. Jsme spolu po pětačtyřiceti letech čtvrt hodiny a už se mi zase.pleteš do života.“

„Nenapadlo mě, že bych se ti pletl do života. A nemyslím si, že by to někdo tak bral.“

„Jistě. Akorát že nikdo…“ Zavrtěla hlavou, pak pomalu otevřela oči a podívala se na něho. „Promiň. Ale v něčem jsi pořád stejný. A nechci zkoumat v čem.“

Odepnula si pás a vystoupila. Spíš než tělo si potřebovala narovnat myšlenky. City ale ne. Jen ne city. Žádný city nejsou. Výsledek byl opačný. Doléhalo to na ni víc, než když vedle něho seděla v autě. Nechtělo se jí tomu věřit. Jako by se vymazal i čas uvadání. Srdce i těla. Bránila se zuby nehty. Do toho jí ještě vletěl obraz Mada a Ilonky. Co všechno jsou pořád ještě schopni mít v očích a v konečcích prstů, když si myslí, že je nikdo nepozoruje. A Madovi zítra… A Ilonce je o pět let víc než mně… A já, kráva, na něj ještě zavolám a naložím si ho…

„Vylez ven!“ skoro na něho zakřičela, „je tu krásně.“

Pozorovala ho, jak k ní přichází. Musím to vyřídit teď. Tady na místě. Jinak…

„Chtěla jsem kvůli tobě opustit i své dítě,“ tedy řekla, a vzápětí se zděsila patetičnosti toho prohlášení. Honem se to snažila napravit: „A to dítě je teď posedlý léčením rakoviny, a ze všech, co kdy v Lučinách žili, tam Pavel žil nejmíň. Jako by…“ Pořád se to vracelo. Znovu zabojovala: „A jeho jediný dítě se sem vrátilo za svým i jeho dětstvím, a vzalo si za muže hajnýho. A k tomu ještě léčitele.“

Proč to říkám? Proč tohle vůbec říkám? Protože je Klučina taky Pavel? To je přece blbost, to s tím nesouvisí.

Až teď si uvědomila, že si ji prohlíží. Stojí proti ní a prohlíží si ji. Jako by… To nemá cenu. Chtěla si vybavit jiné tváře, které prošly jejím životem, a každá určitě déle než on, ale tváře se neobjevily. Ne, s tímhle do Lučin přijet nemůžeme.

Vzdychla. Natáhla k němu ruku. Váhavě a opatrně se jí chopil a nechal se dovést k lavici a posadit. Usadila se vedle něho.

„Byla jsem do tebe blázen,“ řekla. „Když jsi zmizel, navzdory všemu ponížení jsem do polštáře řvala touhou. Tak.“ Ulevilo se jí. Bylo třeba to říct, aby… Aby co, proboha?

V tom okamžiku jí došlo, že ještě neřekl slovo. A to nikdy není dobře, když jeden… Stiskla rty a čekala.

Promluvil přesně v okamžiku, kdy už chtěla vybuchnout. „Naštěstí je to už tak daleko, že…“ Už to neuměl. City. A navíc měl pravdu. Nemělo to cenu. Vlastně on ji poslal na tu oběžnou dráhu, které ona dodnes nelituje, navzdory všem těm… V paměti se jí objevil těžce dýchající Martin. Ani ty… a ani já si… hlavně že jsi tu… když teď já…

Chvilku jí trvalo, než všechno v sobě překousala. To uměla dobře. Až na těch posledních jedenáct let, než Martin… neustále něco překousávala. Když chtěla výš a víc. A zpátky u Martina vlastně taky. Nejdřív si přiznat, že tam bude dál Mirka. Pak se nějak srovnat s nezměnitelnou skutečností, že v Martinovi (díky Bohu bez jeho vědomí) se pomalu a jistě chystá…

„Je znát, že jsem tu tak dlouho nebyl,“ řekl. „Váš… i tvůj způsob mlčení je jinej než… třeba ve Státech. Ale i v Brazílii. Neumím si pod ním nic představit. Vlastně si pořád ještě nejsem jistej, jestli sem vůbec můžu. Abych… abyste.

„Máš,“ přerušila ho, „nějaké děti…?“

Pokýval hlavou. „Jednoho Brazilce a tři Američany. A osm vnoučat. V tom jsem Mada trumfnul. Ale pravnučku nemám.“ Když začal vyprávět o těch dalekých světech, vzpomněla si, jak mu tenkrát naslouchala a snila a snila… Ale postupně ji upoutával pořád víc, natolik, že nanejvýš byla schopna porovnat, co se v čase, o kterém hovořil, dělo s ní.

Když se mu podařilo dostat přes hranice, měl přede všemi kopečkáři tu výhodu, že prošel jen identifikací a nemusel čekat v utečeneckém táboře. Jako příslušník RAF mohl hned žádat o britské občanství, a taky ho dostal. Pak toho litoval, protože mu dalo práci vyvléci se z letectva, které za to, že se za něho zaručilo, ho nechtělo pustit do civilu. Táhlo se to tak dlouho, že se musel zúčastnit korejské války. Naštěstí byl raněn tak, že mohl žádat o propuštění ze svazku, a přitom zranění nezanechalo téměř žádné následky. („Nemůžu pořádně zdvihnout tohle koleno, ale to jsem vlastně nikdy nepotřeboval. “) Dostal potom nabídku na šéfpilota brazilských aerolinií a přijal ji. V Brazílii se mu líbilo. Slétal celou Jižní Ameriku a postupně celý svět. Vydržel tam devět Jet. Pak ho najednou popadla touha po Severní Americe. Žena s ním odmítla odejít. Rozvedl se. V Americe měl jako britský občan trochu problémy, vlastně se oženil především proto, aby je lip vyřešil. („A nakonec jsme spolu vydrželi šestadvacet let. Až do její smrti. “) Taky mu pomohlo, že měl skvělou pověst jako válečný pilot z Koreje, a po získání občanství mu nabídli místo poradce při vývoji nových válečných letadel. „Dotáhl jsem to až na plukovníka“ na závěr řekl a zasmál se. „President mi vlastně přidal jen jednu frčku.“

„A co vnoučata?“ řekla. „Když tu zůstaneš.

Cukl rameny. „Mně se určitě stýská víc než jim. Jsou už Američani. Mají svůj svět, kde se jim děda nanejvejš hodí, jen když se chtějí vytahovat, že mají v rodině opravdickýho hrdinu se škatulí plnou metálů… Dvakrát do roka jim bohatě stačím. A oni mně. Nejsem moc dobrej dědeček. Nemám na ně trpělivost. Když Bess byla naživu, míval jsem jich často plný zuby…“

„V Lučinách je pořád hodně dětí…“

„Ale ne mejch. Když tě nikdo a nic nenutí, je to jiný.“

Bůhví proč si vzpomněla, jak se k ní uchylovala malá Věrka, protože Pavel nepřestal být onkologem ani doma, a Jarka mu dělala sekretářku snad i při usínání. Ze se jim vůbec podařilo přivíst na svět aspoň Věru, byl vlastně zázrak. Jak byl Pavel uraženej, když odmítla studovat medicínu, a kvůli Míloví se přihlásila na dřevárnu. A jak se mohl zbláznit, když zjistil, že Míla je léčitel, a Věra že mu pomáhá sbírat bylinky… Je to všechno sranda. Jinak se to nedá nazvat…

„Víš, že se Mad vlastně nezměnil?“ najednou řekl, a s přimhouřenýma očima spokojeně pokyvoval hlavou. „Pořád má stejně… jak bych to řekl… takový připravený oči. Tenkrát jak přistál a hořel a já ho tam vocaď rval, protože to mohlo každou chvíli bouchnout, jako by byl připravenej i na to bouchnutí. Přestože byl napůl mrtvej.“

Nechtěla slyšet o Madovi. Přestože právě jeho oči byly jediné, čeho se mohla chytit, aby se po svém návratu neutopila v mrazivé vodě ostatních pohledů… Ano. Ilona, na kterou sázela nejvíc, tam nebyla - Tereza byla nemocná a Ilona byla v Praze, tak nějak to bylo…

„Je to neuvěřitelné“ proto řekla. „A zejtra… Nepochopím to. Devět let se hrabal v uranu, ale umřít na to musel Martin. Který celý život…“

Zarazila se pozdě. Kam jsem se to dostala, proboha! To jsem přece vůbec nechtěla! Chtěla jsem… Ale co jsem vlastně chtěla? Prudce vstala. Okamžitě se postavil taky, a jí projelo potěšení, že alespoň vzpomínka na jeho dvornost byla pravdivá. Vydala se k autu. Ano: předešel ji a otevřel jí dveře.

Radši už budeme mlčet. „Jsem rád, žes mě přizvala do auta,“ on však řekl.

Ne. Takhle ne. „Jak ti teď říká Mad? Pořád Klučino?“ Zasmál se. „Jistě. A proč ne? Je to jméno. Ne význam.“

„Jakto, že mluvíš česky bez jakéhokoliv přízvuku?“ „Ale jo, mám přízvuk. Francek Hartman poznal, čím to je. Ze mluvím češtinou padesát let starou. Chodil jsem v Bostonu do takový party - ani jeden nebyl emigrant z osmašedesátýho. Moc jsme si s nima nerozuměli. Možná to bylo i tou jinou češtinou.“

Chvíli mlčela. Pak se usmála a řekla silnici před sebou: „Jsem ráda, že tu budeš.“

U tabule zahnula doleva a pomalu projížděla mírnými zatáčkami k Finsku. Rozhlížel se. Na náměstíčku před Boudou místo k domkům zahnula doprava dolů k Lučinám. Projela pomalu prostranstvím mezi staveními a zastavila před svou chalupou.

„Tak. Ten kousek už dojdeš. Ať nemusím couvat.“

„Děkuju. Uvidíme se… Doufám.“ Vystoupil, a bez jediného ohlédnutí se vydal těch dvacet metrů ke statku. Rozhlédla se pomocí zpětného zrcátka. Nikde živá duše. Ale někde nějaký oči jsou, to se vsadím. Zajela do garáže. Když ještě žila v Praze a oba kluci postupně studovali a bydleli u ní, kdykoliv zajeli za tátou do Lučin (Zdeněk víc než Pavel), každičkou zprávu o stavu Lučin z nich musela dolovat. Aby od ní měli pokoj, naučili se vysypat to ze sebe hned po návratu. Teď si vzpomněla, jak Zdeněk vyprávěl o Janině tažení proti autům ne jako takovým, ale jako hnusným civilizačním skvrnám na vzhledu Lučin. Jak všechny donutila souhlasit, že každý, kdo bude chtít auto, musí ze svých podílů zaplatit vyhloubení (a seshora znovuzakrytí) svahu pro garáž. Teď jich bylo už bůhví kolik.

Tehdy jí to znělo směšně (i proto, že to bylo na účet Jany, kterou považovala za fanatika), teď jí skoro činilo potěšení zajet do otvoru obrostlého šípkovými růžemi. (To byla Hanina práce. Vrata sice na dálkové ovládání, ale až za clonou už rudých bobulí… Šípky proti civilizaci - nedalo se nic dělat: Jana měla pravdu.) Užuž se chtěla vydat ke vchodu, ale zastavila se.

Ne. Nechci mluvit ani se Zdeňkem, ani s Petrou, ani s Hanou. A děti tu nejsou. Podívala se na hodinky. Nikam nepospíchám. Mám spoustu času. Nikomu nemusím říkat, kam jdu a proč tam jdu. Ale…

Ráno si to před zrcadlem taky říkala. Včetně onoho ale. A musela si přiznat, že - navzdory blížící se sedmdesátce - nebyla pořád ještě schopna podvolit se nepracování. Tehdy před patnácti lety, kdy se vlastně v jediném okamžiku rozhodla, že svému vlastnímu tempu už nestačí, protože jí leze na mozek, a že čelit tomu může jen útěkem zpátky (ani v té chvíli pravdy vůči sobě samé nebyla schopna jmenovat Lučiny, aby ji představa všech těch tváří nakonec ještě neodradila), tehdy nebyla schopna odhadnout, že ten její setrvačník je tak roztočený, že v ní bude kmitat dál a bez ohledu na to, co ona bude konat či nekonat. Teď setrvačník znovu ucítila. Skoro ze všech stran k ní doléhaly zvuky koní a dobytka, a ona přesto daleko hlasitěji v sobě slyšela ono dddddd, div ne jako tikání budíku u nálože, jak to ukazují každou chvíli v televizi.

Přestože se po návratu celkem rychle převekslovala (tak to nazval Bill, když po něm chtěla nějaké utlumovací prášky), a bez velkých problémů rozdělila svůj čas na povinnosti vůči klapotu Lučin (jako organismu) a vůči Martinovi a hlavně domácnosti, již se Mirka po Petřině návratu neodvážila dál řídit, a kterou Petra jako naprostý nováček, a navíc ještě pendlující mezi Lučinami a svými državami v Německu viditelně nezvládala (a mezi ní a Zdeňkem to hned po první cestě zaskřípalo), pořád jí zbývalo hodně nevyužitého času. Až neodolala a vydala se na pilu. Ta byla (kvůli přehradnímu jezeru) o dvě stě metrů dál, a taky úplně jiná - větší a modernější. Přesto sama vůně čerstvého řeziva na ni působila jak elixír života. Nedalo jí moc práce přesvědčit Iváka Dóbaye, který tomu šéfoval, že mu se svou zkušeností ráda pomůže s objednávkami. Rychle navázala potrhané spoje s těmi správnými lidmi v Praze, a s potěšením pozorovala na Ivanovi, jak se mu ulevuje. Šlapalo jim to spolu náramně, a ona prožívala ono u ženy ojedinělé štěstí, k němuž není třeba ani muže, ani dětí. Skoro s rozkoší odolávala lákáním znovu se vydat ve jménu pily do Prahy, a posílala místo sebe Boye, který měl nejen počtářskou hlavu, ale i jakési zvláštní přesvědčovací kouzlo. Praha ji vůbec nelákala. Dokonce jí vyhovoval i podivný trojúhelník s Mirkou - byla jí vlastně vděčná, že se nemusela nijak pokoušet rovnat svůj vztah k Martinovi i tělesně. Nepotřebovala to. Rozkoše z práce vonící pilinami jí bohatě stačily.

Když nejdřív Ivák a pak Vendulka začali chodit do školy a Saša se vrátila, právě Saša ji poprosila, aby zůstala a starala se dál o export - Šaška se jí přiznala, že ji úřadování nikdy nebavilo, že sice šla na školu z lásky k Ivanovi, ale dřevo jí tak učarovalo, že radši vždycky bude dělat kvalitářku a sama řezivo vybírat a štosovat, než s ním obchodovat. Pak se ale pomalu začal Martinův stav horšit, Mirka učila, a Martin paličatě (ale bylo to tak pro něj nejlepší) odmítal nepracovat, takže (jako) pro ni na pile už nebylo moc práce, a poprosila Martina, aby mohla pracovat s ním. Možná to prohlédl, možná si naopak myslel, že ona konečně pochopila, kde je její místo (a zase by býval nebyl daleko od pravdy), rozhodně byl rád. A velice se sblížili. A Mirce se taky ulevilo.

Po Kandově smrti v jednadevadesátém se chytla pily jak dítě rodičovského prstu. A skoro v poslední chvíli. Podobně jako pila i Ivan byl odtržen od všeho, co se všude dělo, že jen nechápavě pozoroval, jak se mu neustále ztenčují objednávky. Saša mu moc platná nebyla - ta spíš byla spokojená, že kolem ní přibývají štosy řeziva, které sama vybrala.

Přestože hodně jmen v jejím starém seznámku už neplatilo, spojení s Prahou navázala rychle, a samozřejmě velice rychle zjistila, že o dříví je zájem větší než kdy jindy. A že jeho ceny jsou (při lučinské produktivitě) pro pilu téměř zázračné. Tentokrát musela do Prahy, ale to už byla tak obrněná, že obrovská změna, která v Praze nastala, ji spíš mátla než okouzlovala.

Jenže tu byl Boy s tou svou hlavou plnou čísel a splňující si svůj počítačový sen o zkomponování všech lučinských činností do harmonické symfonie. S Rendym a hlavně Jelenou a Filipem a jejich pečlivým sledováním nových zákonů a vyhlášek za zády propojil všechny lučinské činnosti tak, že na ni najednou zbyla na pile židle u počítače.

„ Přece tě v tvým věku nemůžu honit třikrát tejdně do Prahy, “ jí řekl, „ a dovolit, aby se tam k tobě ty mladý dravý kluci chovali jak řeznický psi. Budu radši, když to vobčas vohlídáš.

To vobčas ji zabolelo. Nechtěl ji zbavit práce, vyhnat, ale, potřeboval ji jen trochu. Asi opravdu tomu tempu nestačila, ale nemohla nedělat. Tak najednou.

Až zase přišla na pilu a u jejího počítače seděl Štěpán! „ Domluvili jsme se s Ivákem, že mu budu seznamy výřezů posílat rovnou do počítače, tak mu to tady chystám.

Mad si toho (ty jeho přimhouřený oči!) všiml. Za dva dny potom se proti ní objevil po boku svého čtvrtého Kida.

„Kampak, teta? “ Bývala by ho nejradši nakopla. On samozřejmě nevěděl, co je to žoviálnost, ale v té chvíli mohl říct cokoliv, a stejně by ji tím popudil. Jen cukla rameny. A on, jako by byla malá holka, k ní natáhl ruku a prstem jí zdvihl bradu.

„ Už tě pozoruju delší dobu. Uplavalo ti mejdlo. Jenže to my si už nemůžeme dovolit, holka. “

Chuť rozběhnout se na pilu a vůní pilin rozehnat své chmury jako čichač toluenu, když má absťák, ji přešla. Popošla kolem pečlivě ošetřené a zakonzervované hrázděné zdi dopředu na zahrádku před zápražím, vystoupala po velikých placákách, a posadila se na lavici. Navzdory blížícímu se poledni bylo slunce dost nízko, ale pořád ještě hřálo. Prostranství mezi chalupami bylo jak vymetené. Courat na oběd se začnou až tak k jedný, v devět svačívaj. Když Martina doprovázívala do chlévů, musela si na ten svačinový obřad zvyknout, pokaždé se sešli, i s praktikanty, a kecali. Nemohli bez toho být. Sama nikdy nesvačila, ale musela s nimi sedět a aspoň je poslouchat. Usilovně tehdy vzpomínala, aby se jí vybavilo, jestli to dřív dělali taky.

Samozřejmě že dělali. V tom právě byla jejich síla. Nebo co. Mě vlastně odepsali především proto, že jsem mohla bez nich být. Ne že jsem zdrhla od muže. Boyovi Helena taky zahnula kramle, a až do Ameriky; a teď tady chodí a pobrekává. Odepsali ji, že opustila Lučiny; ne Boye. O Boye určitě nikdo neměl strach, že by ho to položilo. Měl JE.

Vzpomněla si, jak v Praze hlídala v novinách i ve zprávách sebemenší poznámku o Lučinách, aby včas ucítila, že se chystá další útok, a pokusila se s tím přes všechny možné papaláše něco udělat. Honba na Brabence a otazníky, jestli je dobře, aby takové družstvo, taková vizitka socialismu, mu poskytovala možnost psát takové lži a urážet svou socialistickou vlast…

Brrr. Jak on se jmenoval, ten hajzl, co se v Rudým právu na Lučiny specializoval? Bušek, Dušek, Hušek? Když mu došel dech s Janou, pustil se do Mada. (… takoví - ne ti jenom pomýlení - by měli veřejně prokázat, že se napravili a myslí to se socialismem dobře. Že litují svého členství v K 231, že litují svého válečného žoldáctví a svrhávání bomb na nevinné lidi…) To byl blbec! Ještě že jsem zmákla Lídu… A ta kráva si to sem najednou přihrne, že abych jí potvrdila, jak Lučinám v tý době pomáhala… A přitom to pro ni byla jen taková hra… Ze si to může dovolit. Ještě že mě napadlo ji předhodit ostatním. A stejně si zase žije jak prase v žitě. Synáček poslanec za komunisty. A ten její starej… Určitě patřej mezi ty, co nejvíc pištěj, že tu není demokracie…

Členka ÚVé. Vedoucí oddělení ÚVé. Místopředsedkyně Svazu žen a poslankyně. Za svobodna Lída Kubištová. Z celé té vršinské party nejzapálenější a do Lučin nejzamilovanější. První, která se odtáhla. Tatíček sekerník na ministerstvu spravedlnosti. Zmizelá Lída. Na vysoké byla ještě chvíli s Janou ve vysokoškolském výboru, po studiích se ale hned vdala a pohltil ji Svaz mládeže.

Jak on se ten její… tajemník pro zemědělskou politiku… to už je teď jedno… Jak se tenkrát na tý recepci sama přihlásila, když viděla, že tančím s ministrem… to bylo někdy… v pětasedmdesátým? Ten syčák ale po jejím zásahu Mada opravdu nechal na pokoji… jednou mi někdo popsal, jak takový zásah vypadá: když šlo o podnik, zavolal se ředitel, když o noviny, tak šéfredaktor, řeklo se Tady ten a ten z toho a toho oddělení ÚVé, copak copak, soudruzi, než chcete někomu jít po krku, musíte se zeptat nás. A my si to tentokrát nepřejem, máme s objektem vašich útoků jiné úmysly - tak ruce pryč…

Tak se potom pustil do Kérlyho. Jako by bývalo nestačilo, že si v tom světovým formátu Kérlyho každou chvíli podával ten jednookej… jak on se jmenoval? Ale co, ten určitě za namáhání paměti nestojí…

Ze statku vyšla nejdřív Josefína, a za ní Ilonka. Josefina něco prababičce vykládala, ale na tu dálku nebylo slyšet co.

Bože! Já jsem taky prababička! A o tři a půl měsíce dýl než Ilonka! Jak mi dělalo dobře, že jsem alespoň v něčem první, když to znamenalo…

Josefína se rozeběhla směrem k výběhům, z nichž Alena ze svého místa viděla jen kus ulice svažující se mezi výběhy. Tam se vzápětí objevil na koni Štěpán. Josefina byla u koně dřív, než Štěpán stačil sesednout, a motala se koni před nohama. Trochu bylo slyšet, jak na ni llonka varovně volá. Ale to už byl Štěpán dole a Josefina se na něho sápala. Štěpán jí dal uzdu a ona koně vedla. Malý prcek a velký kůň. Který jako by skláněl hlavu, aby Josefině nepřipadal tak obrovský.

Samozřejmě. Jak jinak Pan lesní přece nebude jezdit sebe-terénnějším autem, když má ženu ekoložku… Zato má určitě mobilní telefon - elektronika Tereze určitě nevadí…

Jakmile se přistihla, že je jedovatá, málem nahlas se okřikla. Jsem kráva. Mám z nich radost, jako by byli mí, a přitom se tomu bráním… nikdy jsem to dost nedovedla - tuhle mi to Zdeněk připomněl: že jsem nikdy neměla radost z jejich radostí, ani jsem jim radost neuměla udělat. To spíš ji kazit. Nebylo to tak. Jenom jsem to neuměla…

Nejhořejší okno ve vikýři statku se otevřelo. V něm Tereza. Opírající se kvůli břichu o parapet nataženými pažemi.

„Josefino!“ zakřičela. Vtom zahlédla svého muže. „Proč jí neřekneš, že má chodit vedle koně a ne před ním?!“

Štěpán zvrátil hlavu, zdvihl ruku a smál se. „Barabáš ví jak má jít, aby Jožce nic neudělal“ zavolal. Zahrozila mu. Ilonka se opřela ramenem o dřevěné ostění vstupu a podle natočené tváře Josefinu (nejspíš spokojeně) pozorovala. Alena si uvědomila, že ji teď Ilona musí vidět, když ona vidí ji, a Ilonka na dálku vidí jak ostříž. Zdvihla ruku na pozdrav. llonka zdvihla dlaň.

Jo. Na ni jsem nikdy, ani na vteřinu neměla vztek. Vypadá ohromně. Je o pět let starší, celej život makala, a vypadá ohromně. Neshrbila se ani o milimetr. Onehdy jsem jí to řekla. Ze jsem ji nikdy neviděla zatáhnout hlavu mezi ramena. „Vždycky jsem z něčeho měla v zádech - jak se tomu říká česky… ach ano, už vím: šprajc…,“ mi řekla.

Mezitím Josefina s Barabášem došli na úroveň jejích vrátek do zahrádky. Josefina se neustále rozhlížela, jestli ji někdo neuvidí, jak je statečná a jak ji Barabáš poslouchá. Konečně!

„Ahoj, teto-bábi! Vedu Barabáše do štáje. Vidíš, jak mě pošlouchá?“ Málem jí vletěly slzy do očí.

Já tady… A Josefina si vede Barabáše. Kdyby kvůli ničemu, tak za Josefinu s Barabášem Lučiny stojej…

1980 - 1989

O Šurovi pořád nic nevěděli. Snažili se přemluvit Izu, aby začala hledat svého bratra úředně - jenom ona jako příbuzná mohla. Mohla, ale nechtěla. Pořád jen opakovala, že si nikdo neumí představit, čeho oni jsou schopni. Například jí vzít Borise, který v klidu vystudoval tu svou chemii. Můžou všechno. I Lučinám by dovedli ublížit. Kdyby chtěli. Rendy jim moc nepomohl - Maděrovi dokonce řekl, že oni si mohou troufnout na Izu víc než on. Jemu okamžitě začne předhazovat, že by to mohl odnést Boris, ačkoliv i Boris se ji snaží nutit, aby jeho strýci (jehož měl moc rád) nějak pomohla. Až po dvou měsících se to podařilo Ilonce - přesvědčila Izu, že naopak její mlčení může být někomu podezřelé, a proto ohlášení na ministerstvo zahraničí (protože je Šura cizí státní občan), že je Šura nezvěstný a že ona prosí, aby jí ho pomohli nalézt, nemůže ohrozit ani ji, ani Šuru.

Za čtrnáct dní přišel dopis ze sovětského velvyslanectví, že soudruh Arkutin se do Sovětského svazu vrátil na vlastní žádost, a že předpokládají, že se své sestře ozve. To bylo všechno.

Další lučinský kůň - Francis, se chystal na olympiádu, tentokrát v Moskvě. Český polokrevník už měl zvuk. Co však bylo vůbec nej důležitější - v sedle měl Smájlovu ženu Evu. Trochu s tím byly problémy. Ne proto, že by nebyla dost dobrá - to spíš naopak. Ale proto, že mimo území Lučin nikdo nechtěl věřit, že tak krásné stvoření by mohlo být ženou právě toho ohyzdného starého nemluvy, který jí dělal trenéra. Taky nechtěli věřit, že je čistokrevná Cikánka, tím méně byli ochotni připustit, že ten patnáctiletý opálený blonďák, co jí dělá podkoního, by mohl být její syn (a to nevěděli, že doma má ještě dalšího dvanáctiletého, a devítiletou dceru).

Pro Lučiny to samozřejmě byl skvělý důvod, jak se ještě lip bránit proti všem i nejnenápadnějším útokům, ale na druhé straně rodina Bařinů v Lučinách velice chyběla. Imra byl bez Smájla jak bez ruky, a bez Eviny účasti při tréninku ztráceli jiskru nejen najatí jezdci, ale i koně. Musel se do toho vložit Maděra, ač už málem pětašedesátiletý. Přestože od návratu nikdy fakticky nepřistoupil na své uznávané šéfovství a snažil se víc konat než velet, byl celou dobu u toho. A nejen u koní.

Pro Imru i Smájla byl sice Šéf ale přinutil je pochopit, že on pro ně bude vždycky mnohem cennější jako rádce a hlavně někdo, kdo má pro koně obrovský instinkt, než aby vydával rozkazy a rozhodnutí. Najednou však byl pryč nejen Smájl, ale i Eva, která mnohdy poznala jen z lesku v jeho očích, jaký má názor na toho či onoho koně, jestli takový nebo makový, najednou na to byl sám. Imra byl skvělý odhadce koňských povah, ne však jejich vlastností. Uměl usměrnit jakéhokoliv koně, ne však ho přesvědčit, že je dobrý a že může běžet dvakrát lip než běhá.

Ilonka to pozorovala s radostí. Tonko sice lezl do postele málem po čtyřech, ale jakoby mládl. Jelikož Kid Třetí brzy zjistil, že jako drezurní kůň nemusí tolik běhat, aby mu neztvrdly taneční nohy, Maděra si sám vybral Fortissima, kterému ani Smájl moc nevěřil - byl náladový. Jenže Smájl nedělal to, k čemu se rozhodl Maděra: trénované koně (a jejich jezdce) nutil k nejvyšším výkonům tím nej jednodušším způsobem - rozjížděl cvaly vedle nich na Fortissimovi. A ten byl náladový v tom smyslu, že mu zkazil náladu každý kůň, který ho předběhl. Maděra tyhle cvaly ve dvou nejdřív jezdil na Fortissimovi sám, ale dvakrát spadl a pěkně si natloukl (nebyla to vina Fortissima, ale jeho - holt už lýtkové a stehenní svaly nebyly, co by bývaly měly být), takže to přenechal Vaškovi, který se na to nejen třásl, ale byl už v těch patnácti takový rajťák, že mu tenhle úkol svěřil bez obav. Zvláštní na tom bylo, že Fortissimus byl především skokan - a najednou se ukázalo, že to uměl skvěle i na rovině. Bylo mu osm let, a podle Harryho i Jíry (záměrně Fortissima procvakli každý zvlášť) měl srdce i plíce s velikým obsahem a v dokonalé kondici. Přesto byl Maděra rád, že jeho nápad vyslovil - s divokostí a dychtivostí svého mládí - Vašek: „Kdyby bylo možný ho vyzkoušet na týhle dráze, ale s překážkama, a aspoň čtyři pět rund v jednom tahu…“

Pak už stačilo jen dodat: „A kdyby se to protáhlo aspoň o kousek tý dráhy, co je na military, aby tam byl i kopec, měla by pro něj bejt Velká pardubická vlastně sranda.“

Když se vrátili Smájl s Evou, Martinem a Vesuvem (který s Evou v sedle vyskákal v Moskvě neuvěřitelné šesté bodované místo), Smájlovi málem vypadly oči: nejen že tréninková rovinová cvalovka měla vedle sebe překážkovou sestru, ale králem na ní byl onen náladový ničema, o kterém Smájl uvažoval, že ho vyřadí z chovu, aby své špatné vlastnosti nepředával svým potomkům. A hlavně se na něm střídal Vašek se Šéfem (o pětačtyřicet let starším), oba si rovni umem i zaujetím sálajícím jim z očí. Šéf jako by se vrátil do časů, kdy se Smájlem, Cassidym a ostatními honili po okolí koně a dobytek. Do chůze se mu vrátila lehkost, do každého pohybu síla a jistota. Zdálo se dokonce, že má větší sílu než kdy předtím, přestože to bylo především tím, že s ní dovedl zkušeně hospodařit. Nejdřív stavěli překážkovou dráhu sami on, Imra a Vašek, ale na jejich dřinu se Ilonka nemohla dívat, a hned první sobotu jim nastoupili na pomoc všichni dostihnutelní chlapi: Evini bratři Ivan a Jakub (Jakub jen díky náhodě, že v té době byl s geologickým výzkumem na Jáchymovsku, kde se likvidovaly uranové doly, a před jejich uzavřením bylo třeba pevně stanovit, že tam není nic dalšího, co by se mohlo těžit), ale i všichni ostatní bývalí kaubojové a jejich dospělé či skoro dospělé děti. Za dva dny málem zmákli celou dráhu, ale i tak se na ní ti tři ještě pěkně nadřeli.

S nádherným pocitem znovunabyté pružnosti se Maděrovi dostavilo ještě jedno rozhodnutí: že se přihlásí na parkurové závody, byť ne na ty nejdůležitější. A že si k tomu vychová ještě dalšího koně.

Fortissimus všechny své kvalifikační steeply vyhrál, a na Velké doběhl při svém prvním startu třetí. Jako by chtěl udělat radost člověku, který mu v Lučinách vrátil důstojné postavení, a který čtrnáct dní předtím na krajském přeboru v parkurovém skákání taky byl třetí, a s Kidem v drezuře dokonce druhý.

Kérly sice v té době (po delší dokumentární odmlce) konečně točil svůj další hraný film, ale v Pardubicích i při Maděrově soutěžení byl s kamerou. Ten film se odehrával - jak jinak - opět v pohraničí. Jmenoval se Zelenolhotská Venuše, a byl o studentech archeologie, kteří své smolařské profesorce při vykopávkách v jednom pohraničním hradišti jakoby najdou cosi podobného věstonické Venuši, a nedojde jim, že nejenom kopírují aféru s Rukopisem zelenohorským, ale že přitom i ponižují člověka, jehož mají rádi.

Kérly tu sobotu večer vyprávěl, jak kvůli exteriérům objel snad celé pohraničí, a jak na něho znovu šla hrůza z devastace a zmaru, jaký se tam za těch pětatřicet let odehrál. Že našel jen dvě družstva trochu podobná Lučinám ve svém usilování, byť jiného druhu a se složitějšími vztahy, jedno na Moravě a jedno na Domažlicku, ale jinak že to je děs. Všechny ty krásné a staré statky se rozpadají, ale vedle nich stojí děsivé architektury nových kravínů a vepřínů, krajina je zdevastovaná, lesy se rabují. A hlavně (ostatně to všechno znají ze Svatého Štěpána) tam už nejsou nikde usedlíci, ale spíš brigádníci, kteří všechno ničí (není to jejich) a táhnou dál. Aby to nemusel složitě popisovat, radši jim ukázal na plátně, co natočil. A oni pochopili, že o všem mluvil ještě velice milosrdně, že skutečnost je daleko horší.

Možná až přítmí při promítání způsobilo, že Honza Kučera (nikdy neměl rád na sebe upřené pohledy) řekl i o tom, co on ví. Že pořád (a zcela protismyslně - to ostatně k nazírání strany a vlády patřilo) je odevšad cítit, že prosperita Lučin spíš vadí, než aby byla přínosem. Rozhodující soudruzi by byli alespoň rádi, kdyby se Lučiny chovaly jako JZD Slušovice, to jest aby se takzvaně otevřely pracujícímu lidu. A ne se pořád uzavíraly. Aby se konaly jarmarky, aby - když mají tydlencty koně - pořádali veřejné dostihy, které přitáhnou spoustu lidí a teprve tak ukáží, jak jsou JZD oblíbena a jak jsou bohatá. Že by měli mít své vlastní propagační oddělení, které by mělo své prospekty, měli by umožnit televizi i rozhlasu, aby k nim podle svého uvážení zajížděli a pořizovali reportáže. Že si hrají na vlastním písečku a chovají se elitářsky. Navíc je o nich známo, že jejich členy jsou lidé s nepříliš ideově čistou minulostí. Že by měli učinit gesto a navázat družbu nejen s nějakým československým JZD, které na tom není dobře a potřebovalo by radu i pomoc, ale i s některým zahraničním, nejlépe sovětským. Měli by nabídnout své členství alespoň odborníkům, kteří by velice rádi na místě studovali jejich úspěchy a z nich vyvodili možná i recept, jak by mohla vzkvétat i jiná JZD.

„Ten náš recept by se jim asi moc nelíbil“ ozval se Boy jako jediný, kterého ministerstvo přinutilo navštívit několik

JZD a předávat tam lučinské (především svoje) rozumy a zkušenosti z řízení družstva počítači, a tak poměry v družstvech znal nejlíp. „Mají nás za cvoky. A když se mě zeptali, kolik měsíčně beru, a já řek, že mi to je jedno, ťukali si na čelo znovu.“

A pak, když rozsvítili, Maděra se zadíval na Kučeru a optal se: „Myslíš, že by nás mohli zamíst?“ A protože se Honza zatvářil nechápavě (myslel právě na to, že Tondu něco žere a že to chce dát do placu), dodal: „Jestli jsou schopný s náma udělat to, co udělali Rusové s celou zemí.“

Honza to odhadl správně - všichni se na Maděru poplašeně zadívali. Včetně jeho ženy, která tušila nejvíc.

„No, mámposlední dobou takovej pocit, že jsme nějak moc spokojený. Že i já si lebedím, že jsem byl druhej na parkuru. A přitom víme, že zase zavíraj lidi… I když třeba na tom vězňové nejsou tak blbě, jako jsme byli my.“ A vstal, že odejde. Zarazil ho Bill, který by býval možná mlčel, ale postřehl obavy v Ilončiných očích.

„Počkej, Made. Jaks to myslel? Že bychom měli všichni podepsat Chartu nebo aspoň nějaký prohlášení, že maj ty politický vězně pustit? A poslat to všema podepsaný po Petře do Svobodný Evropy?“

Maděra se pomalu otočil a chvilku se po nich rozhlížel. Až potom se zahleděl na Billa, jako by si z jeho výrazu chtěl přečíst, jak to myslí. Pak zavrtěl hlavou a řekl: „Ne. Nic takovýho. Jen abysme na to nezapomínali. Když jsem dostával tu blbou pacli za parkur, vzpomněl jsem si při tom na Šuru, a bylo mi ze sebe zle. Ne že dostávám tu pacli. Ale že už jsem si nepamatoval, kdy naposledy jsem na něj myslel. Já, kterej…“

Koukali na něho jak na zjevení. Nepamatovali si, jestli ho kdy viděli takto zmateného. Tak zmateného, že si místo odchodu znovu sedl.

Billa tím, co řekl, zasáhl natolik, že mu nedal pokoj. „Počkej, Made, tomu nerozumím. Máš teda taky pocit, že bysme měli víc myslet i na Cassidyho? Nebo…“

„Nebuď demagog, Bille,“ přerušil ho Kérly. „Cassidy je mrtvěj, ale Šura - jestli už taky není je nejspíš někde na Kamčatce v ňákým gulagu. Který tam zase jsou, a ne že nejsou. Já vím, jak to Mad myslí. Já jsem se taky přistih při tom, že jsem jim vděčnej, když mě milostivě nechali zase točit celovečerák. A řeknu vám jedno: i když jsem vždycky měl nejvíc řečí, že se tady Jana pere s větrnejma mlejnama, protože socialismus s lidskou tváří je blbost, musím se jí tady veřejně vomluvit, že vona jediná se nevzdává a radši se nechává honit po výslechách, než aby tu svou tvář ztratila.“

Najednou z toho byli nesví. Nejvíc Jana. Káťa, která seděla vedle ní, se to pokusila trochu shodit tím, že jí položila ruku na zápěstí a řekla: „Nic si z toho nedělej. On náš taťka tyhle záchvaty špatnýho svědomí nemá tak často.“

Do toho se ozvala Eva: „V Moskvě se mě pořád někdo vyptával, koho máme na ÚVé, že si mužem dělat, co děláme. Jako Slušovice“

A Dana se postavila v celé své baskeťácké výšce, a řekla: „Určitě máte všichni pravdu, ale Klára je v celým baráku sama“

A Boy pochopil, že dál opravdu nemá cenu pokračovat, a rychle poznamenal: „Vždyť jí bude sedumnáct. Třeba je ráda, že tu jste, co ty víš.“

Maděra při uléhání sice Ilonce řekl, že to až zas takhle nemyslel, a ona jen pokývala hlavou, ale bylo jasné, že toho má plnou hlavu. Řekla mu, že si nemá co vyčítat, avšak věděla, že tentokrát mu moc nepomůže - že s tímhle se musí vypořádat sám, a že to bude mít těžké, neboť dělání gest mu nikdy nešlo, a taky se o ně nikdy nepokoušel. Jen ji mrzelo, že si její muž kazí pohodu, v které zrovna byl. Tajně ho podezírala, že to je trochu taky proto, že má bolavou životní zkušenost, že za každou spokojenost a pohodu vždycky musel zaplatit, a že tomu takhle chce zabránit.

Kérly ve stejnou dobu řekl Kátě: „Já vím, že jsem měl držet hubu. Že tady do toho mám nejmíň co kecat. Když tu jsem tak málo. Ale bylo to dobrý aspoň k tomu, že se snad vo trochu zmenší ten podvědomej strach o dobrý bydlo. Ty přece taky…“

Přerušila ho: „Ne. Já ne… I když možná především proto, že jsem se kvůli našim čtyřem dětičkám nestala takovou koncertní umělkyní, jak jsem si to malovala… A samozřejmě kvůli tobě. Takže spíš nad sebou kroutím hlavou, proč ještě denně cvičím jak blbá. K čemu? Abych - až mě zavolaj zahrát Svazu žen k MDŽ - to odmítla?“

Bill po cestě domů do Krušnova řekl Daně: „Vzpomínáš, jak sis vyčítala, že jsi vlastně reprezentovala stranu a vládu ve světě? Vlastně bysme teď měli mít radost, že v tom nejsme sami.“

Až snad po kilometru Dana řekla: „Škoda, že většina dětí je rozprášená po všech možnejch školách. Ty by nám daly!“

Boy jako každý večer přišel za Pepíkem Brejchou zeptat se, jestli něco nepotřebuje (někdy s ním šla i Eliška - pokud se nemusela připravovat do školy). A jako vždycky byl Pepík už v posteli - prostě neměl rád, když mu někdo pomáhal dostat se tam z vozejku. To se radši ani nemyl - když tušil, že se Boy či někdo jiný objeví každou chvíli.

„Proč jsi něco neřek?“ Boy se ho zeptal. „Ňáká tvá zkušenost by možná…“

„Hovno,“ řekl Pepík. „Pocity viny nebo špatnýho svědomí prděj na to, jestli jsi na vozejku.“

Harry řekl Jeleně: „Mám strach, aby Mad něco… přeci jen..“

Jeho žena se usmála: „Už jsem se začínala bát, že to neřekneš. Můžu ti zase já připomenout, že tvůj strach má cenu, jen když se týká příchodu hříběte či telete na svět? Každému jeho strach, miláčku. Sám jsi to řekl. Nepleť se Madovi do jeho obav. On se do tvých taky neplete.“

Vrtěl hlavou. „Tohle je něco jinýho. Vždycky jsme ve všem jeli společně. Já akorát mám strach, že teď už na to nemám… Zašel bych, kdybych… kdybysme…“

„Jistě,“ řekla a šla si uvařit bylinky - už jí tři neděle lupalo v ledvinách a sám Bill jí řekl, ať to zkusí nejdřív propláchnout nějakým čajíčkem od Míly. Harryho strach se dal jen mírnit, ale na rozdíl od jejích ledvin se léčit nedal. Moc jí to však nevadilo ve srovnání se vším ostatním (například s jeho vztahem k Vaškovi, naprosto v ničem se nelišícím od toho, co cítil k malé Báře), za co ho měla ráda a vážila si ho, to byla jen kosmetická vada.

Smájl šel ještě ke koním. Bez toho by býval neusnul. Procházel od boxu k boxu, postál, díval se, někdy i něco řekl. Žádné hříbě se narodit nemělo, takže nikoho dalšího ani nepotkal, ani nenašel spát na jednom ze tří kavalců.

Eva přišla asi za čtvrt hodiny. Přistoupila k němu a vzala ho oběma rukama za paži. Až po chvíli řekla: „Majka ještě nespala a chtěla si povídat. O tom, že bys jí už měl dovolit velkýho koně. A že…“ „Nemělas o tý Moskvě mluvit,“ řekl. Byl to názor, ne výtka.

„Sura mi moc chybí,“ řekla. „Ale taky si na něj moc často nevzpomenu. Zato jsem si večer vzpomněla i na Gríšu.“

Pokýval hlavou. „Možná Šuru potkal.“

„Myslíš?“ řekla.

Cuknul rameny. „Kdo ví.“

Pýt seděl ve sklepě, na pracovním stole měl před sebou stolní lampu svítící místo žárovkou skleněnými vlákny, a lehce se jich dotýkal prsty. Cítil, že by se světelné kabely k něčemu mohly hodit, a měl na sebe vztek, že na to nemůže přijít.

Jana se probírala architektonickými časopisy. Za jejími zády cosi dávala televize. Jerry se objevil už v pyžamu. Po cestě k ní naučeným pohybem televizi zhasnul. Několikrát zívnul - byl zvyklý chodit spát mnohem dřív.

„Pojď už taky,“ řekl.

„Dám v ateliéru výpověď,“ řekla. „Je tam docela dobrá parta, něco by mohli dokázat, a já jim to kazím. A oni to věděj. Nic sice neřeknou, ale…“

Nevypadal překvapený. Řekl: „Poraď se s Madem.“

„To právě nechci. Kór po tom dnešním večeru.“

„Tak s tím tejden počkej“

Sklapla časopis a pohodila ho k ostatním. „Asi jo…“ A pak najednou řekla: „Někdy si myslím, že jenom jdu hlavou proti zdi. Jinak nic. Myslíš, že…“

„Nemyslím nic. Nemůžu.“

Zasmála se. „Ach Vinco. Ty bys to zvládl, kdyby mě zavřeli, co?“

Měl zavřené oči. „Hlavně už pojď. Víš, co říká Mad - jakmile je v tom BY, stojí to… nestojí to za nic.“

„Proč někdy neřekneš, že to stojí za hovno?“

„Protože to za to nestojí. Pojď už.“

Jeden student na vysoké škole novinářské si jako diplomovou práci vybral téma revanšismus, jeho spolubydlící na koleji byl v ročníku s Petrou, ta mu ochotně odpověděla na všechny otázky, a vlastně si ani nevšimla, že mu na otázku, co si myslí o revanšismu, řekla, že to je blbost. A mládenec usoudil, že by se článkem o německém hadovi na českých prsou mohl zalíbit mládežnickým novinám natolik, že by ho třeba po absolvování školy přijali.

Článek vyšel, a někoho pak v televizi napadlo, ze by mu reportáž o Petře taky mohla něco přinést. Petře ve škole doporučili, aby interview neodmítala. A ona už věděla, co takové doporučení znamená. Zeptala se na to telefonem Zdeňka. Zdeněk zašel za otcem. Ten bez zaváhání řekl, aby se na NĚ vysrala. Její telefonování (naštěstí) taky slyšela Alena, a hned druhý den se zavřela v kanceláři a zavolala několik správných jmen na správných místech, interview se nekonal, a Petra nemusela nic odmítnout.

Následky článku se však přeci jen začaly dostavovat. Nejdřív Petra neudělala ani děkanskou (čtvrtou, mimořádnou) zkoušku z marxismu. Alena zase musela telefonovat a nechat jiného správného člověka říct rektorovi, že soudružka Petra Kandová platí za své studium veliké peníze ve valutách a že by bylo nerozumné, aby kvůli marxismu („…a buďme si upřímní, soudruhu rektore - tahle studentka marxismus pro svůj život nikdy nebude potřebovat…“) přišel o šanci, že by část majetku téhle studentky mohla být v budoucnu poskytnuta naší zemi („…hazardovat s touhle šancí by bylo neodpustitelné, soudruhu rektore..“).

To druhé bylo horší. Článek zapůsobil i na jednu západo-německou televizi - ta se však nikým zarazit nenechala. Na akademickou půdu je sice nepustili, ale oni si na ni počkali před školou. Byla už poučená, ale taky poučená z prostředí, v kterém vyrůstala. A oni byli nemilosrdní. Připomněli jí, že před rokem chtěla převést svůj majetek komunistům. Ptali se jí, jestli je sama komunistka. Nebo aspoň socialistka. Jestli si je vědoma toho, že cena některých akcií, které zdědila po svém otci, jejím sňatkem a pobytem v téhle zemi klesla. Řekla jim sice, že její manželství ani studium nemá s jejím majetkem nic společného, a že majetek svěřila správní radě složené z lidí požívajících v její zemi naprostou důvěru, nemohla jim však vyvrátit, že rozhodující hlas má ona. Taky se jí snažili vyptávat na Lučiny (kde pracuje její muž), a jestli po studiích tam bude pracovat ona, nebo jestli se vrátí do Německa, a jestli s manželem, jestli její děti budou Češi nebo Němci, a jaký je postoj její matky, o níž se ví, že byla před rokem 1938 Češka, že má také veliký majetek, a že značnou část roku tráví právě v Lučinách.

Podstatná část rozhovoru se objevila za několik dní ve večerním vysílání západoněmecké televize. V Lučinách se na televizi ještě nikdy nedívalo společně tolik lidí. Německy ovšem všichni neuměli. Ale Maděra - pokud to stíhal - jim to překládal. Nikdo z toho sice nedělal žádnou tragédii, ale příjemné to nebylo.

Následující rok se vrátila Alena. Natrvalo. Postupně si v klidu promluvila se všemi, u nichž cítila, že by bylo dobře vyjasnit si s nimi řadu věcí. Nebylo jich tolik - většina ji přijala, jako by se vrátila po delší dovolené, a ne tolika letech, v čele s Madem a Ilonkou. Z bývalých kaubojů se trochu ofrňoval jen Harry, ve věcech vztahů vždycky velice citlivý, a Janě se první týdny ztěžka polykalo vědomí, že Alena se vlastně kamarádila s těmi, jejichž prodloužené ruce Janu tolik pronásledovaly. Nejvíc Aleně pomohlo povídání s Mirkou

nejenže se jim podařilo vyčistit všechno, co ještě mohlo skřípat, ale především společně založily něco, co se mohlo stát až přátelstvím. Taky musela od samotného začátku zapojit veškerou svou paměť, aby neopomněla jedinou ze samozřejmých a nepsaných povinností spočívajících v obecně prospěšných pracech, od služeb v maděrovské kuchyni až po mytí kravských zadků.

Jen jednou se jí při přípravě večeře Ilonka zeptala, jak se cítí, a ona jí na to pravdivě odpověděla, že lip, než si myslela. A že únavou se v Lučinách padá lip než v Praze.

Maděra se v televizi díval jen na zprávy. A ani Bill, ani Kérly (kteří kvůli své práci potřebovali neustále vědět, jestli se šroub bude utahovat nebo povolovat) se mu ve čtení mezi řádky nevyrovnali. A velice rádi se účastnili sledování zpráv společně s Maděrovými druhy z kriminálu (ti se objevovali nejmíň dvakrát do měsíce, někdy i na celý víkend), neboť podle jejich komentářů se ve zprávách říkalo vlastně úplně něco jiného - ve vězení měli k dispozici jen Rudé právo a v neděli polední zprávy. I z nich se však snažili odhadnout své další osudy (přestože to bylo k ničemu).

Až jednou po zprávách, z nichž zaznělo smuteční oznámení smrti dalšího generálního tajemníka, Maděra řekl: „Tak teď se pozná, jestli nám tu smyčku eště víc přitáhnou nebo povolej.

A když o několik dní později bylo oznámeno jméno Micháila Gorbačova a Maděra mezi slovy moderátorů rozpoznal značnou umírněnost nadšení, začal větřit a poslouchat zprávy i ze Západu. Po nástupním projevu nového sovětského šéfa Svobodná Evropa opatrně řekla, ze se zdá být jasné, že v sovětské vnitřní i zahraniční politice nastane změna, a že dokonce možná k lepšímu.

Harry s Jelenou dostali devizový příslib a díky Haně, která jim nabídla střechu nad hlavou a půjčila jedno z aut, mohli za čtrnáct dní procestovat hezký kus západního Německa. Proti ostatním svým spoluobčanům měli tu výhodu, že kousek onoho západního způsobu života, v němž se ocitli, Petra s Hanou dovezly do Lučin. Včetně řady vymožeností, které v Československu běžně nebyly. Navzdory všemu, co viděli, jim Lučiny (ne však bližší či širší okolí) i se všemi nedostatky připadaly přirozenější, a hlavně mnohem míň uspěchané. Zato srovnání obou pohraničí bylo bolavé. Jelena se sice pokusila namítnout, že vesnice a jejich stavby jsou na její vkus příliš sterilní a bez ksiftu, ale to ve většině případů bylo zakryto zelení a květinami a navíc ještě vonělo i čistotou. A hlavně se tam žilo. Nebyl vidět sebemenší kus země, který by nenesl stopy obhospodařování. Tenhle rozdíl byl děsivý. Nejen že ta kdysi celistvá krajina byla přeťata ostnatým koridorem, pro přehlednost posypaným pískem (aby ze strážních věží byl vidět každý pokus dostat se přes koridor), další pásmo bylo očištěno od lidských bytostí i jejich příbytků. Bylo to vidět i z hlavní silnice. A šla z toho hrůza. Kérly, který se mezi filmaři občas leccos dozvěděl (zvlášť od herců, občas zvaných v roli šašků na různá stranická mecheche), přišel s hláškou, že Gorbačov se rozhodl zrušit gulagy, a že tedy nastal čas, aby se zajímali o Šuru. A doporučil, aby Iza jako Surová jediná příbuzná poslala prostřednictvím sovětského vyslanectví (avšak s fikaným dovětkem, že tentýž dopis posílá pro jistotu různými cestami ještě jiným) přímo Gorbačovovi žádost o propuštění Sury (byla to sice střelba do mraků, neboť o tom neměli jediný důkaz, ani nevěděli, jestli Sura vůbec ještě žije), doprovozenou patřičným lékařským posudkem (od Billa), že je na umření, a že by ho chtěla ještě spatřit.

Za týden přijela černá volha s diplomatickým číslem. Tentokrát si českého estébáka (který se představil jako pracovník ministerstva zahraničí) vezl sovětský diplomat přímo ve voze. K jednání s Izou připustili jen Jelenu jako Izinu právničku.

Estébák se nejdřív pokoušel Izu přesvědčit, že porušila úřední postup a že se svým dopisem vlastně vměšovala do vnitřních záležitostí jiného státu. Jelena (Maděra ji před jednáním odchytil, vzal ji oběma dlaněma za spánky a řekl: „Jestli se od nich necháš ukecat, nechoď mi na oči,“ a políbil ji na čelo) na to vůbec nereagovala a poprosila Izu, aby se ruský diplomata zeptala, jestli přijel kvůli Šurovi. Jestli ne, že se není o čem bavit.

Estébák se ještě pokusil s výhružným podtónem zjistit, jak vlastně Iza ví, že její bratr je v Sovětském svazu, ale diplomat se jen s kamenným obličejem zeptal, jestli Izin zdravotní stav je skutečně natolik vážný, jak psala. Když mu Iza řekla, že musí jít na komplikovanou operaci, pak už jen řekl, že aná dalžná poslat svému bratrovi pozvání - bez toho není možné vyřídit žádné formality. A peníze. Když se Jelena zeptala, na jakou adresu se má pozvání poslat, a kolik peněz, diplomat lze předal kartičku, na níž byla adresa sovětského ministerstva vnitra a částka v rublech i dolarech. A odporoučel se. Za třiapadesát dní Sura zatelefonoval ze sovětského velvyslanectví. Byl schopen (pak řekl, že mu víc nedovolili) moc špatnou češtinou jen říct, aby si a kam Iza pro něho přijela. Ji a Jelenu tam vezl Boy - nejradši by se tam bývali vypravili všichni, ale Maděra to zakázal: nepochyboval o tom, že to celé budou sledovat naši estébáci, a bylo by zbytečné jim jakkoliv nahrávat. A mohli by tím třeba něco pokazit i Šurovi - dokud nevyjde z brány velvyslanectví, bude pořád na sovětské výsostné půdě. Podpořila ho Jana oznámením, že se už bezpečně ví, že naše strana a vláda není z Gorbačova vůbec odvázaná, a že je připravena bránit svůj tvrdý postoj i případnými provokacemi, jen aby dokázala, že gorbačovské uvolnění nepřipadá pro Československo (kde právě díky Gorbačovovi zdvihají antisocialistické a kontrarevoluční síly v čele s disidentskými intelektuály hlavu) v úvahu.

Šura nebyl k poznání. A vůbec ne jenom proto, že místo té své málem drátěné čupřiny měl hebké, řídké a zcela bílé vlasy. Téměř nic z jeho rysů nebylo podobno těm, které měli uchovány v paměti. I jeho veliké rty jakoby se zmenšily, zúžily. Boye dokonce na okamžik napadlo, jestli jim nenastrkují místo Sury někoho jiného. Ale poznání a radost v jeho očích (ty jediné se snad nezměnily) byly tak bezprostřední a čitelné, a k tomu ta jizva těsně vedle nosu od (tak už dávného!) Achtapova kopnutí (když tenkrát Šura spadl a Achtapovo kopyto ho odhodilo a on zůstal ležet, mysleli si, že je mrtvý) - vzápětí sebemenší pochybnost vymazaly.

Po příjezdu do Lučin se ho nikdo neodvážil na cokoliv zeptat. Když mu Ilonka opatrně (měla zkušenost s podobným návratem svého muže) podstrojovala to nejlepší a nejvýživnější, čeho byla schopna, (Rendy Šurovi přinesl do koupelny jeho vlastní oblečení, co po něm zůstalo, a když Suru viděl nahého, málem vykřikl hrůzou - Šura připomínal fotografie z osvobozených německých koncentráků) usedali k němu, ne aby se ptali, ale aby mu povídali, co se za tu dobu dělo v Lučinách. On téměř nemluvil Jenom velice často opakoval „Hlavně že jsem tady, hlavně že jsem tady.“ Poprosil je, aby mohl spát u koní. Někdo odhadoval, že kvůli tomu, že se obával spát sám, Imra zase říkal, že on - když se po válce vrátil domů - taky spal u koní: až vůně koní ho přesvědčila, že je skutečně doma. Pořád prosil a děkoval. A myslel to upřímně. To bylo ze všeho nejhorší. A jak měl strach posadit se na koně! On! Sám Maděra to zezačátku nedovedl pochopit - bezpečně věděl, že se to nedá zapomenout jako třeba plavání nebo řízení auta. Až potom mu došlo, že vůbec nešlo o zapomenutí: Šura ztratil skoro všechny svaly a neměl čím se udržet v sedle. Naštěstí to netrvalo dlouho, a bylo jasné, že zpátky mu pomohli víc koně než lidé. A nikoho z těch lidí ani na vteřinu nenapadlo, že by jim to mělo být líto. I když se mohli přetrhnout, aby se z toho Šura dostal co nejdřív. A pak při jedné snídani Sura poprosil Maděru, jestli by si spolu nemohli vyjet. A po cestě Maděrovi řekl všechno, co byl schopen o těch sedmi letech strávených na Kolymě říct. Jednou provždy.

Maděra o tom řekl jen Ilonce, a jen jednu větu: „I s tím uranem byl náš kriminál proti těm gulagům učiněný sanatorium.

Čtyřicetiletí Lučin a Maděrova manželství s Ilonkou oslavili zároveň. A ne moc: Šura se při přípravách zmínil, že si myslí, že by mu snad mělo být pětapadesát. Všechny jeho doklady se ztratily a v pase měl u narození napsán jen rok (v závorce s otazníkem). Bill měl vysvětlení: jeden jeho pacient pracoval v Rusku na ropovodu, kde jim na nejtěžší práce přidělovali propuštěnce z gulagů. A ti říkali, že vězňům,

o kterých se vědělo, že z gulagu už nevyjdou, se po přidělení čísla zničily všechny jejich osobní dokumenty. Sedmdesátiny Maděra dovolil jen ocinkat šampusem - dary napřed nepřipustil Když příští den přišel štěpánský esenbák s předvoláním na okresní oddělení VéBé v Krušnově, Maděra večer Ilonce řekl, že sice není pověrčivý, ale že se zdá, že si ani tím šampusem neměli připíjet. Ale uklidnil ji v tom smyslu, že si ho tam určitě nenechají - teď už určitě nemají zájem zavřít bandu starých dědků, kteří podepsali otevřený dopis straně a vládě, aby jim vrátila jejich válkou vysloužené hodnosti a přiznala jim odpovídající důchody. (Kvůli sobě by to býval podepsat nemusel - veden svou účetnickou předvídavostí se Rendy postaral, aby Maděra měl důchod velice slušný.) Taky Ilonce řekl, že je rozhodnut podepsat všechno, co sebemíň bude upozorňovat na pošlapávání veškerých svobod v tomhle státě.

„Je nejvyšší čas, abych i já pro tu maličkou šanci žít svobodně udělal to nejmíň ze všeho, co bych měl.“

Byl se ještě podívat na hřebečka, co se narodil odpoledne, a rád se tam zdržel a poslouchal (společně se Surou, jenž se pořád ještě orientoval), jak si o vyhlídkách hříbátka daných krví jeho rodičů povídají Smájl, Jíra, Harry, Imra a vědomostmi nadupaný a inženýrským diplomem čerstvě ověnčený Vašek. Občas se ho zeptali, co si myslí, a on docela rád mohl cuknout rameny, a nakonec spokojeně říct, že si nemyslí nic, že on to umí trochu odhadnout, až kůň povyroste, a že krev je určitě důležitá, ale důležitá že je taky povaha, a na tu se musí ještě chvíli počkat. Především mu však bylo dobře přes vzdálenost desítek let se mu nakonec ten jeho válečný sen přeci jen plnil, takže mu nějaké předvolání od estébáků mohlo být ukradené.

Ilonka už ležela v posteli a četla si. Přišel z koupelny a ručníkem si vysušoval vousy. Položila si rozevřenou knihu na prsa, pozorovala ho a poslouchala, co říká. Ještě dodal, že se jí nepotřebuje ptát na její názor, když ten názor zná, a nikoho dalšího, včetně vlastních dětí, se už ptát nehodlá. Řekla mu sice, že je starý vyděrač, ale měla z něho radost - takhle, jak měl ručníkem zakryty bílé vousy, vypadal (navíc v přítmí osvětleném jenom lampičkou na nočním stolku), jako by se ty desítky let zastavil čas: tisíce hodin na čerstvém vzduchu strávených v sedle a při tvrdé práci nedovolily svalům zestárnout, tělu obalit se tukem. A samozřejmě ona desetiletá konzervace (jak tomu říkaly děti) v kriminále. Cítila to i na sobě, a už jen pomyšlení, že pořád ještě jsou schopni po sobě zatoužit (byť zdaleka ne tak často jako dřív), bylo příjemné. I jí připadalo nepatřičné bát se toho Tonkova výslechu v tomhle bylo jejich stáří výhodou - ani estébáci se už nechtěli vystavovat nebezpečí, že je jejich nadřízení seřvou, protože se jim vysmívá celý svět, že si zchlazují žáhu na sedmdesátiletém dědkovi. „Zbytečně je ale neprovokuj - přeci jen by se mohli chtít nějak pomstít jinde.“ Neřekla na dětech ani ona tenhle obrat nepoužívala. Připadal jí už napřed svazující, vyděračský. Proto taky Tonko řekl, že se nebude ptát na názor dětí.

„Už ani to nemůžou chtít,“ řekl. „Naopak já jim řeknu, aby neprovokovali. Aby mě nechali na pokoji. Abych vo tom zase nemusel napsat další votevřenej dopis.“

„Obléč sa, frajer,“ řekla místo odpovědi, „lebo ťa skrentí hexenšús a budeš chodíť sťa paragráf.“

A on věděl, že jakmile tahle jeho žena promluví slovenský, že to je naprostý souhlas se vším, co řekne či udělá.

Na hoře Káňově začali stavět televizní vysílač, propojený s horní stanicí sedačkového výtahu, z něhož se dalo po lyžování na sjezdovce vystoupit přímo do hotelu. Údolní stanice měla být vybavena nejen na zimu, ale i na léto, včetně tenisových kurtů a stájí pro koně - samozřejmě jako lákadlo pro valutové turisty. Celá ta věc měla smutný půvab: stavělo se podle vítězného anonymního projektu Jany a jejích kolegů, a v den, kdy se zahájila stavba, seděla Jana ve vyšetřovací vazbě v Ruzyni. Obviněná z rozvracení a spiknutí proti socialistickému zřízení. Ani Jerry toho moc netušil. Jednou dvakrát za čtrnáct dní odjela do Prahy, a vracela se za dva dny. Jerry jen věděl, že se dál schází s těmi, s nimiž v osmašedesátém tak horoucně pracovala pro úspěch pražského jara, že jako jedna z prvních podepsala Chartu, a že občas její jméno zaznělo ze Svobodné Evropy.

Zatkli ji v Praze s několika dalšími, vlastně se to dozvěděli od advokáta, který většinu Janiných přátel (těch, co už se ve vězení ocitli) hájil. Shodou okolností to byl Jelenin spolužák z fakulty, a Jelena - ač o sobě nevěděla, že by vynikala odvahou - souhlasila, že bude Janinou právní zástupkyní (i proto, že takto měli v Lučinách o Janě z každého setkání s Jelenou čerstvé zprávy) i procesně.

Stalo se však cosi, s čím Janini vyšetřovatelé nepočítali. Několik jejích dřevěných projektů bylo publikováno i na Západě (trochu tomu pomohl i Kérly svým dokumentem Podoby dřeva), a když vešlo ve známost, že byla zatčena a je vyšetřována ve smutně proslulé Ruzyni, francouzská komora architektů (po vzoru národních center Mezinárodního PENklubu, která adoptovala zatčené spisovatele) ji zvolila svým čestným členem. Po Francouzích to učinili Holanďani, Švédové a Italové. A Finové. A naléhali na své vlády, aby prostřednictvím svých velvyslanců dohlédly, je-li Janino vyšetřování vedeno po právu a zdali požívá výsad politického vězně.

V té době už byl výkonnou hlavou Lučin Boy. (Oficielně byl ve funkci teprve rok - od Kučerova odchodu do důchodu, ve skutečnosti mnohem déle - Kučera na počítačové hospodaření už neměl ani páru, ani chuť.) A Boy dělal co mohl, aby se Lučiny řadou svých činností staly pojmem. Nejen díky úspěchům v chovu koní (kromě českého polokrevníka i těžkotonážního chladnokrevníka, huculů a poníků, zdařile zkřížených se shetlandy), ale i dovezenému a vylepšenému chovu veleodolného chlupatého herefordského dobytka, travním semenům a rezonančnímu dřevu. Lučiny byly jediné, které své louky a svá pole nikdy nehnojily umělými hnojivý (i na tom měli nezastupitelný podíl koně), a - kdyby chtěly (státní exportní akciová společnost KOOSPOL je k tomu dost tvrdě nutila) - mohly na Západ vyvážet hovězí maso. Z toho důvodu dovolil občas televizi něco v Lučinách natočit - jenom ale to, k čemu je pustili, navíc jen těm, které mu doporučil Kérly.

Vyplatilo se to: jen co Janu zatkli, političtí režimní novináři, ve snaze zalíbit se svým šéfům, se pokusili vykreslit Lučiny jako zakamuflovanou protistátní centrálu (finančně podporovanou a zajišťovanou revanšistickým kapitálem pocházejícím - mimo jiné - z majetku ukořistěného v Sovětském svazu nacistickým generálem). V čele s Maděrou, samozřejmě. Vyšťourali Daniny hříchy z dob, kdy reprezentovala, a pak v Praze kazila čisté duše svých studentů na gymnasiu. Kupodivu jako první je pleskli přes prsty Sověti kvůli Šurovi, jehož tihle novináři nemohli vynechat. Po Sovětech to byli ti, kteří se chlubil Lučinami jako skvělým příkladem socialistického zemědělství. Jiným šéfům byly zase nepříjemné dotěrně se vyptávající kapitalistické televizní štáby A ty si do Lučin zajely taky. Tam přece byla bez jakýchkoliv výhod zaměstnaná i jedna západoněmecká milionářka. A ta zavřená disidentská architektka tam pracovala jako ošetřovatelka dobytka. Paráda. Společně do Lučin zajeli nizozemský a francouzský velvyslanec.

Po šesti měsících Janu pustili.

O čtyři měsíce později zemřel při badmintonu Pepík Brejcha. Nikdo to nečekal, ani (naštěstí) on. Badminton pro něj vymyslel Boy. Přestože denně s Pýtem střílel (aspoň) vzduchovou pistolí na terče, denně jezdil na koni a plaval (Pýt specielně pro něho vymyslel v saunovém bazénku - dvěma zvenčí přimontovanými průtokovými pumpami - umělý protiproud, který dal zabrat i těm, co měli k dispozici všechny čtyři končetiny), měl s příchodem šedesátky potíže s tloustnutím. Mezi Cassidyho (Pýtovou) a Boyovou chalupou byla odjakživa jakási země nikoho, srovnali to tam, a badmintonové hřiště bylo jediné, které se tam vešlo. Ukázalo se, že to byla přesně ta hra, při níž vozíčkář nemusel mít pocit znevýhodnění - opeřený míček létal natolik pomalu, že se Pepík stačil po hřišti pohybovat na vozejku rovnocenně s ostatními. Brzy se stal postrachem nejen dětí (kterým se hra moc zalíbila), a když měl Bill víkendovou službu v nemocnici, Pepík byl schopen turnaj i vyhrát. (Proti Billovi neměl šanci nikdo - nejenže trčel nad síť, ale všude bez velikého hýbání dosáhl.)

Už se hrálo semifinále - jako vždycky v neděli po obědě. Pýt bojoval urputně, ale proti Pepíkovi moc šancí neměl. A při jednom servisu Pepíkovi najednou poklesly ruce, ramena, hlava. Raketu i míček mu pak museli z prstů násilím vyprostit. Bill potom řekl, že to byla srdeční embolie - náhlá zástava srdce.

Jeho rodina nepřijela ani na pohřeb.

Dva měsíce po Pepíkovi zemřel na třetí infarkt Honza Kučera. Našli ho u výběhu - opíral se o horní břevno a hleděl na koně i ve smrti. Když ho donesli do jeho staromládeneckého bývání, umyli a (potom, co narychlo přivolaný Bill Honzu naposledy prohlédl a vyplnil úmrtní list) oblékli pro funebráky, přišla k mrtvému posedět Ilonka. Všichni - i Maděra - tenhle zvyk, který si kdysi dávno přivezla ze Slovenska, respektovali. Pomodlila se nejen za spásu jeho duše, ale i za duše všech živých: aby i jim Pánbůh dopřál tak krásnou smrt jako Pepíkovi a Honzovi. Nemohla tušit, že v Martinovi Kandovi je už přichystáno na smrt, která rozhodně krásná nebude.

Svatoštěpánský kostel se opravoval! V čase, kdy se kostely pomalu rozpadaly, a nejen v pohraničí, zrovna kostel, který byl vidět ze širokadaleka (i zpoza hranic), a který neměl téměř žádnou památkovou hodnotu, se zahalil do konstrukce z lešenářských trubek, a nejen to: pracovalo se tam. Ne jako na Týnském chrámu v Praze, na jehož nesmírném lešení se museli ti tři čtyři dělníci hledat dalekohledem.

Pár pobožných babiček si myslelo, že se stal zázrak. Ostatní to přisuzovali schopnostem faráře Kačera, který přišel do Štěpána před dvěma roky za trest, že podepsal Chartu 77, a v tomhle polozapomenutém pohraničním koutě republiky měl zpytovat svědomí, že se nevyplácí kritizovat ve Svobodné Evropě stranu a vládu a jejich socialistické počínání. Ale přinesl si s sebou kromě svého mládí i průbojnost a nebojácnost, a právě z těchto jeho vlastností se odvozoval předpoklad, že peníze na opravu kostela sehnal on.

Byla to pravda jen částečně. Když přijel do Svatého Štěpána přebrat svou farnost, páter Kačer nevěřil svým očím: kostel byl na spadnutí (střecha, opravená za Haniny peníze, byla spíš sflikovaná - v pohraničí zvlášť se každý budovatel snažil, aby mu něco zůstalo za nehty), ale hřbitov jen zářil čistotou a upraveností. Z kostelníka - mladého Starého (byl to syn právě toho Starého, jenž byl od samého začátku jedinou stranickou oporou Brabence, když přišel do Štěpána splnit stranický příkaz uskutečnit divoký odsun) dostal jen skromnou poznámku, že občas sem přijede ze západního Německa některý odtud pocházející Sudeťák - většinou už lidi nad hrobem, a zaplatí si opravu a úpravu rodinného hrobu či hrobky. Starého syn byl docela slušný člověk a hlavně starousedlík, který se tu narodil, a nikdo mu moc nezáviděl, že se díky západoněmeckým markám docela zmohl. Hrobařům se moc těžko závidí. Předtím tu žádný hrobník dlouho nevydržel, a často se museli pohřbívat svépomocí. Tak se ani moc nepozastavovali, když měl chalupu jak z cukru (a uvnitř vybavenou z Tuzexu), a že své malinké hospodářstvíčko obdělává nádherným piditraktůrkem, který se svým přídavným nádobíčkem uměl všechny zemědělské práce. Ani když si od jednoho sudeťáckého kunčafta koupil (zase přes Tuzex) ojetého mercedesa. (Kunčaft se jmenoval Neumann, a Maděra se s ním málem srazil při vjezdu na náměstí. Škrtli o sebe, a Neumann jako správný kapitalista hned vyskočil z vozu, a že si navzájem napíšou čísla svých pojistek. Maděrovi, jehož džípa Pýt udržoval v chodu jen s nejvyšším nasazením, to bylo dost k smíchu, ale celkem chápal, že Němec z těch škrábanců na novém bavoráku moc nadšený není. Z Němce při tom vypadlo, že tu byl kvůli rodinné hrobce - rád by sem převezl své mrtvé rodiče, kteří se tady narodili. Jakož i on. Až v té chvíli to jméno Maděrovi došlo - chodil s tímhle Erichem do školy. A jeho maminka řekla při odsunu doktoru Holubcovi, že se sem jednou vrátí a že Čechy bude moc mrzet, že ji vyhnali. Erich byl taky členem mnichovského sudetoněmeckého Landsmannschaftu, ale ještě před prvním pivem u Bílého koně prohlásil, že - když to tady vidí - by se sem nevrátil za žádnou cenu. Byl se podívat na rodinný dům, kde dole měli lékárnu, a bylo mu z toho zle. Co by oni, proboha, dělali v komunistickém státě?! Nutil Maděru, aby se spolu opili, ale nechal se přesvědčit, že by to mohlo znamenat další škrábance na bavoráku. Ne-li něco horšího. Pak se Neumann zeptal, jestli se tu Maděra nepotkal s Hankou Kučerovou, co se pak provdala za toho generála von Niessena a pak za toho milionáře Kalhoffena. Od někoho slyšel, že sem prý pravidelně jezdí i s dcerou, ta dcera že se v Československu dokonce snad provdala, a že tu pracuje. Aha, to ona Hanka jezdí asi za ní… Chtěl po Maděrovi adresu, že by ho příště přijel navštívit, ale Maděra se ubránil. Když se loučili, Erichovi vyteklo z očí trochu toho piva, co vypil)

Páter Kačer se poradil s Pánembohem, jestli se kněz pro blaho církve může dopustit vydírání, a pak Starého trochu zmáčkl: i hřbitov je teritoriem církve, a Starý buď dá část svých výnosů na kostel dobrovolně, nebo nucené všechno - v tom případě ovšem Kačer přiznává, že by to šlo někam jinam a ne na kostel. Starý nebyl hloupý ani nenažraný a souhlasil. To samo ale stačilo jen na opravy toho nejhoršího. Stal se však zázrak, jehož nezázračnost farář Kačer odhalil až později. Po každé nedělní pobožnosti si bral kasičku na milodary do sakristie, aby pečlivě zapsal, kolik se tam za týden nashromáždilo. Bylo to pořád téměř stejné - víc mincí a mnohem méně bankovek. Pokaždé šel zšeřelým kostelem (i navzdory kadidlu trochu zavánějícím plísní), a podle toho, jak kasička cinkala, odhadoval, kolik to tentokrát hodí. Avšak onu neděli necinkalo vůbec nic. Usilovně po cestě přemýšlel o zlodějích, možná i o nějakém estébákovi, který dostal za úkol odradit (s patřičnou výhrůžkou v hlase) každého příchozího od podporování takového protistátního elementa.

Mince tam byly. Necinkaly proto, že se tísnily pod svazkem dvaceti západoněmeckých tisícimarkovek.

Hana se prozradila skrze Janu, kterou poprosila o odborný dozor, aby se její peníze nerozplynuly v socialisticko-rozkradačském způsobu stavebního podnikání (o kterém právě Jana dovedla tak zasvěceně hovořit) podruhé. Hana byla mylně přesvědčena, že Janě o své darovací anonymitě řekla, a připadalo jí neslušné jí to připomínat. A tak Jana - aby svůj dozor Kačerovi nějak zdůvodnila - mu to řekla. A on, kromě díkůvzdání za ten netušený obrovský dar, musel svého Pána taky poprosit, aby ho zbavil muk způsobených téměř konspirativním příkazem, že dárce nesmí být za žádnou cenu prozrazen.

Kostel byl zachráněn. To se však nedalo říct o velkostatku ve Velké Vsi.

Televizní areál na vrcholku Kájova se blížil dokončení, a Janu pozvali, aby se jako jedna z prvních rozhlédla po kraji z vrcholku televizního vysílače. A v dalekohledu viděla, že střecha na té kdysi nádherné barokní sýpce a stájích je propadlá. Vtrhla do Lučin a dožadovala se lučinského zásahu na záchranu Velké Vsi.

„Patří nám pila, nebo ne? Tak teda vykážeme výměnu krovu… co já vím - na velkým chlívě. Všichni to tak dělaj. A na partu tesařů a pokrejvačů bysme snad taky měli, ne? Nebo mě v tom necháte? Klidně prodám obě naše kobyly… Jak vás mám přesvědčit, že to je jedna z nejkrásnějších barokních hospodářských staveb?“

Nebyli proti. Ale mělo to háček. Velká Ves byla součástí štěpánského státního statku. Tam už také začíná zatékat do stodol a statek nemá peníze ani na tyhle opravy, natož… A když jim to někdo (pro ně) zadarmo opraví, hned si tam něco nastěhují a budou to plundrovat uvnitř. Maděra jim téměř přikázal, aby se o tom nezmiňovali před Hanou - dalo práci ji přesvědčit, aby nevrazila do státního statku peníze na opravu místa, kde se narodila. Boy do ní hučel snad hodinu, aby jí dokázal, ze by ty její peníze šly na všechno možné, jen ne opravy budov. Byla by schopna totéž udělat s Velkou Vsí: po zabrání Sudet v osmatřicátém se Hanin první manžel (později generál) von Niessen domluvil s premonstráty, že od nich velkostatek a hřebčín převezme a povede tak, jako by to vedli premonstráti. Hana se na tenhle statek vdala (a jejímu otci se na chvíli splnil sen, že když ne jemu, tak aspoň jeho rodině patřil cely kraj), a před vrácením Sudet Československu opustila ne svůj rodný statek ve Svatém Štěpáně, ale niessenovské zboží. Samozřejmě že se tam byla už podívat, a byl to pro ni ještě větší šok, než první pohled na zdecimované rodiště. Ve Velké Vsi byl krásně barokní i prasečník, a cesta od statku ke kapli na nedaleké Hoře Panny Marie (přes kterou vedla hranice) byla lemována Křížovou cestou z barokních přístřešků na obrazy a oltáříky - to všechno bylo zničeno. Kaple na hoře, stojící na samé hranici, byla přestavěna na strážní věž (v kapli samotné sídlil strážný oddíl pohraničníků), z Křížové cesty zbyla torza. V poslední době byla tři zastavení opravena podobným způsobem jako hroby ve Svatém Stěpáně: pár sudetoněmeckých babiček vyslovilo před smrtí přání, aby si jejich potomci vzali patronát (jak se tomu říkalo po socialisticku) nad tím zastavením Křížové cesty, kde se při pouti na Horu Panny Marie nejčastěji modlily. A zedník ze svatoštěpánského státního statku, pan Pouček, si rád přivydělal - stejně se živil především melouchařením, když na statku vlastně nezedničil, ale záplatoval.

Nakonec to vyřešili tak, že si JZD Lučiny od státního statku zborcenou sýpku pronajalo, že ji místo nájmu opraví. Jana by bývala nejradši sýpku se stájemi opravila jako památku, tedy včetně fasád a vnitřků, ale k tomu Boye neudrndala. Toho už mrzelo, že k té akci vůbec dal souhlas - vzhledem k nedobré situaci většiny zemědělských družstev strana doporučila ministerstvu zemědělství, aby doporučilo prosperujícím družstvům spojit se vždy s nejbližším sousedním družstvem, které je na tom špatně. Naštěstí pro Lučiny široko daleko žádné strádající JZD nebylo, ale znamenalo to alespoň návštěvu ministerských (a jiných) kontrolorů na uváženou, jestli by Lučiny nemohly alespoň na dálku uzavřít s nějakým takovým družstvem družbu. Boy se při takové příležitosti pokaždé vykazoval skoro čtyřicet let starým a azbukou napsaným dopisem z kazaňského kolchozu (jehož byl tehdy hřebčín součástí) potvrzujícím družbu mezi oběma družstvy. Že tu družbu tehdy zařídil Gríša a že začala a skončila dodáním hřebců Ebena, Achtapa a Věrchovoje zvaného Vichr a jednoho podkoního jménem Sura Arkutin, se z dopisu vyčíst nedalo, a soudruzi se kupodivu (asi kvůli té azbuce) nikdy nad stářím dopisu nepozastavili. Dokonce si jeden náměstek (který byl na ministerstvu zároveň předsedou Svazu československo-sovětského přátelství) vyprosil fotokopii, aby ve Svazu měli dokument o družbě přetrvávající desítky let. I tak však byla taková kontrola (jako každá) nepříjemná, pokaždé s sebou (aby se oni měli čím vykázat nadřízeným orgánům) vezla alespoň jednoho cifršpiona, a to pak pro Rendyho a Boye znamenalo předkládat štosy dokladů a výkazů. V poslední době se jim celkem účinně dařilo tyhle rejpaly odrazovat počítačem. Náš počítač to má v paměti, řekněte přesně, co chcete vidět, vy-tisknem vám to. Nebo vám to alespoň ukážeme na obrazovce. Ministerstva počítače ještě neměla - těžko dávat do počítače telefonické či ústní pokyny od soudruhů z politbyra.

Řady Maděrových přátel z časů uranového společenství v lágrech řídly. Na leukemii zemřeli Víťa Trejbal a Hynek Rosypal, na rakovinu plic Bořek Hejkal. Míla Rýdl na zástavu ledvin. Jejich velitel, generál Pepa Tomek, sice přežil ta děsivá léta Leopoldova, ještě se sešli na zakládajícím sjezdu K 231 v osmašedesátém roce, ale pak se zcela stáhl, a zemřel o šest let později - jeho žena to nikomu nedala vědět, dozvěděli se to až mnohem později. Francek Hartman a Luboš Fišer utekli v devětašedesátém do Kanady - občas od nich přišla pohlednice, na té první všichni shodně napsali, že z pochopitelných důvodů se musíš, kamaráde, spokojit jen s čum-kartou, tu si každej může přečíst a nemá co rozlepovat.

S ostatními se však scházel. Dokonce jednou či dvakrát za nimi byl v Praze. Když se scházeli v Lučinách, ostatní je občas chodili za dveřmi poslouchat. Dědkové se hádali jak kluci. Většinou se společně vrhali na Maděru, který se paličatě držel svého přesvědčení, že jediná šance, jak získat pro tenhle stát svobodu, je v reformě Gorbačova. Mohli vyletět z kůže, když jim řekl: „V pětačtyřicátým nám bylo jasný, že je připraveno na velkej podraz, když komunisti začali vykřikovat, že Československo osvobodila jen a jen Rudá armáda. Ale teď to podraz nebude. Jestli nás někdo může vopravdu vosvobodit, tak jenom Rusáci. I když tím, že se na nás konečně vykašlou. To nemohli slyšet. Bylo to tak absurdní, až se z toho Lojzovi Benešovi těžko dýchalo. A nejen absurdní nebylo přece možné jenom pomyslet, že bychom Sovětům měli být do budoucnu za něco vděční. Když… Měli ho za idiota. A k tomu ještě optimistického. Ne že odmítali věřit, že by se něco… oni prostě nevěřili. Už to nešlo. Z každé tváře, co se objevila na obrazovce, čišela jistota, že není moci, která by jejich moc ohrozila. Janiny zprávy to potvrzovaly. Veřejné odpůrce režimu nenechali na chvíli vydechnout. Ze zpráv o Gorbačovových snahách domluvit se se Západem televize a rádio vy-škrtávaly co se dalo, a nikdy nic necitovaly v plném znění. Politické komentáře působily dojmem, že perestrojka je dobrá jen pro Sovětský svaz - navzdory do zblbnutí zdůrazňovanému bratrství na věčné časy se začínalo ozývat, že každá socialistická země má právo jít k socialismu svou cestou.

Návštěvy západních Němců se množily i v Krušných horách. Kromě Neumanna si ve Svatém Štěpánu pronajali letní byt ve svých bývalých chalupách další Němci. Ukazovali fotografie, jak stavení vypadala před odsunem, a dokonce hovořili o tom, že by finančně přitlačili, kdyby se současní majitelé snažili chalupy zrekonstruovat do původního stavu.

Kdosi se pokusil o totéž v Lučinách, naštěstí nebyl Maděra doma (aby to zase nebyl nějaký jeho předválečný spolužák), a Boy je vypakoval. Pořád se do Lučin někdo cpal. A nejen estébáci pro Janu - vzdálenosti jejich příjezdů se zkracovaly, párkrát se pokusili vyslýchat i Maděru, ale Maděra před nimi hřešil na svůj věk, neustále jim ho připomínal a nabízel jim, ať ho tedy zavřou, že už je trošku jiná doba, a teď je sem mnohem víc vidět, jen ať si klidně tu ostudu udělají, že otravují a zavírají staré dědky, kterým je dvaasedmdesát. llonka se musela na stará kolena seznamovat s další novou podobou svého muže: byl vzpurný, málem ukecaný, a všechny neustále přesvědčoval, že cítí v kostech veliký třesk, o kterém byl celá léta přesvědčený, že se ho nedožije. Až o něj měla strach. Ale na druhé straně se už nepamatovala, že by někdy předtím měl tak skvělou náladu. Oživl a omládl. Všechny špatné zprávy, zvlášť o přibývajících zatčeních, vítal. Když Janu odváželi (v poslední době nejmíň jednou za měsíc) na obvyklé osmačtyřicetihodinové výslechy do Prahy ve snaze začlenit ji do nějaké protistátní skupiny, s úsměvem ji vyprovázel, hladil a objímal a vyzýval, aby vydržela, že to určitě stojí za to. Až mu jednou Šaška vyčetla, že nejspíš už zapomněl na to, co vyváděli s ním. Když může mít radost, že někoho zatýkají.

Protože Jana tušila, že by ji před kulatým výročím vzniku republiky mohli zase ne-li zavřít, tak aspoň někde odděleně izolovat, jako to udělali v létě při dvacetiletí Srpna, zmizela o deset dní dřív. A Ilonce dalo práci přesvědčit svého muže, že se zbláznil, chce-li se ve své staré uniformě squadronleadera RAF zúčastnit spolu s ostatními shromáždění v Praze.

Kérly v té době režíroval divadlo - od chvíle, kdy se i on podepsal hned za Maděru na jednu z petic Charty a jejich jména četli ze Svobodné Evropy, mu nedovolili točit ani dokumenty. Točil tedy vlastní kamerou a za vlastní peníze různá setkání odpůrců režimu, včetně jejich častých zatčení. Sám už taky byl několikrát vyslýchán, dokonce mu přijeli udělat domovní prohlídku i v Lučinách, ačkoliv v té době kvůli nejmladším Karolíně a Honzovi (kteří studovali) a kvůli Kátinu koncertování bydleli především v Praze.

Byl to podivný čas. Lučiny byly na jedné straně vyhlášeným hřebčínem a téměř vzorovou dobytkářskou stanicí, na druhé straně se proti nim množily výpady v televizi i ostatních médiích, že jsou semeništěm protisocialistických nálad na venkově. Přitom nejvíc chvály přicházelo ze sovětské strany: zase se objevilo auto ze sovětského velvyslanectví (a Sura omdléval hrůzou), aby rada velvyslanectví předal Šurovi jménem své vlády vyznamenání za vzornou reprezentaci sovětského trenérského a chovatelského umu v bratrském Československu.

A pak začal rok 1989, Jana odjela do Prahy, zúčastnila se Palachova týdne, byla zatčena a odsouzena na osm měsíců. Jerry se tvrdě chytil s Maděrou, který z toho měl radost jako z důkazu, že režim začíná být v koncích a mlátí kolem sebe hlava nehlava. Ale byl první, který se podepsal na petici žádající propuštění všech, co byli zavření. A když to musel udělat i Jerry a po něm postupně ostatní, a pak poslouchali ze Svobodné Evropy svá jména, Maděra měl z jejich dodatečného zděšení radost.

Přes hraniční přechod ve Svatém Štěpáně se draly snad tisíce dederonů, aby se mohly přes náhle otevřené Maďarsko a Rakousko dostat do západního Německa. Júlka Dóbayová musela sáhnout hluboko do paměti, aby si vzpomněla, jak se peče chléb - Němci na svou pouť za svobodou skupovali veškeré potraviny. Krušnovská pekárna zmnohonásobila svou výrobu, a ani tak to nestačilo.

Jana se vrátila přesně po uplynutí poloviny trestu, ačkoliv podmínečné propuštění nežádala, a na svou rodinu při návštěvách naléhala, aby nežádali ani oni. Jerry si myslel, že se zbláznila i ona, nejen Maděra (u něhož to trochu přičítal pokročilému věku).

Čím víc ve sdělovacích prostředcích přesvědčovali, že země stále lépe a rychleji spěje k socialismu, tím větší měl Maděra radost. (V létě se v Praze sjeli milicionáři, a při reportáži z jejich vzájemného a vytleskávaného ujišťování, že socialismus ještě nikdy nebyl tak silný a že s hrstkou protisocialistických sil zametou, se Maděra u televizoru ohromně bavil) A co víc - Ilonka se k němu přidala. Ostatní to považovali málem za zradu: právě její předchozí nesouhlas byl pro ně důkazem, že pravdu mají oni, ne Maděra. Ilonka přece viděla za roh. Ona by určitě něco cítila. A najednou ztratila soudnost i ona. Ani Bill nevěřil - v nemocnici se mu denně dostávalo nepřeberně důkazů, že se otěže naopak přitahují, ne že povolují.

„Žádný otěže přitahovat nemůžou“ smál se Maděra, „už žádný nemaj.“

Hana se v posledních měsících neukazovala, a nejméně jednou týdně telefonovala Petře, aby sbalila děti a odjela do Německa. Jenže v Lučinách bylo tolik práce, že si Petra odjet nedovolila. A ani vlastně nechtěla. Její a Zdeňkovo genové inženýrství právě začalo přinášet své plody. Všechna telata byla zdravá a odolná.

Pod Surovou trenérskou rukou Smájlova nejmladší ratolest Majka vyhrávala jeden parkur za druhým. A při mistrovství republiky za sebou nechala mnoho vynikajících jezdců. Její starší bratr Michal vyhrál na lučinských koních dva rámcové závody Velké pardubické. Toho roku se narodil největší počet hříbat. Hanina niessenovská stáj pomohla svou pověstí k prodeji dvou lučinských klisen a jednoho hřebce do Francie.

Změnilo se jen to, ze večery trávili u televizoru, aby alespoň věděli, že - až na Československo - to všude kolem vře. Už cítili, že Maděra měl a má pravdu, ale pořád ještě neměli důvod dívat se kamsi dopředu - pořád pro ně byla mnohem důležitější práce. Smájl to pojmenoval přesně: „Jestli se něco stane, bude to krásný. Ale že by to něco změnilo na tom, co děláme, to dost pochybuju.“

Tři dny před oslavami padesátiletého výročí vysokoškolského sedmnáctého listopadu Jana odjela. Neřekla ani Jerrymu, kam jede, a Jerry jen řekl, že doufá, že Jana nejela do Prahy, aby ji zase nezatkli. Sedmnáctého v noci Jerrymu zatelefonovala, že na Národní třídě se studenti tvrdě střetli s policií, a že to vypadá na pořádný rachot.

Nazítří telefonovala, že to vypadá dost divoce, ale že se zdá, že by strana s vládou mohly jít od válu.

Pak už se to dozvěděli i z televize.

Večer při uléhání Maděra řekl Ilonce: „Víš co je sranda? Že až teď jsem dostal strach, jestli se mi to celý jenom nezdá“

Pátek, 16.30

Eva

Musela na chvíli odejít. Přistihla se, že Vaškův výklad k zítřejšímu programu přestává vnímat. Pod Boyovými prsty Computer vydával (a rozmnožoval) stránku po stránce, a Vašek průběh celé aukce znovu podrobně probíral. Už jí to připadalo zbytečné. Každý znal svoji úlohu nazpaměť včetně všech možných i nemožných nenadálých situací. Přestože koně z Albrechtic měli dorazit až ráno, Computer o nich věděl všechno - každý měl u svého jména i číslo stání, shodné s číslem složky, v níž o něm byly veškeré informace. Rodokmenem počínaje, přes lékařskou zprávu, povahopis, až po krmný režim. Když pár těch složek prolistovala, připadlo jí, že se to nikdy nedá zpracovat do zkráceného sdělení, jímž dražitel bude koně představovat. V každém případě jí teď z toho hučela hlava, a málem lapala po čerstvém vzduchu.

Obdivovala Mada, že tam vydrží sedět, poslouchat Vaška a ještě se při tom probírat všemi těmi lejstry. Seděli se Smájlem vedle sebe, a občas jeden druhého tužkou upozornili na něčím zajímavou řádku. Připadali jí trochu směšní - oba brýle na konci nosu (aby bez nich viděli na Vaška), a velice pozorní jako dva šprtounští přestárlí žáčci, které na stará kolena dokopali do školy. Kromě Harryho, který (k Vaškově nelibosti) ve výběhu odebíral herforďákům vzorky krve, tam byli všichni mužští, dokonce i Jerry, ačkoliv nikdo po něm nechtěl, aby se to týkalo i jeho. Znervózňovalo ji, že tam není Majka, která věděla, že se tahle porada koná ve čtyři, a že na ní musí být nejenom proto, že celou tu parádu začíná drezurou Kassandry, ale že se s ní počítá, že bude předvádět nejvíc lučinských koní. A že musí s konečnou platností vědět pořadí, a podle informací o konkurenčních koních se připravit na způsob, jakým je předvede. Ale někdy před desátou Smájlovi oznámila, že dar pro Mada si může zařídit teprve až teď, a vytratila se. Vašek měl samozřejmě řeči {„Kde je zase, sakra, ta olympionička? “), obrátit se přímo na Smájla si přeci jen netrouf, a tak hledal očima ji. A ji nejvíc štvalo, že tam sedí nejenom Jana, ale i Iza, i Blanka, dokonce i Ivana a Káťa (Kérly Evu ani tak nerozčiloval kamerou, jako přidanými světly, z kterých ji bolely oči). Ale Majka nikde.

Budu si s ní muset promluvit. Tou olympiádou to není, to je něčím jiným. Kdyby to bylo zamilováním, tak prosím, ale to bych si snad všimla, ne? A ten nějakej by mi přece musel padnout do očí!

Slunce ještě hřálo, ale už bylo dost nízko. Ale zaplať Pánbůh, že to je aspoň takhle, víc si šestýho října sotva můžem přát. Snad to vydrží. Bylo by to krásný, mít aukci pod sluníčkem. A tu Madovu slávu. Přeci jen ho to trošku rozházelo - trošku znejistěl, že před ním o narozeninách nepadne slovo. Ví, že se to bude slavit, ale neví jak…

Vtom si všimla, že seshora od Štěpána sjíždí Jírova terénní toyota. Trochu zmateně se ohlédla k otevřeným dveřím, z nichž před chvilkou vyšla. Za těmi Jíra přece sedí s ostatními. Viděla ho. Ještě před chvílí… Pak si vzpomněla, že po ránu tomuhle autu málem vletěla pod kola, a že z toyoty vyskočil Dan a hrozně se jí omlouval: že hrozně pospíchá, aby se stihl včas vrátit s překvapením pro tátu k těm narozkám. Trošku ji zmátl - byla přece při tom, když Ilonku prosil, aby ten obraz pro tátu někam schovala, že je táta na stará kolena zvědavý a onehdy vylezl až k němu nahoru do ateliéru. Asi to postřehl, a řekl, že tohle překvapení je něco úplně extra, a že z toho bude odvázanej nejenom táta. A byl pryč.

Pořád ještě nenosila brýle ani na čtení, a brzy rozeznala, že ve voze jsou další dvě osoby. Vzápětí vedle Dana rozeznala Majku. Napadlo ji, že Dan Majku nejspíš uviděl v Krušnově, když čekala na autobus (i to jí bylo divné: proč si nevzala auto a řekla Smájlovi, že si na silnici někoho stopne, tohle přece dělala naposledy, když s ostatními dětmi jezdili do Krušnova do biografu), ale pak rozeznala i tvář na zadním sedadle a skoro vykřikla: „Bože! Šura!“ A bylo jí hned jasné, jaké překvapení měl Dan na mysli a proč tolik pospíchal. Určitě se hnal do Prahy vyzvednout Šuru na letišti.

Vybavilo se jí, jak se s ním loučili. Jak byl celý rozklepaný.

V devětapadesáti! Nebylo se ale co divit. Byl jen jednou na Západě, a to jenom v Haniných stájích, z kterých se skoro nehnul, měl-li Big Shota vytrénovat tak, aby v té Francii vyhrál.

Aby si tam Šuru mohl najít ten kalifornský Rus a POPROSIT ho, aby mu v Americe trénoval koně, a aby za půl roku se Spring Love vyhrál ve Washingtonu. Jak od něho přišel ten kostrbatý fax se spoustou hrubek, a jak se všichni seběhli a Pýt přinesl šampus. A jak za měsíc dorazila tlustá obálka plná novinových výstřižků z toho slavného závodu, a na některých kromě jména i Šurova fotografie, tolik se lišící od ostatních tváří…

To už sjeli dolů a zastavili pár kroků od ní. Než jí pohnula radost ze Šury, postřehla ve Smájlových očích Majky cosi, co ji prchavě znepokojilo.

„Šuro!“

Dan si dal prst na rty. „Nekřič! Ať to překvapení nezkazíš.“

Nechápala to. Jako by se Šura dal utajit až do rána. Teď naopak by byla nejvhodnější příležitost. Akorát by se ještě přivolala llonka, Júlka a Harry, a snad i Tereza (která tenkrát, když se vrátil, za ním zdrhala ze školy v Praze, aby ho vracela do života, hlavně ona)…

Vypadal ohromně, dokonce mu z koutků rtů téměř zmizely ty trpké zářezy, snad i trochu ztloustl, i vlasy jako by mu zhoustly. Nejdřív ho k sobě přitiskla a pak zlíbala.

„Bože, Šuro!“

Když vzala jeho obličej do dlaní, aby si ho prohlédla zblízka, ještě v jeho očích stihla cosi zmateného či jakého, co však neplatilo jí, ale kamsi za její levé ucho. Rychle se ohlédla a téměř totéž viděla na Majce. Danův úsměv byl taky jiný, než na jaký byla zvyklá.

Pohladila Šuru po obou tvářích, ustoupila, aby viděla na všechny tři, a uhodila: „Tak co je. Co se stalo?“

Chvilku to trvalo. Majka se podívala na Dana, vzdychla, ušklíbla se, cukla rameny, a řekla: „Voženili jsme se.“

A chytla se Dana za ruku. „Bill a Šura nám byli za svědky. Před půl hodinou.“

„Takovej dárek,“ řekl Dan.

„Dárek,“ bylo všechno, co byla schopna říct.

Majka se nadechovala, že ještě něco řekne.

„Už radši nic neříkej. To zatím stačí.“ Snažila se mluvit klidně. Nejhorší bylo, že měla zároveň radost. Vztek však měla větší. Především proto, že ji převezli. Ze nic netušila. Ona! Matka! Téhle krásné bestie. Že Dan je o tolik starší, bylo až poslední. Mihlo se jí hlavou, jak před patnácti či kolika lety byl Dan zamilovaný do ní…

Mělo by mě to potěšit nebo rozvzteklit? Ze lásku ke mně přenesl na mou dceru? No těbůh! A to jeho obletování Mariky byla jen kamufláž. Kterou si nejspíš vymyslela Majka. Ale jak se jim podařilo… Dyť tu zas tak často nebejvá… A kolikrát jen chvíli. Majka ale jezdila po těch závodech… A že by si Smájl něčeho všiml, to teda ne.

Šura se tvářil provinile. Ale řekl: „Je to krásny, né?“

A Majka řekla: „Ještě něco: jsem ve čtvrtým měsíci.“

Ježíš, já nejsem schopná nic říct! Nemůžu. A ona čeká, co řeknu. A Dan taky. Ale já nemůžu…

„Já… Nejde mi něco říct… Je to… je to… krásný.“

Bože! Bude ze mě babička. A Smájl… Tuhle říkal Já se toho snad nedočkám…

„Bude z tebe babča,“ řekla Majka.

Chtělo se jí brečet. Dokonce cítila, jak se jí k ústům prodírá ono pradávné cikánské kvílení. Jiné pro radost, jiné pro žal. Ještě nikdy je ze sebe nevydala, a Júlčino naříkání při všech těch smrtích jí šlo na nervy. Vzápětí si uvědomila, že to tak není, že to je zpěv, asi blues, jedno z těch, co si se Smájlem ve stájích, když byli sami, když čekali na příchod hříběte nebo vartovali u nějaké nemoci…

Šuru málem odstrčila a natáhla po Majce paže.

„Holčičko moje…“

A Dan se smál. Skoro zle se na něj obořila. „Co se pořád jen tlemíš?“

„Mám radost… Nebo ji nemám mít? Taky proto… Když jsme teď sjížděli dolů, Majka říkala, že to s tebou sekne.“

Nechala se vzít do jeho nemalířských tlap a políbila ho. Avšak ani tak se té otázce neubránila. „Jak se vám podařilo..“

Spokojeně pokyvoval hlavou a pořád se smál. „Nic si z toho nedělej - ani Ivana nic neví. A víš, jak jsme si…“

Bože! Je mu jen o pět let míň než mně!

„Kudá… kam já mám jít? Teda?“ ozval se Šura.

Vzpamatovala se. „Zajdi pro Ilonku sám. A přiveď ji dolů. Chvilku ji zdrž. Já mezitím skočím pro Júlku… Ježíši! Ta se zblázní! I ona… Po Aleně a Ilonce… Ne abyste něco cekli! S tou by to opravdu mohlo seknout… Ty zaběhni pro Harryho,“ řekla Danovi. „Támhle u lesa obskakuje herforďáky s injekcema.“

Když se pak Šura objevil ve dveřích, zodpovědnost ve Vaškovi měla sice vztek, ale nadšený byl stejně jako ostatní. A ji bavilo, jak užuž otvíral pusu, že Majce přece jen řekne něco ostrého, ale Šura stál vedle ní, a to šlo těžko - zároveň mít radost a zároveň prskat.

Bylo po briefmgu. Vašek se sice pokoušel vydobýt z nich ujištění, že si aspoň vzali ten scénář, oni mu na to kývali, ale čišelo z nich, že v téhle chvíli jim to je jedno. A on se tedy vypařil sám na snad už tisícátou kontrolu, jestli je všechno, jak má být. Ale i on si nejspíš připustily že teď je na chvíli aukce nedůležitá. Že teď je na forhontě Šura.

Pozorovala Dana, jak má radost z Madovy radosti. Zachtělo se jí najít v sobě výčitku (Cos to proved mý holčičce, ty sy-čáku), ale nedařilo se to. Místo toho viděla zmužnělou ušlechtilost llončina profilu, a byla překvapená, že si toho nikdy nevšimla. Když pootočil obličej a ukázalo se Madovo vysoké čelo a pevná brada (která bílým porostem zjemněla a vlastně ji už strašně dlouho nikdo neviděl), llončina podoba se vytratila. Vlastně jsem si dycky říkala, že je Dan pěknej chlap…

Vtom postřehla, žé ji zase pozoruje Majka. Zaměřila se tedy na Smájla. Nesmí mi v tyhle vřavě zmizet. Musím mu to říct já. Nemá překvapení rád. Ty dva to určitě řeknou až ráno, hned jak Madovi popřejou, a to by… ne, musím mu to říct teď hned.

„Smájli! Bařino! Neuteč mi!“

Věděla, že ji Majka sleduje trochu s obavami. S tíms musela počítat, holčičko, tak docela snadno všechno zas nejde.

„Co je?“ Smájl došel až k ní a hleděl na ni uklidněnýma Majčinýma očima.

Všichni šli nahoru, aby Šurovi připili, ona však Smájla dovedla domů, a tam mu to řekla. A byla si (pokolikáté už?) k smíchu. Chvilku pokyvoval hlavou, pak k ní pomalu otočil obličej, a po pěti vteřinách řekl: „A to je dobře nebo špatně?“ A pak ještě dodal: „To asi na tu olympiádu nepojede, co?“

Co mu na to měla říct? Když celých těch jednatřicet let nikdy nereagoval jinak? Když jí za celou tu dobu ani jednou neřekl, že ji miluje? Ale stačilo, aby se na ni podíval, dotkl se jí, sedl si ve stáji na bobek jak derviš a zahrál pár tónů na flétnu… Nikdy, nikdy se necítila o něco ochuzena. Ani děti. Často z úkrytu pozorovala, jak si s nimi hrával, jak ani s nimi příliš nemluvil, jak i jich se dotýkal, a ony se o něho třely jak koťata…

Za tři roky mu bude sedmdesát. A přitom… Nesmí mi umřít! Copak se někdy nechal od Billa vyšetřit? Vím já, jestli má všechno zdravý? Třeba srdce? Nesmí mi umřít! Zbláznila bych se…

Ozvalo se zaklepání, a ona věděla, že to jsou oni.

Majka se vydala rovnou k němu. „Táto…“ A klekla si před něj a položila mu dlaně na kolena. Dan zůstal stát vzadu a chvíli hleděl na ně, chvíli na ni. Smájl Majce přejel prstem po spánku. Pak po hřbetě nosu. Pak přeš rty. A střídavě se díval na ten svůj prst a do jejích očí. A ona pod tím prstem řekla: „Narodí se to nějak v polovině března..

Usmíval se. Konečně řekl: „To nevadí. Ta příští olympiáda ti už neujde. A bude ti devětadvacet. To je na military ještě lepší.“

A tobě jednasedmdesát, ty blázne bláznivá.

Něžně odstranil Majčiny ruce ze svých kolen, vstal a zdvihl ji. Objala ho kolem žeber. Lehce ji políbil na temeno. „Tuhle jsem si říkal, že…,“ nedopověděl to, ale i Majka s ním měla ten telepatický či jaký způsob dorozumívání, a řekla to místo něho: „… je nejvyšší čas bejt dědeček.4’

Von je šťastnej! Šťastnej jak želva! A je to na něm vidět!

„Musím jít,“ řekl. „Aby…“ Když došel k Danovi, klepl ho hřbetem ruky do bicepsu. Zakýval hlavou. „To možná stihnete ještě jedno.

A už se od něho odvracel, nasměrovaný ke dveřím, když tak tiše, že to taktak zaslechla, dodal: „Blboune.

Jejich dávný kaubojský projev přízně… Cassidy…

Dveře za ním zaklaply. Zůstala s Majkou a Danem sama. Přesně to, co chtěla. A teď, bůhví proč, z toho byla nesvá. Majka vstala a šla se opřít o Dana. Takhle spolu popošli blíž k ní.

Nevím, co vám mám říct. Najednou nevím. Snad, že…

„Neboj, mami,“ jí Majka do toho řekla, „panu faráři nevadí, že jsem těhotná. Svatba bude příští sobotu.“

„Ale,“ pokusila se namítnout, a chtěla dodat, že ještě vlastně nikdo…

„Je to v pohodě, fakt. Ráno, až to Madovi dáme k narozkám, to budou vědět všichni. Tejden na to stačí. Žádný závoje, žádný vlečky, žádný velký trachtace. Ta zejtřejší bude jakoby i naše.“

„Júlka bude zklamaná… Určitě si představovala, že její vnučka…“

„Imra ji zpacifikuje.“

„Majko, já… je to tak kách…“ Až teď pohlédla na Dana. Za celou dobu vlastně nepromluvil. Pousmíval se a v očích měl radost a ještě něco, čím jí ještě víc připomínal Mada, ale nebyla schopna to pojmenovat. Nevydržela to. „Jak to, že…“ ale honem to usekla.

To je mám vyslejchat, jak voni dva vůbec, a kdy, a kde… jo, jo, jo, šíleně ráda bych to věděla, do posledního detailu popsaný, abych si mohla představovat… Dyť je to moje dítě, krev mý krve… Ale… Copak jsem se zbláznila?

Majka se rozesmála. (Vidí mi až do pat, ta bestie milovaná.) „Potěší tě nebo rozběsní, že už se milujem dva roky?“

Ne, takhle ne, to nemá cenu, jen si ze mě bude dělat šoufky, když už ví, že vlastně mám děsnou radost. „A jak dál?“ Bývala by ráda dodala, že Majka rozhodně není jak Káťa, která se s Kérlyho nepřítomností vždycky uměla vyrovnat, a že by to nemuselo dobře dopadnout, když Dan bude mizet a objevovat se, ale on jí do toho řekl:

„Už tu zůstanu. Jen jednou dvakrát do roka vyjedu udělat nějakej koňskej portrét, víc jich ani teď nedělám. Abych neztratil cenu. Ale jinak… vždycky se mi nejlíp malovalo tady. Ivák mi slíbil dříví… Štěpán mi rád pomůže, vostatní určitě taky. Jana už bude mít projekt…“

„Dům?“ přerušila ho skoro divoce. „Chceš říct, že těmhle všem jsi…“

„Dan jim nic neřek, mami. Neštěť se. S každým mluvil o domě, ne o mně. Ani o tom (ukázala si na břicho) pižďuchovi. Jen ti chtěl nenápadně naznačit, že to s rodinou myslí vážně.“ Co ale za dvacet, třicet let? Je mezi várna ještě větší rozdíl než mezi mnou a Smájlem. Je ale Dan jak Smájl? A ty… Ozvalo se další zaklepání. Tohle však nepoznala.

Ilonka.

Došla až k nim, a jednoho po druhém si poklidně prohlédla. Na rtech, olemovaných desítkami jemňounkých vrásek, ten svůj laskavý úsměv. V očích zakončených vějíři už hlubších vrásek (takový maj prej jenom ti, co se uměj smát) jistotu, pohodu.

Zavrtěla hlavou na znamení nevelkého údivu, a zahleděla se do očí svého syna: „Mohls mi to říct. Možná jsem si to zasloužila..

Co měl ještě říct?

Ilonka nečekala na odpověď a pomalu a jistě sjela očima pod Majčin (pořád ještě) útlý pas. „Takže je to pravda.“

Co to říká? Nic není ještě vidět!

Ale Ilonka se už Majky ptala: „V kolikátém měsíci? Tak ve čtvrtém, co? Pořád sis chodila pro to zelí…“ A znovu pohlédla na Dana. „Myslel sis, že přede mnou… Takže zítra…“

„Vzali jsme se,“ tedy řekl. Ani nemrkla. Jen se jí zastavila ruka, jíž se ho snad chtěla dotknout nebo jen ukázat, jak to často dělávala, když považovalo něco za důležité a potřebovala to zdůraznit, aniž by přitom zvyšovala hlas. Pohnula se, a už to vypadalo, že nic neřekne a odejde. „Pánbůh vám požehnej,“ však řekla a vztáhla ruku k Majce, aby ji pohladila, přitáhla její tvář ke své, a políbila. Na Majce bylo vidět, že chce říct o té svatbě v kostele, ale Ilonka sjela rukou z její tváře a jeden prst jí položila na rty jako před chvílí Smájl.

Dan alespoň řekl „I na to dojde,“ než taky jeho pohladila a políbila.

Hana to řekla přesně: „Dámou se ženská nerodí, Evičko. Dámou se stává.” Jak ten ministr Ilonce líbal ruku… Kdyby tak bejval věděl, že má jen měšťanku a její první muž byl dunajskej šífáckej vožrala, kterej skončil s kudlou v zádech… Kdepak, na ni nemáme ani jedna…

Dan najednou řekl: „Počkej. My jdem taky.“ Nevypadal, že by s ním matčina lehounká výtka něco udělala. „Nebo s Vaškem nevydržíme.“ Majku vzal za ruku a svou matku kolem ramen.

Měla bych žárlit? Na Ilonku? Ani se neohlídnou…

Vtom Ilonka pootočila hlavu. „Ty nejdeš, Eví?“

Až jí to přišlo k smíchu. S tím se nedá nic dělat. Prostě je vědma. Mad to dycky říkal. A my mu nevěřili.

Jen co Mad po večeři odešel spát (a šel brzo, a než se vydal ke schodům, ještě se otočil, oči jako obyčejně přimhouřené, aby nepoznali, co v nich je, a řekl „Hlavně to domluvte tak, ať to ráno pořádně vodsejpá,“), rychle se ujistili, že nenastalo nic mimořádného (nic mimořádnýho - to budete čumět, co se stalo mimořádnýho!), a Vašek se zase začal vnucovat se scénářem aukce. Hlavně pořád mlel dokola, že se může objevit president - z protokolu mu řekli, že na to má vyhrazeno celé dopoledne, že se ovšem může do toho vmontovat všechno možné, a pak… A že - jestli president přijede - stejně si nebude přát žádné formality. Volal tam několikrát, a pokaždé dostal stejnou odpověď. A Kérly, ačkoliv presidentův přítel, taky nic nevěděl.

„Nech už toho“ řekl Filip, „nebo nám to votrávíš. Včetně pana presidenta.“

Jeho otec se k němu přidal. „Jako když s náma paní učitelka chystala školní besídku, na kterou měl přijet pan školní inspektor,“ řekl Pýt.

Boyovi kluci pozorovali Terezu, která seděla ve vysokém křesle, Štěpán byl usazený na opěradle, a její obrovské břicho vypadalo jak koule, co se může každou chvíli utrhnout a kutálet se místností, a Kryštof Lukášovi něco šeptal. A Lukáš řekl „Hej, Téro, nepodaří se ti do rána slehnout? To by byl pro Šéfa dárek.“

„Nebuď hnusnej,“ řekla Eliška svému čerstvě diplomovanému synkovi.

„Nejradši bych byla, kdyby to bylo už teď,“ řekla Tereza kupodivu s úsměvem, i když nepříliš nadšeným. Štěpán jen zavrtěl hlavou a ukázal Lukášovi pěst na svém oku.

Šura seděl v rohu tak, aby na všechny viděl, a oni naopak moc neviděli, jak je dojatý. U večeře ho donutili, aby jim řekl, jak ta jeho hajtra v tom Washingtonu vyhrála, a jak to vymyslel, aby se to podařilo, a z něho to tou jeho kostrbatou ruskou češtinou lezlo jak z chlupaté deky. A hlavně je pořád přesvědčoval, že vlastně ani neví, jak k tomu došlo, že jen dělal to, co oni tady v Lučinách dělají už dávno. Kérly si o něčem povídal s Ivanou, Káťa cosi ukazovala rukama Jeleně a Harrymu - nejspíš co musela všechno dělat, aby uhrála včera v Krušnově ten koncert…

Jen mi na tom vadilo, že jsem pořád přemejšlela, jestli by se tohle a tamto dalo uzpívat a že by to možná znělo jen v hlase a s flétnou zajímavě. Teď tak nevypadá, ale u toho klavíru mi připadala strašně mrňavá…

Iza vysvětlovala něco velice důležitého Blance (komu taky jinýmu?), Rendy klimbal, Bill se jako jediný poctivec ptal Vaška na cosi ve scénáři (ale smál se při tom). Jana vyřezávala nataženými dlaněmi z prostoru cosi imaginárního, a nutila otrávenou Danu, aby si to představila.

Smájl vedle ní taky tloukl špačky. Najednou sebou škubl, rozhlédl se, vstal, řekl „Dobrou noc,“ a (jako skoro pokaždé) nečekaje na ni šel pryč. A ona (jako pokaždé) zůstala sedět a bavila se pozorováním Majky a Dana: jak se vůbec nevidí, a jak se neustále snaží být od sebe co nejdál. V duchu však už šla za svým mužem, takže téměř přesně věděla, kdy (jestli se jako včera nepůjde nejdřív podívat na Vehementa s Tiberem) vstoupí do přední stáje, aby si to tam konečně za pomoci flétny a koní všechno srovnal v hlavě. A proto i věděla, kdy vstát, říct „Dobrou noc“ a jít za ním.

Jakmile však vstoupila do stáje, lekla se. Nebyl tam. Podle toho, jakou míval náladu, buď seděl na bobku opřen o box a hrál, nebo boxy obcházel a při tom pískal. Projel jí strach, ale vzápětí uslyšela Saint Louis Blues, a mohla jít najisto rovnou ke Kassandře - právě při tom u ní rozpoznali smysl pro rytmus i melodii. Seděl na podestýlce opřen o dřevěnou mezi-stěnu, Kassandra stála dva kroky od něho, hlavou do ulice mezi boxy, a na místě naznačovala tanec. Jinak se to nedalo nazvat. Když Evu zahlédla v odšoupnuté mezeře, vydala se k ní, opřela si tvář o její, dělala to odmalička. Při tom nepřestala náznakově piaffovat (= klus na místě) podle Smájlovy flétny - Eva cítila její rytmus na tváři. Jemně ji podrbala na lysině a políbila na sametovou plošinku mezi chřípím (i to patřilo k obřadu jejich setkávání) a tiše řekla „Měla bys to poslouchat jako ukolébavku, a ne tady trsat.“ Pak jí mírně zatlačila čelo, aby ustoupila, a sama vešla dovnitř a sedla si na podestýlku hned vedle vstupu, aby viděla na ni i na něho.

Jako vždycky měl zavřené oči, ale to vůbec neznamenalo, že by ji býval neviděl. Chtělo se jí k němu přidat (kolikrát to zpívala Kassandře sama bez doprovodu, když byl Smájl někde na závodech), už si se zavřenými rty bezděčně odkašlala, ale vtom jí došlo, proč právě Saint Louis Blues a proč Kassandra.

Majka! Majka si toho všimla první. („Mamííí, pocem honem, podívej, Kassandra tančí blues! “) Majka uprosila Smáj-la, aby jí ke drezuře hrál, a podle různé muziky učila Kassandru jednotlivé prvky, a díky tomu Kassandra dělala takové pokroky.

Nad čím dumáš, Smájli? Jak je možný, že se kvůli lásce Kassandra nedožije olympiády? Jak je možný, že Majka může někoho milovat víc než Kassandru? To snad ne. Nebo jen přeme jšlíš, kdo bude jezdit Kassandru, když Majka…? To asi taky ne. Ale i kdyby, tak já…

Najednou ji to lehkovážné pomyšlení málem zavalilo: Proč vlastně bych místo Majky nemohla jet já? Smájl, Majka

Kassandra vědí, že nejsem o nic horší než Majka. Možná horší o těch pětadvacet let, ale lepší o vyježděnost těch let. A určitě ne slabší…

Okamžitě se do ní nahrnul příval představ. Okřikla se. Ne, teď ne, na to je dost času. A dřív než Smájla se zeptám Majky. A zejtra při tom zahájení ji budu pozorovat, jako jsem ještě nikdy nepozorovala…

Smájl přestal. Kassandra taky přestala, pootočila k němu hlavu a jemně zafrkala. Položil si zápěstí na kolena a flétnu držel vodorovně před nimi, zahleděný kamsi dopředu. Pomalu pootočil hlavu. Bála se, že v nich bude smutek, ale nebyl. Spíš úsměv.

A když zase flétnu přiložil ke rtům a začal Moon river, na kterou se Kassandra učila pasáže, došlo jí, že přinejmenším tuší. Přelezla k němu po kolenou, opřela se vedle něho, a bezeslovným zpěvem se přidala k němu.

Kassandra byla zmatená: tady v boxu se přece pasáže nedají dělat!

Listopad 1989 - říjen 1995

Nebýt Janiných telefonů, moc by se v tom bývali nevyznali. Z rádia i televize bylo sice znát, ze se cosi děje, mění, či spíš hroutí, ale ty první dva tři dny se z toho nedalo rozpoznat, co se bude dít dál. Televize ukázala ta shromáždění na Václavském náměstí, a když zabírali i Havla a Kubišovou, o nichž tak podrobně věděli od Jany, začínali skoro bázlivě doufat, že by ta změna mohla být trvalá. Jana je ovšem ujišťovala, že už to je víc než pravděpodobné: že se zhroutilo politbyro a Havel s přáteli že se sejdou s vládou - musela to vědět, byla přímo u toho. To od ní věděli, proč se tomu říká sametová revoluce (aby bylo jasné, že nesmí být prolita krev). Hlídali zvonění každého telefonu, aby nepropásli ani jeden její. A najednou už to bylo jasné i z televize, už se tam objevovaly první nové tváře, a ty staré se tvářily zakysleji a zakysleji. Jedno zazvonění telefonu nebylo Janino, ale Lojzy Beneše, který se snažil Maděru přesvědčit, aby přijel do Prahy: ustavuje se nová organizace politických vězňů, a zápaďáci by měli být při tom. A z nich by měl být ve výboru právě Mad, o němž všichni vědí, jak se v Lučinách držel.

Maděru to málem rozčililo. „Lučiny se držely. I když jsem tu nebyl. Jestli to chtěj začít se zásluhama, tak to brzo zabalej.“ Řekl Lojzovi, že nepřijede. Jestli si ho chtějí dát do toho výboru, pro mě za mě, ale tyhle věci by měli dělat ti, co jsou u toho, ne on z Lučin.

Následující den přijela Jana. Přivezla ji vládní šestsettřináctka se šoférem, a Janě to bylo k smíchu. „Vůbec jsem do toho nechtěla vlízt, ale nic jinýho nebylo a já musím bejt zase rychle zpátky. A to ještě musím něco říkat na krušnovským náměstí.“

„To budou mít krušnovský komouši radost,“ řekl Pýt. „Akorát nevím, kdo tam zbyde, když pudou vod válu.“

Jana se při tom probírala poštou, kterou v nepřítomnosti dostala. Nad jedním dopisem se rozesmála.

„Poslouchejte. Tady mi píšou, že mě krušnovský Občanský fórum prosí, abych se stala předsedkyní okresního národního výboru. Nebo aspoň ředitelkou ateliéru. A hádejte, kdo to podepsal? Můj bejvalej soudruh ředitel, co mě vyhazoval. Krása.“

„A co myslíš,“ řekl Rendy. „To teď bude furt.“

Jana se trochu naštětila. „Když budou všichni dál držet huby, tak jo.“

Bylo jí dvaašedesát, ale sršela z ní energie. „No. Něco s tím stejně budem muset udělat.“ Pak řekla, že se co nevidět vrátí. Dělat politiku neumí a nechce, a hádat se s ostatními architekty, jak a co mají dělat dál, odmítá. „Uměla jsem se ozvat z Lučin za bolševika, o to lip by mi to mělo jít teď.“

Ještě vyprávěla o tom, jak na začátku estébáci podcenili studenty a nedovedli pak pochopit, že jim přerostli přes hlavu, a jak byla narvaná všechna divadla, když se do toho pustili herci a ostatní kumštýři. „Leckterej z nich se sice za sociálismu měl moc dobře, ale je zase z televize a filmu znal kdekdo, takže tu revoluci jim věřili víc než nám, o kterejch dřív věděli spíš estébáci, než…“

Mluvila o Havlově rostoucí popularitě, o tom, jak se vyměňuje parlament (a že ji pořád přemlouvají, aby se stala poslankyní), a že je přesvědčena, že - jen co odstoupí Husák (a to je na spadnutí) - bude presidentem Havel. Řekla pár dalších jmen, která znali od ní a ze Svobodné Evropy, ale to je teď nezajímalo - důležité byly děje.

Znovu se vrátila týden před Vánocemi a už zůstala.

Pár hodin po ní přijeli Kérly s Káťou. Sami. Karolina byla až po vlasy ponořená do příprav na jakousi vánoční hereckou akci, a Honza s několika dalšími čerstvými absolventy Akademie a Umprum chystali cosi mezi happeningem a výstavou. Kérly radši už ve dveřích oznámil, že tu letos nebude ani na Štědrý den ani na Silvestra - oboje bude první svobodné, a on má domluveno, že budoucího Prvního muže bude doprovázet s kamerou. A to si nemůže nechat ujít.

Aby mu moc nenadávali, pustil jim čtyři kazety z toho, co natočil od sedmnáctého listopadu (a z čeho spoustu metrů viděli i z německé televize). Konečně si mohli vyplnit mezery v povědomí o všem, co se událo. Kérly využil toho, že Jana (v mnoha záběrech byla i ona) je schopna o všem mluvit zasvěceněji než on, a rozloučil se jen s vlastní ženou a s Ilonkou.

A takto dodatečně poučen Maděra trávil dlouhé hodiny u televize (on, který snad tisíckrát řekl, že tu bednu vyhodí z okna, jestli na ni budou pořád čumět i děti), přepínal na Německo a Polsko, aby se trochu vyznal v tom všeobecném hroucení komunismu, a byl si vítězně jist, že se toho pádu skutečně dočkal Vůbec mu nevadilo, že mu před chvílí bylo čtyřiasedmdesát, Boy se mu dokonce smál, že z té obrazovky čerpá nějakou magickou sílu, která ho omlazuje. Aby z těch sezení u bedny nezkoprněl, mnohem víc jezdil, a dokonce se vrátil k parkuru. (To by však nejspíš udělal i bez sametové revoluce, už dva roky sledoval od samotného narození jak uhel černého hřebečka, kterému na počest stejně černého a slavného koně svého mládí dal jméno Bled, a jako by to jméno zapůsobilo, kůň - jako jeho dávný předchůdce - narostl do nevídané výšky, jako stvořené pro vysoké skákání.)

Zdeněk, Petra, obě mladší děti (Kristina chodila ve Štěpáně do školy a zůstala v Lučinách pod dohledem Aleny a Mirky) a Hana se vrátili z Německa. (Petra se rozhodla připodobnit německé stáje lučinským, a Zdeněk trávil celé hodiny u přístrojů a počítačů, aby zjistil, jestli by se trochu zastydlá místní krev nedala oživit nějakým stejně hodnotným plemenem.) Hana se z toho všeho, co se událo ve východním Německu, v Československu i ostatních komunistických zemích, nemohla vzpamatovat. Přestože sama celý život (až na krátké období, kdy byla ženou nacistického generála) byla svobodná, svoboda její rodné země ji zasáhla snad ještě víc než ty, jichž se bezprostředně týkala.

„Budete svými vlastními pány. Podle prohlášení vaší vlády se postupně vrátí do soukromých rukou všechen ukradený majetek. Budete moci podnikat.“

Jerry jí na to řekl, že pokud jde o Lučiny, asi se to moc nezmění - nevidí důvod, proč by oni dál neměli být družstvem. Asi se změní jejich obchodní vztahy s ostatními, řadu věcí budou moci prodávat a kupovat sami, ale ve způsobu jejich práce určitě žádný zvrat nenastane. V ekonomickém a administrativním možná ano, a Boy a Rendy a Jelena a Filip s tím asi budou mít problémy, ale určitě ne velké, když Boy vlastně s předstihem řídí Lučiny už teď přes počítač. Ale makat s dobytkem a koňmi budou stejně. Trochu z toho čišel jakýsi smutek (či co), že jich se to omámení ze svobody tolik netýká, ale v podstatě měl pravdu.

„A dá se vůbec napravit, co za těch čtyřicet let rozkradli a zničili?“ řekl Harry pochybovačně. „Podívejte se na Svatý Štěpán, jak vypadá Krušnov. Všechno šedivý, špinavý, zničený. Nejsou lidi stejný? Vydoluje z nich vůbec někdo chuť to ještě změnit?“

„Jdi do pytle, Harry,“ řekl Pýt, „viděls ty Kérlyho kazety? Ty lidi nevypadali, že by jim to bylo jedno.“

„A ty myslíš, že všichni ty komunisti a estébáci a udavači, který to dělali, aby si především proti těm ostatním polepšili, a ne jako Brabenec, že tomu věřili, myslíš, že všichni začnou nadšeně místo socialismu budovat kapitalismus? A kdo přesvědčí ty ostatní, že se už bolševik nikdy nevrátí a že stojí za to se do něčeho pustit? A kde ta nová vláda asi tak sebere prachy, aby to dala do kupy?“ Harrymu se téměř třásl hlas - varovných pohledů své ženy si nevšímal. Byl do svých starostí (jako vždy) ponořen upřímně a odpovědně. A (jako vždy) nikdo mu to neměl za zlé. „Teď teprv, až budou jezdit ven bez zábran, zjistěj, co všechno jim chybí. A vadí, že nemaj. A nemyslím jenom materielně.“

Boy se zasmál. „Mně teď momentálně vadí, že pro nikoho nemám žádnej dárek. Nějak mi to v tom rachotu ušlo.“

Ukázalo se, že až na několik málo výjimek (například Ilonku, která dárky sháněla nejpozději na začátku podzimu) jsou na tom všichni jako Boy. A dětem mohla být nějaká sametová revoluce ukradená. Zachránily to Petra s Hanou, které se pro dárky vypravily za hranice, ale na Štědrý večer se nakonec shodli, že pro děti dárky byly důležité, oni že by se však bez nich obešli. Od rána se každou chvíli vraceli k televizorům, aby i tamodtud nasávali to zcela nové ovzduší, a Ilonce a ostatním ženským, které se klohnily se štědrovečerní večeří, taktak nepřišlo líto, že hlasy a ohlasy z obrazovky byly poprvé (nikdy dřív se k večeři televize nepouštěla) důležitější než to, co jedli.

A na Silvestra se i Maděra přiopil, a při půlnoční hymně měl vlhké oči.

Jana trochu vyčistila Krušnov. I navzdory onomu trochu způsobila, že se objevily letáky, obviňující ji, že chce pohraničí vrátit Sudeťákům, a že v jejím bydlišti, v Lučinách, se s nimi paktují už několik let. A že byla pronásledována kvůli svému paktování s revanšisty, ne proto, že byla disidentka - tím svou pravou činnost jen zakrývala. Jana se zachovala zkušeně: protože v Krušnově znala hodně lidí, velice brzy se dozvěděla o původu i původcích letáků, důkazy předala vyšetřovatelům, a jakmile to potvrdili, zveřejnila to v novinách. Jedním z pachatelů byl její bývalý šéf ateliéru.

Pár dní před volbami se sama autem přivezla do Lučin postarší dáma v prostém, avšak drahém kostýmu a tmavých brýlích, a sháněla se po paní Aleně Kandové. Alena ji poznala okamžitě a trochu se jí zatajil dech. V té chvíli si sice vzpomněla jen na to, jak jejím prostřednictvím zastavila v Rudém právu honbu na Mada (a snad i Brabence), ale věděla moc dobře, že toho mohlo být mnohem víc. Tihleti papalášové si určitě ty poslední roky své dobré skutky silážovali. Členka ÚVé, vedoucí oddělení ÚVé, místopředsedkyně Svazu žen, poslankyně, sekernice. Za svobodna Lída Kubištová. Zakládající členka Lučin. Študáci z Vršin. Z nichž zbyla jen Jana a zmrzačený Pepík, teď už mrtvý. Samozřejmě že ji ostatní nemohli poznat. Když ji čtyřicet let neviděli.

Ano. Lída chtěla strašně málo. Jenom že se vždycky chovala slušně, že pomohla Maděrovi, Brabencovi, dokonce i Janě. Že už má opis z Janiných protokolů, že za Janu intervenovala. A jestli by od pana Maděry nemohla dostat potvrzení, že byla jedním ze zakladatelů Lučin. Nechce to pro sebe - je v důchodu a má politiky plné zuby. Ale její syn kandiduje do parlamentu, a nechtěla by, aby si kvůli rodičům zkazil kariéru.

Alena byla schopna promluvit až teď. Zeptala se, za koho Lídin syn kandiduje. Samozřejmě že za komunistickou stranu. To samozřejmě vyslovila Lída s takovou nadutostí, že v Aleně praskla poslední strunka strachu. Byl čas oběda, a ona věděla, že nejmíň polovina osazenstva jí společně. Ze tam určitě budou Maděra s Ilonkou (přestože Ilonka neobědvá), Jerry, Pýt, Harry, ale i Boy a Rendy, kteří Lídu taky zažili. Lídě jen řekla, že teď je nejlepší chvíle, aby zastihly Maděru, že ji tam vezme s sebou, ať chvilku počká, že její muž je trochu nemocný a že mu musí pomoci se obléknout, že s nimi taky půjde. Klidně nechala Lídu o samotě, aby si se smíšenými pocity prohlédla, jak taky může vypadat vnitřek obyčejné chalupy v pohraničí. Když se vrátila s Kandou (už na tom pomalu začínal být bledě) a zeptala se ho, jestli se pamatuje na Lídu Kubištovou, řekl jen Nepamatuju.

Ani Alena nemohla tušit, že mezitím přijela Jana (která se snažila co nejčastěji přijíždět i na oběd, aby v čase, kdy se vracela do Lučin často až v noci, Jerrymu svou nepřítomnost nahrazovala alespoň takhle), a zaparkovala svou otlučenou škodovku vedle Lídiny (ještě) tuzexové sierry. Jana to taky celé zkazila. Sotva Alena přivedla Lídu do jídelny, Jana řekla „Ale. To jsou k nám hosti! Čest práci. Kdo už zapomněl, s kým má tu čest, soudruzi, tak tohleto je Lída Kubištová, jedna z vršinských děvčat, později členka ÚVé.“

Lída ani nemohla beze slova odejít - v cestě jí stál po dechu lapající Martin Kanda (už i těch pár schodů ho zmáhalo). Vycvičena stranickými kláními se místo o obranu pokusila o útok: „Přijela jsem za Alenou. Aby mi pomohla, když jsem dřív já pomáhala jí. A tobě taky, Jano, nemysli si. Možná, že by to s tebou…“

Přerušilo ji plácnutí do stolu. Maděrovo. „Tak dost.“ A pak řekl něco, nad čím všichni po první větě zkoprněli. „Jestli jsi přišla poprosit o pomoc v tom smyslu, že žádnej UVé už není a ty jsi bez práce, prosím - klidně tu můžeš dělat. Jana už v chlívě dělat nemůže, jste stejně starý, tak můžeš nastoupit místo ní. Jestli ale sháníš jen podpisy, že ses chovala slušně, jako to dělali náckové po válce, vůbec jsi sem nemusela jezdit. Nikdo, ani Alena, ani nikdo jinej ti nic nedluží. To, co ty a ta tvoje partaj dlužíte týhle zemi, byste nevrátili ani za deset svejch životů… Jestli máš hlad, jídla je tu dost. Ale nemluv o svejch zásluhách. Při jídle se stejně nemá mluvit. Je to neslušný.“

Hleděli na něho jak u vytržení. Nikdo už si nepamatoval (ani jeho žena), kdy naposledy mluvil takhle dlouho.

Když Lída odešla, Alena jim to celé chtěla říct, ale Jerry jí řekl, aby se na to vykašlala, že to nestojí za to. Jana k tomu jen dodala, že takovýchhle Líd je spousta a že to byl důvod, proč ona byla tak tvrdě proti účasti komunistů ve volbách. Jak poslanců, tak voličů. Ale musela uznat, že by to neodpovídalo nejen sametovosti, ale ani snaze vrátit se k principům demokracie. A že by komunisti okamžitě ze sebe udělali mučedníky.

Za měsíc po volbách přijel Klučina, alias Pavel Smola. Ale ne sám - jako by měl obavy, že by ho v tom případě mohli právem zahrnout výčitkami za Maděrův kriminál, přijel v obklopení bývalých vězňů, mezi nimiž byli dva další emigranti: Francek Hartman a Luboš Fišer A nehnul se od nich, i když při dalších návštěvách zůstali přes noc. Obavy nebyly tak docela liché - hned při prvním setkání Jerry jen tak mimochodem řekl, že Kanda nemůže přijít, protože je na tom moc špatně. Jana mu pak vynadala - v té chvíli to vypadalo, že Klučina může i za Kandův stav. Maděra však měl obrovskou radost. Neprojevoval ji slovy, jen mezi nimi seděl a poslouchal je, jak se hádají, a Ilonka věděla, že kdyby to šlo, býval by vrněl jak kocour. Těšilo ho všechno. I to, jak se Lojza Beneš pořád dokola hádá s Franckem Hartmanem, že emigranti nemaj co kecat do toho, jak to tady děláme, že sem teď jeden za druhým jezděj a akorát raděj. Přitom zrovna Francek to tak moc nemyslel (to Janini přátelé z pražského jara, co utekli, a s nimiž se při svých výjezdech do Prahy potkávala, to tak mysleli, a ji z toho taky bral čert). Klučina se po těch skoro čtyřiceti letech emigrace jakékoliv poznámce podobného druhu úzkostlivě vyhýbal, a Luboš Fišer naopak byl tak nadšený ze všeho, co se děje, že už začínal uvažovat, že se vrátí natrvalo, ale i tak byla radost Lojzu štvát - i to byl důkaz, že se toho aspoň oni nádherně dožili, že jsou spolu a že jim ještě zatraceně chutná život.

Alena při první Klučinové návštěvě nebyla (stejně by se bývala neukázala) - v té době navzdory svému věku často jezdila do Prahy, aby z rozpadajícího se státního exportu s dřívím urvala pro Lučiny co nejvíc. Hned po Vánocích sebrala odvahu (a přemluvila Boye, aby jel s ní) a vypravila se do Prahy, a v ještě otřesené a zkoprnělé LIGNĚ ukradla (sotva se to dalo nazvat jinak, ale byla skálopevně přesvědčena, že by se toho šéfové ve snaze mít alespoň nějaké zázemí stejně zmocnili) šanony s údaji o všech nejdůležitějších zahraničních partnerech a odběratelích. A pak jen dojížděla, aby (okamžitě všem napsala, že to skvělé dříví nijak neotřesených Lučin je připraveno na prodej) sklízela ovoce své prozíravosti.

V létě už nikam jezdit nemusela - už se začínali objevovat na pile.

A Štěpán a Tereza a Vaškova Klára začínali pištět, že si jejich lesy naopak musí odpočinout a ne že se mají ještě víc těžit. Na obranu pily se neprozřetelně ozvala Jana (odevšad ze světa teď chodily důkazy o tom, že její specializace na dřevěné stavby byla správná), a tihle tři jí začali vyčítat, že televizní hotelovou věží na Káňově zprznila nejen přírodu, ale i celé panoráma Krušných hor.

Jakmile byla zrušena vzájemná vízová povinnost mezi Německem a Československem, začali se objevovat i bývalí obyvatelé (či jejich potomci) bývalých Sudet. A tak se vlastně muselo stát, že se na konci září objevilo na silničce mezi výběhy (i na dálku) krásné vínové auto, které se dolů k Lučinám sunulo téměř krokem, a to ještě každou chvíli zastavovalo. Asi dvakrát vystoupil z místa vedle řidiče muž v pestré košili přes kalhoty a fotografoval. Maděru na to upozornil Jerry, který se snad každou hodinu chodil dívat za herforďákama - dvě ze šesti krav měly přivést na svět telata už před třemi čtyřmi dny, a on byl nervózní, že se pořád nic neděje. (Harry tam taky chodil, ale s mnohem většími přestávkami - během posledních dvou dnů bylo snad pět bouřek, a on měl zkušenost, že i to dovede oddálit porod).

Maděra si na to vzal dalekohled, podle čísla a značky poznal, že to jsou západní Němci, ale tváře mu nic neříkaly. Za volantem seděla kyprá a jakoby uřícená blondýna středních let, a vzadu se hemejřily dvě nebo tři děti. Jeho pochopitelně napadlo, jestli to nejsou (podle věku) potomci některého lučinského Němce (nebyl si však schopen vybavit jediné jméno), a byl rozhodnut k nim být vlídný a ukázat jim, co budou chtít. Ale víc nic. President se Němcům za divoký odsun a jeho krutosti omluvil. A jemu se při poslechu té zprávy vybavili snajpři Fojtík a Tománek (kteří současně spolupracovali s komandem Hanina bratra Karla), a taky to, co mu o tom odsunu tehdy vyprávěl nebožtík Brabenec. President mu mluvil z duše. Omluva ano (když po návratu viděl, co ti kluci z Rudých gard v Praze vyváděli s Němci, nemohl to pochopit), ale tím to mrzlo. Někdo kdysi tohle šílenství začal. Taky si vzpomněl, jak se mu při nedávném setkání s Erichem Neumannem vybavilo, co Erichův otec vyváděl v osmatřicátém. Jak společně se všemi svatoštěpánskými Němci při shromáždění na náměstí hajlovali a nepříčetně ječeli Heim ins Reich! Heim ins Reich! Jak jejich kluci (a vlastně i holky) šli rovnou ze shromáždění vytloukat kameny okna českých domů - i u Maděru. U těch jen jedno - on tehdy byl zrovna doma na dovolené z akademie, a jen co zařinčela první tabulka, vyšel v uniformě a s pistolí v ruce ven, a oni utekli… A někdo holt to šílenství ukončil. I když tak blbě a vlastně taky šíleně. Němci se k tomu sami přiznali, když podepsali, že Mnichov byl neplatný. Tak jakýpak copak.

Náhradu by měl dostat stát, ne Němci, napadlo ho, a zaplatit by to měli komunisti. (Zrovna včera se na Kidovi zajel podívat na velkoveský statek - střecha byla spravená, jak Boy Janě slíbil, ale to ostatní vypadalo, jako by se přes to přehnala fronta.) Ti to kvetoucí pohraničí zničili.

Musel se zasmát. V pondělí mu Jana vyprávěla, že právě komunisti nejvíc řvou, že se Československo zaprodává Němcům, a že jim dokonce nabízí pohraničí. Lojza Beneš to řekl přesně: „Uvidíte, že nejvíc se dodržování lidskejch práv budou dožadovat komunisti. Za chvíli budou ječet, že naše kriminály jsou jen propagandistickej vejmysl, aby je nikdo nevolil“

Sešel dolů. Vínové audi mezitím sjelo až dolů. Když vyšel, muž se ženou zrovna vystupovali, a žena říkala dovnitř: „Ihr blébt drinne.“ Melodika i kadence těch tří slov se mu bezděčně přeložila. Jako by ji slyšel říkat to česky: „Vy zůstaňte uvnitř“ A sebe slyšel jak říká Griiss Gott. Až ho to zmátlo - zároveň si byl jist, že je nezná, a zároveň jako by se smazal čas o všechny ty desítky let.

Mužovi se viditelně ulevilo. Německy řekl, že se omlouvá, ale že otec je na umření a jeho poprosil, aby sem zajel a zjistil, jak teď vypadá místo, kde se narodil.

„Herbert Danner,“ představil se nakonec, „a podle fotografie je to tenhle dům,“ a z kapsy u košile vytáhl fotografii, která se (kromě zobytněných obou pater podkroví) nijak nelišila od skutečnosti, před níž právě stáli.

Co měl dělat? Vzal je dovnitř i s dětmi, ač věděl, že vnitřek jim sotva bude něco říkat. Když nemají žádnou fotografii.

V kuchyni byla jen Ivana, která měla celou obrovskou plochu stolu pokrytu svými fotografiemi (chystala druhý díl knížky

O KONÍCH A LIDECH), a v jedné ruce s hrnkem kávy a v druhé s cigaretou byla uprostřed spekulování, co vyřadit a co ne. Poprosil ji o čaj a pár sušenek pro hosty, a vzal je vedle do jídelny. Danner vypadal rozumně a nad věcí (o jeho ženě se to už říct nedalo), a sám začal mluvit o tom, že ty řeči, že by se mělo Němcům něco vracet, považuje za hloupé, za nic víc než politickou zbraň, a že (probůh) sem přijel opravdu jen kvůli otci a své zvědavosti, nic víc. Taky se rozpačitě pochlubil, že umí pár českých slov, a nakonec se zeptal (o to ho otec taky prosil), jestli se tu pořád ještě pěstují travní semena. On sám že to nepředpokládá, protože ví, že socialismus anglickým trávníkům příliš nepřál, přesto…

Maděra ho ujistil, že se pěstují. Taky Dannerovi řekl, ať otce pozdravuje od Antona Maděry (sám si na něj nevzpomněl - ty mladší kluky tehdy moc neznal), a pak je vypakoval. Dannerova žena z toho stejně byla nesvá (tvářila se bůhví proč uraženě) a děti se viditelně nudily.

Jak potom slyšel, ve Svatém Štěpáně to bylo horší. Především proto, že i starosta byl stejný jak před listopadem, a ve Štěpáně jako by se zastavil čas. Moc starých usedlíků tam už nebylo, ale i tak odmítali s Němci jakkoliv mluvit a zabouchávali jim dveře před nosy Udělali to i německým novinářům i německé televizi, a ti, vyslaní tam mnichovským Landsmannschaftem, to pak rozmázli v televizi.

Hanu to rozvzteklilo. Vynutila si vystoupení v televizi. Včetně nabídky, že se jí mohou ptát na cokoliv. A trvala na tom, že natočený a sestříhaný materiál bude autorizovat. Potom okamžitě odjela do Lučin, aby jim včas mohla říct, že ji uvidí na obrazovce. Hned druhý den se na ni dvoje německé noviny vrhly. Samozřejmě neopomenuly své čtenáře upozornit, že ta dáma, co mluvila v televizi, je sice podle pasu a peněz Němka, ale narodila se jako čistokrevná Češka, a že její výpověď sotva může být objektivní. Už podle tohoto vysvětlení, ale i původu novin se dalo přesně rozpoznat, odkud vítr vane.

Lučinští to měli v jejím českém podání, ještě klidnějším, než ono německé na obrazovce, byť ani to nebylo příliš vzrušené. Zato obsah byl jak dunění hromů. Nešetřila ani sebe. Řekla o kolaborantství svého otce. O nacistické, až na smrt pomstychtivé nenávisti svého bratra. O svém manželství s von Niessenem. O generálovi však taky řekla, že (a nedávno to dosvědčil bývalý premontrátský převor - dlouholetý komunistický vězeň), že vždycky počítal s tím, že se Sudety vrátí Čechům a s tím i jeho tamější majetek. Hovořila o tom, co henleinovci, včetně jejího otce, vyváděli ve Svatém Štěpáně Čechům, a především co Židům, například Steinům (a Maděrovi se prchavě vybavila Ossiho tvář tenkrát v Torontu po jeho houslovém koncertu). Jak v osmatřicátém roce doslova hnali Čechy (opatřili si na to i dlouhé pivovarské biče) svinským krokem. Nápad s biči i výrok byly od jejího otce, přiznala - Maděra si to taky dobře pamatoval. (Oba Haniny hlasy se ztratily, a v uších se mu ozvaly brutální výkřiky jejího táty: „Než abych Hanu dal ňákýmu domkářskýmu huculskýmu oficírovi, radši ji zaškrtím!… Svinským krokem vás vocaď všechny poženem…u Ted se málem nahlas zasmál - starý Kučera se tehdy vůbec nenamáhal předstírat, že je Němec, a ječel česky…)

Nakonec Hana řekla, že nikdo ze sudetských Němců, s nimiž o tom mluvila, by se už nechtěl vrátit. Někteří jí dokonce řekli, že by v tom případě museli vrátit hodně peněz, které od své vlády dostali jako odškodné za vyhnání. A že jí nejde na rozum, že rozdmýcháváním vášní Němci nejvíc prospívají českým komunistům, kteří už začínají zdvihat hlavy, a oživování neexistujícího revanšismu je voda na jejich mlýn.

Hlasatelka potom řekla, že její stanice samozřejmě očekává na vyhlášení der Frau Hanna von Kalhoffen-Niessen reakce diváků především z řad těch, kteří také dřív žili na území Československa (neřekla Sudet, jenom se před vyslovením názvu státu trochu zadrhla). Někdo to vypnul, a Hana řekla, že jenom chtěla, aby věděli, co si o tom myslí.

Petra byla naměkko. Zdeněk byl rozpačitý. Maděrovi chvilku trvalo, než se vyhrabal ze vzpomínek (Ilonka do něho radši jemně dloubla), ale pak řekl, že to Hana lip říct nemohla, a že už se rozhodl, že co nevidět něco podobného řekne veřejně taky. Všichni k němu otočili hlavy - dokonce Ilonce se údivem rozšířily oči. Zatím všechny novináře, kteří teď vyhrabávali kdejaký osud zápaďáckých letců, posílal k Brdíčkům. A Kérly ho už dva měsíce ukecával, aby o něm mohl udělat pro televizi alespoň malý dokument, v kterém by Maděra mluvil mimo obraz, a objevoval se jen mezi koňmi, a na Kidovi, a aspoň na mžik s Ilonkou, a Maděra se pořád bránil, že on není ten pravý.

Začátkem jara jednadevadesátého roku (na lukách odtávaly poslední zbytky sněhu) se k Lučinám pomalu přihoupalo obrovské volvo (nebo co to bylo) s německou půjčovní poznávací značkou. Řidič měl na hlavě široký kaubojský stetson.

Viděl ho jen Kérly, který se s kamerou motal mezi herforďáky (tahle chlupatá něžná zvířata ho okouzlovala už dlouho, ale potřeboval mít důvod je točit, a teď ho konečně měl: chystal se natočit dokument o Jerrym a Janě jako část jakési volné série o Lučinách). Bylo asi deset dopoledne, všichni byli nějak rozprchli po své práci či zájmu, a pod modrým nebem plným bílých cancourů zněl jen nekonečný běh Kátiných prstů po klaviatuře, prokládaný koňským a dobytčím ozýváním. Muž ve světlém stetsonu se po vystoupení z vozu nejdřív protáhl, a pak se pomalu vydal do prostranství mezi chalupami. Neustále se rozhlížel, otáčel celým tělem, ruce v kapsách, jednou s rozběhem do něčeho kopl, nejspíš dřívka či kamene. Kérlymu to nedalo. Vydal se za ním.

„Co vás sem přivedlo?“ zeptal se ho asi ze tří metrů. Muž se otočil. Tmavá hubená tvář mezi padesáti a šedesáti lety. Bílý pěstěný knír, avšak černé obočí. Muž se ke Kérlymu vydal, zastavil se metr od něho, a zahleděl se mu do tváře. A za chvilku se začal usmívat.

Až udiveně řekl: „Kérly.“

Kérly se snažil, ale tvář mu nic neříkala. Naprosto nic.

A muž najednou rychle uskočil dozadu, udělal šermířský postoj a vykřikl: „Taste, mesijé, je-li vám život milý!“

Kérlymu málem vypadla kamera. „To není možný! D’Artagnan!… Franto…“

Jediný z původní kaubojské party, který se vypařil. Kérly začal zběsile lítat po Lučinách, aby co nejdřív sehnal kluky. Pýt z nich byl první. Ten jen řekl tý vole.

Ze všech emigrantů, co se teď do republiky vraceli aspoň na čumendu, byl Franta za hranicemi vlastně nejdéle - jeho otec byl Janem Masarykem jmenován už v šestačtyřicátém velvyslancem v Norsku, a po únorovém převratu komunistů v osmačtyřicátém tam už zůstal. Franta tam vystudoval i vysokou, ale jeho romantická povaha ho táhla jinam. Skončil v Austrálii. Postupem času se z něho stal velkofarmář na majetku velkém jak Čechy. Přiznal se, že ho do té Austrálie zahnaly mimo jiné i neodbytné vzpomínky na Svatého Štěpána a na Lučiny (byl teď tvrďas, tak nemohl říct, že vzpomínky na kauboje a manžele Maděrovy a Kandu). Ženatý, čtyři děti, devět vnoučat. Pobyl tři dny, všechno si prohlédl aspoň čtyřikrát, ochutnal sýr, který začali na kolenou vyrábět (to, co jim krušnovská mlékárna nabízela za mléko, nestačilo ani na náklady), koně, na něž mu padlo oko, si prohlížel jak koňský hand-líř, a před odjezdem si sedl s Boyem a Jelenou, a sepsali cosi, čemu on říkal (a oni vůbec neznali) smlouva o budoucí smlouvě o tom, že jim poskytne peníze na pořádnou technologii na výrobu sýrů a oni je za to budou letecky posílat do Austrálie „Tam kdyby se teď posílal československej hnůj, tak se o něj potrhaj.“, a o tom, že by se pokusil („Je to přece jen dálka, já vím.“) vyměnit trochu té australské koňské krve za českou (samozřejmě vlastnil i dostihovou stáj - tahle farmářská tradice se tam pořád ještě drží). Na rozloučenou přidal, že každému, kdo bude chtít za ním přijet, rád zaplatí cestu i pobyt. Ptali se ho, co tomu všemu, co se stalo od listopadu, říká, on ale, že neříká nic, že jel z Mnichova rovnou sem, že se jen staví v Praze za tátovou devadesátiletou sestrou, a zpátky. Je rád, že se to stalo, ale je už mimo. Až na jazyk („A vás“) zapomněl skoro všechno. Možná kdyby zůstal déle, by ho to chytilo, ale nechce dopadnout jako ti, co se odtud vracejí, a pak skuhrají, že by už zase chtěli do Prahy. A zároveň nadávají, že to v té Praze dělají blbě a že by to oni děla

lip. Ale nikdo jim nechce naslouchat. Slíbil, že příští rok přijede zase. A možná že se jim mezitím povede něco společného. A byl pryč.

„Koukněte na něj,“ řekl Kérly, když se dívali, jak auto, blikající zadními blinkry na pozdrav, šplhá uličkou mezi výběhy jak neforemný brouk, „ďArtagnan jeden. Kdo by to do něj řek.“

Pak se ukázal Jirka Peřina. Ten nejdřív zatelefonoval. On byl úplně jiné kafe než Franta ďArtagnan: emigroval s rodiči rovnou do USA, kde se kupodivu dřív než jeho poslanecký otec uchytila matka se zkušeností ženy v domácnosti - někde v hospodě, kde myla nádobí, jednou pro své kolegy upekla pravý český štrůdl, a za rok už měla prosperující vlastní štrůdlárnu. Tam se teprve její muž setkal s těmi pravými lidmi a stal se právníkem u nějaké velevznešené firmy. Jirka vystudoval na Yaleské universitě, a stal se z něho úspěšně dravý příslušník nastupující generace. Do Československa přijel jako šéf celého konsorcia oťukat možnosti investovat nějaké dolárky. Jelikož nezapomněl česky, zároveň se hodil nové vládě jako bankovní poradce. Byl studený jak psí čumák, přestože se dokonce snažil rozpoznat, kde jsou dodnes otisky jeho dřiny. Trošku ztratil glanc, když se zrovna vrátila ze své každoměsíční (a trochu nostalgické) cesty po svém panství Hana, představila se, on se zamyslel a řekl, že jeho banka s nějakou firmou Kalhoffen jednala, a Petra, s vůní chlíva i v copu (odebírali se Zdeňkem další sérii krve u pěti dovezených bernských krav), jen tak mimochodem řekla, že ona firma Kalhoffen je její. Taky jim řekl, že Petr Herčík nakonec taky emigroval, že se dokonce v Americe potkali, ale v šedesátých letech ho okouzlili hipíci, a někdy v osmdesátém roce umřel jako narkoman na ulici - Jirka se to dozvěděl jen díky tomu, že v novinách uveřejnili fotografii umrzlého vandráka (bylo to nějak kolem Vánoc), o kterém napsali, že jedinou věc, kterou u sebe měl, byla vystřižená fotografie z jiných novin, na níž bankéř George Perrin (tak se teď Jirka jmenoval) otvíral nový mrakodrap banky na Manhattanu. Měl čisté svědomí. „Nevěděl jsem o něm. Měl se ozvat dřív.“

Boyovi jen poradil, aby byl opatrný na úvěry, že teď se bude objevovat spousta nových bank, ale z nich brzy řada odpadne a pro klienty z nich nevypadne ani koruna. „Jestli ale tady… firma Kalhoffen je u vás zaměstnaná, asi nic takového nepotřebujete. To je moc dobrá firma.“ Boy mu sice řekl, že Lučiny s touhle firmou nemají nic společného, ale Jirka mu samozřejmě nevěřil. „I tak by vám moje banka, být to v Americe, půjčila, kolik byste chtěli.“

Poslední, kdo se ukázal, byla Lenka Hašková. Měla teď francouzské jméno po manželovi, a navzdory věku i francouzský šmrnc. Nejdřív asi půl hodiny brečela a pořád si opravovala fasádu, ale jakási obecná blaženost ze všeho (nejen z Lučin) jí vrátila náladu, a pak se pořád jen rozplývala. Ač vypadala jako Pařížanka (alespoň Lučinským se zdálo, že tak vypadá), dělala vlastně totéž, co Lučinští: rodina jejího muže vlastní už asi čtyřista let statek a vinice v Provenci, a (až na to víno) ona jen pokračuje v tom, co začala v Lučinách. Spokojenost z ní přímo čišela. Daří se jim dobře. Nejsou žádní milionáři, ale nic jim nechybí. Starší syn (jak se sluší a patří v takové rodině) už pomalu začíná přebírat otěže, mladší syn je lékař, a dcera se vdala do Zenevy. Všechno je jak má být, včetně vnoučat, snach a zetě. Koní mají jen pár na ježdění, ale teď už je budem kupovat jen od vás. Už tu je týden, nejdřív si ale musela prohlédnout a (samozřejmě) obrečet Prahu. „Je to nádhera, nádhera. Až tam jsem si uvědomila, jak se mi stýskalo. Jenže teď, když vím, že můžu kdykoliv přijet znovu…“ A že oni musí přijet k nim. Kdykoliv kdokoliv Navzdory svému sedlačení vypadala velectěně Jana vedle ní byla učiněná babka (a byla si toho vědoma a moc dobře jí to nedělalo), přesto spolu strávily nejvíc času (byly kdysi dávno kamarádky na život a na smrt, to ony dvě spolu vymyslely ten vršinský projekt), a Jana taky byla první, která jí slíbila, že na konci léta (ovšem před vinobraním, to by na ni Lenka neměla čas) přijede. Vrátila se tam odtud vykrásněná a omlazená (na rozdíl od své první cesty do Paříže hned na začátku devadesátého roku, aby co nejrychleji viděla Centre Pompidou, Les Halles, Défence, Pyramide de Louvre a všechno to ostatní, po čem tak zoufale celá ta léta toužila, a přijela do Lučin vycucaná a orvaná), a s touhou vyhodit svůj káňovský televizní pomník do povětří. Když ji Lenka vyvezla na vrcholky kopců a ona si představila tu svoji hotelovou věž, chtělo se jí brečet.

Lenka jim taky řekla o posledních dvou členech vršinské party. Standu Nováka prý zastřelili při útěku přes hranice v padesátém roce. Svědectví o tom podal Zdeněk Vícha, který utíkal s ním. Sám se však po třech měsících v uprchlickém táboře oběsil. V kapse měl lístek, kde bylo jen napsáno NEVYDRŽÍM TADY Víc nic. Jen nad tím pokývali hlavou. Stalo se to moc dávno. Kérly musel zahrabat ve svém archivu, aby si vůbec vzpomněli, jak Standa se Zdeňkem vypadali.

Na podzim (doslova) dodýchal Kanda. Měsíc potom, co se narodil jeho pravnuk. Na jeho přání ho pohřbili vedle Cassidyho. Přestože na rozdíl od Cassidyho odcházel velmi starý a očekávaně a v poslední době ho vídali, jen když za ním přišli, už při pohřbu si uvědomili, že jim bude chybět stejně jako Cassidy.

Maděra měl větší štěstí: byl pořád ještě zdravý na těle i na duchu, a narození své první pravnučky Josefiny si mohl vychutnat. Když se vytahoval před svými kamarády z kriminálu, že jeho vnučka Tereza porodila, Lojza Beneš ho přivedl do rozpaků s otázkou, jak se v příbuzenské terminologii nazývá manžel jeho vnučky Štěpán. Zeť to určitě není. Maděra se musel přiznat (a došlo mu to až v té chvíli), že Štěpána vlastně považoval taky za svého vnuka ještě dávno předtím, než si vzal Terezu.

Maděru rehabilitovali. Dostal spoustu peněz, a ještě víc mu z nedostatku státní hotovosti uvázali v bance jako obligace.

I tak to stačilo, aby v Napajedlích koupil roční kobylku Lagunu.

Zděšený Jerry dostal v restituci nazpátek nejenom několik domů, ale i dědečkovu fabriku. Jeho (a Jany) mladší dcera konečně oznámila z Anglie (kam se provdala za svého kolegu šachistu), že je v jiném stavu, že už ví, že to bude chlapeček a že se bude jmenovat John. Janě se velice ulevilo - měla takové vnitřní přesvědčení, že šachistky jsou neplodné. A Ance už táhlo na třiatřicátý rok.

Majitelkou domů v Praze se stala i Jelena. Avšak ani její děti - Vašek a Bára - netoužily měnit svůj status quo. Vašek dokonce řekl, že - být to jeho - přepsal by to všechno na Lučiny. Alespoň přiměl matku (a nejen Jerry, ale i Hana se nadšeně přidali), aby se dohodla s páterem Kačerem, a založili ve Štěpáně Svatoštěpánskou nadaci na záchranu stále ještě se hroutícího Svatého Štěpána tím způsobem, že vykoupí a opraví opuštěné baráky a zřídí v nich něco charitativního - hospic, dům pro staré lidi, či něco důstojného pro odložené či postižené děti. Či oboje. A pak jim zůstával rozum stát z reakcí obyvatel městečka. Ač některé domy už padaly, i starosta (pořád tentýž, pořád tentýž) jako by nechtěl měnit vůbec nic. Původně krásné náměstí bylo oprýskané a otlučené jak píšťalička. Přitom už se vědělo, že teď po sjednocení Německa povede přes zdejší přechod hlavní přístupová cesta od Lipska. Jediní, kdo se chovali tržně (jak se teď říkalo), byli Dvořákovi se svým koloniálem, a samozřejmě Hrstkův klan. Bílý kůň měl novou fasádu i funglnágl nový vnitřek (Pýt při slavnostním otevření slavnostně poznamenal, že to starej Hrstka nahrabal i na něm). V teplých dnech měli plnou i před-zahrádku s cocacolovskými slunečníky, bylo tam narváno od rána do večera a bylo jasné, že by se uživily ještě další hospody. Ale nikde nic. Jen vedle holičství (kde kdysi kralovala Ilonka) skromňoučké bufátko. Když tu nadaci dali do kupy a tři domy na náměstí se začaly opravovat, obyvatelé si konečně začali všímat. A když byl za starostu zvolen (taky lučinskými hlasy) mladý Dvořák, změny byly vidět ještě víc, a Svatý Štěpán se pomalu začal vylupovat z otlučené a popraskané skořápky. Začal se stavět nový hraniční přechod a k němu široká přístupová komunikace, a příliv dělníků si konečně vynutil lacinější hospodu (Hrstkovi se zařídili cenově na Němce, a Češi u nich neměli moc šanci - Lučinským si však nikdo z Hrstkovy rodiny nedovolil říct za pivo vyšší cenu, než byla naproti).

Začaly být problémy s koňmi. Ne proto, že by o ně nikdo nestál - už se pomaloučku ustavovala zcela nová vrstva mladých (a velice dravých) podnikatelů, pro které vlastnit i několik koní a mít je u někoho ve stáji bylo stejnou povinností, jako hrát golf či tenis (ještě lip squash) či billiard. Ubývalo však závodů. Všech druhů. Zavíralo se jedno závodiště po druhém, protože na jejich udržování nebyly peníze. Dokonce to dopadlo i na slavnou Chuchli. A v Lučinách měli už dost koní, kteří museli závodit, aby si přinejmenším uchovali svoji hodnotu. Boyovi a Jeleně s Filipem se konečně podařilo přeměnit Lučiny z družstva na společnost s ručením omezeným (s družstvem, které bylo pokračovatelem JZD, řada firem nechtěla obchodovat), a v mnoha ohledech se jim tím uvolnily nejen ruce, ale i možnost zacházet s penězi. A tak se našly prostředky na podporu turfu. Za necelý rok byla krize překonána. Z popudu Vaškovy ženy Kláry věnovali několik koní, kteří už měli své odzávoděno a pro chov neměli valnou cenu, hyporehabilitačním střediskům. A protože svatoštěpánský státní statek zcela zkrachoval, a zatím pořád ještě chyběl zákon, umožňující státu se ho zbavit, na naléhání Jany (která to ovšem měla už dávno nakresleno) si Lučiny dlouhodobě pronajaly nepoužívanou půlku velkoveského statku, aby v něm, uprostřed té poslední zdravé části Krušných hor, zřídily vlastní hyporehabilitační středisko.

Maděra se nechal svými kriminálními kamarády vyhecovat a účastnil se mnohohlavé muklovské pouti po Jáchymovsku, kde kutali uran. Vrátil se otrávený. Ze tam nejsou ani zbytky těch koncentráků (až na kousek Svornosti a smrtonosného Elka), už věděl - jednou se nechali udrndat Franckem Hartmanem, když zase přijel, a zajeli si tam ve složení, jaké se scházelo v Lučinách. Mnohem víc ho naštvalo, že řada mladších (těch mezi šedesáti a sedmdesáti) muklů se změnila v remcavé dědky, kteří celou tu dobu zase nadávali na poměry (oni by samozřejmě uměli vládnout lip), hlavně však jako by dodatečně trpěli. Když se s nimi dřív (tak jednou za dva roky) potkával, byli samá sranda, a z těch děsných let si vybírali na vzpomínání jenom smích, který především jim umožňoval přežít to se zdravým rozumem. A najednou… Chápal, že se rehabilitace tak táhly, že řada jich se toho nedožila. Chápal, že nedovedli pochopit, že jejich maximálně zvýšené důchody jsou stejné jako důchody těch, kteří je mordovali. Už míň chápal, že se pořád ještě chtějí pomstít. Jako by zapomněli, co touha po pomstě s člověkem udělá. Když jim to připomněl, řekli mu skoro s pohrdáním, že jemu se to říká, když se měl v těch horách celý komunismus jak prase v žitě. A když jim řekl, že jim nikdo nebránil, aby to v nějakých jiných Lučinách zkusili taky, urazili se. Hlavně z toho cítil zklamání, že se jim nepodařilo znovu se vrátit do politiky. Že už ta politika na ně i o ně nedbá.

„Už mě nikam nedostanou“ řekl večer Ilonce. „Klidně a hrdě všude budu říkat, že jsem byl a proč jsem byl mukl, když to bude možný, rád pomůžu, ale…“

Rozdělení Československa Maděra nesl ze všech nejhůř. Nešlo mu přeměnit se z Čechoslováka na Čecha. Nešlo mu pochopit, že za války, a v důsledku toho pak v koncentráku málem skapal za něco, co už nikdy nebude. Naštěstí denně viděl v televizi, proč se to musí stát, a když pozoroval to nacionalistické zatemnění mozků, pomalu se s tím smiřoval.

Jelena pak přijela z Prahy se zprávou, že by se po rozdělení mohlo stát, že ze všech Dóbayů budou cizí státní příslušníci. A že vřele doporučuje, aby si okamžitě nechali v občanských průkazech potvrdit, že jsou Češi. Imra s Júlkou to při svém stáří nemohli pochopit, a dalo práci je přesvědčit, že podle místa narození jsou Slováci a až pak Cikáni (už se několik let říkalo Romové, ale Imra byl hrdý, že je Cikán, ne Rom), a že se na stará kolena musí úředně změnit v Čechy.

Eva taky zuřila. Cítila se ponížená. Udělala na úřadě scénu, a bylo štěstí, že Bill měl jako pan primář takovou úctu, a uražený úředník (Billův pacient, jehož syn byl jedním z nejlepších studentů ve třídě paní profesorky Elišky Raškové, Boyovy ženy) i tak všechno vybavil, jak se po něm po právu žádalo.

Začátkem čtyřiadevadesátého roku, v jehož červnu se měla konat okázalá oslava padesátého výročí vylodění Spojenců v Normandii, byl Maděra jmenován (společně s dalšími letci) generálem. Považoval to za nesmysl, a proto se na jmenovací slávu na Hradě omluvil a jenom presidentovi písemně poděkoval (hrál si s tím dopisem celý den, a nakonec z toho zbyla jedna věta). Pokoušeli se mu to rozmluvit (hlavně Kérly, pro jehož dokumentární kroniku Lučin by to bývala byla lahůdka), a nechali toho, až když se k jejich přemlouvání odmítla připojit llonka (kdysi - když z něj komunisti nejdřív udělali pouhého vojína, a nakonec ho z armády vyrazili - mu řekla, že jediné, co mezi nimi trochu stálo, byla jeho vysoká šarže).

Všude se oslavovalo první pětiletí svobody, ale Lučiny měly zádrhel. Ve chvíli, kdy se situace na trhu potravin ustálila natolik, že na mléko a sýr (který se nemohl jmenovat LUČINA, neboť takový už existoval, a jmenoval se proto podle chlupatých dodavatelek mléka HEREFORD, odbyt bez problémů, a Boy ostatním přednesl, že ekologicky vypěstovaného masa z herforďáků by mohli prodávat jakékoliv množství, Klára s Terezou se tvrdě postavily proti: Lučiny mají k herforďákům stejný vztah jako ke koním. A co Lučiny existují, ještě nikdy se na jatka neposlal jediný kůň.

Boy zoufale namítl, že i staří koně můžou až do své smrti nějak sloužit, i kdyby měli vozit jen děti, ale to že se nedá s herforďáky. že přece nemůžou rozšiřovat stádo herefordů donekonečna. A že nejsou v Africe, kde sloni mají místo, kam odcházejí umřít. Ale Klára to měla vymyšlené: už téměř ze všech horských oblastí republiky docházejí žádosti, aby jim Lučiny pomohly se zavedením chovu herefordů. Proč jim nevyhovět? Nejvíc mléka je stejně od bernských krav, tak proč si nenechávat herforďáky na dožití? S Terezou dokonce už našly místo, kde by se pak mohli pohřbívat. A Lučiny na tom nejsou tak špatně, aby si to nemohly dovolit. Boy sice (trochu demagogicky) namítl, že za chvíli můžou holky chtít stejnou imunitu i pro bernské krávy, ale s tím moc neuspěl.

Moc dobře si vedla i pila. Uměli dělat dobré výřezy i z nejhorších polomů, mohli nabídnout rozumné ceny a neměli o zakázky nouzi.

Mohli si říkat, že se jim daří velectěně. Pořád ještě se nikdo nemusel starat o peníze, neboť svůj systém osobních kont si paličatě zachovávali. A s radostí jim bylo jedno, že s tím Boy měl občas potíže, hlavně když se z toho přizvaným daňovým poradcům pokaždé protáčely panenky.

Maděrova životní zkušenost, která pravila, že žádná pohoda, žádná spokojenost, žádné štěstí netrvají věčně, i kdyby jen proto, že na rozdíl od nich závist věčná je, však platila dál.

A tak jim někdo zapálil chlív. Dobytek se podařilo zachránit, i vedlejší budovy, především chalupy, ale sám chlív shořel do mrtě. Projektovala ho Jana - musel být celodřevěný. A hned druhý den se žhář pokusil o totéž s horní stájí. To se naštěstí nepovedlo - Smájl s Imrou si při požáru chlíva řekli, že ten, kdo to zapálil (náhodu vylučovali - nedávno se tam dělala zcela nová protipožární elektrika), to tu zná, a určitě půjde i po koních. Vyhlásili nepřetržité hlídky. Jen proto mohl být zapálený roh uhašen okamžitě.

Možná to souviselo se sérií článků v levicovém tisku o situaci v pohraničí a o česko-německých vztazích. Skoro celý jeden díl byl věnován Lučinám. Psalo se tam o lučinské mafii, která - kromě jiných machinací - zbohatla i na vykořisťování Romů, o zaprodání Němcům, o tom, jak se Lučiny chystají předat Němcům klíč nejen od Lučin, ale od celé oblasti. Samozřejmě za tučná konta v Německu. A samozřejmě nechyběla jména Hany a Petry, včetně podrobné nacistické a kolaborantské minulosti Hany a její rodiny. A bránit se nemělo cenu, na to čekali.

Pýt si neodpustil poznamenat, že žhář mohl klidně být nějaký potomek kníratého šéfa pytláků Ševčíka, kterého kdysi dostali do kriminálu (a s nímž se tam Maděra sešel). Těch možností však bylo mnohem víc. Zrovna tak to mohl být nějaký ublížený komunista jako ultrapravicový republikán. Nepříjemné na tom bylo, ‘že nebyl dopaden, a Boyovi se ježily vlasy z výdajů na nákladné zabezpečení nejen chlévů a stájí, ale celých Lučin.

Na oslavy padesáti let od ukončení války kamarádi Maděru málem dokopali. A ještě předtím ho donutili, aby si nechal ušít generálskou uniformu. V létě mu škodolibě oznámili, že oni, generálové, jeho, generála, společně a jednomyslně navrhli presidentovi na Masarykův řád. A že se už nemůžou dočkat, jak si ho budou vychutnávat kamery.

A do toho mu přišel Vašek (který krátce předtím převzal ředitelské žezlo od Boye) oznámit, že se všechny hřebčíny, chovné stanice, všechna závodiště, všichni koňáci a rajťáci usnesli, že se na počest Maděrových osmdesátin uspořádá v Lučinách největší aukce, jaká se kdy konala.

Maděra pochopil, že se s tím nedá nic dělat.

Něco vlastně ano: že on sám se na nic z toho chystat nebude. Pořád ještě mu blikalo v hlavě to červené světýlko, varující ho, že těšit se na něco je velmi nebezpečné - většinou se to pak nevyplní.

Zakázal si odškrtávání dnů, kterých směrem k aukci a narozeninám tak rychle ubývalo. Snažil se zaměstnávat co nejvíc. Jezdit co nejvíc. Takže taky spadl (Kid byl pěkně vysoký) a Bill si ho chtěl nechat v nemocnici na pozorování. Ještě že Ilonka věděla, že by se v té nemocnici zbláznil, a uprosila Billa, aby ho pustil. Pár dní nesměl na Kida vylézt. O to víc chodil. Doprovázen labradory Patrikem a Gábinou.

Bylo to příjemné. Hlavně že nemusel myslet na ty blbosti.

Sobota, 6.15

Maděra

Ilonka

Téhle památky na kriminál se nikdy nezbavil: jak se vzbudil, musel okamžitě vstát. Osmdesát neosmdesát. Vstát bylo tak důležité, že na nic jiného se myslet nedalo. Francek Hartman nedávno řekl, že vlastně umírá každý večer - a když se ráno vzbudí, to už je holt ten zázrak…

Vtom uviděl, že Ilončino místo je prázdné. Celý se zastavil údivem - první vstával vždycky on. Ne pro to prvenství. Takhle to bylo už hodně let. Moc let. Co si z basy přinesl toho zabudovaného budíka, nad nímž bylo čím dál zbytečnější se pozastavovat. Jakmile zazvonil, buzení a vstávání se stalo jediným pohybem. Každé zastavení by určitě znamenalo nějakou bolest.

Co nejrychleji se postavil. V tom okamžiku vešla Ilonka. Poznal jí na očích, že se usmívá, ač na rtech to vidět nebylo. Taky věděl, že ho takhle docela ráda vidí, když je sama už umytá, oblečená a malinko voňavá (ona zase věděla, že být navoněná víc, on by chodil po bytě a několikrát by opakoval Tady se linou nějaký vůně). A že to je všechno ozvláštněno jeho narozeninami. Měla právo být první, a on byl rád, že to tak je. A ona že tu je především proto, aby mu popřála. A že ani jemu, ani jí nevadí, že je neumytý a v pyžamu.

„Všetko najlepšie, Tonko“ Vzala mu hlavu do dlaní a políbila ho na nezarostlou kůži pod očima a pak na rty. Až potom se objali a přiložili k sobě tváře. Ona se při tom hebce dotýkala rty jeho krku. Záda měla ještě pevná, neshrbená, dokonce na hrudi ucítil její prsa a prchavě jím projelo vzrušení.

„Děkuju,“ jí řekl do ucha a to ucho políbil. Ano, voněla. Bylo to příjemné. Čerstvé.

„Určitě dostanu všechno možný a nemožný,“ dodal, „a budu z toho mít radost. Ale… ty jsi můj nejlepší dárek“

Nebránila se. Ušli spolu hezký kus cesty, a na té už se ani nedá něco předstírat.

„I tak…,“ řekla a nastrčila mu před oči pěst, kterou otevřela. Byl v ní stočený zlatý řetízek. Ani moc tenký, ani moc tlustý.

„Kdybych u tebe nebyla, aby ses měl čeho chytit.“ Nepotřebovala se ptát, jestli se mu řetízek líbí nebo nelíbí, jestli ho chce nebo nechce, a po paměti mu ho za krkem zapnula. Věděl, jak to myslí, dokonce věděl, že ona ví, že si on vzpomene (jestli teď hned nebo až za chvíli, nebylo důležité), kdy jí ten řetízek s křížkem dal on, a řekl to, co teď ona.

(Jejich svatební noc. Při níž nebyli ani vteřinu spolu - buď se střídali u Harryho, kterému se otevřela rána, nebo ukládali opilé kauboje, a pak čekali u ohňů na přílet Klučiny. A tomu právě v Praze řekl, že vlastně nemá pro svou ženu žádný svatební dar. A Klučina sehnal ten řetízek. Pánijáni - padesát let!

A když se po návratu z basy poprvé pomilovali, uviděl ten řetízek, a ona si toho všimla, tiše se zasmála, a řekla: „Ano. Je ošmataný. Chytala jsem se ho každou chvíli.“ A potom dodala: „Mockrát jsem ti to chtěla napsat nebo říct při návštěvě, ale…,“ nedořekla to, jen cukla rameny, on to však - rozbolavělý láskou, těmi devět a půl roky i milováním - přesto věděl: že i v tomhle ohledu se bála, že by v něm možná na okamžik vzbudila pýchu, ale dál že by to jen bolelo…)

Šla s ním do koupelny, sedla si na taburet vedle umývadla, a byla při tom, když se myl, čistil si umělé zuby a pařil si horkou vodou tváře a krk, aby si mohl přiholit plnovous na lícních kostech a pod bradou.

„Nejvíc mě v životě mrzely dvě věci,“ řekl při holení. „Že jsem nebyl při tom, když mý děti rostly a vyvíjely se, a že jsem tebe připravil o nejkrásnější roky života… Kruci! Bylo ti devětadvacet a půl, když mě zabásli, a děvětatřicet…“

„Táraš, táraš,“ přerušila ho schválně slovenský, aby mu připomněla, že tyhle výčitky už kdysi dávno měl, a ona jim čelila právě tím táráním.

Zdvihl obě ruce (v té pravé holicí strojek), že se vzdává. Podíval se na ni. Zase se jí smály jen oči. Měla pravdu: tehdy se dohodli, že o tom, jak si navzájem chyběli, nebudou mluvit. Nic z toho, co měli za sebou, se nedalo vrátit, a nemělo cenu si kazit zázrak jeho návratu dodatečnou lítostí, dodatečným hořekováním, co by kdyby. V tomhle ohledu byli naštěstí stejní. A oživovat to teď, po víc než pětatřiceti letech, by byla pěkná blbost. Obrátil list. „Trošku jsem doufal, že by se třeba mohl objevit Gríša…“ „Gríša je mrtvý,“ řekla oznamovacím způsobem. Až na ni překvapeně pohlédl. „Musí být mrtvý. Kdyby nebyl, už by se dávno objevil. Bill se na to včera ptal Šury, a ten mu řekl, že slyšel od nějakého ruského emigranta, že Gríša snad umřel jako ruský velvyslanec v Ghaně, či kde.“

Jen na to kývl. Doholil se, vydrbal si mokré vousy ručníkem, a totéž udělal i s krátkými vlasy, ač si je vůbec nenamočil.

Usmívala se. Měla ráda tyhle jeho ranní rituály - zbylo mu to z doby, kdy se každé ráno sprchoval. Nikdy to nedělal kvůli pocitu čistoty, nebo aby se probral. Vstával naprosto probuzený - jen jednou jí řekl, že si tím vlastně plní sen z kriminálu, nic víc. Ale po pár letech začal vynechávat, až toho nechal úplně - zjistil, že se tím připravuje o čas na daleko příjemnější a rozumnější konání, ať už jakékoliv. Koňské, samozřejmě. Zato ona jako by se nemohla nabažit ranních do-spávání a pomalých probouzení. Od chvíle, kdy nemusela nikomu dělat snídani, nikoho nikam vypravovat, si toho užívala plnými doušky. Nikdy ji ani na vteřinu nenapadlo, že ji vlastně už nikdo nepotřebuje. I on si ty své jednoduché snídaně dělal už leta sám. Snídaně vlastně od ní nikdy nevyžadoval. Dřív snídali spolu, ale on si vždycky svůj krajíc potřeboval ukrojit a namazat sám. A čaj mu nikdo stejně nesměl dělat, čaj byl pro něj málem obřad. Teď si zalévá kornflejky grapefruitovou šťávou a ovocným jogurtem a zapíjí to džusem, a je spokojený jak želva, uvědomila si.

Měla z něj radost. Pořád byl svalnatý a rovný, i když, pravda, kůže už nevypadala, že se do ní ty svaly nevejdou.

„Co si mám vzít na sebe?“ řekl skoro zoufale. Pak místo smíchu zafuněl: „Doufám, že Kérly nedoufá, že se oblíknu do tý šaškárny.“

Pošťouchla ho: „Uniforma ti náhodou sluší. Jako když jsme se brali.“

Pochopil, ale nedotklo se ho to. „Taky jsi mi tenkrát, jak ze mě udělali vojína, řekla, že ta vysoká šarže bylo to jediný, co ti na mě vadilo.“

„Áno.“ Občas ještě to A po slovensku prodlužovala. Když třeba chtěla něco zdůraznit. „To ano. Ale teď mám radost, že jsi generál.“

„Nedělej si ze mě legraci.“

„Víš dobře, že nedělám. Ocenili…“

„Nech toho,“ ji přerušil. „To už jsme si řekli… Tak co si mám vzít?“

„Co máš nejradši,“ řekla. „Je ti osmdesát. Můžeš, co chceš.“

„Chtěl bych se s tebou milovat.“

Podívala se na něho spíš káravě než zděšeně.

Tak tedy dodal: „Kdybych věděl, že mi to půjde.“

„Bude ti přát spousta lidí. Bude tu televize“

„Doufám, že si nepředstavuješ, že si vemu oblek. A kravatu.“

„Nepředstavuju. Tohle si představit neumím. Ale aspoň…“

„Nojo. Tak jo. Akorát že… Chtěj, abych na to zahájení přijel na Kidovi.“

Viděla mu až do pat. „Těm flanelovým kalhotům se nestane nic ani na Kidovi.“

Odevzdaně vzdychl a otočil se, že půjde do ložnice. Sotva chtěl vykročit, zase se obrátil. Chytal se jejích očí. Potřeboval najednou pomoc. Oblékání se to však netýkalo. Kvůli takové pomoci se takhle nedíval.

„Schází mi Cassidy,“ řekl tiše a málem stydlivě. „Moc mi schází. Ne kvůli něčemu určitýmu, to ne. Ale…,“ cukl rameny.

Věděla, čím to je. Že i jemu se pořád víc oživuje paměť na vzdálené časy. Jeho paměť byla naštěstí natolik moudrá, že tamtěm letům dovolila ožívat, jen když se dotkla těch světlých chvil… Nechtěla by znovu zažít ty jeho první noci doma, kdy se mu asi (nikdy o tom nemluvil) vracely naopak ty nejhorší okamžiky. A ona ho držela v náručí a nevěděla, co s tím…

„Mně taky,“ řekla. „Ale… Asi by z něho byl pěkný zuřivec. Jako když se rozhodovalo o přehradě…“

Znal to. Řekla mu po návratu všechno. Aspoň to všechno, o čem byla schopna mluvit. „Možná se tomu tak divoce bránil,“ řekl, „že něco v něm se něčeho…“

„Tonko,“ řekla varovně. „Nech toho. Vymýšlení ti nikdy nešlo.“

Pokýval hlavou a odešel.

Zůstala sedět.

okamžiku, kdy začala být spokojená, že jí tohle stáří opravdu a vůbec nevadí, ozval se z ložnice. Nejdřív tomu nebylo rozumět. (Podle tónu jeho hlasu poznala, že si ty flanelové kalhoty přeci jen bere - nadával. Ne sprostě, to mu nikdy moc nešlo - některý koně to poznaj, a potom se šprajcujou, říkal.) Po chvíli už ano: „Neměl jsem na tu aukci kejvnout. Je to taky šaškárna.“

„Odmysli si, že to je na tvou počest,“ zavolala. „Když jsi mi poprvé vyprávěl o aukci, říkal jsi, že to je napínavější než dostihy. A lepší. Že ty koně jsou lip vidět a chovají se jinak než v paddocku. Protože jsou každý sám a vědí, že se musí předvést.“ Neozval se. „Pastva pro oči, jsi říkal,“ dodala málem rozverně - dovedla si představit, jak se při tom tváří.

Promluvil až za notnou chvíli. „Největší pastva pro oči budu já.“ Snažil se být co nejironičtější.

Budeš, miláčku. A nejen pro mě. A nakonec se budeš naparovat jako onehdy, když jsi byl třetí na tom parkuru. Dokonce Kida povedeš jednou rukou, a ta druhá ti bude viset volně podél těla. Aby všichni viděli… Panebože! Kdo na to může mít větší právo, než ty?

Zavolal jí do myšlenek v úplně jiné tónině: „Škoda, že nepřijede Franta. D’Artagnan… Bylo ohromný, že se ukázal… Byli bysme všichni… Skoro…“

„Já vím…,“ zavolala.

Neodpověděl. Nač taky? Oba v té chvíli věděli, že pomyšlení na mrtvé se vrátí ještě mnohokrát. Poznala to i na jeho hlasu. Když za chvíli řekl: „Ještě že se mnou pojede Majka. Nechaj oči na ní…“

Popadla ji zvědavost, co on řekne, až mu to ti dva poví. Že bude mít radost, bylo jasné, ale co řekne? Málem ji rozčililo, že to nedovede odhadnout.

Objevil se. Zůstal stát mezi dveřmi a málem zpupně (ale taky tázavě - nikdy nevěděl, co si má na sebe vzít, když mu buď ty jeho nejmilovanější svršky zabavila pro sešlost věkem, nebo když ne a ne najít některou ze svých milovaných košil) se na ni zahleděl. Flanelové kalhoty mu slušely - nedovedla pochopit, proč je nemá rád, určitě ho neškrtily. Vypadám v nich moc hogofogo, jí tuhle řekl. Světlou košili, co mu připravila, si však nevzal: tu tmavozelenou mu včera dal Šura, a Šura věděl přesně, co má Šéf rád. Přes ni tu vínovou vestu od Terezy,, Ty ses zbláznila!“ jí řekl, když ho nutila, aby si ji oblékl, „ budu v ní jak šašek. “)

Nad tím bílé vousy a vlasy.

„Sluší ti to,“ řekla, a myslela to tak.

Vtom se vedle ní rozrazily dveře.

Josefina.

„Dědo! Dědečku! Já požád čekám, abych ti mohla dát dárek, a ty požád nikde. Tak šem…“ Kdesi vzadu nadávali psi, že nemůžou dovnitř. Hlavně Gábina.

Josefina se snažila schovat za zády zarámovanou fotografii. Od Ivany: Jožka na poníkovi, pusu od ucha k uchu.

Dívala se střídavě na svého muže a na Josefinu. Tonko byl… Panebože! On je rozpačitý!

A do toho už Josefina zpívala Happy birthday to you, dear Made… a on už padal na kolena, aby byli stejně velcí a mohli se pořádně přichumlat, Jožka mu však nejdřív musela podat ten svůj dárek, takže se jim trochu pletly ruce, a Tonko říkal Ježíš to je krásný, to je ale krásný, a dal Jožce pusu a obejmul ji i s tou fotografií, a nad její hlavou pohlédl ke své ženě, a v očích měl všechno, co mu tolik přála, aby tam měl. Ale Josefina se už odtáhla a ukazovala na fotografii a říkala dědovi, že na Mařence seděla úplně sama a že ji vůbec nikdo nedržel.

A pak najednou řekla: „A proč požád všichni žíkaj, že je aukče, dědo. Dyž to šou naroženiny?“

A v tom okamžiku Ilonka už věděla, co Tonko řekne Daně a Majce, až…

Řekne: „Teď jsem jen zvědavej, jak Josefině vysvětlíte, že bude skoro o čtyry roky starší než její prastrejček. Nebo pratetička.“

Ale zároveň říkal Josefině, že aukce se říká narozeninám pokaždé, když se slaví mezi koníčky.

„To já budu mít taky aukči? Dyž budu mít naroženiny? Dědo?“

„Samozřejmě.“

Ve dveřích se objevilo nejdřív břicho, a za ním Tereza.

„Josefino…,“ začala výhružně, ale pak rozpřáhla paže. „Dědo… všechno nejlepší…“ Josefina se nadšeně smála.

Kdesi cvakly dveře. To bude Ivana. A měl by přijít Jíra. A taky Dan. Ale ještě bez Majky. A všechny děti. Sem do koupelny bychom se sice nevešli, ale…

Vzpomněla si na Ondru, jak někdy před třemi roky, když se spolu dívali na nějaký mafiánský film, najednou řekl: „Babi? Jsme taky klan? A jsou Lučiny rodina? A je děda Don? “ „ Jestli si myslíš, že to je u nás jak v tom filmu, tak ano. A v té chvíli jí všechno došlo, a tak dodala: „Nejsme klan a děda není Don. Ale Lučiny JSOU rodina. Kdyby nebyly rodina, nebyly by. “

Ani ta aukce by nebyla.

Ano. Aukce. Nejenom koní. Jen s tím rozdílem, že my nejsme na prodej.

Do toho drmolila Josefína: „Hele dědo. Žíkala máma, že až budu velká, mi dáš velkýho koně. Může še jmenovat Evelýn? Nebo Evelýnka?“