Vesničko má středisková

Zdeněk Svěrák

(1995)

Hodnocení:

***

Štítky:

Humor, Literatura česká

Humorný příběh jedné čs vesničky

© Zdeněk Svěrák, 1995

Photograpfy © AB Barrandov, 1995

Zdeněk Svěrák

Vesničko má středisková

Obálka a grafická úprava Iva Markvartová

Fotografie Jiřího Kučery

poskytla společnost AB Barrandov

Sazba Dana Kratochvílová

Vytiskla Tiskárna JDS, U pekáren 1, Praha 10

V roce 1995

vydalo Nakladatelství PRIMUS Praha 1, Vězeňská 7

jako svou 65. publikaci

ISBN 80-85625-49-0

Ať ten příběh začíná jako den – zakokrháním kohouta. Je to ten první ranní opeřenec, který zkouší, jestli se kolegové ze vzdálených kurníků přidají a podaří se jim společně rozpoutat vesnické ráno.

Kromě kuropění je v šeru slyšet osamocené kroky. Patří menšímu ramenatému člověku v montérkách. V ruce se mu pohupuje odřená aktovka, v níž je asi termoska a dva něčím slepené krajíce chleba. Když chodec míjí starobylou chalupu, vykročí z jejího stínu hubený dlouhán.

– Dobrý den, – řekne a po několika pokusech srovná s prvním mužem krok.

Čahoun má také modráky, ale kabátek je mu krátký a kalhoty, končící vysoko nad kotníky, mu směšně plandají do stran. Takto se každé ráno setkává řidič nákladního vozu Karel Pávek se svým závozníkem Otíkem Rákosníkem. Po několika krocích si Otík přendá svou aktovku z levé ruky do pravé, aby se od Pávka nelišil.

Pávek se zastaví a zapaluje si. Plamínek ozáří tvář člověka mezi čtyřicítkou a padesátkou. Když se rozejde, dá Otíkovi zase práci sjednotit s ním krok.

– Poskakuješ jako koza, – utrousí Pávek a vyfoukne dým první ranní cigarety.

Na návsi někdo mučí auto. Startér v křečovitých záškubech loudí z baterie poslední zbytky sil. Za volantem škodovky se zmuchlaným blatníkem sedí robustní doktor Skružný.

– To jsem blázen, – řekne dvojici na pozdrav.

Vy jste se v tom zase vrtal, pane doktore, – odpoví Pávek.

Prdlajs vrtal, – zavrčí doktor, zatímco Pávek otevírá zadní dvířka a pak víko motoru. Zaviklá kabelem v cívce, v rozdělovači a na svíčkách, přibouchne víko a řekne:

– Dejte si tam trojku. –

Pávek s Rákosníkem zatlačí a motor naskočí. Doktorova paže jim z okýnka vděčně pokyne. Před budovou JZD, v jejíchž oknech se svítí, nasedne dvojice do šedé vétřiesky. Řidič nastartuje a zahřívá motor. Když hadrem otře zadýchané sklo, spatří před autem ženskou postavu. Oslní ji dálkovými světly. Mladá žena si zakryje rukou oči, a spěchajíc kolem kabiny, poznamená beze zloby:

– No jo, pan Pávek, to jsem si mohla myslet! –

– Světla se musej vyzkoušet, Janičko, to je předpis, – zavolá na ni Pávek a zpříjemní si kalné ráno pohledem na její zadeček.

Závozník, soustředěně se dloubaje prstem v zubech, se jeho slovům vděčně zasměje. Řidič ho beze slova plácne přes ruku jako nevychované dítě a zařadí rychlost.

– Ty se moc nesměj. Víš, že máš koňský zuby, – řekne, když vyjíždí z parkoviště na silnici.

Rákosník se tomu vesele šklebí.

– Ses měl možná narodit jako kůň původně, a v poslední chvíli si to pámbu rozmyslel, ne? –

Je to takové dobírání z nerozcvičeného mozku, ale Otíkovi se zřejmě zamlouvá. S úsměvem pojídá rohlík a sleduje ubíhající krajinu, o jejíž oblé pahorky teď zavadily první sluneční paprsky.

Jeho obličej prozrazuje, že patří k těm bezelstným dobrákům, které příroda neobdařila ani fyzickou krásou ani příliš bystrým rozumem. Bylo by chybou představovat si ho jako obecního blázna. Otík, ačkoliv mu táhne na čtyřicítku, má duši a oči dítěte. Doktor Skružný říká, že se mentálně zastavil v takových deseti letech. Je plachý, zdá se, jako by o svém handicapu věděl, a slova, která za den pronese, by se dala spočítat na prstech.

– Nohy sis myl? – zazní od volantu. Tentokrát to není žert, ale otcovská otázka.

Závozník horlivě přikývne.

– To já poznám. Nemysli si, že mě oblafneš, – vyrušuje ho Pávek, a když odbočí ze silnice na štěrkovou cestu, dodá:

Hned se s tebou jinak jede.

– Otík se polichoceně usmívá.

A co uši? –

Rákosník provinile sklopí oči a několikrát zavrtí hlavou.

– Vždycky na něco zapomeneš. Když má člověk takový plachty jako ty, tak nesmí tu údržbu zanedbávat. Včera jsme vozili cement, viď. Jestli dneska zaprší, tak se ti udělá za ušima beton a budou ti to muset odsekat majzlíkem. –

Otík má legraci rád, ale někdy mu chvíli trvá, než ji pochopí. Pár vteřin se zabývá myšlenkou, jestli opravdu nebude třeba majzlíku, a když mu svitne, zahýká smíchy a přikryje své koňské zuby dlaní.

Auto zastaví u závor pískovny. Pávek zatroubí a sáhne do aktovky.

– Podívej, co jsem pro tebe vyfasoval. Když to budeš nosit, tak ti uši krásně přilehnou k hlavě. –

Otík si s chlapeckou dychtivostí prohlíží bílé protihlukové chrániče sluchu.

Z boudy vyšla buclatá ženská ve vatovaném kabátku a zdvihla závoru. Pávek popojede a vystoupí. Zatímco mu na blatníku razítkuje lejstro, Pávek ji vezme kolem boků a zalaškuje:

Není vám zima, Bohunko? –

Je, pane Pávek. A nikdo mě nechce zahřát, – věnuje mu žena příjemný pohled.

Že nic neřeknete? –

Vy tak akorát slibujete a skutek utek. Ferda vám to naloží, – ukončí Bohunka ranní flirt.

U bagru však není živé duše. Když Pávek vykročí hledat Ferdu, zakousne se Otík do dalšího rohlíku a nastaví si boční zrcátko tak, aby se v něm viděl s novými chrániči na uších. Chvíli lelkuje kolem auta a tu a tam odstraní hadrem drobné cákance bláta na laku. Náklaďák je čistý, na to je Otík pyšný. Vyleze na korbu a koštětem zametá zbytky cementu na lopatu. Pávek se nevrací. Závozník spatří na obloze hejno holubů. Lehne si na dno korby a s chrániči na uších v závětří a v nezvyklém tichu pozoruje, jak hejno krouží.

Řidič konečně bagristu objeví. Spí v betonové rouře. Pávek na ni zabuší kamenem. Ferda se vztyčí, uhodí se do čela a se zaúpěním, které v rouře dobře zní, opět ulehne.

Ty máš časy, kamaráde, – táhne ho Pávek i s lůžkem z dehtového papíru a pytlů na světlo.

Jo, časy, – zatlačuje si bagrista bouli a vykročí k pracovišti. – Se mi narodil kluk včera. Jsme kapku slavili. –

Zrzavý děti se taky oslavujou? To mě udivuje, – pogratuluje mu Pávek.

Ferda se zachechtá a vyšplhá k pákám nakladače.

Když lžíce vysype do korby první dávku písku, Otík dušené vyjekne a má co dělat, aby se vyhrabal. Prská, vytírá si písek z očí a oklepává se jako pes.

Pávek se zděsí:

– Vidíš ho, vola nemožnýho? Vidíš ho? –

– Já si ho nevšim, byl za sajtnou, – hájí se Ferda z bagru.

Pávek ho však nevnímá a křičí na svého závozníka, stojícího na korbě s hlavou nešťastně svěšenou:

– Bejt tam kámen, tak jseš mrtvej! Podej mi to koště a pojď dolů! Jelito! –

Rákosník i s tlumiči na uších rozumí, co se po něm chce, a poslušně to vykoná. Pávek ho nejdřív přetáhne násadou po hřbetě a pak ho honí pískovnou, doprovázeje každé své rozmáchnutí výkřikem „Hovado je chytřejší!“

Ferda nakládá a prohýbá se smíchy.

Škodovka doktora Skružného překoná vrchol stoupání a před kapotou se vyhoupne údolí. Potok lemovaný olšemi a vrbami, březový hájek, jakási osamocená usedlost. Doktor vyhodí rychlost a začne hulákat Máchův Máj:

– Hluboko pod ním krásný dol, temné jej hory broubí kol, lesů věnec objímá.

Jasné jezero dřímá u středu kvetoucího dolu…

– Lékař, jak se kochá krajinou, trochu šněruje silnici. Ze zatáčky se vynoří trabant a zuřivě na něj troubí.

– Za lesy – všude bílé dvory se skvějí… –

Doktor se v poslední chvíli vrátí na svou stranu vozovky.

– Jen se neposer, papundekle, – odtuší.

Cestou z pískovny Pávek mlčí. Jen když řadí nebo ručkuje po volantě, procedí na adresu svého závozníka zbytky vzteku. Ten však vidí jen otvírání úst. Chrániče uší ho krásně chrání.

Pak Pávek zaostří pohled k místu na okraji silnice.

Ze škarpy čouhá zadek auta, které je mu povědomé. Zastaví a s obavou v očích pátrá, jak je na tom řidič. Doktor Skružný však sedí klidně opodál na kameni a pokuřuje.

– Vy jste se zase kochaly, že jo? – řekne Pávek.

– To snad nemá brzdy to auto nebo co, – odpoví doktor.

Vyndej lano, – přikáže Pávek svému závozníkovi, který už také opustil kabinu. Rákosník však jen se zájmem kouká na havarované auto. Pávek mu sejme ušní chrániče.

To si nos doma. Lano přines! –

Když ho pak váže k trubce karoserie, poznamená:

Vy jednou špatně skončíte, pane doktore. –

To každej, Karle, – odtuší lékař.

– Ten anděl strážnej, co nad vámi lítá, to musí bejt šichta, řeknu vám, – váže Pávek druhý konec lana k náklaďáku.

Pak zamkne v doktorově autě volant, pošle Rákosníka do zatáčky, aby zastavil provoz, a vytáhne škodovku na silnici. Oddálí přihnutý blatník od kola, zkusí rejd a nastartuje.

Už ho musím dát vyměnit, – poklepe doktor na blatník.

Zbytečný, pane doktore. Leda by vám dali gumovej, – řekne Pávek.

Doktor se zasměje a poplácá ho po zádech. Pávek pokračuje v cestě. Setkání s doktorem zanechalo na jeho tváři úsměv. Kroutí pobaveně hlavou.

– Jen aby se nám jednou nezabil, – řekne, když v kopci zařadí s meziplynem dvojku.

Drůbežářka Hrabětová, korpulentní padesátnice, prochází hejnem slepic jako bílou plání.

– Vodu jim dej, Miluško, maj to prázdný! – zavolá, když jde kolem korýtka.

Cestou k brance si všimne statného kohouta.

– No, do práce, do práce, lenochu líná! Kvůli čemu myslíš, že tě tu držíme? –

Hrabětová za sebou zavře branku.

Jedna ze slepic se za ní dívá, trhajíc po slepičím způsobu hlavičkou, aby se podívala nejdřív jedním a pak druhým okem.

Než Hrabětová vstoupí do vozovky, rozhlédne se čile vlevo a vpravo. Připomenou-li nám její pohyby slepici, bude to dobře.

Pak žena vykročí středem silnice do vsi.

V té chvíli sem přijíždí Pávkovo auto s pískem. Když řidič spatří Hrabětovou, ožijí mu oči nápadem. Vypne motor a náklaďák se tiše blíží k drůbežářce, jejíž kypré hýždě se pohupují středem asfaltky.

– To snad ani není zadek, to je sedací souprava, – zhodnotí to Pávek, zatímco jeho závozník si jako dítě kouše palec, v napjatém očekávání, jak to dopadne.

Když je nárazník auta půl metru za nic netušící Hrabětovou, stiskne Pávek klakson. Jen co si Hrabětová odbude šok a odletí na krajnici, pozná Pávkovo auto a odplivne si.

– Blázne bláznivá! Jako malej kluk! Fuj tajbl, já mám srdce v krku. –

Také si ukazuje na čelo, ale to už vidí Pávek, který zatím nahodil motor, v zrcátku.

Pražák Rumlena, asi pětatřicátník, jemuž se nad šortkami vzdouvá pevné pivní bříško, otevírá novou bránu svého letoviska a pak běží do dvora, aby odstranil z cesty nafukovací bazének, dětskou tříkolku a lehátko.

Pávek couvá do vrat podle pokynů svého závozníka, který v zrcátku důležitě kyne rukou, že je místa dost. Pak ale vyjde na zápraží paní Rumlenová v opalovačkách. Protože je Otík každým novým jevem zaujat naplno, sleduje poodhalená ňadra městské dámičky s otevřenými ústy až do okamžiku, kdy se naložený náklaďák opře do pilíře. Potom teprve učiní alibistický signál stůj a se stejným údivem, jakým prve sledoval paní domu, pozoruje teď rozsah škody.

Rumlena je zděšen. – Ten pilíř je týden starý a přišel mě na pět stovek, – řekne suše.

– Cifix, – sekne Pávek čepicí o zem. Vztek na ničemného závozníka se násobí profesionální hanbou.

– To zaplatíš. Já už toho mám dost!

– Rákosník stojí u vyvráceného pilíře, v prstech jedné ruky drolí hrudky malty a druhou se drbe za svýma velkýma ušima.

– S Rákosníkem končím. To ti hlásím. Ať si s ním užije zas někdo jinej! – S těmi slovy vrazí Pávek do předsedovy kanceláře.

Předseda JZD Postranice Vojtěch Kalina je kněz. Když mluví, je to kázání, když gestikuluje, je to žehnání.

Karle, – nastaví pravici Pávkovu hněvu, – já vím, nemáš to s ním lehký, ale komu ho svěřím? –

To mě nezajímá. Pět let ho mám na krku. Pět let! To by nevydržel ani svatej, – zuří Pávek.

Ke komu ho dám, Karle? Ke komu? Duda je moc mladej a řekni, Jano, můžu já ho přidělit tvýmu mužovi? – ptá se předseda.

Ten by ho zabil, pane Pávek. Je hrozně prchlivej – ozve se od psacího stroje prchlivcova žena, ta, kterou jsme ráno oslnili dálkovými světly.

Dobře by udělal! – schválí to Pávek.

Ten chlapec potřebuje otcovský přístup a to ty máš, Karle, to ty máš. Umíš to s ním a on na tebe dá, – nevzdává se předseda. Ale je to mamá námaha.

Nic takovýho! Vraťte mi Šestáka. To je taky blbec, ale umí aspoň zpívat. –

Ještě se pokusí sekretářka Jana: – Pane Pávek, nikdo nemá tak čistý auto jako vy. To nemůžete Otíkovi upřít. –

– Říkám do žní, dýl ani minutu, – řekne Pávek a práskne předsednickými dveřmi.

Otík je sirotek. Rodiče mu po sobě zanechali starou, ale pěknou chalupu. Když se odpoledne vrátí z práce, raduje se z toho nejprve podvratný pes Tapka. Jeho uvítací štěkot způsobí, že se dvůr změní ve velkou voliéru. Vzduch se rozčeří pleskotem křídel a desítky holubů nejrůznějších plemen se snášejí k pánovi.

Pán otevře chlívek a popaměti sáhne dovnitř. Vytáhne odtud matně zelenou pikslu na popruhu, v níž my starší poznáme pouzdro na plynovou masku. Když si Otík přehodí popruh přes hlavu, vykročí do středu dvora, který je také středem všeho čekání, dychtivého vrkání, strkání a svistu opozdilých křídel. Tam teprve otevře víko tubusu a rozhazuje směs pšenice a kukuřice ptákům na záda. S dětským úsměvem pozoruje shora holubí poklonkování a nechá si sezobávat i zrna uvízlá mezi šněrovadly bot.

Světnici má Rákosník docela útulnou. Jen postel zůstala tak, jak z ní ráno vylezl, a na stole neumyté nádobí. Nejdřív ze všeho si Otík nasadí bílé chrániče sluchu a prohlíží se ve slepnoucím zrcadle.

Cizí ruka, kterou ucítí na rameni, ho trochu poleká, ale je to jen sousedka Hrabětová, která přejala od slepic hlas i pohyby.

Kdes to vzal? – kvokne, snímajíc Otíkovi sluchátka.

Pan Pávek, – řekne Rákosník pyšně a ukryje si dar pod polštář.

– Ten prej dneska řádil, – pokyvuje hlavičkou Hrabětová a napouští z karmy teplou vodu na nádobí.

– Už tě nechce, říkal předsedovi. Daj tě k někomu jinýmu asi. Naštvanej byl. Hrozně. –

Hrabětová nad nádobím nevidí, že za jejími zády Otík zdrceně dosedl na rozesílanou postel.

– Budeš jezdit s Turkem, počítám. To si užiješ.

– Otíkovi se vykutálejí z očí slzy jako hrachy.

– Tady máš čistý košile a taky ponožky, beztak už nemáš v čem chodit, – otevírá si žena loktem dveře do vedlejšího parádního pokoje a slepičími krůčky nese vyprané věci do prádelníku.

Jak zavírá zásuvku, spatří na podlaze předmět, který ji zaujme. Je to dámská sponka do vlasů s pomněnkovou ozdobou. Hrabětová ji hbitě rukou sezobne a po způsobu svých nosnic nad ní párkrát trhne hlavičkou, aby si ji prohlédla levým i pravým okem.

– Otíku, pojď sem! Co to je? Kde se to tu vzalo? – Rákosník krčí rameny. Chce vzít sponku do ruky, ale Hrabětová ji schová za záda. Tu si všimne jeho mokré tváře, a neuvěřitelné podezření je tím ještě důvodnější:

– Otíku, snad jsi tu neměl ženskou? –

Otík rozhodně zavrtí hlavou. Nepřipadá to v úvahu. Hrabětová chce mít jistotu.

Pojď sem, – řekne a přiměje Otíka, aby si stoupl ke stěně, na níž visí svatební dvojportrét.

A teď mi řekni tady pod obrázkem svejch ubohejch rodičů zemřelejch, jestlis tu nějakou měl. –

– Ne, – zavrtí Otík hlavou ještě přesvědčivěji. Hrabětová tedy zastrčí sponku do zástěry.

Vrkání, dříve tak nedočkavé, zní teď poplašeně a úzkostně. Otíkova ruka šátrá v útrobách holubníku pod kšiltem střechy. Když nahmatá a sevře holoubě, podá ho dolů k patě žebříku Hrabětové.

– Mužskej, a nedovede zakroutit holouběti krk, – kvoká si pro sebe žena. – To jsi holubář? –

Když sebou ptáček v jejích prstech přestane škubat, položí ho na kamenné zábradlí k ostatním. Otík sleze a věnuje mrtvolkám pohled na rozloučenou.

Sotva Hrabětová s holoubaty v tašce odejde, dostane Otík další návštěvu. Je to zootechnik Kašpar, čilý třicetiletý inženýrek. S košíkem hub v ruce prohlásí: – Senzační rumunskej film hrajou. Máš doufám lístek? –

Rákosník vrtí hlavou, že nemá.

– To jsem si moh myslet. Ještě že jsem ti ho koupil. Koukej se strojit. –

Otík ožije, neboť biograf je jeho vášeň. Zatímco si bere čistou košili a vyčesává si z vlasů písek, inženýr se uvelebí před jeho televizorem.

– Je to trochu cestopisný a trochu erotický. Šel bych na to klidně ještě jednou, ale nemůžu. Musím se dívat na besedu o hovězím dobytku. Mně ten můj křáp zase neukazuje. Asi lampa, člověče. –

Když už je vyfešákovaný Rákosník na odchodu, ještě mu připomene:

– Oťas, v žádným případě neodcházej před koncem, poněvadž konec je úplně nejlepší. –

Oťas horlivě přikývne a vyrazí.

Ve chvíli, kdy Otík vchází do místního biografu, opře o budovu kina své kolo s prázdným košíkem na řídítkách Jana Turková.

Pokladní nemá co dělat, tak plete svetr.

Jana vstrčí hlavu do okýnka:

Paní Hrušková, jaký to je? –

Holka, málem se nepromítalo. Mám prodáno všeho všudy šest lístků, – odpoví Hrušková.

– Aha, tak na shledanou, – rozloučí se Turková. Jana s košíkem na řídítkách jede vsí. Za Otíkovou stodolou seskočí z kola, přestože kopec není tak strmý, aby ho nevyšlapala.

Vrátka ve stodole se pootevřou. Jana se plaše rozhlédne a potom vklouzne i s bicyklem dovnitř.

Na co jdu? – zeptá se zadýchaně, když skončí dlouhý polibek.

Na houby. Podívej, cos jich našla, – odpoví Zootechnik Kašpar a při dobré paměti přesype obsah svého košíku do jejího.

Tolik ne, tolik já nikdy nenajdu, – brání se Jana, když opouštějí stodolu protějším vchodem do dvora, odkud na ně nepřátelsky štěká pes –

Milenci se octnou v Otíkově světnici.

– Ale najdeš, takový krásný voči aby neuměly hledat,

– řekne Kašpar, otočí klíčem ve dveřích a musí mladou paní znovu políbit, neboť je ve své zadýchanosti a vzrušení z tajné schůzky nevýslovně pěkná. Jen co polibek začne, je zasažen děsuplnými skřeky: Otíkovy vyřezávané hodiny bez jakéhokoliv varování zařvou tři čtvrtě na šest. Zde je třeba uvést, že konstruktér tohoto pekelného stroje použil k ohlašování čtvrthodin křepelky a k hlášení celých kukačky. Křepelka je nejhorší. Znenadání se vymrští ze svého kulometného hnízda a v šíleném staccatu pálí po přítomných pětpeněz, pětpeněz. Kdo nepadne, ten se aspoň chytí za srdce jako teď Jana Turková.

Z toho budu mít zase opar, – tře si prsty ústa.

Bestie, – řekne inženýr hodinám a zastaví je. Cestou do parádního pokoje se ještě ujistí:

Co v kině? Hrajou? –

Hrajou. Ale málem nehráli. –

Jak je to možný? Sám jsem na to poslal šest lidí. –

– Přišli všichni, – zasměje se Jana, odkládajíc na prádelník své pomněnkové sponky.

Takto, s rozpuštěnými vlasy, nevěrnici opustíme a ponecháme ji inženýru Kašparovi. Nebo ne. Ještě řekne:

– Vašku, já jsem se na tebe tak těšila… – Ať víme, jak doopravdy je zamilovaná a že se zootechnik jmenuje Václav.

Pávek čistí své králičí kotce. Jsou to fortelně vyrobené králíkárny a pohled na ně je bizarní tím, že se nad nimi tyčí andělé a kříže z pomníků, protože se opírají o hřbitovní zeď. Zpovzdálí zní smutná píseň. „Zasviť mi, ty slunko zlaté“ v podání čtyř ženských hlasů.

– Neboj se, Soňo, neboj. No, jen si dupni, Evžene, – hovoří Pávek k ušákům.

Tak jsem slyšel, Karle, – vynoří se nad zdí potměšilá tvář hrobníka Brože, – že jsi tomu Pražákovi načechral pilíř. –

Starej se vo hroby, havrane, – odsekne Pávek.

Vono dopředu se to jezdí, ale zacouvat, to už holt chce fištróna, – medituje hrobník.

Pávek se sehne a hodí po něm hrst bobků. Hlava zmizí s trylkem jízlivého smíchu.

– Tati, večeře! – volá desetiletá Majka.

Když Pávek vchází do domu, očekávali bychom, že zpěv pohřební písně zeslábne a zůstane venku. Ale on naopak zesílí, protože je někde vevnitř.

Pávek se přezuje do pantofli a otevře dveře kuchyně. Zpěv je ještě silnější.

Ale ani tady zpěvačky nevidíme. Tušíme však, že musí být někde za nejbližšími dveřmi.

Pávek si myje ruce.

Tati, – řekne Majka, – prejs naboural panu Rumlenovi do brány. Že to není pravda? –

Jez a nestarej se, – odbude ji otec a usedne ke stolu, kde kromě dcery večeří i jeho osmnáctiletý syn Jarda. Z pokoje se nepřestává linout žaluplný zpěv. Po několika lžicích fazolových lusků přestane Pávkovi chutnat.

– Hergot, při tom se nedá jíst – řekne a zabuší na dveře pokoje. – To vám nestačí, že bydlíme u hřbitova? Jestli neumíte nic jinýho, tak toho nechte aspoň při jídle. To je jako bych přežvykoval pohřební věnce! –

Zpěv zmlkne. Po chvíli nesrozumitelného špitání je nasazena jihočeská „Na tom bošileckým mostku.“

– Naboural. A pěkně. My jsme se tam byli podívat, – loupne syn po otci pohledem, asi v naději, že to vezme jako humor. Ale to se plete.

– No a co? – vyjede na něj Pávek. – No a co?! –

Z pokoje se vyhrne kvarteto žen: Pávkova, Fialková, Echtnerová a úplně mladá učitelka Kousalová. Pávek nestačí odpovídat na jejich dobrý večer, dobrou chuť a dobrou noc.

Co tak rychle vypadly? – diví se.

Je rodičovský sdružení, Kájo, budeš muset jít, já nemám udělanou hlavu, – řekne Pávkova (alt).

Do školy? – nechce se Pávkovi.

Jdi dneska ty, Karle… –

Já bych šel, – navrhne nečekaně Jarda. Pozornějším divákům předtím neušlo, že při loučení s pěveckým sborem věnoval pozornost výhradně slečně učitelce (soprán). Návrh je přijat a Jarda se s chutí obléká a češe. Pávkova přistoupí k muži a pohladí ho po hlavě.

Ty prej jsi zničil Rumlenům bránu, Kájo. – Pávek odhodí lžíci s nákladem fazolových lusků.

Bránu? – vykřikne. – Stodolu! I s krovama! –

Ježišikriste! – Spráskne ruce Pávkova.

Třídní schůzka rodičů, ten krátký podvečerní návrat dospělých do školních lavic, končí.

– Takže ten ručník aby každý měl a kdybyste dohlédli na ty domácí úkoly, hlavně na tu úpravu. Jinak jsem s tou třídou spokojena, – říkají krásně utvářená ústa učitelky Kousalové, nešetříce ukazovacími zájmeny.

Všichni se zvedají a odcházejí, jen Jarda zůstává sedět v první lavici s bradou v dlaních.

– Copak? – usměje se dívka s hranickou sešitů v náručí. Když mladík nereaguje, zazvoní mu před očima klíči.

Musím to tu zamknout. –

Jak píše? – vypraví ze sebe Jarda.

– Hezky. – Dívka položí sešity na desku první lavice a najde sestřin. – Podívejte. Písmo má úhledné. –

Jarda okouzleně civí na štíhlé prsty obracející stráňky.

– A v čom by se měla zlepšit? –

V čem? – opraví mu učitelka středočeský nářeční prvek.

Zájmena jí nejdou. Vidíte, tady: Mě místo mně. Procvičujte s ní zájmena. Zejména zájmena osobní. –

– Zejména zájmena. Tak díky. –

Teď už by měl Jarda vstát a odporoučet se, ale nic takového se nestane.

A jak se vám tady líbí? U nás… – Zkouší narazit nový soudek.

Docela jo. Snad si zvyknu, – řekne učitelka a nechá pak narůstat pěkně trapnou pauzu. Naštěstí se z chodby ozve školníkův hlas:

– Haló! Je tam ještě někdo? –

– Už jdu, pane Pavlíček! – zavolá vděčně dívka. Když zamyká dveře třídy, mladý Pávek se ještě zmůže na dotaz:

Kdy bude zas rodičák? –

Zase za čtvrt roku. –

Aha. Tak na shledanou, – řekne konečně Jarda a ramenem shodí obraz Pohřižujícího kováře. Sklo praskne.

Myslím, že jsem to rozbil, – řekne.

Já taky myslím, – souhlasí dívka.

Asi bych to měl dát zasklít, že jo? –

To by bylo od vás hezký. –

Tak na shledanou, – rozloučí se Jarda po druhé, tentokrát s kovářem pod paží.

Pávek s aktovkou v ruce kráčí do práce. Když míjí Otíkovu chalupu, závozníkova klátivá postava se k němu nepřipojí. Pávek se zastaví a hvízdne, z domu však nikdo nevyjde. Pokračuje tedy v cestě sám.

Ani u auta Otík nečeká.

Nemám závozníka, člověče, – řekne, odmykaje dveře kabiny.

Buď stávkuje, nebo se voběsil, – odpoví ze sousedního auta řidič Turek a nepřiměřeně se tomu směje.

Pávek tedy vyjede sám.

Nákladní auto zastaví před Otíkovou chalupou. Řidič zabuší na okno spícího domu, pak na dveře. Pes štěká, ale stavení zůstává tiché a temné.

Pávek zjistí, že se dá jedno okno otevřít, a vleze dovnitř.

Projde liduprázdným pokojem a otevře dveře do světnice.

Když chce vykročit k Otíkově posteli, dostane plný zásah od zákeřných hodin s křepelkou.

– Kuš, potvoro! – uleví si Pávek, napřahuje proti hodinám loket v obranném gestu.

U lůžka na podlaze stojí budík. Pávek ho zvedne.

Vyzvoněný stroj tím pohybem slabě hlesne. Otík leží v posteli nehnuté. Teprve když se k němu Pávek skloní, zaslechne jeho pravidelné oddychování a všimne si protihlukových chráničů, které mu pevně sedí na uších. Jediným hmatem mu je sejme.

– Budeš mít krásný slechy, ale nevyděláš si ani na slanou vodu. Vstávej, jedeme pro cement. –

Otík se posadí na posteli a otřepe se jako pes.

Absolvujeme s nimi cestu do cementárny. Otík dělá, co může, aby si zlepšil reputaci. Už už se začne šťourat nehtem mezi svými koňskými řezáky, ale okamžitě s tím přestane a ukázněně složí ruce do klína. Pávek si toho však bohužel nevšiml. Se sirkou mezi rty sleduje silnici a mlčí. Otík sáhne do aktovky pro rohlík. Chce se zakousnout, už otevírá ústa, ale zase je zavře a jeho ruka zanese rohlík mezi Pávka a volant. Řidič zavrtí hlavou.

V cementárně je potřeba zacouvat. A tady Pávek svého závozníka krutě pokoří. Otík hbitě seskočí z kabiny a postaví se do prostoru zabíraného bočním zrcátkem. Pávek se však obrátí na kolemjdoucího dělníka:

– Buď tak hodnej, můžeš mi ukázat? –

Muž si stoupne před Otíka, mává pravicí a diví se:

Na co máš závozníka? –

Na draka, – odtuší Pávek.

Otík jako školák na hanbě sklopí oči k šedému prachu cementárny.

Na zpáteční cestě poobědvají v zahulené restauraci.

– Nesrkej, – řekne Pávek při polévce.

Než jim donesou další jídlo, Rákosník se zájmem a s otevřenou pusou sleduje hovor u vedlejšího stolu týkající se výhod elektrických akumulačních kamen.

Neposlouchej cizí hovory. Jsi vyzvědač, nebo co? – sjede ho Pávek.

A na co ti dali příbor? – dodá, když vidí, že se Rákosník pouští do guláše lžící.

Otík to snáší dobře. Jako pes, který se provinil a je vděčný, že milovaný pán už přestal mlčet a už mu aspoň nadává.

Když plně naložené auto zastaví před družstevním skladem, závozník vyskočí a zkušenými hmaty sklopí zadní čelo. Pávek zařadí zpátečku a Otík mu ukazuje, jaká vzdálenost ho dělí od betonového bloku. Když má dlaně na pět centimetrů od sebe, nastaví je prudce do zrcátka k povelu „stůj“. Náklaďák přistál u rampy jako loď u mola, aniž se jí dotkl.

Řidič se jde podívat dozadu. Otík na něm visí očima, očekávaje snad za tu perfektní práci pochvalu, ale nedočká se. Chopí se tedy vozíku zvaného rudl a vozí na něm pytle cementu pod střechu tak horlivě, že za ním nohavice vlají jako modré prapory.

Jde kolem rostlinář Kunc, člověk s poněkud delším vedením a většinou zbytečnými otázkami.

Byli jste pro ciment? –

Jo, – odpoví Pávek.

V Královým Dvoře? – přečte Kunc z pytle.

No jo. –

Kunc si zapálí cigaretu a vyškrtnutou sirku uloží zpátky do krabičky.

– To neděláš dobře, Jaromíre, – upozorní ho Pávek.

– Co? –

Že strkáš ty vypálené sirky zpátky do krabičky. –

Proč? –

Jednou to poznáš, – řekne Pávek a chopí se druhého rudlu.

Jestliže jsem na začátku označil Otu Rákosníka za málomluvného a odhadl jeho denní produkci slov na pět, čtenář musí uznat, že jsem nepřeháněl. Když Pávek zaparkuje auto před kancelářskou budovou JZD a Dieselův motor zbavený klíčku se naposledy otřese a zmlkne jako gólem, kterému vzali šém, Otík řekne náhle do ticha svou celodenní dávku:

– Pane Pávek, nechci k Turkovi. –

Pávek je tím nečekaně dlouhým projevem trochu zaskočen, možná i nepatrně dojat, ale nezlomí ho to.

Nevážil sis mě, po žních pudeš k Turkovi, – řekne a přibouchne dveře kabiny.

Ke mně? vysouká se zpod sousedního auta Turkova hlava. Až pokvetou hrábě! –

Jo? Tak si je doma prohlídni. Možná, že už mají pupeny, – odpoví Pávek, zamykaje auto.

Obávám se, že Otík při vší své prostoduchosti z hovoru o hrábích pochopil, že ho nikdo nechce. Několik vteřin se dívá za odcházejícím Pávkem a pak se chopí hadice, aby smyl z náklaďáku prach dnešní cesty.

Jarda Pávek s Purkyňovým obrazem po boku kope před sebou kámen tak dlouho, dokud se oblázek nezastaví o první venkovní schod postranické základní školy. Na ten se mladík posadí, mžouraje chvíli do slunce a chvíli na nově zaskleného kováře, pohrouženého do novin. Postranická škola je čistá secesní stavba z prvních let našeho století. Je na ní znát, s jakou péčí ji tenkrát dědové pro obec stavěli a jak fortelně nahodili fasádu, že dodnes drží.

Na práh té školy vyjde školník Pavlíček. Rozvine se následující dialog:

Co tady děláš? –

Čekám. –

Na koho? –

Na učitelku jednu. –

Co jí chceš? –

Obraz. –

To nemusíš čekat, já ho pověsím. A je to. –

– Na shledanou, – řekne otráveně Jarda, zbaven obrazu.

– Ahoj. –

Jarda znovu nakopne svůj oblázek a šourá se za ním vesnicí.

Je líný čas horkého odpoledne. Lípy hučí včelami a v jejich stínu žehná zastávce ČSAD svatý Jakub.

U pomníku padlých z obou světových válek se popelí slepice.

Někdo někde otevřel dveře a zalehl sem z rádia dechový pochod, ale hned zase zmlknul.

Jarda opět kopne do kamínku.

Před vchodem do unifikované samoobsluhy staví prodavačka tabuli s nápisem VÍČKA OMNIA NEJSOU!

– Kdy budou, paní Echtnerová? – řekne z nudy Jarda.

– Na svatýho dyndy, – odbude ho žena a zmizí v obchodě.

Po silnici se vrací z návštěv doktor Skružný. Z otevřeného okna škodovky zaslechne Jarda kus písně „Bývali Čechové statní jonáci“.

Z protější strany přeprská kolem na pionýru inženýr Kašpar.

Tak se mladík se svým kamenem dokope vsí až k Turkovic plotu, za nímž paní Jana ve žlutém přiléhavém tričku a šortkách věší prádlo.

Ahoj! – prohodí Jarda drátěným pletivem pozdrav.

Ahoj! – vrátí mu ho Jana. – Jak žiješ? –

Jde to. –

Jarda pokračuje v loudání, ale nepřestává sledovat zajímavou práci, jakou se stává věšení prádla, když zvedá paže k šňůrám pohledná a tak dobře vyvinutá bytost. A to udělal chybu. V okně se objeví Turek.

Dívej se na cestu, ať nezakopneš! –

Bez starosti, – odpoví mu Jarda.

– Jenom nekecej a jdi! – pošle za ním ještě Turek, a kdo si myslí, že je to jenom taková legrace, ten se mýlí. Turek je žárlivec.

Jarda nad tím zakroutí hlavou a jde.

Jano, domů! – poručí Turek ženě jako otec dceři. Jana se opásá zástěrou a dá se v kuchyni do nádobí.

Proč chodíš venku jen tak? – začne Turek výslech.

Je teplo, ne? –

A jak to, že ti ten smrad tyká? –

Odjakživa jsme si tykali, prosímtě, – vzdychne Jana.

To je zajímavý. Kde je malá? –

U babičky. –

To je zajímavý. –

Tobě připadá všechno zajímavý. –

Nejsem blbej, – řekne Turek, ale je.

Vždycky jde ze školky k babičce a nikdy ti to zajímavý nepřipadalo. A jestli to takhle bude dál, tak se tam odstěhuju taky. Aby to bylo ještě zajímavější, – mlátí Turková v dřezu nádobím.

Vem si plavky, pojedem se vykoupat. – Teď tam nikdo nebude, – rozhodne Turek.

Já se koupat nemůžu. –

– Tak se budeš dívat, jak se koupu já. – Turková mrští hadrem do dřezu a odevzdaně svlékne zástěru.

Turek je z rodu udělaných pořízků, kteří se, podobně jako mroži, hrozně rádi koupou. Teď stojí po kolena ve vodě a mydlí se, zatímco jeho žena sedí na břehu a bije na sobě komáry. Když se namydlenec pohrouží celý do svého živlu, mrská sebou a řičí slastí. Vypustí z pusy gejzír vody a volá:

– Změř mi to! –

Jana najde v hromádce jeho svršků hodinky a řekne „teď“.

Turek se potopí a žena sleduje, jak dlouho vydrží pod vodou.

V té chvíli jede po hrázi na svém malolitrážním motocyklu inženýr Kašpar. Když spatří, že Jana sedí sama samotinká u vody, opře pionýra o břízu, po špičkách se k ní zezadu přiblíží a zakryje jí oči.

Turková se vyleká, po doteku ho pozná a vyjekne:

– Neblázni, Vašku, je tady Pepík! –

To už to v rybníce zabublá, Turek se s frkáním vynoří a otevřenými ústy lačně lapne po vzduchu.

Kolik? – zeptá se a otevře oči.

Třicet tři! – hlásí Jana, sedící tu opět sama.

– Slabý, – nespokojeně odfrkne Turek, šlapaje vodu. Když se mu zklidní dech, zavolá znovu:

– Měř! – A zmizí pod hladinou.

Inženýr Kašpar se vztyčí z trávy a zajímá se:

– Jak dlouho tam vydrží? –

Asi půl minuty. Jdi pryč, prosím tě, Vašku, jdi pryč! –

To máme času, – usoudí zootechnik a začne ji líbat na krk.

Ty jsi blázen, on nás zabije! – naříká Jana v nelíčené hrůze.

Neuplyne ani čtvrtina minuty a Turek se vymrští nad hladinu. Inženýr padá do trávy a Jana vzdychne:

– To byl kapr. –

A tak inženýr Kašpar znovu riskantně útočí na milenčino hrdlo. Turek se tentokrát vynoří nečekaně blízko, nicméně Kašpar je dobře kryt.

Třicet sedm! – volá Jana, netušíc, že by bylo prozíravější ošidit manžela horším výsledkem.

To je slušný, ne? Víš, kolik vydrží Šesták? Dvacet pět. A nekouří. – To všechno Turek vykřikuje cestou z vody na břeh.

Jana se zoufale chytí jediného stébla, které je nadosah:

Pepo, já se spletla! Třicet jedna! – Turek zastaví hrozivou invazi na břeh.

To není možný! –

Třicet jedna, – trvá na svém manželka.

– Tak dávej bacha, – vrhne se Turek znovu do vln a zmizí pod hladinou.

Inženýr Kašpar už není zvědav na výsledek a našlápne pionýra.

Toho večera stoupá Otík po žebříku ke svým holubníkům. Na třetí příčce zaváhá, ale pak výstup dokončí a s velkým sebezapřením, dívaje se stranou, prvně v životě vykoná vražedné dílo. Mrtvá holoubata zabalí do novin a vyjde z vrátek.

Zamíří k domku řidiče Pávka.

Copak chceš, Otíku? – ptá se překvapeně Pávkova ve dveřích.

Tady… pro pana Pávka, – řekne Rákosník, podá jí balíček a odejde.

Pávek večeří. Pávkova rozbalí na stole noviny s holoubaty.

– Podívej. Tohle ti přines Otík. – Pávek přestane kousat.

– Má tě rád, chudák. Neví, jak ti to říct, Karle. Měl bys mu to odpustit, – říká Pávkova, škubajíc holoubata, dokud jsou teplá. Pávek neřekne nic a dá se znovu do jídla.

– Před bouřkou, když klesne tlak, to jsem na umření, – stěžuje si hostinský Rambousek, muž smutné tváře a trpitelských očí.

To já taky. Co tam máš dál? – ptá se doktor. Rambousek nahlédne do seznamu.

Ty křečový žíly. –

Koukni se na moje, – vyhrne doktor svou nohavici.

Gumový punčochy nosíš? –

Nosím. –

Anavenol bereš? –

Beru. –

No tak, co dál? –

Rambousek skloní oči k papírku jako řidič, který si přinesl do servisu seznam závad na voze.

Nesu pivo. Někdo zavolá: Platím. Já otočím hlavu a už ji nedám zpátky. –

A celej se otočit můžeš? Takhle? – předvede doktor.

To jo. –

Tak neotáčej hlavu, otoč se celej. –

Sestra Půlpánová se musí odvrátit, aby pacient neviděl, že se směje.

– Co dál? –

– Nespím. Probudím se ráno ve čtyry a už nezaberu. –

To je v našem věku normální. Já nespím od půl čtvrtý. Říkej dál. –

Klouby, – přečte Rambousek. – Kolikrát nemůžu ani vstát. –

Ale vstaneš. –

Nakonec jo. Poněvadž musím. –

Tak si nestěžuj. Jsou lidi, že nevstanou, – uklidní ho doktor.

Pane doktore, vy všechno zlehčujete, ale já vím nejlíp, jak mi je. Já už tady dlouho nebudu, – upozorňuje Rambousek.

Chceš lázně, Bedřichu? –

Nechci. To mi neudělalo dobře. –

Tak jeď k moři. Zavři hospodu a jeď. –

Byl jsem předloni. Tam trpím průjmama. –

Tak jeď do Tater. –

Nesnáším vejšky, – vrtí hlavou nešťastný Rambousek.

– Tak víš kam jeď? – Rambousek tázavě vzhlédne.

– Jeď do Pelhřimova a prohlídni si krematorium. Ať víš, do čeho jdeš. Další! – skoncuje to doktor.

Dopřejme si teď pár obrazů beze slov, jen s pěknou letní hudbou:

Drůbežářka Hrabětová prochází hejnem slepic k plotu. Po silnici jede Jana Turková na kole. Pozdraví, Hrabětová přikývne a vysune krk nad plot, sledujíc, kam asi Jana jede.

Inženýr Kašpar jako konduktér procvakává telatům ušní boltce a zavěšuje do nich náušnice s čísly. V ozářeném obdélníku dveří spatří siluetu předního kola, řídítek a Jany Turkové.

Pávek jede s nákladním autem po poli. Otík se vysoukal z okýnka kabiny ven, aby viděl, kolik zeleného krmiva jim fukar sekačky do korby naplival.

Obilí zraje. Rostlinář Kunc rozemne na dlani klas a lekne se: auto doktora Skružného vyvrátí dva patníky a kecne do žita jako do peřinky.

Krokem krajánka putuje letní krajinou živáček s kufrem a skládacím stojanem. V příštích obrazech se z něho vyklube akademický malíř Evžen Ryba.

– To je ale krásná loď! – okukuje Hrabětová model zaoceánské plachetnice v předsedově kanceláři.

Předseda čte nějaký dopis a kroutí nad ním hlavou.

Kdepak jste to vzal, předsedo?

– Kluk ji dělal. –

– Váš Honza? – žasne drůbežářka.

– No jo, lodě, to je jeho. Je tady Kunc? – předseda vyjde z kanceláře, snad aby přečetl dopis Kuncovi.

Hrabětová se postaví před Janu Turkovou, která buší do psacího stroje, mlčky se na ni dívá a pokyvuje hlavou. Turková přestane psát:

– Chtěla jste něco, paní Hrabětová? – Hrabětová jen pokračuje v pokyvování. Přitom se k Janě nakloní a zblízka se jí podívá do vlasů. Pak vyndá z kapsy zástěry pomněnkovou sponku.

– Říkala jsem si, čí to může bejt, a koukám, že tvoje. – Janě se uleví.

– Jé, děkuju. Kde jste ji našla? –

– Ani to nechtěj vědět, děvenko, – Janě se přitíží.

– Poslechněte, Hrabětová, – vrací se předseda za svůj stůl, oči stále na řádcích dopisu, – stavte se v jídelně, jestli je tam Pávek, ať ke mně zaskočí. –

Na návsi potká Hrabětová akademického malíře. Je to zarostlý třicátník, sedí ve stínu lípy na kufru, mezi nohama složený stojan, a pije limonádu z láhve.

Teta, pronajímá tady někdo pokoje? –

Ty jsi můj synovec? Že tě neznám? – sjede ho žena.

Dobrý, – zhodnotí to uznale umělec. – A jak je to tady s tím ubytováním? –

Ona vesnice, mladý muži, se nám změnila, víte. My už si neříkáme teto a strejdo. –

Tykáme si, oslovujeme se soudruhu, – řekne mladý muž.

To bych ani nevyžadovala, ale jiný zvyky tady jsou. Třeba když mužskej chce oslovit dámu, tak si nejdřív stoupne a pozdraví. –

– Fajn, – řekne malíř a postaví se. – Dobrý den vinšuju, a že jsem tak smělý, dalo by se tu někde nocovat? –

– Pojďte se mnou, – vyzve ho Hrabětová.

Když jdou kolem otevřených dveří družstevní jídelny, zakdáká dovnitř:

Kadle! Pávek! Máš jít na faru! –

Chodí u vás muž krok za ženou, anebo je dovoleno jít přímo vedle ní? – zeptá se malíř, vlekoucí své věci za rázující družstevnicí.

Může jít vedle. Když jí stačí, – přidá Hrabětová do kroku.

Předseda čte nahlas dopis. Pávek, jak to mají lidé od černějšího řemesla ve zvyku, octnou-li se v kanceláři, sedí na kraji židle s čepicí v ruce.

– V rámci plnění náročných úkolů pětiletky a v zájmu zajištění dodavatelsko-odběratelských vztahů potřebuje náš podnik závozníka. Rádi bychom využili bohatých zkušeností vašeho pracovníka s. Oty Rákosníka. Se soudruhem bylo již hovořeno, byl mu nabídnut služební byt v Praze na sídlišti Lhotka a soudruh souhlasí.

KOVODŘEVO, n.p.

osobní oddělení, Koutná –

Předseda odloží dopis a podívá se na Pávka.

To jako že by Otík jel do Prahy a zachránil jim ty odběratelsko-dodavatelský vztahy? – zeptá se Pávek.

Tak nějak, – řekne Kalina a podivně se na Pávka zadívá. – Co mi k tomu povíš? –

Co já? Já s ním končím, jak víš. Tak co bych ti k tomu povídal? –

No právě, – řekne předseda.

Co no právě? –

Kalina vstane, sepne ruce a začne přecházet kanceláří. – Dovedeš si to představit? Takovou věc? Jak on jde těma ulicema, po tom sídlišti jak bloudí, všecky baráky stejný… A to už si ani nechci představit, jak zastavuje dopravu. Jak náš Otík zastavuje pražskou dopravu, aby se mohlo někam zacouvat! –

To já si taky radši nepředstavuju, – uzná Pávek.

Ten dopis, Karle… –

Kalina větu nedokončí, protože se lekne. Bez zaklepání se rozletí dveře a do kanceláře vrazí Turek. Najde pohledem svou choť, a když vidí, že pokojně ťuká do stroje, vydechne si a přikývne, jako by říkal: Máš štěstí.

Tak tohle bylo naposledy. To ti říkám, Pepíku, to bylo naposledy, – mrští dožraný předseda dopisem o stůl.

Co si myslíš, člověče? Ze sebe tady s ní muckám ve svým věku, nebo co? Ještě jednou sem takhle vrazíš a poletíš! To je vo infarkt tohleto… –

Co je? Já jsem se přišel zeptat, kdo vyzvedne holku ze školky, – lže žárlivec.

– Babička, jako vždycky, – řekne suše Jana.

– To jsem chtěl akorát vědět, no, – řekne Turek a odejde.

– Ten chlap by se měl léčit. To není normální přece,

– uleví si ještě předseda a chopí se znovu dopisu.

– Promiňte, – špitne Turková a vysmrká se.

– Ten dopis Karle, ten nevznik jen tak sám o sobě, – zamává Kalina listem.

To ne. Musel ho někdo napsat, – soudí Pávek.

No právě, – zase tak záhadně opáčí Kalina.

Prosím tě, ty se tváříš, jako bych ho snad napsal já,

– nechápe Pávek.

– Nenapsals ho, Karle, napsala ho nějaká Koutná, osobní oddělení. Ale někdo jim tam musel v tý Praze o našem Otíkovi říct, nemyslíš? A já když si selským rozumem přeberu, komu od náš se hodilo nemít ho na krku… –

Konečně to Pávkovi došlo.

Jo takhle, – řekne a vstane. – Tak podle tebe jsem já v Praze zařídil… –

Já to netvrdím, Karle, já se jen ptám, – couvá předseda před nasupeným Pávkem a pravicí ho zažehnává jako ďábla.

Dotčenost a vztek neopouští Pávka ani doma.

Já, kterej se s ním pět let vláčel jako s koulí na noze, kterej ho naučil jíst, – hodí do králíkárny další hrst trávy a pokračuje v ukřivděné lamentaci, – vidličkou a nožem! Já, kterej se staral, aby se myl, aby mi nevlez pod kola, jako o vlastního jsem o něj pečoval, a mě bude někdo podezřívat z takový věci?! –

Tak si to tak neber, tati – chlácholí ho Jarda, který jde před otcem a otevírá dvířka kotců.

Zasviť mi, ty slunko zlaté na poslední z vlasti krok Zahřej v prsou city svaté usuš v očích slzí tok.

Ani tklivá píseň, která se sem nese ze hřbitova, Pávka není s to uklidnit. Navíc si všimne, že dcera Majka se dvěma kamarádkami, tklivost netklivost, tančí na verandě neadekvátní improvizace.

Holky, nechte toho! – zahrne je Pávek do své zloby.

To se dělá? Tancovat, když je pohřeb? –

Ticho, prosím, pohřbíváme! – vynoří se nad hřbitovní zeď hrobníkova hlava jako maňásek.

Starej se vo sebe, funebráku důležitá, – odstřelí ho Pávek.

Do toho vpadne býčí hlas doktora Skružného:

– Je to výhodička bydlet u krchova, co? – Zatímco doktor s prázdnou nákupní taškou kráčí dvorkem, nasupený hrobník se opět vyšvihne jako čertík z krabičky, a zaječí:

– Chováš se jako hulvát! –

Ale již během věty zaznamená lékaře a měkce dodá:

– Dobrý den přeji, pane doktor! –

Pávek vytáhne z kotce králíka, přidrží ho za uši, doktor přikývne a chovatel zkušeným úderem provede popravu.

Dechovka za zdí spustí píseň Ach, synku, synku.

– Má to i s hudbou, – poznamená doktor, maje na mysli českého strakáče.

Pávek přiváže nebožtíka za nožky k bidlu, a jak ho stahuje, svěřuje se zřejmě lékaři s podezřením, které na něj bylo uvaleno. To my už neslyšíme, protože shora z verandy, očima ztichlých holčiček, vidíme oba pohřby zároveň. Pozůstalí vhazují do čerstvého hrobu hrudky hlíny. Pávek bodá nožem hned do králičích, hned zase do svých prsou, doktor chvílemi přikyvuje, chvílemi vrtí nevěřícně hlavou.

– Člověče, – řekne, když hudba dozní, – ten kluk by v Praze po tejdnu zašel. Mně se to jeví jako blbost. Nebo jako nějaká rošťárna. –

Doktor složí staženého králíka do tašky, přes Pávkovo asi tradiční odmítavé mávání rukou mu vsune do kapsy peníze a zeptá se:

– Mimochodem: jak to vypadá na sedmým schodu? – Pávek se usměje: – Jsou tam, – řekne a zamíří ke sklepu.

Ani jsme si nevšimli, že na lavičce u stavení sedí stařenka. Bude to asi tím, že sedí tiše a nehnuté s rukama v klíně. Je stálou a nehybnou součástí dvorku jako kosa visící na háku, jako sud na dešťovou vodu pod okapem.

Doktor přistoupí až k ní, prsty odchlípne šátek u stařenčina ucha a do skuliny zavolá:

Jak se daří? –

Dobře. Jen ty motolice mám. –

Když vstanete. –

Tak, – přikývne babička.

– Ráno na posteli nejdřív sednout, dlouho sedět a pak opatrně vstát, – křičí doktor pod šátek.

– Ty prášky jste ještě nedobrala? –

– Ještě mám, – odpoví stará žena a oběma suchými dlaněmi stiskne doktorovi ruku.

Pávek se vrací ze sklepa se dvěma láhvemi piva. Usedne s doktorem na pánskou lavici, jejíž opěradlo tvoří vyhřátý pískovec hřbitovní zdi.

Doktora těší orosenost hnědozelených lahví.

To mi řekni, Karle, jaks mohl přijít na to, že na sedmým schodě má tu správnou teplotu? –

Dlouhodobým zkoušením – odpoví Pávek. – Na šestým je teplý. Na osmým už je přechlazený. –

Láhve syknou.

A to náš Karel zkouší rád, viď? Na takový pokusy ho užije, dobrý den, pane doktore, – vrací se z pohřbu Pávkova.

Dobrý. Jaký to měl? – ptá se doktor, aniž by ho to zvlášť zajímalo.

Krásnej pohřeb měl. Opravdu krásnej. Dej mi kapku, – řekne Pávkova a napije se z manželovy lahve.

Rozhostí se podvečerní ticho. Čas odměřuje pravidelné tepání kamenického kladívka odněkud ze sousedství.

To je nádhernej čas, – řekne doktor.

Hezky se dejchá, – řekne Pávkova.

– Každou takovou chvíli si má člověk pamatovat a schovat si ji na horší časy. To je potom takovej vohřejváček v zimě. Vono těch krás ubejvá, ale něco pořád ještě máme. Nějaký lesy nám zbyly, pivo máme dobrý… někdy… –

– Musím udělat něco k večeři, – rozloučí se Pávkova.

– A holky, – využije lékař jejího odchodu, – máme nejkrásnější na světě. Kam se hrabou, Karle, Španělky nebo Italky. Většinou mají kozí nohy. Všim sis, co těch našich holek chodí bez podprsenky?

Všim. –

To je hezká móda, vid? –

Jo, – souhlasí Pávek.

– Já jsem rád, že už to dorazilo i na venkov.

– Kamenické kladívko vytrvale klepe.

Ten náhrobní umělec mě štve, – postaví se doktor, aby viděl přes zeď.

Fando, ty mi jdeš s tou pracovitostí na nervy, – zavolá na kameníka, který otesává pomník z růžového mramoru.

Kameník Odvárka si posune brejličky na čelo:

– Mám toho moc, pane doktore. Hodně nebožtíků, málo kameníků. –

– Pojď to spláchnout, Fanouši, – ukáže mu Pávek čerstvé láhve ze sedmého schodu.

Odvárka odloží kladívko, rozváže zástěru a přeleze k nim.

Kde jsme to přestali? – naváže doktor.

Že nenosej podprsenky, ale asi to nedořešíme, – řekne Pávek s pohledem na přicházející manželku.

Co děláš hezkýho? – přehodí doktor výhybku na Odvárku.

Pomník, – odtuší kameník, a když už si myslíme, že to je všechno, dodá. – A na tom pomníku je zajímavý to, že nebude mít žádnej nápis. Ten se tam udělá, až ten dotyčnej umře. –

Předem si dal udělat hrobku? – nevěří Pávkova.

– Jo. –

– A kdo, pane Odvárka? –

– To právě nesmím říct. –

– Lidi nevědí, co s penězma, – usoudí doktor. – On má barák, auto, televizi, tak si říká, co ještě nemám – hrobku! –

Rákosník zatočí ve vikýři starými tepláky a ze střechy se s pleskotem křídel vznese holubí hejno. Ptáci stoupají výš a výš, krouží nad vsí, a když se hřbety octnou v příznivém úhlu proti odpolednímu slunci, celé hejno zbělá.

S přimhouřenýma očima sleduje jeho let i Jarda Pávek. Sedí na soklu školního plotu a čeká. Když se dočká, je trochu zaskočen, protože krásná začínající učitelka Kousalová vychází z budovy s ředitelkou školy.

Copak, Járo? Snad se ti nezastesklo po škole? –

To ne, – vstane Jarda, – já se jdu zeptat na sestru. –

– Aha, – zdvihne ředitelka obočí a situace je jí asi jasná.

– Ty budeš maturovat, viď? –

Ano, – není Jarda rád, že se připomíná jeho mládí.

A kam potom? –

Na hnojárnu. Teda na zemědělskou. –

Tak ti držím palce, ať nám neuděláš ostudu, – rozloučí se konečně ředitelka.

Kousalová vykročí opačným směrem a Jarda se k ní přidá.

Po několika krocích řekne:

– Já jsem s ní ty zájmena promrskával, tak jsem se chtěl… jestli je to na ní znát, jsem se chtěl zeptat. –

Učitelka se usmívá, dívá se před sebe a mlčí.

Třeba v diktátě jestli něco nezvorala zase, – upřesní Jarda svůj dotaz.

To je dost vzácnost, aby se bratr tak silně zajímal o sestřin prospěch, – pronese konečně dívka.

– Naši mají málo času, tak musím holt já. – Následuje čtyřnásobné dobrý den se dvěma sousedkami u vrátek, pro něž je párek zajímavou událostí.

Nechcete, abych vám vzal tašku? –

Chci. –

Sešity, co? – řekne Jarda po dlouhé pauze na adresu tašky.

Sešity, – řekne učitelka a pak už ten jalový hovor nevydrží a vyprskne smíchy.

Čemu se smějete? –

Tak. Jak na mě jdete hákem přes sestru. –

Jsem asi kapku trapnej, že jo? –

Proč? Ale vy byste se měl spíš soustředit na studium teď. A nemotat hlavu starším holkám, – konečně se na něj Kousalová podívá.

Já vám motám hlavu? – zaraduje se Jarda.

Ale odpovědi se nedočká, protože se už přiblížili k hloučku vesničanů, který stojí za zády akademického malíře a pozoruje jeho práci. Umělci se zalíbila partie s Otíkovou a Hrabětovic chalupou a celkem realisticky ji ztvárňuje olejem. Lidé mlčí, a sledují jeho ruku. Mezi nimi s otevřenou pusou také Ota Rákosník. Ticho je přerušeno až příchodem Hrabětové:

– Helejte, tak jsem vám to čistě povlíkla, tam se vám bude spát jak na hotelu. –

– Dík, paní, – zamumlá malíř.

– Bude spát tady u Otíka, – vysvětlí Hrabětová ostatním.

– Aspoň tam Otík nebude sám. Ono bude lepší, když tam nebude sám, – dodá výmluvně a pozorněji se zadívá na vznikající obraz.

Helejte, to musíte ten plot dělat takhle ničemnej? –

Vám připadá ničemnej? –

– Říkala jsem vám, že ty plaňky dám nový. Tak proč tam malujete ty zpřelámaný? –

– Jak to je, tak to maluju, paní. –

To si neumíte představit spravenej plot? – V hloučku to zaševelí smíchem.

Takhle je to hezčí, paní, – hájí se malíř.

A ta omítka odfouklá, to je taky hezčí? – zobe drůbežářka prstem do svého domku, až musí Ryba plátno chránit.

Nemluvte mu do toho, Hrabětová, – okřikne ji někdo.

Rostlinář Kunc si zapálí cigaretu a uloží sirku zpátky do krabičky:

Kolik počítáte takovej obraz? –

Proč? Vy ho chcete koupit? –

– Tenhle ne. Ale kdybyste mi namaloval můj domek. –

– Kterej to je? – vzhlédne Ryba od plátna.

– Tenhle, – ukáže Kunc na vilku s modrýmy okapy a zádveřím zdobeným barevnými skly.

Pane, to bych nesved, – řekne vousatec.

Když svedete starou barabiznu, co byste nesved pořádnej barák, ne? Jestli chcete trefit ty okapy, kapku modrý barvy mi zbylo, – navrhuje majitel a Ryba na něj pohlédne, aby zjistil, jestli si dělá legraci, nebo ne. Ne.

To bych nesved, pane. Jak se mi něco nelíbí, tak to neumím namalovat, – uzavře Ryba obchodní jednání.

Jemu se líbí naše starý barabizny, že jo? – řekne Hrabětová se zadostiučiněním.

Tady je objektů, co by se mi líbily, – řekne akademický malíř a zabodne své hnědé oči do učitelky Kousalové na tak dlouho, dokud ona je nesklopí.

Schůze funkcionářů družstva trvá déle, než se předpokládalo. Všichni jsou už unaveni.

Já nejsem zootechnik. Já jsem úředník. Já jsem kádrovák pro dobytek. O každým teleti já vedu agendu. Z jaký je rodiny, co otec, jakej to byl bejk, co matka, jaká to byla kráva… –

My jsme si to nevymysleli, Václave, když to chtěj, tak to holt musíš vyplňovat. A teď zprovodíme ze světa ten dopis a jdeme domů, – řekne předseda.

Napiš jim ať si trhnou nohou. Vždyť je to celý nesmysl, – doporučuje Kašpar.

Já navrhuju vyslechnout Rákosníka, – řekne Kunc.

To tady budeme do noci, – varuje Kašpar.

Jano, skoč pro něj, buď tak hodná, – požádá Kalina sekretářku.

Inženýr Kašpar obrátí zoufale oči ke stropu, protože mu dlouhá schůze hatí milostné plány:

Ach jo, než tam dojde, než ho vytáhne z biografu… –

Jak to víte, že je v biografu? – zakdáká z ničeho nic Hrabětová.

Mezi Kašparem a odcházející Turkovou přeskočí pohledy přistižených.

V kině probíhá představení pro děti. Mezi malými diváky ční Otík jako věž. Dějem filmu „Zajíček nezbeda“ je zcela stržen, a když ušák napálí vlka, radostně se plácá do stehen a klátí se dopředu dozadu stejně jako děti vedle něho.

Jana Turková na něj z uličky marně syčí. Musí projít řadou, popadnout ho za loket a násilím ho od plátna odtrhnout.

– Tak ty nám tedy neřekneš, kdo to byl? – ptá se předseda, když je Rákosník předveden.

Otík zavrtí sklopenou hlavou.

Dyk to neví, – řekne Hrabětová. – Byl z Prahy? – Otík přikývne.

A co ti říkal? – převezme výslech rostlinář Kunc.

Abych tam šel. –

Abys šel pracovat do Prahy? – Otík opět přikývne.

A co ti ještě říkal? –

Padesát sedm. –

Co padesát sedm? –

Biografů mají. –

– Poslechni, Otíku, – vmísí se předseda, – a ty bys do té Prahy chtěl? –

Rákosník zaváhá a pak přikývne.

Tobě se nelíbí ta naše vesnice krásná středisková a ta tvoje chaloupka rodná? – klade Kalina rafinovaně přívlastky za substantiva, což jak známo na každého Slovana citově působí. Ale Otík jako by nebyl Slovan. Stojí a mlčí jako dřevo.

Holuby ti tam nikdo nedovolí, poněvadž jim šerou po sochách! – opustí předseda kněžský tón. – To ti nevadí? –

Rákosník zatvrzele civí na své obrovské boty. Na pravé se mu dělá žralok.

– Tak můžeš zase jít, – uzavře to předseda.

Když se za Otíkem zavřou dveře, Kunc si zapálí a vrátí sirku do krabičky.

– Děláš velkou chybu, Jaromíre, to se ti vymstí, – poznamená Kašpar.

Co zas? –

To tvoje vracení sirek do krabičky. –

– Já to vidím jasně, – prohlásí Kunc. – Nějakej Pražák má zájem o Rákosníkovu chalupu. A hned vám taky můžu říct kdo: ten mazal, co se k němu nakvartýroval. –

Tato informace má za následek jednak výměnu smutně udivených pohledů mezi Turkovou a Kašparem a jednak smích drůbežářky Hrabětové:

Kunc, díváte vy se někdy na televizi, když dávaj kriminální případy? Asi ne. Jinač byste nemoh takovou věc říct. Ten malíř akademickej k nám přišel až po tom dopise. A že nocuje u Otíka, to jsem zařídila já, to záleželo čistě na mně. A proč jsem ho tam ubytovala, to už je zase jiná věc. Podle mýho má o tu chalupu zájem někdo jinej, a možná, že tu sedí mezi náma. Každej ať si to přebere. –

Já děkuji naší kriminální ústředně za rozbor, – šlehne inženýr Kašpar okem po Hrabětové, – a navrhuji, aby se Kovodřevu napsalo zhruba tohle: Soudruh Rákosník Oto je magor a musí pracovat pod dozorem zkušeného pracovníka. Psychicky by pobyt ve městě nevydržel. Kromě toho je to chovatel holubů, což by v Praze nemoh. Tečka. –

Nemůžeš napsat magor, – namítne předseda.

Poloviční blázen bych napsal, – radí Kunc.

Momentálně zaostalý, říkal doktor, – vzpomene si Hrabětová.

Mentálně, – opraví ji Kalina. – To by šlo. Jano, napiš to. –

Turková nasouká papír do stroje.

Kalinovi sedí před televizorem, jejich syn Jan poslouchá jen zvuk a lepí ve vedlejším pokoji model křižníku.

Honzo, pojď, už to začne, – upozorňuje matka.

Už nastavovali zrcadlo? – chce vědět Honza.

– Já přijdu, až nastavěj zrcadlo. –

Televizní hlasatelka se usměje na diváky a řekne:

– Americký film Harpuna, který vám teď nabízíme, nastavuje nemilosrdné zrcadlo měšťácké společnosti, v níž je dolar alfou a omegou života. Snímek natočil v roce 1962 režisér Francis B. Jones… –

Honza, spokojen se svým odhadem, opustí loď a přisedne k rodičům. Ale během úvodních titulků zaklepe někdo na dveře.

Jé, vy se díváte. Tak já přijdu potom, – řekne na prahu Hrabětová.

Jen pojď dál, Ludmilo, – vítá ji Kalinová, puzena zvědavostí, co k nim tu ženskou, očividně plnou nesděleného tajemství, přivádí.

Vojto, já když vám to neřeknu, tak neusnu. –

Tak to řekni a usneš, – nabídne jí Kalina židli. Hrabětová se však rozpačitě dívá na Honzu.

Kdyby Honzíček šel, nebo my že bysme šli… –

Honzo, jdi si lepit. On se stejně nechtěl dívat, – vykáže Kalinová syna z pokoje.

Honza vzdychne a dá se do lepení paluby, po jejímž okraji rozmisťuje miniaturní záchranné čluny. Slyší téměř všechno a má to dramaticky podbarvováno filmovou hudbou:

Scházejí se tam, na vlastní oči jsem je viděla. –

Jana Turkovic? –

Jana. –

A co Bradley? Kde je? Měl tu dávno být –

Na Bradleyho nečekejte. O toho se postarám já. –

Jestli se to Turkovi donese, tak ji zabije. –

Hlavně nestřílet. Dokud vám neřeknu, nestřílet. –

A že ten Kašpar taky nemá rozum. Je to máma od dítěte. –

Je toho plný New York. V novinách vyšly fotky. –

A jak dlouho už to spolu táhnou? –

Pámbu ví. –

Kampak, kampak? –

Do Nevady! –

Tak šťastnou cestu! –

A co to má společnýho s tou jeho chalupou? –

Dolary, šéfe. Jak nemáte dolary, jste namydlenej. –

No právě, – řekne Hrabětová a my se vrátíme do obývací kuchyně, abychom něco měli z její slepičí mimiky.

Já si osobně myslím, že inženýrek chce Otíka vystrnadit do Prahy, aby se tam moh v jeho chalupě pelešit. Je to na kraji vsi, to se mu hodí. A nebo ji dohodil nějakýmu svýmu známýmu z Prahy, kterej by tu byl jen o víkendech, a přes tejden by měly myši pré. –

Hrabětová se rozhlídne po obou Kalinových jako nosnice, která právě snesla.

– Ta ženská je pod drogama, – usoudí televizor. Předseda se podrbe na zátylku.

To se mi nezdá. Sám přece návrh, abysme ho do Prahy nepouštěli. –

Kalí vodu, Vojtěchu. Kalí vodu, – nedá se Hrabětová zviklat.

Mně je líto toho dítěte. Jestli se to provalí, – řekne Kalinová.

– Hlavně to nikde neříkej, – přeje si Kalina.

Z televizoru se ozve dávka ze samopalu a Hrabětová, jako by dostala zásah, se chytí za srdce.

Jako hrob, Vojtěchu, – řekne.

Zabili Bradleyho! – řekne televizor.

Na návsi zastaví autobus. Z hloučku čekajících ční Otík, oblečený do svátečních šatů.

– Praha, – ohlásí řidiči a podá mu padesátikorunu. Na Florenci ho hlavní město přijme do svého chaotického proudění, strkání a pospíchání. Jak převyšuje dav o hlavu, snadno ho sledujeme.

Proud ho zanese až do prodejny obuvi nadměrných velikostí, kde mu prodají nové polobotky. Staré mu dají do krabice a Rákosník si je odnáší s sebou.

Nerozchozené boty při každém kroku vržou. Jednu naladili gottwaldovští ševci výš, druhou níž. Otík si počíná jako cizí turista. Je vyzbrojen lístkem s adresou a ten ukazuje chodcům. Někteří ho bez povšimnutí minou, někteří pokrčí rameny, jiní mu za pomoci rukou vysvětlují složitou cestu a z jejich pohybů je zřejmé, že se Otík bude muset někam ponořit a pak zase vynořit.

Než se mu podaří sfárat do metra, utká se s paličatými turnikety, které neberou ohled na to, že vhazuje minci levačkou, a tvrdošíjně mu tarasí cestu vyskakovací závorou. Před vstupem na pohyblivé schody způsobí svým váháním zácpu, ale když je pak davem postrčen, jízda se mu líbí. Raduje se z průvanu, který mu čechrá ježka.

Když objeví na nástupišti televizor, zvědavě sleduje program. Hlášení, jímž je pán s krabicí žádán, aby opustil prostor za bílou čárou, nevnímá. Dozorčí stanice ho musí osobně vyvést ze zakázaného pásma, a zachránit ho tak před hřmotící soupravou.

Také nezvyklé akcelerace vlaku Otíka zaskočí a přiměje ho proplachtit vagónem až na záď.

Po vzrušující cestě metropolí donesou ho vrzající boty do vrátnice Kovodřeva. Prokáže se svým papírkem, a zatímco vrátný někam telefonuje, nachomýtne se Rákosník k náklaďáku, který couvá do brány závodu, což mu komplikuje parkující multikára. Profesionálním gestem ukáže řidiči, kolik má místa.

– Díky, – řekne šofér a Otík se hrdě ošije.

Do vrátnice přispěchá Pražák Rumlena, jemuž před časem Rákosník pomohl zničit pilíř, a zavede ho do závodu.

Sekretářka ředitele Kovodřeva je tak krásná, jako by byla z filmu.

– Dáte si kávu nebo něco ostřejšího? – zamává na Otíka řasami.

– Rohlík, – řekne Otík, jemuž vytrávilo.

Krasavice se originálnímu přání zasměje, sáhne do zásuvky, podá mu na talířku pečivo a host se s chutí do jednoho rohlíku zakousne a druhý strčí do kapsy saka.

A náhle je tu sám ředitel podniku, sebevědomý čtyřicátník v obleku pro gremiální porady.

– Buďte zdráv, soudruhu Rákosníku! –

Otík mu podá ruku, kterou ředitel poněkud neochotně potřese.

– Doufám, že se vám u nás bude líbit, já to ovšem časově nezvládnu, Roberte, jsem dneska tak zasekanej, budeš to muset vyřešit sám. Chceš auto? Vem si auto. Tak buďte zdráv. –

Na ta slova mu Otík zase podá pravici. Když Rumlena s Otíkem opustí kancelář, ředitel zamíří k umývadlu:

– Tohle potřásání rukama, to je hroznej zlozvyk. Na Západě už od toho dávno upustili. Pak se divíme, že jsou chřipkový epidemie. –

Sekretářka podá šéfovi čistý ručník.

Žigulík zastaví na sídlišti s nedokončenými komunikacemi. Mezi syrovými novostavbami vysokých domů, na rozrytém prostranství bez jediného stromu a chomáčku trávy působí ušatý venkovan zvlášť tklivě.

Vrzot Otíkových polobotek se rozléhá chodbami nového domu. Rumlena zkusí přivolat výtah, ale ještě to nefunguje. Stoupají po schodech.

V bytě se zacákanými okny předvede Rumlena Otíkovi kuchyňský kout, teplou a studenou vodu, modrý plynový plamen a splachovací záchod.

Z malého balkónku se Rákosník bojácně vykloní do hlubokého kaňonu budoucí ulice.

To je vejška, viď? – řekne Rumlena.

Holubi, – odpoví Otík a má to být asi otázka.

Holuby ukážu, – uklidní ho průvodce.

A ředitelské žiguli je zaveze na Staroměstské náměstí.

V mocném hejnu, které se kolem něho slétlo, je Otík jako doma. Drobí ptákům rohlík. Přísný starší pán v šedé uniformě mu to však překazí:

Co to má za smysl, todle! Na jedny straně my je hubíme a na druhý straně vy je krmíte! –

Ještě neví, že jsou to tvoje holubi! – pošeptá Otíkovi Rumlena, domnívaje se podle všeho, že má co dělat s úplným bláznem.

Otík se na něj nedůvěřivě podívá a pak zvedne oči ke kamennému Husovi, jako by se chtěl zeptat, kde je pravda. Nerozchozené boty mu vystrouhaly ha patách ponožek svítící oka.

Doktor je na noční návštěvě u starého Ticháčka.

– Nemůže se z tý horečky dostat, pane doktore. A blouzní mi, – stěžuje si Ticháčková.

Doktor přikládá fonendoskop k starcově hubené hrudi, která se mu zvedá a klesá v rychlém, sípavém dechu.

– Nebude to tak zlý, Adolfe, – usoudí lékař.

Pane doktore, jak se zmátoří, začne zase kouřit a pít. Řekněte mu, ať toho nechá. Vás on spíš poslechne, – slyšíme Ticháčkovou.

Úplně toho nechat, to by nebylo dobrý, Mařenko, poněvadž tělo má jít do hrobu zhuntovaný, – pronese doktor. – Ale on to omezí, viď, Adolfe? –

Stařec přikývne.

– Ty jsi nějakej přítulnej, – všimne si doktor, že mu Ticháčkovic pes olizuje ruku.

Strašně přítulnej, – potvrdí Ticháčková.

Jak se jmenuje? –

– Nemá ani jméno. Táta ho našel na nádraží, přidal se k němu předevčírem a šel s ním až sem. –

Ty jsi pěknej pes, – hladí doktorova ruka tuláka.

Jestli se vám líbí, tak si ho vemte, – zasípe z postele Ticháček.

A víte, že bych si ho vzal? –

Takovýho podvraťáka? – diví se Ticháčková.

No jo. Ty jsou nejlepší. –

Vtom se zvenčí na okenní tabulku přitiskne Pávkova tvář a vzápětí stojí celý Pávek ve dveřích:

– Doktore, musíte se mnou, u kombajnu se stal malér, přejeli Drápalíka! –

– Ježišikriste, – spráskne ruce Ticháčková. Doktor spěšně balí fidlátka. Vyhodí přitom na stůl krabičku s prášky.

– Dávejte mu to každou čtvrtou hodinu. –

Venku svítí koncová světla Pávkova náklaďáku, běžící motor je halí oblaky spálené nafty. Doktor otevírá dveře své škodovky, ale Pávek volá:

– Musíte s náma, tam byste nevyjel! –

Otík pomůže Skružnému nahoru do kabiny a posadí se doprostřed na motor.

Pávek žene náklaďák noční silnicí, vejtřaska kvílí ve vysokých obrátkách, reflektory ozařují siluety stromů a házejí je za sebe do tmy. V jednom okamžiku se zdá, že muž za volantem nezvládl řízení a řítí se na obílený kmen, ale auto se přehoupne přes můstek na strniště a po něm stoupá k obzoru.

Kolem kombajnu s blikajícím světelným majákem je skrumáž lidí.

– Kde je? – Kdo ho máte? – rozhlíží se doktor.

Tady, – řekne menší člověk v montérkách v obličeji od bláta, sedící s lahví piva na sekací liště. – Mně nic není. –

Pojďte se na něco podívat, pane doktore, – vede kombajnér Žežulka lékaře k boku svého stroje. – Tady si Drápalík leh na břicho a chtěl si baterkou posvítit na převody. A v tom na něj Turek nacouval zadním kolem. A když jsme řvali, vole, máš tam chlapa, tak ho přemandloval ještě jednou zpátky. –

To není možný, – dívá se užaslý doktor na otisk lidského těla v rozměklé oranici.

– Jaký máme zvocelený lidi, co? – dodá Žežulka.

– Nalejt do toho sádru, tak má Drápalík sochu, – řekne doktor, ohmatávaje tu dokonalou formu.

Lidé kolem kombajnu, jak jsou po přestálém šoku náchylní k smíchu, se zařehtají. Jen Turek se nesměje. Je bledý jako stěna.

– Postav se, – přikáže doktor Drápalíkovi.

Projdi se. – Drápalík jde rovně a bez potíží strništěm tam a zpátky.

Otoč se! – Tento pokyn dává lékař Drápalíkovi, už ve své ordinaci. Drápalík se obrátí. Kromě pravidelných otlačenin vypovídajících o vzorku zadních pneumatik, nejeví jeho záda známky poškození.

Bolí to? – ohmatává doktor žebro. – Ne. –

A teď? – stiskne mu břicho.

Taky ne. –

Tak jdi spát a přijď zejtra. – U okna civí do tmy Turek.

Vyhrň si rukáv, Pepíku. –

Pane doktore, musí to bejt? –

– Kdyby to nemuselo bejt, tak to nedělám, – chystá si lékař jehlu. – Myslíš, že mě to baví? Pil jsi? –

Turek mlčí.

Jehla zajede pod kůži.

Doktorova noční poznámka o sádře nezapadla. Druhého dne při obědě je v družstevní jídelně slavnostně odhalena Drápalíkova socha. Po pravdě řečeno je to jen reliéf, ale dokonalý. Postava se vztyčenou paží s baterkou má v sobě i něco patosu. Na čtvrtce papíru čteme i název díla: NESMRTELNÝ DRÁPALÍK (SÁDRA).

Ženské z kuchyně jsou natlačené do výdejního okýnka a výskají smíchy. Ne tak rostlinář Kunc.– Hodně o tom kecejte hlavně, blbouni, ať máme na krku bezpečnost práce, – žene se k sádrovému panákovi, uchopí ho do náruče, vykopne dveře na dvorek a nemilosrdně jím mrští o zem. Drápalík se rozbije na kousky.

– Ode dneška nechci vidět na poli jediný pivo, – vykřikne do jídelny. – Turek, rozumíme si! –

Ztichlá jídelna se pustí do oběda.

Náčelník okrsku VB Tlamicha sedí v doktorově ordinaci s čepicí na klíně.

Jak to, že jsem nebyl k nehodě přivolán? –

To já nevím, asi vás nechtěli budit, když se nic nestalo, – soudí doktor.

Říká se, že Turek byl pod vlivem alkoholu. Měl jste mu vzít krev přece. –

Taky jsem mu ji vzal. Nebyl. Pod vlivem. A to bylo jeho štěstí, poněvadž mám dojem, že brzy přijde o ženu. Kdyby přišel ještě o řidičák, bylo by to pro něj moc ran najednou. –

– Já si o tom myslím svoje, pane doktore, – pochybuje náčelník.

– To můžeš, – uzná doktor.

Co jsem se to ještě chtěl zeptat, – vzpomíná Tlamicha. – Jo! – Je něco proti vypadávání vlasů? Já nějak plešatím. –

Když jsem studoval, Bohouši, tak nám přednášel nějakej docent Mach. A ten přišel na to, že když se vyspí se ženou, vyčeše ráno cirka sedm až patnáct vlasů. Když s ní nespí, vypadnou mu dva tři. Tak s ní nespal a skutečně plešatěl daleko pomalejc.

Jenže ona se s ním rozvedla. A vzala si nějakýho Kvěcha, což byl malíř písma, kterej měl lebku jako koleno. –

– Holou, – ujistí se Tlamicha.

– Jo. Čili člověk si holt musí vybrat, jestli mu ta kštice stojí za to. Budeš mít, Bohouši, zase výhodu, že ti při tom nebudou padat vlasy do očí. Mám pravdu, sestro? – Sestra Půlpánová, starší zdravotnická harcovnice, nad tou řečí jen kroutí hlavou.

Na louce je hromada pytlů, zbrusu nový nakladač, Pávkovo nákladní auto a skupinka lidí. Na něco se čeká. Předseda se dívá na hodinky.

Řeknu vám, na tom vidíte nejlíp ten pokrok. –

Na čom? – zeptá se Kunc.

Já pamatuju, že touhle dobou se vždycky ve vsi objevil dráteník. Ze Slovenska. A dneska panečku – Stefan! – medituje předseda.

U pytlů zastaví další nákladní auto. Z kabiny vyskočí Turek a jeho závozník Šesták.

Třeba to nebude Stefan. Třeba pošlou někoho jinýho, – řekne rostlinář.

To pochybuju. Ale i kdyby, ten pokrok je na tom krásně vidět. Dneska děti ani nevědí, co to dráteník je, – pokračuje předseda v kázání.

Předsedo, může Stefan pít? My jsme mu koupili šňaps, – ukazuje Šesták láhev.

Ty jsi se zbláznil! – řekne předseda.

– Nadrátuje se a pude do vývrtky, – dodá Pávek. Zatímco si hlouček krátí čekání touto řečí nevalné ceny, potměšilec Duda za zády ostatních nakreslí křídou na dveře Turkova auta parohy. Netrvá to dlouho a Turek si děsného symbolu všimne. Otík má smůlu, že stojí k autu nejblíž. Turek ho popadne pod krkem: – Kdo to udělal?! –

Otík vyděšeně vrtí hlavou, nechápaje vůbec, co se stalo.

– Pusť ho! – řekne Pávek.

Kdo to sem načmáral? – třese Turek Otíkem jako švestkou.

Už letí! – volá předseda a ukazuje nad les.

Pusť ho, nebo tě přerazím! – volá Pávek.

Ty mně? – vykročí proti němu brunátný Turek a strčí do něj tak neurvale, že se Pávek svalí do trávy.

Vidíte, mává křídlama, to nás zdraví! – jásá předseda a nadšeně kyne práškovacímu letadlu společnosti SLOV-AIR.

Co si to dovoluješ, cucáku, dyk by to moh bejt tvůj táta! – vrhne se na Turka jeho vlastní závozník Šesták.

Nech mi ho, pusť ho, – odhazuje Pávek modrákové sáčko.

Je to Štefan! – mává předseda kloboukem nad hlavou.

Chlapi, nechte toho! – snaží se Kunc roztrhnout zmítající se klubko tří těl a je též sražen na zem.

Možná, že by bylo hezké vidět na okamžik tu melu z letadla. Také Otík se teď k hromadě přidal a tahá Turka aspoň za nohu. Stranou zůstává jen Duda, který to všechno spískal, a předseda, který mává.

Žlutý čmelák dosedne na louku a roluje k nim.

Nedělejte ostudu! – křikne předseda. Pilot vypne motor a otevře kryt kabiny.

Servus, chlapi, ako si tu žijete? –

Dobře, – odpoví rozcuchaní a zválení chlapci.

Štefan… – řekne dojatě předseda.

Teď si prohlédneme Postranice z výšky. Školu, kostelík, hřbitov, náves, autobus, který se jako dětská hračka sune po klikaté silničce, až zmizí v tunelu stromů, a pak zalesněné návrší, zlatá strniště a zelené lány brambor. Čmelák vypustí z břicha bílý závoj. Na celém letu modrým nebem nám připadne divné jen to, že je podmalován vesměs mollovými kytarovými akordy.

Prsty, které tisknou struny k hmatníku, patří mladému Pávkovi. Má před sebou fotografii sestřiny třídy, z papíru si chudák vystřihl rámeček a jím oddělil učitelku Kousalovou od žáků a žákyň, aby nerušili a měl ji jen pro sebe.

Jarda soustředěně ovíjí své oslabené srdce mollovým fáčem a nevšimne si ani, že do pokoje vešla matka. Chvíli nad ním stojí a pak mu položí ruku do vlasů:

– Járo, nemysli na ni. –

Jarda není zrovna rád, že byl takhle přistižen a taky nemá rád matčinu ruku ve vlasech. Uhne hlavou.

To nejde, mami. –

Je starší než ty, Járo. –

Ty jsi taky starší než táta. –

No právě, – vzdychne matka. – Radši se uč, máš před maturitou. – Mami, já nevím, jak to prožíváte vy holky, když se do někoho zblázníte, – řekne Jarda v náhlé potřebě upřímnosti, – ale pro nás to není žádnej med, nemysli si. To je horší než angína. Já mám otřes mozku z ní. –

Učitelka Kousalová v bílém rámečku se usmívá na fotografa školním úsměvem.

Na Jakuba se koná v Postranicích pouť. Otík se točí na velkém řetízáku, radostně klátí nohama a obhlíží náves z ptačí perspektivy.

– Zadáno pro zrzavý! – volá Pávek na Ferdu z pískovny, jehož čtyři děti obsadily všechny houpačky. Pátý rudohlávek na ně kouká z kočárku.

Z lavičky ve stínu pozoruje pouťové hemžení doktor Skružný s doutníkem v jedné a s papírovým pohárkem piva v druhé ruce. U nohou mu sedí pes a vyplazeným jazykem potvrzuje, že je horký den.

Čípak je to pes, pane doktore? – chce vědět Pávkova.

Můj. Našel se na nádraží. –

Koukám nějaká míchaná ráce, – soudí Pávek.

Jak se jmenuje? – hladí Majka Pávkova Voříška.

– Jmenuje se Karl von Bahnhof, – vysvětlí doktor. Jedna houpačka se konečně uvolnila a Jana Turková může pohoupat svou holčičku. Opodál, za zády řvoucího amplionu, který se co chvíli ptá svátečně oděných občanů „Kdo to byl?“ korzuje inženýr Kašpar s předsedou.

Ve městě cizoložství utajíš, Václave, ale tady? Bohužel! – lituje předseda.

Má to vliv na dojivost nebo na přírůstky? – zeptá se zootechnik.

Jak to myslíš? –

Jestli ne, tak je to čistě moje soukromá věc, ne? –

– Je a není, Václave, – vztyčí Kalina ukazovák.

– Nezapomeň, že na venkově je jiná morálka. –

– Jaká? –

– Nezkažená. –

Aha, – řekne Kašpar a jde si zastřílet. Má namířeno na rudou růži, ale střílí mizerně.

Kašpar, jestli ty nemáš voko z vaší krávy, – poznamená závozník Šesták a sklidí od kolemjdoucích spršku smíchu.

Pouťový den vrcholí taneční zábavou v kinosále nad hostincem. Dechovku z Benešova občas vystřídá místní hudební tělísko ve složení inženýr Kašpar – trubka, Pávek senior – harmonika, Pávek junior – kytara, předsedův syn Honza – bicí a posila ze vzduchu pilot Stefan – klarinet.

Jarda Pávek sklání raději hlavu ke strunám, aby se nemusel dívat, jak těsně k sobě vine akademický malíř učitelku. Inženýr Kašpar hlavu nesklání a jeho trumpeta míří neustále tam, kde tančí krásná Turková. Pražák Rumlena se právě dovolil předsedy, zda může prohnat faldy jeho choti. V kole nechybí ani Otík. Poněkud dřevěně a s maximální snahou hledá společný krok s paní Pávkovou a vrže novými botami mimo takt.

Ale nepiješ, Otíku? – ptá se tanečnice.

Jenom pivo. –

– No. Nic jinýho nepij. Bylo by ti špatně. Do tý Prahy půjdeš? –

Rákosník přikývne.

Sotva se však posadí ke stolu, nabízejí mu Duda s Turkem myslivce. Otík vrtí hlavou. Z pódia to pozoruje Pávek. Vidí, jak Duda Otíka zabavil a Turek mu lije sklenku tvrdého do piva. Pávek odloží harmoniku, uchopí Otíkův půllitr a vylije ho z okna ven.

Ještě jednou to zkus, Pepíku, a vyřídíme si to na dvoře, – řekne, když se vrací kolem Turka na pódium.

Chlapi, nelejte to pivo z oken, podívejte, jak vypadám, – žaluje ve dveřích mokrý hrobník a zaseje veselo.

Doktor zašel do přilehlé kuchyně a mlsně nahlíží pod pokličky.

Mařenko, vy jste v obličeji krásná, ale nejradši mám tu vaši pánev. Ta je nádherná, – huhlá s plnou pusou něčeho.

Vy jste takovej sprosťák, pane doktore, – volá kuchařka.

Pánev je nádoba na smažení, děvenko, – bere doktor do prstů smažený květák. – To byste měla vědět. Ale tu druhou máte taky pěknou, – řekne doktor, a protože je to pravda, poplácá kuchařku po zadku.

Doktore, vy jste na ty sázky, vítá ho v sále rostlinář Kunc, vsaďte se, že tuhle kořalku vypiju jednu za druhou a nic mi nebude. –

Na tácku stojí asi dvacet pohárků se zlatavým nápojem. Doktor k jednomu z nich přičichne.

Budeš jako cep, – řekne.

Nebudu. –

Jednu za druhou? –

Jednu za druhou. O stovku. –

Platí, – řekne doktor.

Přihlížející napětím ztichnou. Kunc lišácky předvede, v čem je chyták.

– Jedna sklenička, druhá, – řekne. – Jedna za druhou je tahle, – ukáže na třetího panáka a obrátí ho do sebe.

Diváci uznale oceňují, jak Kunc doktora doběhl.

Vsaď se, Jaromíre, – řekne doktor, podávaje mu stokorunu, – že tuhle skleničku vína, kterou já dám takhle na podlahu, postaví na stůl kočka. –

Kočka je ženská! – hledá Kunc obezličku.

Kočka jako zvíře, – uklidní ho doktor.

O co? –

O dvě stovky. –

Beru. –

Bedřichu, přines kočku, – přikáže Skružný hostinskému.

Než ji hostinský sežene, doktor za napjatého očekávání přítomných ováže hrdlo láhve kapesníkem a čeká s rukama po kouzelnickém způsobu zdviženýma. Nejdřív micku pohladí a pak, drže ji pod břichem, ji spouští hlavou dolů k láhvi. Kočka se zachytí drápky předních tlapek za kapesník a doktor ji zdvihne. Láhev stojí na stole.

Všichni kromě Kunce jsou nadšeni.

Když rostlinář zbaví svou tobolku dvou stokorun, kroutí nad tou prohrou hlavou a zapálí si, přičemž nezapomene vrátit sirku do krabičky.

To neděláš dobře s tou sirkou. To se ti vymstí, Jaromíre, – upozorní ho Kašpar.

Dej nám pokoj, – odbude ho Kunc.

Když začne sada valčíků a polek v podání staré gardy z Benešova, Jarda Pávek vyzve učitelku k tanci.

Vás to baví, že pro vás furt chodí? –

Vaše sestra napsala nejlepší diktát z celé třídy, – odpoví Kousalová. Si myslí, že když je umělec, že může vopruzovat. Řekněte mu třeba, že vás bolí noha. Von dá pokoj, dacan. –

I chování má dobré. Daleko lepší než její bratr. Neříká vopruzovat ani dacan, – pokračuje dívka s přehledem.

Až sbalí fidlátka a zmizí, tak vám budu dobrej. Ale to už třeba zase já nebudu mít zájem možná, – varuje Jarda.

A nevyhrazuje. Vaše sestra. –

Věro, – nevydrží to nešťastník a přitiskne dívku k sobě, zapomínaje na tanec.

A neříká učitelce křestním jménem, – oddálí se krásná pedagogická síla, vzápětí však přestane být ironická, protože není bez srdce. Pohladí lehce hřbetem prstů Jardovu tvář s prvními stopami vousů a řekne:

Buď rozumnej. –

Inženýr Kašpar se jde zchladit ven. Jana Turková využije toho, že manžel právě objednává další rundu kořalky, a vytratí se také. Za plotem hospodské zahrádky si Kašpar sáhne pod košili:

– Vystřelil jsem ti růži. Važ si jí. Přišla mě na dvaapadesát korun. –

Jana ho políbí.

– Já jsem tak nešťastná, – řekne.

– Nebuď, – poradí jí Kašpar a chce jí znovu líbat, ale Jana se bojí.

Když mu zmizí ve dveřích hospody, vyslechne Zootechnik zajímavý rozhovor Pražáka Rumleny s předsedou družstva Kalinou:

– Teď mi paní říkala, že váš kluk chce jít na tu námořní školu. –

– No rád by. Je tím posedlej. – přikyvuje Kalina.

– Kdybyste potřeboval přímluvu, tak řekněte. Náš ředitel by v tom moh leccos udělat. –

– To by bylo dobrý. Je tam prej nával na tu školu. –

Můžeme to s ním domluvit, až sem přijede. Já jsem mu tady dohodil chalupu. –

U nás ve vsi? –

No jo. Tu Rákosníkovu. –

Jo takhle, – řekne předseda a víc Kašpar neslyší, poněvadž ze sálu zazní buben s harmonikou. Trumpetista si uvědomí, že by ve skladbě chyběl, a spěchá nahoru.

Skoro všichni jsou na parketu, jen Otík sedí nad svým pivem a pozoruje pokles pěny.

Tak co, dobrý? – poplácá ho doktor po zádech.

Ano, – odpoví Rákosník, šťasten, že si ho pan doktor všiml.

Do Prahy nechoď, tady je líp, – dívá se lékař s potěšením na křepčení svých pacientů. Zábava právě dospěla až do stadia dvojsmyslných písní a všichni při tanci zpívají.

(Zde dávám režiséru Menzlovi k výběru dvě sloky, aby měl představu a aby si užil:) U kláštera stojí kámen smutná panna sedí na něm Pojďte, chlapci, pojďte sem já poctivá už nejsem Nebo:

Ančo, Ančo, ty se nevdáš povídají, že ji nemáš A já si ji ušiju z krepovýho papíru.

(pan režisér si nechá obě – připsal J. Menzel) Otík vstane, a aby přehlušil zpěv, řekne doktorovi do ucha:

Po žních musím. –

Proč bys musel, člověče? Co ti tady chybí? –

Pan Pávek řek do žní. –

Dobrou pohodu v sále kazí Turek, a to přičiněním zootechnikovým. Turkovy podnapilé oči už nesnesou neustálé otáčení inženýrovy trumpety za jeho chotí Janou. Uprostřed písně Peřina má čtyry rožky je trumpetista uchopen za klopy, nazván hejskem…

– Hoši! Aspoň v neděli mi dopřejte klid! – volá doktor Skružný a prodírá se k pódiu.

Nedopřáli. Inženýr Kašpar je sražen do bicí baterie mladého Kaliny a utrpí zranění levé tváře o činel „hajhetku“. Teče krev. Jana Turková si zakrývá oči a je odváděna domů s příslibem, že dostane taky svoje. Na parket upadla papírová růže.

Co by to bolo za krčmu, keby sa v něj chlapi nepobili, – poznamená Stefan, pomáhaje raněnému na nohy.

Napij se, Karle, – postaví doktor před Kašpara láhev koňaku a chystá si náčiní. Kašpar se rozhlíží, do čeho by si nalil, pak najde na stolku pohár.

Mám strach, že jí něco udělá, doktore, – řekne, když se před zákrokem posilní. – Že jí ublíží. –

Asi jo. Teď koukej, abys jí neublížil tý. Ty máš teď dvě možnosti. Buď od ní dáš ruce pryč, nebo si ji vezmeš. Nevadí ti, že do toho pacienti močej? – všimne si doktor, že Kašpar pije ze šampusky. Kašpar se zarazí a pak nad tím mávne rukou.

Když mu doktor čistí ránu, zeptá se inženýr:

Už jste tady někdy měli rozvod? –

Ta vymoženost už k nám dorazila, – řekne doktor.

A jak se to dělá? – zeptá se pacient ženským hlasem, protože ho v ordinaci vystřídala Jana Turková s modrou tváří.

Vyplní se žádost. Na to je blanket, – odpovídá doktor.

A co Vašek, teda inženýr, nepřijde vo voko? –

Jednookej by se ti nelíbil? – podává jí doktor lístek ze svého bloku.

S tímhle zajdeš na VB. Je tam vylíčeno, jak tě mužíček zřídil. –

To musím? –

To musíš. A tomu svýmu řekni, ať za mnou přijde, že s ním potřebuju mluvit. –

Kterýmu? – sklopí oči Turková.

Jo tak, Turkovi, – upřesní doktor.

Otík ostřikuje hadicí náklaďák. Z otevřeného okna kanceláře zní předsedovo kázání jako litanická melodie, jejímž slovům není rozumět.

Uvnitř je rozumět dobře.

–… také u nás bude pracovat pod dohledem zkušeného zaměstnance a navíc bude v péči závodní polikliniky. Žádáme vás proto o urychlené uvolnění jmenovaného soudruha. Míru zdar! Koutná. –

Kalina odloží dopis a otře si zpocené čelo. Inženýr Kašpar, který sedí u okna a na jmenovaného soudruha dobře vidí, se zeptá:

– Co si o tom myslíš ty, předsedo? –

– Já vám něco řeknu. Já bych ho uvolnil. Podívejte, sám tam chce. Pávek s ním jezdit nebude, my vlastně nevíme, co s ním, já bych ho uvolnil. –

Turková udiveně zdvihne oči od své žádosti o rozvod.

Hrabětová po slepičím způsobu několikrát trhne hlavičkou a pak se ujistí:

To jako že bys Otíka… do Prahy? Našeho Otíka? –

Uvolnil, – potvrdí předseda.

Že oni maj zájem zrovinka o toho blbce Otu. To mi nejde do hlavy. Krk bych za to dal, že v tom bude ten barák, – uvažuje Kunc.

Nalijme si čistého vína, soudruzi, je v tom barák, – přizná Kalina a otře si z čela další várku potu.

Řediteli Kovodřeva se v našem kraji líbí a rád by si Rákosníkovu chalupu upravil pro rekreační účely. –

– Co jsem říkal?! – rozpřáhne ruce Kunc.

– A já bych se tomu nebránil, Jaromíre. Přineslo by to i výhody pro družstvo. Brigádnická výpomoc, náhradní díly říkal, že by nám mohli vyrobit. Takhle bych to viděl, Jaromíre, – vysvětluje Kalina.

Chvíli je v kanceláři ticho. Jen zvenčí je slyšet Otíkovo velmi falešné pohvizdování. Pak řekne Kašpar:

To víno, cos nám nalil, není tak úplně čistý. Ještě v tom něco plave, předsedo. –

Co vím, to jsem řek. Ta chalupa v tom je, to si nebudeme zapírat, – opakuje Kalina.

Ty jsi mi, Vojto, o pouti říkal, že vesnice má jinou morálku než město, – začne Kašpar sud, do kterého se mu dvakrát nechce. – Nezkaženou jsi říkal. A teď chceš obětovat vesnickýho kluka, prostoduchýho. Nezlob se, ale to je pro mě, a že jsem z Prahy, silný kafe. –

– Má pravdu, předsedo, – řekne Hrabětová.

– O morálce mi tedy nebude kázat někdo, kdo rozvrací manželství s děckem, – zvýší hlas předseda.

– Má pravdu, – řekne Hrabětová.

To sem nepatří. Teď jednáme o Rákosníkovi! – vykřikne zrudlý Kašpar. – A já čekám, Vojto, kdy řekneš, co za tím je, abych si tě nemusel přestat vážit. –

Podívej se na ni, – ukazuje předseda modřinu na Janině tváři. – Sebe si přestaň vážit, inženýrku, sebe! –

Jsi normální ubohej křupán, – řekne už klidně Kašpar.

Tohle by sis neměl dovolovat, Václave, k předsedovi, – napomene ho rostlinář Kunc, zapálí si, sirku uloží do krabičky a krabičku do kapsy u kalhot. Ozve se hrozivé zasyčení, Kunc zaúpí a obě ruce přitiskne k rozkroku.

– Vidíš! Co jsem ti říkal! – volá Kašpar.

Kunc vztekle odhodí kouřící krabičku zápalek do kouta a všichni jsou natolik zaujati jeho popáleninou, že si všimnou malého požáru kolem lihového rozmnožovacího přístroje ORMIG, až když je cítit dým. Předseda pohotově dusí oheň sakem.

Já ho mám asi spálenýho, – svěří se Kunc.

Ukaž. Ženský, jděte ven, – přikáže předseda. Otík pozoruje, že se z okna kanceláře valí dým a namíří tam hadici.

Měl jsi štěstí, Karle, – konstatuje pak v ordinaci doktor Skružný. – Dostal to do boku. Na funkci to nebude mít vliv. –

Jako na funkci rostlináře? – osvědčí Kunc délku svého vedení.

Na tu už vůbec ne, – ujistí ho lékař. – Můžeš se oblíknout. –

Stefan práškuje a my se s ním podíváme na krajinu shora. Po polích se žene stín jeho letadla. Nad serpentinami úzké silničky žlutý čmelák otáčí. Dole pod ním šplhá do kopce jako zelený brouk auto doktora Skružného.

– Alpy tě ohromí, Karle,… ale tohle tě dojme! – volá doktor na svého spolujezdce. – Jen se dívej, kamaráde. Vidíš to? To není země, to je zahrádka! Jestli máš srdce, tak to musíš cejtit. –

Spolujezdec Karl von Bahnhof na doktora s porozuměním vyplazuje jazyk.

Pilot dokončil otáčku. Doktor se vykloní z okýnka:– Jděte se s tou chemií vycpat! – volá vzhůru. Stefan v úleku zírá dolů. Silnice zatáčí, doktorovo auto ne. Zelený brouk letí přes příkop, ztrácí rovnováhu, kácí se na bok, teď ukázal břicho a zůstává ležet na zádech. Letadlo se vrací nad místo nehody. Pilot krouží a čeká, zda se dole objeví známky života. Z auta vyskočí pes a bezradně ho obíhá.

Letadlo přistává. Roluje k šedému nákladnímu autu. Pilot něco volá na Pávka a ukazuje, kterým směrem se to stalo. Pávek sedne za volant a Otík má co dělat, aby za jízdy naskočil.

Na návsi před doktorovým domem zastavuje sanitka.

– Pane doktore, co jste dělal? – spíná ruce sestra Půlpánová.

S doktorem je to asi vážnější, protože jí neodpoví. Leží na nosítkách s obvazem na hlavě a při každém kroku saniťáků křiví tvář. Zřízencům se plete pod nohama pacientův podvratný pes šlechtického jména.

K Otíkově chalupě přirazí služební vůz. Pes Tapka se zuřivě rozštěká. Malíř Ryba, který si rozložil svůj stojan u jeho boudy, zvedne oči od plátna. Z auta vystoupí Rumlena s ředitelem Kovodřeva, oba v gremiálních šatech, a řidič.

– Klid, Tapko, to jsou jenom papaláši, – uklidňuje psa malíř.

Rumlena mocnými rozmachy paží ukazuje, co by se s chalupou dalo dělat.

– Novou střechu dají, – překládá to Ryba psovi, – záchod zbourají, udělají si splachovací. Zápraží vybetonujou. Anglickej trávník, bazének možná, na tři tempa. –

Dveře auta mlasknou, řidič přichází s uzávěrem od termosky v ruce:

Šéfe, nebylo by kapku vody? –

U pumpy, – ukáže mu malíř.

Šofér odpumpuje, vypláchne pečlivě pohárek a pak nese vodu řediteli.

Dík, – řekne Rulík, ale ještě než svlaží rty, zeptá se:

Je pitná? –

Je, – odpoví Ryba. A když se ředitel napije, dodá:

Ale teď zrovna tu máme slintavku. –

Rulík, který už polknul, se nevěřícně na Rybu podívá a spatří, jak mu od úst až k paletě kane dlouhá slina.

Je večer. Cvrček v předzahrádce domku paní Sýkorové neúnavně vykřesává do šera svou chudou skladbu a Jarda postává u plotu.

– Není doma, hochu, – ozve se paní Sýkorová, vyložená v okně.

– A nevíte, kde je? –

– To já nevím, hochu! To já nemůžu vědět. Jestli vona nešla do kina. –

– Dneska nehrajou, – oponuje hoch.

– Tak to tedy nevím, hochu. To vopravdu nevím.

– Zlé tušení táhne Jardu k oknu Otíkovy chalupy. Je sice zevnitř zakryto dekou, ale ne dost pečlivě. Je tam škvíra a v nijako v křivolakém rámu obrazu Jarda spatří, co nechtěl.

Dívka sedí nehnuté. Teď vstoupila do obrazu malířova ruka, dotkla se oblé brady a pak medových vlasů, aby model pootočila do příznivějšího světla. Teď se té ruce s odporně chlupatým předloktím zamanulo, že by bylo lépe dát pramen vlasů jinak, ale to jistě proto, aby se mohla dotknout dívčiny šíje. A ona jako by to nevěděla, všechno si nechá líbit. K dovršení všeho – a to už nemá s uměním vůbec nic společného – se malíř zvolna sklání k jejím ústům, tak zvolna, jako by jí chtěl poskytnout čas k obraně, ona je však tím zvířetem natolik omámena, že neučiní ani pokus o nějakou obranu, ba naopak: skoro dychtivě mu jde s pootevřenými rty naproti, rukou si ho ještě pojistí na zátylku, aby ji snad nepřestal líbat, sotva začal.

Nechtějme po Jardovi, aby se díval dál.

Buďme rádi, že kámen, který zvedl ze země, zase upustí, takže okno zůstane ušetřeno, a že svůj velký smutek, který mu ten teplý letní večer naložil na hřbet, jako by nevěděl, že hříbě není kůň, nese se ctí domů.

Já ti něco řeknu, Pepíku, – heká doktor Skružný na lůžku. – Jestli ty se na ní opovážíš šáhnout, tak přestanu bejt kamarád. –

Je to furt eště moje žena, ne? – slyšíme návštěvníka.

Je, ale mlátit ji nebudeš. Podstrč mi ten polštář.

Tenkrát v noci, jaks přejel Drápalíka, víš kolik jsi toho měl v krvi? –

Turek sklopí hlavu.

– A to já jim řeknu. Takovej budu prevít. To mě neznáš. Hergot, to je bolest. A budeš mít po ježdění. –

– Je to čubka, – řekne Turek.

– Žárlivost je strašná nemoc. Škoda, že na to nejsou nějaký prášky. Nebo injekce. Dal bych ti koňskou dávku. –

Stařenka Pávkova zamyká na noc domovní dveře. Když zhasne v předsíni, všimne si, že se u Jardy v pokoji ještě svítí. Zabouchá na prosklené dveře:

– Jdi už taky spát, Járo! –

Po těch slovech se belhá chodbičkou dál, opírajíc se rukou o stěnu. Pak jí to nedá a vrátí se. Když nahlédne do vnukova pokojíku, spatří ho, jak leží na podlaze.

– Járo! –

Ale Jarda se nepohne.

Prší. Pávek běží pustou noční návsí. Je bos. Pouliční lampa ozáří pruhované nohavice pyžamových kalhot, míhající se pod černým gumákem. Jeho prst pak tiskne zvonek u dveří doktora Skružného, dokud se v domě nerozsvítí.

– Ale pan doktor nemůže. Má zlomený žebra! To musíme zavolat sanitku, – vysvětluje rozespalá sestra Půlpánová do štěkotu doktorova psa, jednou rukou si nasazuje brýle a druhou zvedá sluchátko.

– Co je? Co se děje? – ozve se z ložnice doktor.

– Náš Jarda spolykal nějaký prášky, pane doktore, – křičí bledý, udýchaný, mokrý a zoufalý Pávek.

– Pojď sem! Pomoz mi! – štrachá se doktor z postele.

Pane doktore, vy nemůžete! To já nedovolím! – táhne za sebou sestra sluchátko a strhne aparát z poličky na dlaždice.

Kuš! – hekne doktor a není zřejmé, zdaje to určeno štěkajícímu psu, nebo Půlpánové.

Musíš mě podpírat, Karle! Já jsem úplnej lazar, – skuhrá doktor.

Leje tam jako z konve, pane doktore! – varuje sestra. A do telefonu volá: – Potřebujeme lítačku do Postranic, otrava práškama. Pávek, kluk osmnáctiletej, číslo 44, u hřbitova. –

Vercajk! A vemte šlauch! – přikazuje doktor, kterému Pávek obouvá boty.

Skupina razící si cestu nočním deštěm by ve dne vzbudila na návsi rozruch. Bosý Pávek podpírá hekajícího lékaře, sestra se snaží držet nad panem doktorem deštník, za nimi mokne pes.

V půli návsi se doktor zastaví, a když nabere dech, řekne: – Karle, uneseš mě? –

– Jo, – odpoví Pávek a vezme doktora na záda. Doktor ztrácí polobotku, sestra Půlpánová se pro ni vrací, jak se snaží mužské dohnat, obrátí se jí paraple. Karl von Bahnhof štěká, že mu unášejí pána.

Pohled na Pávkovu mokrou a vyčerpanou tvář nás ujistí, že při tom všem nejde o legraci, ale o život.

Déšť monotónně šumí, kapky stékají ze stříšky králíkárny, dopadají na prkna venkovního stolu a pánské lavice, okapová roura chlístá vodu do sudu.

Vesnice spí, jen stíny míhající se v rozsvícených oknech Pávkova domu posílají do tmy svědectví, že uvnitř mají napilno. Teď vyběhla ze dveří postava s baterkou a spěchá přes dvorek. Otevírá vrata.

Blikající maják sanitky obarví déšť namodro.

Je hezky. Kladívko kameníka Odvárky odťukává čas, skrz mřížky kotců vystrkují fousky králíci, babička s kočkou se vyhřívají v zářijovém slunci.

Pávkovi syknou pod rukou tři pivní zátky. Sedí tu s ním doktor a zootechnik.

Ze sedmýho? – ptá se doktor.

Z jinýho nepijem, – ujistí ho Pávek.

Kašpar čárá prstem po orosené láhvi a pak řekne:

Tolik let jsi to s ním vydržel, Karle… –

No právě. Je to životu nebezpečný s takovým závozníkem jezdit, poněvadž on řekne jedno slovo na sto kilometrů. Jedeme do Královýho Dvora pro cement a on v Berouně řekne: Beroun. A dost. Má Vystaráno. Vždyť já jednou za tím volantem usnu. –

Ale jinak je to dříč, ne? – řekne doktor.

To on naloží. To už jsem ho vycepoval, ale není na něj spolehnutí. Kam jdeš? – zmerčí Pávek syna.

K rybníku, – odpoví Jarda, dovíraje zip na kytarovém pouzdru.

Fajn, – schválí to Pávek.

Všichni se mlčky za Jardou dívají, než zavře vrátka.

Karle, – řekne pak doktor, – on je mentálně zaostalej, ale blázen to není. On jde do tý Prahy proto, že s ním nechceš jezdit. Kvůli ničemu jinýmu, víš to? Ty jsi jedinej, kdo mu v tom může zabránit. A když je někdo jedinej, kdo to může udělat, tak musí. –

Řek jsem do žní, pane doktore. Je po žních, – odpoví zarytě Pávek. – Zejtra s ním jedu naposled. Končím.

Y té chvíli volá naléhavým šepotem Pávkova:

– Pojďte se na něco podívat! –

Tři mužské hlavy se vysunou nad pískovcové kvádry hřbitovní zdi a zírají na nezvyklý výjev.

Hostinský Rambousek, plivaje na hadr, leští svůj hrob z růžového mramoru. Chvíli ho nechají, pak doktor křikne:

– Kdo je tam pochovanej, Rambousku?

– Hostinský se lekne. Mimoděk schová hadr za zády.

– Ještě nikdo, – řekne s pohledem na pomník bez jediného písmenka.

– To máš pro sebe, viď? – Rambousek pokrčí rameny.

To je potom těžký léčení, když se tam tak těšíš. Co to stojí, takovej kvartýr? – zajímá se jízlivě doktor.

Pane doktore, vy všechno zlehčujete, – mávne rukou hostinský.

Otík sedí v motorestu nad tlačenkou a s otevřenými ústy naslouchá hovoru od vedlejšího stolu.

– Nečum tam, – strčí do něj Pávek. – A zavři pusu. Máš nos, tak dejchej nosem, ne? –

Pak pozoruje svého závozníka, jak mu odstávající uši při kousání jezdí nahoru a dolů.

– No vidíš, jak ti to jde příborem. Ty klapky na uši nosíš? –

Otík s plnou pusou přikývne.

– To je vidět. Už si lehly, – lže Pávek. – Poslechni, co je na tom pravdy, prej si mám hledat novýho závozníka, ty prej máš místo v Praze. –

Rákosník přestane kousat a dívá se na špinavý ubrus.

– To je škoda, – pokračuje Pávek. – Zrovna dneska jsem si říkal, jak jsi se zlepšil. To víš, těžko si budu na jinýho zvykat. Jseš zapracovanej… –

Pávkovi nejdou ty věty příliš hladce, ale dostal je ze sebe.

Otík se svýma polodětskýma očima dívá zakouřenou záclonou hostince ven. Pak zamrká a zahučí:

– Nepudu… –

Co říkáš? –

Dyž mě chcete, tak nepudu. –

Potom jedou domů. Ještě než dorazí do Postranic, potkají akademického malíře Rybu, který si to se svými zavazadly šlape po krajnici.

– Hele, malíř se stěhuje, – překřikne Pávek motor, – to musím říct našemu Jardovi. –

Těsně před vsí proti nim vyrazí žlutá škodovka. Řidič se náklaďáku lekne a skončí ve škarpě. Pávek zastaví a vystoupí z vozu.

Kráčí k havarovanému vozidlu a vrtí hlavou nad řidičovou neschopností.

– Dali mi nový auto, tak to jedu vyzkoušet, – vylézá ze žlutého vozu doktor Skružný.

Otík už nese lano.

Konec

Odmalička chovám velkou úctu k těm, co dokážou napsat hezký příběh. Dobrý spisovatel je pro mě něco jako Pán Bůh. Stejně jako Pán Bůh, i pan spisovatel umí stvořit lidskou bytost, dokáže dát svým postavám život a potom sleduje jejich osudy.

„Vesnička“ přišla na svět náhodou. Jednoho dne někdy koncem sedmdesátých let telefonovali Zdeňku Svěrákovi z Národní třídy, kde sídlily filmové tvůrčí skupiny, že mají malér. Zítra čekají kontrolu a právě zjistili, že námět filmu Na samotě u lesa byl kdysi autorům omylem zaplacen dvakrát. Viděli jediné řešení: do zítřka napsat sedm až deset strojopisných stránek textu z venkovského prostředí, aby revizní pracovník našel ke dvěma honorářům dva náměty.

Šibeniční termín Svěráka nejdřív vyděsil. Ale když ho ujistili, že jeho text s největší pravděpodobností nikdo nikdy nebude číst, že jeho úkolem je vlastně napsat zamítnutý námět, pustil se do psaní s dosud nepoznanou uvolněností.

Z dlouhé chvíle mi to v autě cestou na divadelní zájezd přečetl. Poslouchal jsem za volantem příběh o mládenci s odstávajícíma ušima a trochu pomalejším rozumem. Kvůli těm uším mu říkali Plachťák a kvůli té pomalosti byl tak trochu sám. Žil na vsi mezi lidmi a podle toho, jak se k němu kdo choval, se poznalo, kdo je a kdo není hodný člověk. Zdeněk mi to četl jen tak, ale já se nemohl ubránit pocitu, že těch pár stránek bylo napsáno ve šťastné chvíli. Měl jsem tehdy tolik rozumu, že jsem ho poprosil, aby podle toho napsal scénář. Zdeněk poslechl a za nějakých pět šest let byl s prací hotov, a mohli jsme natočit film, který u nás i jinde ve světě uvidělo hodně lidí.

Nevím, jak Pán Bůh, ale pan spisovatel Svěrák má lidi, které stvořil, upřímně rád. To se pozná z toho, jak je umí popsat. Vidíte je při čtení jako živé a máte pocit, že se s nimi odjakživa důvěrně znáte. A nejen to. Pan učitel Svěrák ty postavy a jejich situace umí napsat tak, že v nich bezbolestně vidíme i sami sebe, poznáváme, co je v nás dobrého i nedobrého a to je ukrutně užitečná věc.

Jiří Menzel

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai