Vratné lahve

Zdeněk Svěrák

(2007)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura česká, Ostatní

Držíte v rukou těsto, z něhož byl uhněten film. Nahlédněte do tvůrčí kuchyně Vratných lahví, dalšího značkového díla otce a syna Svěrákových. Ostatně kdo jiný vypoví obsah filmu lépe, než sám autor scénáře..."Vratné lahve jsem nemohl napsat zamlada. Musel jsem si počkat, až se mě dotkne stáří. Je to příběh o mužském, který nechce do důchodu ani pracovního ani milostného. A má s tím starosti. Z těchto starostí jsem se pokusil upéci předlohu pro filmovou komedii, které se říká hořká."

Zdeněk Svěrák

Vratné lahve

Text Zdeněk Svěrák

Návrh obálky Petr Štěpán (Studio Najbrt)

Foto na obálce Standa Merhout

Fotografie z filmu Jiří Hanzl

Grafická úprava Michal Ptáček

Jazyková korektura Soňa Krásná

Odpovědná redaktorka Romana Homonická

Technická redaktorka Alena Suchánková

Vydalo nakladatelství Fragment, Humpolecká 1503, Havlíčkův Brod,

jako svou 1292. publikaci, 1. vydání, 2007.

Sazbu zhotovil TypoText, s. r. o.

Vytiskl Finidr, s. r. o., Český Těšín

Copyright © Fragment, 2007

Text © Zdeněk Svěrák, 2007

Foto © Jiří Hanzl, 2007

Cover © Studio Najbrt, 2007

Typo © TypoText, s. r. o., 2007

Beletrie pro dospělé

/ Romány, povídky, novely / Humor, satira / Edice Zdeněk Svěrák

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována bez písemného souhlasu majitelů práv.

Kontaktní adresa: Radiová 1, 102 27 Praha 10 – Hostivař

e-mail: fragment@fragment.cz http://www.fragment.cz

ISBN 978-80-253-0403-7 (1. vydání, 2007)

V autobusu

Dívka z reklamy pokrývá trup nacpaného ranního autobusu. Bezstarostně se směje na celou ulici. Není divu, vždyť má vložku s vysokou absorpční schopností. Cestující, které vidíme za okny hned nad ní, tak veselí nejsou. Civí do kalného pražského rána jako předčasně probuzení ptáci.

Kamera se prodírá mezi cestujícími. Prohlíží si je zběžně: zamyšlenou starší paní, dvě čtoucí studentky, matku s dítětem na klíně, až konečně najde svého člověka. Je to šedivec. Jak ve vlasech, tak ve vousech. Je mu pětašedesát a jmenuje se Josef Tkaloun.

Stojí, v jedné ruce starou aktovku, druhou se drží tyče.

Dívá se shora na sedadla pod sebou, která obsadili dva patnáctiletí kluci.

Pak to nevydrží, nakloní se ke krajnímu a skoro důvěrně, aby to neslyšel celý autobus, se ho zeptá:

„Trávníčku, víš, co si celou cestu říkám?“

„Ne,“ zvedne k němu chlapec bezelstně oči. „Jestli mě pustíš sednout.“

Trávníček si vymění udivený pohled se sousedem, pak mu dá svou tašku na klín, zvedne se a řekne: „Jasně.“

Tkaloun se tedy posadí. Po chvíli jízdy se obrátí ke klukovi po pravici a stejně polohlasně a jakoby jen zvědavě, bez výčitky řekne:

„Taky je mi záhadou, Jandáku, proč mě nepozdravíte, proč neřeknete dobrý den.“

Jandák se usměje, pokrčí rameny a pak řekne někam před sebe: „Už nás neučíte, ne?“

Tkalounovi pár vteřin trvá, než ten důvod zpracuje.

„Jo takhle,“ pokývá pak hlavou. „Vidíš, to mě nenapadlo.“

Cestou ke škole

Ke Tkalounovi se připojí docela hezká učitelka středního věku Ptáčkova. Má na sobě jeden ze svých oblíbených svetrů, v němž se její malá, ale drzá ňadříčka mohou prosadit. Pozdraví ho otázkou:

„Tak jak jsme se na dnešek vyspali? S práškem, nebo bez?“

„S,“ odpoví Tkaloun.

Za nimi se ozve dunivý zvuk a pak je předjede školák na kolečkových bruslích.

„Já taky s. A myslela jsem na tebe. Říkala jsem si, to on Pepa taky nespí. A víš, čím to je? V Japonsku bylo zemětřesení. Hlásili to. A citlivý lidi to rozhodí. Já bych mohla bejt seizmograf.“

„Tak ty na mě v noci myslíš? To je od tebe hezký,“ řekne Tkaloun.

„Nech toho, Pepo.“

„Dobrý den,“ pozdraví je žákyně, jdoucí rychleji než oni. „Dobrý den,“ odpovědí oba pedagogové.

Kolegyně Ptáčkova počká, až se dívka vzdálí, a pak se Tkalouna jiným, trochu přitlumeným hlasem zeptá:

„Vzpomeneš ty si někdy na Jizerský hory?“ Tkaloun se pousměje a přikývne.

„To byl můj nejkrásnější lyžařskej zájezd,“ dodá Ptáčkova.

„Hezký to bylo,“ řekne Tkaloun s pohledem na její hrotitý svetr.

„Nejel bys letos?“

„Bolí mě kolena. Na lyžích.“

„Moh bys jako dozor.“

„To by nedopadlo, Jaruško,“ zklame ji kolega.

Ke škole se jde po schodech dolů. Když po nich scházejí, leknou se. Za nimi se rozjel kluk na skateboardu, za jízdy se nečekaně vyhoupl na kovové zábradlí, spodkem prkna s drásavým zvukem přesvištěl po jeho madlu a pak s prásknutím přistál na betonu před vchodem, kde bravurním obloučkem zastavil.

„Ty se zabiješ, Mirvalde!“ zavolá na něj Ptáčkova.

Sotva to dořekne, zopakuje husarský kousek druhý skateboardista.

„Tak zemětřesení…,“ řekne Tkaloun do rachotu prkna. „To jsem rád. Já myslel, že to jsou nervy.“

„Ale mám nový prášky, Pepo. Úplně nenávykový. Pár ti jich dám. Jak vono se to jmenuje…“

To už se nedovíme, protože je oba pohltí hlučící budova školy.

Ve třídě

Tkaloun se dívá z okna třídy ven na školní hřiště. V lavicích za jeho zády sedí nebo líně polehává pětadvacet čtrnáctiletých žáků a žákyň. Dusil se zeleným přelivem ve vlasech stojí u tabule a s pomocí vydatné nápovědy ze sebe souká:

„Jaroslav Vrchlický se vlastním jménem jmenoval Emil Frída. Pseudonym mu poradil jeho spolužák z gymnázia Thomayer, po kterém máme Thomayerovu nemocnici v Krči.“

„Já tam ležel. Se slepákem,“ podotkne Vágner.

„Neruš, Vágnere,“ pozná ho po hlase učitel a ještě pořád hledí ven. „Kdy asi tak se narodil? Nemusíš přesně,“ obrátí se Tkaloun do třídy „Narodil se…“

„V úterý,“ navrhne Vágner a třídou je to přijato jako dobrý vtip.

Tkaloun to přejde a nechá Dusila, aby si letopočet přečetl z papíru, na který to velkými číslicemi napsal Kořínek z první lavice.

„Narodil se 1853 v Lounech. Byl velice plodný.“

„Byl to kanec,“ nenechá to bez glosy Vágner a zase má úspěch.

„Vágnere, kroť se. Kdyby si každý říkal, co ho napadne, tak se možná pobavíme, ale nic se nenaučíme,“ zkouší to ještě Tkaloun po dobrém. „Posaď se, Dusile,“ dá Tkaloun zelenovlasému žákovi pokoj a pokračuje sám:

„Vrchlický napsal přes devadesát básnických sbírek. Kdybychom všechny jeho spisy dali do knihovny, zabraly by tam půldruhého metru.“

V poslední lavici hraje žák Kalista na svém přístroji hru: z nebe se snášejí parašutisté. Úkolem je sestřelit je, než se dotknou země.

„My se z celého toho díla naučíme jen čtyři verše. Čtyři řádky. Napsal je jako starý, životem zkoušený a poraněný muž. Jako by nám chtěl říci, co je v životě nejcennější. Pište si.“

Žáci a žákyně znechuceně otevřou sešity a Tkaloun zpaměti diktuje:

„Za trochu lásky šel bych světa kraj…“

Propisky šustí po papíru.

„…šel s hlavou odkrytou a šel bych bosý.“

„Pak si bude muset umejt nohy,“ řekne nahlas Vágner a třída se bohužel zasměje.

„Proč se mu smějete? Bude si myslet, že je vtipnej. Ale není. Je jenom drzej,“ začíná Tkalounovi docházet trpělivost.

„A pitoměj, až to bolí,“ přidá se na jeho stranu žákyně Konvalinková.

„Kráva mě nemůže urazit,“ kontruje Vágner.

„Za trochu lásky šel bych světa kraj,“ diktuje dál učitel.

„To už jsme psali,“ nedá pokoj Vágner.

„Tak to napíšete znovu. Třetí verš je stejný jako první.“

„Já napíšu: viz první řádek.“

„Nenapíšeš!“ zvýší Tkaloun hlas. „Ty napíšeš: za trochu lásky šel bych světa kraj!“ V tom rozčilení zní ten verš hrozně.

Vágner pochybovačně zakroutí hlavou a podvolí se.

„Jak ten, kdo zpívá u dveří a prosí,“ dokončí Tkaloun diktování. Když žáci dopíší, řekne:

„Všimněte si, že Vrchlický tu nevystupuje jako dobyvačný muž, ale jako někdo, kdo stojí u dveří a prosí. Jak by se dal takový člověk označit jedním slovem?“

„Jako žebrák,“ uhodne to Konvalinková.

„Výborně,“ je Tkaloun vděčný za jednu vnímavou duši.

Vágner spolužačce posměšně zatleská a řekne:

„Jsem čet v novinách, že jeden žebrák v Praze si za den vydělá děsný prachy. Má prej barák a fáro.“

„Proč se nehlásíš, Vágnere, když chceš něco říct?“

„V Americe se ve škole nehlásej. Mají normálně debatu.“

„Ale my nejsme v Americe! To sis nevšim?“

„Všim,“ řekne Vágner.

„Zkus nám báseň přečíst, Machová,“ vyzve Tkaloun žákyni z předposlední lavice. Zatímco Machová čte, žák Janda vyťuká na displej mobilu „MACHOVA MA PRSA TROJKY“ a ukáže zprávu sousedovi. Ten přikývne.

Tentokrát se Vágner přihlásí:

„Učej se vo Vrchlickým v Americe? To by mě zajímalo.“

„Ne, v Americe se o něm neučí,“ odpoví po vteřině zaváhání Tkaloun.

„A proč?“

„Protože o něm nevědí.“

„To by snad měli, když je tak dobrej.“

„V Americe nevědí o spoustě dobrých spisovatelů!“

To už je mezi těmi dvěma afektovaná hádka.

„Kdyby byl dobrej, tak vo něm natočej film.“

„To je magor,“ řekne Konvalinková.

„Jak chodil Vrchlický bos a nastyd a skončil v Thomayerově nemocnici!“

Třídu navrhovaný děj filmu pobaví.

„Klid! Ticho!!!“ zakřičí učitel, až mu přeskočí hlas a žíly na krku mu naběhnou. „Dokončíme rozbor básně!“

Třída se toho záchvatu trochu lekne a ztichne. A my u Tkalouna zaznamenáme nervový tik, který se do této chvíle neprojevil. Jde o prudké škubnutí hlavou doprava, jak to děláme, když nás škrtí límec u košile.

„Verše, které jste si zapsali, vypadají obyčejně, ale svou prostou upřímností patří k tomu nejlepšímu z české literatury a já tě žádám, Vágnere, já žádám tady, abys už nic neříkal. Nic!“

„Je svoboda, ne?“ nemůže Vágner přestat.

„Je svoboda, ale ty… ty ne… takoví jako ty… nebudou, aby se… nesmějí…“ to už učitel mluví z cesty a škubance hlavou jdou jeden za druhým. Při tom sáhne na poličku pod tabulí pro namočenou houbu. Přistoupí k Vágnerovi a tu smrdutou houbu mu vyždíme na hlavu.

Zajímavé je, že se tomu nikdo moc nesměje.

„Tak!“ oddychne si očividně nepříčetný učitel. „Tak!!“

Pak si houbou otře orosené čelo a odloží ji na katedru.

„Můžeš si stěžovat,“ vypustí ještě z přetopeného kotle zbytek páry.

„To teda budu,“ svléká si Vágner umokřenou bundu.

Tkaloun vezme ze stolu svou starou aktovku a odejde, ačkoli ještě nezvonilo.

V učebně s počítači

Asi pětatřicetiletý zástupce ředitele Landa přechází za zády počítačových začátečníků a nahlíží jim do monitorů.

„Odentruj,“ poradí Horáčkové a její prst stiskne příslušnou klávesu.

„A teď si na liště najeď formát, odrážky a číslování.“

„Na liště?“ zvedne k němu dívka zdánlivě bezelstné oči.

Landa tedy uchopí její myš, ale vzápětí to chce udělat i žákyně, takže její ruka se octne na učitelově a setrvá tam. Landa neví, co s tím.

„Jé, promiňte!“ ucukne konečně Horáčková.

Její sousedka se tomu zachichotá.

Landovo periferní vidění zaznamená, že někdo vešel. Je to kolega Tkaloun.

Rukou dává žákům znamení, aby pokračovali v práci. Landa mu vyjde naproti a zvednutím obočí se zeptá, co se stalo. Tkaloun přistoupí až k němu a něco mu zašeptá do ucha, přičemž zatne ruce v pěst a naznačí ždímání.

„Zase?“ řekne udiveně Landa.

„Zase,“ přikývne starý kolega nešťastně.

„Na koho?“ zeptá se Landa.

„Na Vágnera,“ zaševelí Tkaloun a jeho nervy předvedou svůj tik.

„Vytočil tě, koukám.“

„Jo.“

„Mně to zmizelo,“ ukazuje Horáčková na ztemnělý monitor. Landa ťukne do levé horní klávesy a obrazovka se rozsvítí. Je na ní další provokace – prsa z internetu. Holky jsou zvědavé, jak bude Landa reagovat a dusí se smíchy.

„To si odstraň. Dej to do koše,“ řekne Landa dívce u počítače a ukáže na jakousi ikonu na jejím monitoru. Tkaloun stojící bokem vidí vedle klávesnice ohryzek jablka a zmuchlaný obal od tatranky. Je mu divné, že žákyně nereaguje. Ukáže na ty odpadky a řekne:

„Neslyšelas, Horáčková? Upaluj s tím do koše!“

Holky se rozeřvou smíchy.

„To my tady máme jinej koš,“ usměje se Landa a ukáže na ikonku. Pak Tkalounovi stiskne rameno:

„Já to se starou to; ‚předjednání‘.“ Školou se rozlehne zvonek.

Na školní chodbě

Tkaloun prochází mezi dětmi, hemžícími se o velké přestávce na chodbě.

Když míjí automat, který žákům prodává nápoje a bagety, opět mu to dvakrát po sobě zacvičí hlavou. Jeden z nich ten tik obstojně napodobí. Chodbou se rozlehne řehot.

V ředitelně

Jsou tu tři: ředitelka školy Málková, udržovaná padesátnice menší postavy, její zástupce Landa a provinilec Tkaloun. Muži se posadili ke stolku pro návštěvy, na němž jako corpus delicti spočívá vlhká houba. Ředitelka sedí za svým moderním dlouhým stolem s telefonem, faxem a počítačem.

„Tak já nevím, Pepo,“ vzdychne ředitelka a pak pokyne zástupci, aby zavřel dveře do vedlejší místnosti, odkud sem zvědavě pokukuje sekretářka.

„Víš, jak ti děti říkají? Jakou máš přezdívku?“

„Vím. Ždímal,“ přikývne Tkaloun.

„Ne. Ždímák. To je horší. Jako češtinář to cítíš, ne?“

„Cítím.“

„To už je potřetí s tou houbou…“ sundá si ředitelka brýle, aby si promnula oči, a ztratí na tu krátkou chvíli úřední vizáž. „Počtvrtý,“ přitíží si Tkaloun.

„No vidíš, počtvrtý. Ten otec jeho… je náš sponzor, to víš, ne?“ Tkaloun přikývne a nechá hlavu sklopenou.

„A co já mu mám říct, až sem přijde? Pane Vágner, my jsme vám vděčni, že jste nám zafinancoval tu běžeckou dráhu, ale na vašeho syna budeme ždímat smradlavou houbu. Víš, jak to smrdí?“

„Strašně,“ uzná Tkaloun.

„Ale je to lepší, Maruško, než dát tomu jeho hajzlovi pár facek,“ vmísí se Landa. „Není to klasickej tělesnej trest, si myslím.“

„To už tady bylo, Roberte,“ odmávne ho ředitelka. „To už jsme řešili a došli jsme k závěru, že to tělesný trest je.“

„Ale můžeme bejt rádi, ty vole, že se Pepa udržel a nedal mu přes hubu,“ hájí kolegu Landa.

„Roberte, neříkej mi ty vole, to je něco hroznýho, jak ty mluvíš,“ kroutí hlavou ředitelka.

„To jsem řek? Ne!“ obrátí se Landa na Tkalouna a ten nerad přikývne. „Tak promiň, to mám od těch dětí. Člověk tím načichne,“ omluví se Landa.

„Můžeme bejt rádi, že se Pepa udržel!“ opakuje po Landovi ředitelka. „Prosím tě, Pepo, to mi vysvětli, co tě k tomu pudí, k tomu ždímání? Vždyť to není normální!“

„Já ti nevím. Jako že ho chci zchladit, aby přestal, nebo co. Prostě mě v tom rozčilení nic lepšího nenapadne a sáhnu po tý mokrý houbě jako po nějakým hasicím přístroji. Tak bych to asi popsal,“ řekne Tkaloun a škubne hlavou.

„Já to nevidím jinak než jako písemnou omluvu rodičům, Pepo,“ usoudí ředitelka.

„Co říkáš, Pepo, to by šlo, ne?“ řekne Landa.

Tkaloun ještě jednou předvede svůj tik a pak tichým hlasem pronese: „To ne, Maruško, omlouvat já se nebudu. Já to vyřeším jinak. Já už to nebudu dělat.“

„To už jsi slíbil minule, Pepo,“ vzdychne nešťastně ředitelka. „Nemyslím to ždímání. Já už nebudu učit, jsem se rozhod. Já už tu nejsem rád.“

Ticho po těchto slovech rozčísne školní zvonek.

Ředitelka pohlédne tázavě na svého zástupce. Ten pokrčí rameny.

Doma

Tkaloun bydlí v druhém patře žižkovského domu. Přímo pod okny má železniční trať. Venku prší. Tkaloun hledí na lesklé střechy vagonů osobního vlaku, který se pomalu jako tlustý mokrý had sune mezi korunami akátů, než nabere rychlost.

Když projede poslední vagon, Pepa se skloní k podlaze a zapne vysavač.

Beze spěchu, pečlivě, kousek po kousku vysává koberec. Ne jako člověk, který musí rychle vysát, protože ho čeká jiná práce, ale jako člověk, kterého žádná jiná práce nečeká, a tak si ji užívá. Aby dostal prach ze škvíry mezi kobercem a stěnou, sundá vysavači nástavec a šmejdí tam jen koncem roury. Ta má tak skvělý tah, že když ji dá Tkaloun výš, vcucne do sebe i konec bílé záclony. To se Pepovi zalíbí, a tak zkouší, z jaké vzdálenosti je vysavač schopen si záclonu přitáhnout a hladově ji pozřít.

Tkaloun netuší, že jeho počínání s rukama v bok pozoruje manželka Eliška, ušlechtilá žena jeho věku. Ta po chvíli vytrhne šňůru ze zásuvky, čímž si zjedná ticho, do něhož může říct:

„Nesmíš to dávat k tý zácloně tak blízko. Jinak ti ji vcucne.“

„Jo,“ souhlasí Tkaloun a paní Eliška mu pustí do stroje proud.

Ne však na dlouho. Ačkoli vysávající už přestal se záclonou blbnout, znovu vyškubne zásuvku ze zdi a řekne:

„Pepo, pak bys měl konečně namazat ty panty. Slibuješ to už deset let.“

A na důkaz, že je to nutné, zapohybuje dveřmi do předsíně, které skutečně zavržou. Muži je nepříjemné, že ho takhle žena vypíná a zapíná, kdykoli se jí zachce, a tak ji upozorní:

„Eli, nevytrhávej mi to ze zdi. To není dobrý pro ten vysavač.“

Jenže to už je Tkaloun zase pod proudem, takže mu není rozumět.

„Co říkáš?“ ptá se Eliška, a aby slyšela, opět šňůru vytáhne.

„Abys to furt nevytrhávala ze zásuvky,“ řekne Tkaloun už zvýšeným hlasem, a dovětek „Do prdele…“ přidá až pod zvukovou clonu vysavače.

Po chvíli se Pepa pustí do plnění dalšího úkolu. Zatímco Eliška krájí pažitku, vysadil těžké dveře a z olejničky kape krůpěje oleje na vyschlé panty.

„Eli, pojď, nasadíme je. Hlídej mi spodní pant.“

„Vidíš, co teď naděláš doma práce. Taky budeš chodit na procházky…“

Eliška přiklekne a sleduje dolní závěs, jehož pouzdro je trochu vedle.

„Procházky…,“ zafuní Tkaloun.

„Dobře by se ti spalo, víš, po procházce.“

„Já to mám nahoře dobrý. A ty?“ ptá se Tkaloun.

„Já myslím, že taky.“

Tkaloun tedy vysune nohu v trepce, na které dveře spočívají. Pouzdro dolního závěsu sjede mimo pant. „Vedle,“ konstatuje Eliška.

„Jak to vedle?“ nechápe Tkaloun. „Vždyť jsi říkala, že je to u tebe dobrý.“

„Bylo to dobrý, ale paks to tou nohou podtrh. Neměls ji vyndávat.“

„Jak, neměl vyndávat? To ji tam mám nechat nadosmrti? Znova,“ s námahou muž dveře opět vysadí.

„A co ty tvoji kamarádi? Ty se nescházej někde, že bys s nima šel?“

„Mí kamarádi jsou buď senilní, nebo mrtví. U mě dobrý.“

„Trochu k oknu, kdyby to šlo…“ požaduje Eliška.

„Takhle?“

„Myslím, že jo.“

„Určitě?!“ ujišťuje se Pepa.

„Určitě.“

Tkalounova trepka se vysune a dveře opět kecnou mimo dolní závěs. „Zase vedle,“ hlásí Eliška.

„Panebože!“ zaúpí Tkaloun a vyrazí k oknu, aby svůj vztek rozchodil. „Víš, co to je, držet ty dveře na noze? Mělas někdy dveře na noze?“ mrskne Pepa trepkou a tře si nárt.

„Neměla. Josefe, víš, jak se chováš? Přesně jako tvůj otec. Přesně. Takhle on řval na maminku kvůli malichernostem, a tys to odsuzoval. A teď si s ním můžeš podat ruku,“ řekne Eliška.

„Třetí pokus,“ uchopí Pepa znovu prokleté dveře.

„Já naleju polívku, najíme se a ty se uklidníš…“ přejde Eliška do kuchyně.

„Já se nepotřebuju uklidňovat, já jsem klidnej,“ cukne to Tkalounovi hlavou, což způsobí, že závěsy správně zapadnou. „No prosím!“

„Tak si sníš polívku, abys byl ještě klidnější,“ odtuší žena a sběračkou nalije kouřící polévku do talíře.

V parku

Park je zalit sluncem.

Korzují tu staří pánové. Jdou v rojnici, takže zabírají celou širokou cestu. Někteří o holi, někteří s rukama na zadku.

Tkaloun sedí na lavičce, čte noviny, ale přes jejich okraj penzisty sleduje.

Jeden z nich něco vypráví. Když příběh dospěje k vrcholu a má přijít rozuzlení, všichni se zastaví, někteří s dlaní u ucha, a teprve když se dočkají pointy, pokračují v promenádě. Teď se dostali až k jeho lavičce. Tkalouna tu ještě neviděli. Několik párů starých uslzených či obrýlených očí si ho za chůze měří, jako by říkaly: Copak že nejdeš mezi nás? Už k nám patříš, starochu.

„Zdravíčko! Neprojdete se s náma? Trochu rozhýbat kolena?“ hodí mu drobný důchodce udičku.

„Ne,“ řekne Tkaloun a rychle sklopí oči k novinám, aby zabránil dalšímu plkání.

V ulicích

Tkaloun bloumá pražskými ulicemi.

Mine dvě hezké holky, a otočí se za nimi. Poslechne si hudební skupinu chilských indiánů a hodí jim do kytarového futrálu minci. Potom mžourá do výkladu a prohlíží si, co všechno by si mohl nechat vytetovat na záda nebo na stehno. Pak se musí vyhnout průvodu holohlavců v bílých nočních košilích. Jeden má v batůžku reproduktor, jeden tluče do bubnu. Všichni v poklusu zpívají Hare Krišna, Hare, Hare, jiná slova píseň nemá.

Nakonec se dostane k rohovému domu, na jehož průčelí jsou oprýskané zbytky nápisu VEŘEJNÁ KNIHOVNA. Tkaloun trochu odstoupí, aby nápis přečetl, a vtom ho vyleká cyklista v přilbě se žlutým tlumokem na zádech. Vzepne se v sedle tak, že za jízdy zvedne přední kolo a vyhoupne se na chodník těsně před ním. Dojede ke vchodu do knihovny a neslézaje z kola stiskne zvonek na zlaté desce. Pak vyloví z ruksaku tlustou obálku a čeká. Tkaloun poslíčka osloví po způsobu lidí, kteří nevědí, co s volným časem:

„To jsem se chtěl zeptat: kolik taková spěšná zásilka…“

Ale kluk se věnuje usměvavé dívce v bílém plášti, která otevřela prosklené dveře knihovny, aby přijala zásilku.

„Prosím vás, slečno, já mám celkem obstojný přehled o literatuře,“ vmísí se Tkaloun.

„0 čem?“ podepisuje se slečna messengerovi do kolonky příjemce.

„0 literatuře, zejména o české. Tak jestli nepotřebujete…“

„My knihy nekupujeme, pane,“ řekne dívka.

„To není veřejná knihovna?“ diví se Tkaloun.

„Byla, pane. My jsme studio Happy Smile. Bělení chrupu. Omládnete o deset let,“ ukáže mu slečna na rozloučenou celý svůj vybělený chrup. „Jo takhle,“ odtuší Tkaloun. Cyklista s batohem se chystá k odjezdu.

„Za jak dlouho vy musíte takovou zásilku…“ otravuje znovu Tkaloun.

Ale přeruší ho vysílačka na poslových prsou. Ženský hlas drmolí do šumu dlouhou litanii jmen a čísel. Když konečně přestane, řekne posel do mikrofonu:

„Pětka bere Jungmannovu na Smíchov a Arbesák-Karlín.“

„Jestli vy to musíte stihnout… Nezdržuju vás?“ dotírá Pepa.

„Teď jste na to káp,“ zabodne mu mladík prst do prsou, a než si hodí žlutý ruksak s nápisem MESSENGER na záda, podá mu z něj leták téže barvy.

Doma

Tkaloun se v předsíni přezuje do trepek a vejde do obýváku. Nikdo tu není. Z vedlejšího pokoje zní televize. „Jsem doma!“ ohlásí se Pepa.

„Ahoj!“ odpoví Eliška, která žehlí a sleduje při tom telenovelu.

„Pamelo, ty víš, že bych neodjížděl, kdybych nemusel,“ říká Diego.

„A kdy se vrátíš?“ táže se Pamela.

„Jakmile dám do pořádku záležitost s naší haciendou.“

„Pepo, v lednici máš jogurt,“ vmísí se do dialogu paní Tkalounová.

Tkaloun otevře lednici a vyndá jahodový jogurt ve sklenici.

„Miluješ mě ještě?“ zajímá se Pamela.

„Cože?“ volá Tkaloun.

„V lednici máš jogurt! Slyšíš mě?“ volá znovu manželka.

„Jo!“ odpoví Tkaloun, míchaje jogurt odspoda, aby se jahodová přísada promísila s bílou hmotou.

„A co Adriena?“ ptá se Pamela. „Prý se s ní vídáš.“

„S Adrienou se stýkám jen kvůli kakaovým bobům, je to obchodní styk.“

„Ve které bance jsou uloženy?“

„Myslíš mé peníze, nebo mé spermie?“ nerozumí Diego otázce.

„Je jahodovej. Ten máš nejradši, ne?“

„Jo! Díky,“ odpoví Tkaloun a přikousne si housku.

„A vem si k tomu housku,“ poradí mu žena.

V televizi zazvoní telefon. Pepa zvedne sluchátko.

„Tkaloun! Haló?“ řekne.

„Co říkáš, Pepo?“ ptá se manželka.

„Zvonil telefon, a nic.“

„A kdo volal?“

„Právě že nikdo.“

„A co chtěl?“

Pamelin telefon zvoní dál.

To už se Tkaloun dostal s jogurtem v ruce k žehlící manželce a zadívá se na obrazovku.

„Ty to nevezmeš?“ ptá se Diego. „Ne,“ řekne Pamela.

„Bojíš se, aby to nebyl Fabián. Vím, že ti telefonuje,“ žárlí Diego. „Diego,“ vrhne se Pamela Diegovi do náruče. „Bojím se, že Fabián ví o kakaových bobech všechno.“

„Že se na takový kraviny díváš. Při svým vzdělání,“ zakroutí hlavou Tkaloun.

„Žehlils někdy? Nežehlil,“ odbude ho paní Tkalounová s očima na telenovele.

„Diego… miluješ mě?“ zajímá se Pamela. „Miluji tě tak…“ odpoví Diego.

„…jak jsem žádnou ženu nemiloval,“ řekne s úsměvem paní Tkalounová.

„…jak jsem žádnou ženu nemiloval,“ zopakuje po ní Diego.

„No není to krásný?“ rozesměje se žehlící žena, napůl pobavena a napůl dojata tím, že se tu mluví o lásce tak, jak už to dlouho neslyšela. Tkaloun si všimne, že jí v kaštanově obarveném účesu odrůstají od kořínků šedivé vlasy.

Vrátí se do jídelny a usedne ke knížce. Jako záložku v ní má žlutý leták. Čte si v něm. Pak vstane a přejde k oknu. Žádný vlak nejede, vidí jen lesklé koleje přikované k betonovým pražcům.

Centrála firmy MESSENGER

„Na věku nesejde. Jezdí nám tu sedmdesátník. A je to eso. Poněvadž vy na tom kole nemusíte závodit. Tady jde o dvě věci: znalost Prahy a rychlá rozhodovací schopnost,“ usmívá se na uchazeče o práci sympatický mladý manažer Davídek.

„Obojí myslím mám,“ řekne troufale Tkaloun.

„No tak! Pojďte, projdeme to,“ otevře Davídek dveře do velké rušné místnosti, kde sedí před počítači telefonistky, mluví se vzdálenými zákazníky a zapisují jejich požadavky. Tkaloun nahlíží dívkám do monitorů a trochu taky do výstřihů.

„Tady přijímáme objednávky,“ poučí ho Davídek.

„Mám celkem slušné kolo,“ překřikne Tkaloun směsku dívčích hlasů.

„A tyhle slečny budou pro vás nejdůležitější. S těmi budete komunikovat v terénu,“ otevře Davídek dveře do druhého oddělení. Zvuk, do něhož vejdou, je těžko popsatelný. Jako by vstoupili do voliéry, kde se všichni ptáci hádají. Slečny s mikrofonky před ústy a sluchátky na uších tady závodí v rychlomluvectví. Brebentí v horečném tempu seznamy ulic, náměstí, jmen a čísel domů.

„To je teda fofr!“ volá Tkaloun Davídkovi do ucha.

„A z těch adres vy si musíte vybrat ty, co jsou pro vás nejvýhodnější,“ řekne mu do ucha Davídek.

„Jo,“ řekne nejisté budoucí posel.

„Aby vám to navazovalo!“

„Jo,“ řekne posel ještě nejistěji.

„Chce to znalost Prahy a rychlé rozhodování,“ pozoruje Tkaloun točící se kolo, které v jednom místě takzvaně hází.

„Rychlý rozhodování, na to jsi opravdu eso,“ řekne žena.

Tkaloun na ni pohlédne a ví, že to, co má na jazyku, by měl okamžitě spolknout a neříkat to, ale nějaký prevít v něm ho přemůže. Pohladí manželku po vlasech a řekne:

„Měla by sis to zase obarvit, Eli. Už jsou vidět šedivý.“

Eliška na něj chvíli hledí a mlčky přikyvuje. To proto, že je jí to od začátku jasné:

„Ty tady prostě se mnou nechceš bejt. Toho se bojíš ze všeho nejvíc. Celý dny se dívat na starou, okoukanou ženskou.“ Elišce zvlhnou oči a musí se vysmrkat.

Doma

„Blázen! Normální blázen!“ odhodí paní Tkalounová příbory do dřezu.

„V pětašedesáti budeš jezdit na kole po Praze. Prosím tě! To je pro mladý kluky, taková práce! Proplejtat se mezi autama!“

„Jezdí tam sedmdesátiletej a je to eso,“ oponuje Pepa, který má své staré kolo Favorit obráceno na řídítkách a snaží se utahováním drátů vycentrovat přední ráfek.

„Jo? Toho bych ráda viděla. Chceš pivo?“

„Chci.“

Žena před něj naštvaně postaví láhev a k ní přihodí otvírák. „Eso!“ ucedí.

Tkaloun otevře pivo a nalije do dvou skleniček. „To je živá spojka mezi lidma, takovej posel.“

„Než ho přejede tramvaj,“ řekne žena a napije se. Tkaloun si ukáže pod nos: „Fousy máš.“

Žena si hřbetem ruky setře pěnu.

„A vrátí se ti ten tik, uvidíš,“ naznačí Eliška krční záškub. „Poněvadž to je o nervy v dnešním provozu.“

Messenger v terénu

Tkaloun má, co má mít: žlutou cyklistickou přilbu, rukavice, pumpky a vysílačku. Žlutý tlumok s firemním nápisem mu svými cípy tvoří nad hlavou dva ďábelské rohy. Takto vyzbrojen uhání na svém kole ulicemi.

Ráno je svěží a šťastné jako on. Vysílačka mu občas ruší cestu syčením a chrochtáním, ale toho si posel nevšímá, jede mladistvě na svou první adresu.

Zazvoní u vily a připraví si zásilku a formulář k podpisu.

Z branky vyjde pěstěná čtyřicítka.

„To už jste tady? To je tedy rychlost!“ podiví se.

„Jsem rychlý posel, madam. Tady prosím podepsat,“ odpoví Tkaloun a dívá se, jak prsty s prodlouženými nehty tvoří úhledný podpis.

„Krásně píšete. Z úpravy bych vám dal výbornou,“ ozve se v něm kantor.

„Jo?“ zasměje se žena. „A cože jste se na to dal? Většinou jezděj mladý kluci.“

„Na věku nesejde, mladá paní. Znalost Prahy a rychlé rozhodování. To je, oč tu běží,“ rozloučí se posel a rázně šlápne do pedálů, aby panička viděla, že si ani po fyzické stránce s mladíky nezadá.

U zdi

U zdi hustě počmárané hieroglyfy sprejerů zastaví. Opře si o ni kolo a ze žlutého batohu vyndá svačinu. Eliška mu dala dva krajíce chleba slepené rostlinným máslem a sýrem. Když se zakousne, zesílí si zvuk na vysílačce.

Vypadá to, že v éteru došlo k prudké hádce. Holka jako kulomet pálí dávky městských čtvrtí, ulic a čísel a pak řekne: „Tak se hlaste, pánové!“ Kluci si pak ty ulice zamlouvají a hádají se o ně:

„Dvojka bere Národní třídu-Karlín a Seifertku-Vinohradská!“

„Pětka. Dvojko, nech mi tu Seifertku, jsem za rohem.“

„Dvojka. Tak si ji sežer, hamoune. Beru Polskou a Vršovice.“

„Visí nám tu ty Strašnice-Žižkov, pánové, kdo se toho ujme?“ volá nabízečka adres, než ji překryje mocný šum éterického příboje.

Tkaloun nesměle stiskne tlačítko na vysílačce a s plnými ústy hlásí:

„Já jsem v Břevnově.“

„Nerozumím! Kdo to je?“

Tkaloun spolkne sousto a opakuje:

„Tady posel číslo patnáct. Jsem v Břevnově. Jestli byste neměla něco poblíž.“

„Dvojko, Národní 28, firma Unico, a je to do Karlina, Křižíkova 15, pan Tvarůžek, třetí patro. Pětko, Seifertova 3, inženýr Svatava, a bude to na Vinohradskou 88, zubní laboratoř v suterénu, spěchá to.“

„Tady číslo patnáct. Hlásím, že jsem v Břevnově!“

Centrála firmy Messenger

„Co je to za pako, ta patnáctka?“ ptá se dispečerka sousedky. „Nevím.“

„Von mi furt troubí, že je v Břevnově. To bude teda dáreček,“ řekne ještě dívka mimo mikrofon. Pak ho zapne a vražedným tempem čte z monitoru další nabídku adres:

„Dejvice, Kulaťák-Holešovice, Jankovcova…“

U zdi

„Václavské náměstí 55-Nemocnice Na Františku. Praha 4, Michelská 8 – na Prahu 2, Na Rybníčku 14. Praha Modřany, Čokoládovny-Pankrác, Vítězná pláň. Praha 1, Platnéřská…“

Tkaloun si sundá cyklistickou přilbu a otře si z čela pot. Takový diktát nikdy nepsal.

„Slečno, diktujte pomaleji prosím!“ řekne do vysílačky.

Ale chrlení adres pokračuje nezměněným tempem.

Tkaloun s vysílačkou u ucha zoufale zírá na zeď potřísněnou klikyháky černých a rudých tajných znamení sprejerů. Záhadné vzkazy se mu začínají točit před očima.

„Haló! Slečno! Patnáctka nestačí zapisovat!“ postěžuje si ještě do vysílačky.

A pak se to stane: lup ho! A znovu: lup ho! Tkaloun dostal tik. Ten svůj tik, co mu škube hlavou doprava.

Z kopce

Nevíme, kam se Tkaloun rozhodl jet. Zda domů nebo do centrály firmy Messenger, aby tam zbrklé slečně vyspílal. Jisté je, že sjíždí ulicí z kopce dolů. Auto, které ho předjíždí, na něj troubí, aby se držel víc vpravo. Cyklista uposlechne. Vzápětí jsme svědky podívané, při které si ženy zakrývají oči a ječí: Tkalouna zradí jeho nervový tik. A to tak, že mu škubne nejen krkem, ale i řídítky. Jeho přední kolo naráží na svodidlo a jezdec je přes ně vymrštěn ze sedla do křoví a vysokého bodláčí, nebo co to tam je. Jásavě žlutý ruksáček nám zmizí z dohledu.

Řidič osobního auta zabrzdí a couvá. U zdemolovaného kola přeleze svodidlo.

Doma

Zazvoní zvonek a paní Eliška otevře.

Tkaloun má ruce kolem šíjí dvou saniťáků, kteří ho podpírají. Ruksáček s nápisem MESSENGER má na prsou. Pravá noha po celé délce svítí bílou sádrou, čelo mu přelepili růžovou náplastí.

„Prokristapána!“ podlomí se Elišce kolena, že se musí přidržet dveří.

„Kam vám ho máme dát?“ ptá se saniťák.

„Pojďte… tudy,“ vede je paní Tkalounová do jídelny k manželovu gauči.

Tam je zmrzačený posel uložen a podložen polštáři. Tam, se zavřenýma očima, zdrceně leží. Když v předsíni utichnou hlasy, slyší, jak se k němu blíží Eliščiny kroky a potom zvuk židle, kterou si přisunula k lůžku. Pak teprve oči otevře. Vidí svou ženu, jak po svém zvyku mlčky pokyvuje hlavou.

„Eso,“ řeknou pak její ústa tiše.

Tkaloun sáhne po její ruce a mlčky ji stiskne.

Blíží se vlak

Tkaloun nemůže spát. Do monotónního hukotu noční Prahy se vzdálenými zvonci tramvají, občasným zakvičením brzdícího auta a nesrozumitelným hlášením z nádražního peronu se vmísí zabučení podobné lodní siréně. A pak se celým starým domem od základů vzhůru nese dunivá zpráva o blížícím se vlaku.

Tkaloun se na svém lůžku s námahou posadí, aby se na něj podíval. Tisíckrát viděný tlustý ocelový plaz ho nepřestává vzrušovat. Už léta ho totiž pronásleduje stejná obsedantní představa. Vybere si vagon, ve kterém se to stane, a už je pod jeho střechou v měkkém sametovém kupé první třídy.

V kupé 1, třídy (noční představa č. 1)

Do kupé nočního vlaku slabě osvětleného stropní žárovkou vchází vlaková průvodčí a zavírá za sebou posuvná dvířka. Je to žena, které už bylo čtyřicet. Chvíli to trvá, než se jí ustálí obličej. Tkaloun jako by hledal, kterou podobu jí dát, a když se konečně rozhodne, je to tvář kolegyně Ptáčkové. Usměje se na něj a proštípne mu lístek. Ještě ten starý tvrdý vlakový lístek. Pak se posadí naproti němu.

„Stýskalo se mi,“ řekne.

„Mně taky,“ slyšíme Tkalounův hlas.

„Teď dlouho nezastavíme.“

„To je dobře.“

Průvodčí s milým úsměvem vstane, zatáhne záclonky na dveřích a zajistí je před otevřením. Pak odloží brašnu, a upírajíc oči na Pepu, začne si rozepínat knoflíky služební blůzy. Tkalouna to fascinuje:

„Paní Jaruško, víte v čem spočívá vaše kouzlo?“

„Říkejte.“

„V tom šoku, víte? Kdo by tušil, že z té vaší erární, železniční kukly vystoupí tak krásný motýl.“

Když se cestující pokochá rafinovanou podprsenkou, je mu dovoleno rozepnout konduktérce boční zip služebních kalhot a motýl postupně bičuje jeho smysly nečekaně sporými kalhotkami a hned potom pohádkovýma nohama v černých síťovaných punčochách.

Sporé světlo kupé náhle prudce zesílí.

Doma

Tkalouna oslní lampička za jeho hlavou.

„Vem si prášek. Hekáš tady, převaluješ se…“ podává mu paní Eliška sklenici vody na zapití. Tkaloun do sebe hodí pilulku a napije se.

„Bereš nějaký jiný prášky, koukám,“ prohlíží si manželka krabičku.

„To mi dala ta… Landa. Mi to dal. Že nejsou návykový. Dík, Eli,“ řekne Tkaloun a paní Eliška zhasne.

Před domem

Manželé Tkalounovi vycházejí z domu. Podle prázdných tašek, které má paní Eliška v ruce, lze soudit, že vyrážejí na nákup. Pepovi sundali sádru a už čile chodí jen o holi s gumovým koncem.

„Nežeň se tak. Nikam nespěcháme,“ napomíná ho žena.

„Mě už to nebolí, už je to krásně srostlý,“ vykračuje si Tkaloun.

„Tak se můžeme zejtra podívat po nějakým saku. V tomhle vypadáš jako vandrák,“ využije jeho dobré kondice Eliška.

„Zejtra nemůžu. Jdu se zeptat do toho nakladatelství,“ řekne Pepa.

„Prosím tě, co by tam s tebou dělali? Umíš na počítači? Neumíš. Umíš anglicky? Neumíš,“ drtí ho Eliška.

„Umím češtinu a ruštinu.“

„To si můžeš dneska strčit za klobouk,“ odmávne to manželka. Proti nim spěchá chodec s dlaní přiloženou k uchu. „Dobrý den!“ zahlaholí vřele.

„Dobrý den!“ odpoví mu vděčně Tkaloun na rozdíl od Elišky, která na pozdrav nereaguje.

„Ještě se najdou vychovaný lidi. Zuby ho bolej, a slušně pozdraví,“ pochvaluje si Tkaloun. „Nebyl to tvůj žák? Nebo můj?“

„Nebyl. Má mobil a zdravil někoho do telefonu,“ zkazí mu Eli radost.

Tkaloun se otočí a vidí, jak muž pokračuje v hovoru a přitom gestikuluje.

„Jo takhle,“ řekne.

Když obsluha stále nepřichází, zacinká jednou z lahví o druhou a zvolá: „Haló! Do krámu!“

Odněkud zezadu se vynoří mladík v pracovních rukavicích a nahází prázdné lahve do bas.

„Hledáte novou sílu, koukám,“ ukáže Tkaloun na ceduli.

„Jo. Já tady zaskakuju. A nestíhám, pane. Poněvadž dělám u lisu.“

„Tady je lis?“ zajímá se Tkaloun a na mladíkovi je hned vidět, že položil správnou otázku.

„To jste nevěděl, co?“ sundá si kluk rukavice a neobratně vyťukává na klávesách pokladny čísla. „A přitom lis, pane, to je pro takovou velkoprodejnu záchrana. Nebejt lisu, tak ta prodejna je namydlená. Zkolabuje! Protože ty metráky krabic, papírů a igelitů by ji úplně zaplavily!“

S těmi slovy podá Tkalounovi potvrzení a odspěchá k lisu, aby velkoprodejna nezkolabovala.

Paní Eliška má nakoupeno a čeká s vozíkem u jedné z šesti pokladen.

Náhle zahlédne něco, co ji zneklidní. Vidí Tkalouna, jak rozmlouvá s vedoucím velkoprodejny. A nejen rozmlouvá. Její muž mu teď předal svou hůl a předvádí, jak umí chodit bez ní. A to nestačí. Ještě mu ukazuje, jak se umí ohnout. Prsty na rukou se skoro dotýká bot.

„Pepo!“ křikne na něj, protože už je na řadě a dává zboží na pás.

Tkaloun se srdečně rozloučí, aby se zapojil do práce: odebírá namarkovaný nákup z pokladního pásu a ukládá ho do tašek.

Velkoprodejna

Pak vcházejí do velkoprodejny potravin.

„Vrať lahve a počkej na mě u pokladny,“ vydá paní Eliška pokyny a vsune minci do škvíry v nákupním vozíku, aby ho utrhla ze řetězu.

U výkupu lahví nikdo není. Tkaloun tedy seřadí své lahve na ulepkaný pult přijímacího okénka a čeká. Všimne si roztřeseného ratlíka uvázaného k mříži, který k němu s hlavou na stranu vzhlíží, a pohladí ho. A pak ho upoutá ručně psaná cedule PŘIJMEME SÍLU DO VÝKUPU LAHVÍ!

Když obsluha stále nepřichází, zacinká jednou z lahví o druhou a zvolá: „Haló! Do krámu!“

Odněkud zezadu se vynoří mladík v pracovních rukavicích a nahází prázdné lahve do bas.

„Hledáte novou sílu, koukám,“ ukáže Tkaloun na ceduli. „Jo. Já tady zaskakuju. A nestíhám, pane. Poněvadž dělám u lisu.“

„Tady je lis?“ zajímá se Tkaloun a na mladíkovi je hned vidět, že položil správnou otázku.

„To jste nevěděl, co?“ sundá si kluk rukavice a neobratně vyťukává na klávesách pokladny čísla. „A přitom lis, pane, to je pro takovou velkoprodejnu záchrana. Nebejt lisu, tak ta prodejna je namydlená. Zkolabuje! Protože ty metráky krabic, papírů a igelitů by ji úplně zaplavily!“

S těmi slovy podá Tkalounovi potvrzení a odspěchá k lisu, aby velko-prodejna nezkolabovala.

Paní Eliška má nakoupeno a čeká s vozíkem u jedné z šesti pokladen.

Náhle zahlédne něco, co ji zneklidní. Vidí Tkalouna, jak rozmlouvá s vedoucím velkoprodejny. A nejen rozmlouvá. Její muž mu teď předal svou hůl a předvádí, jak umí chodit bez ní. A to nestačí. Ještě mu ukazuje, jak se umí ohnout. Prsty na rukou se skoro dotýká bot.

„Pepo!“ křikne na něj, protože už je na řadě a dává zboží na pás.

Tkaloun se srdečně rozloučí, aby se zapojil do práce: odebírá namarkovaný nákup z pokladního pásu a ukládá ho do tašek.

Před velkoprodejnou

Sotva se octnou venku a zastaví se na přechodu pro chodce, Eliška na manžela uhodí:

„Co to bylo?“

„A co jako?“

„Jak ses tam producíroval.“

„To byl vedoucí velkoprodejny. On si myslel, že jsem invalida,“ uhýbá Tkaloun.

„Jen tak tě uviděl a ptal se, jestli náhodou nejsi invalida, jo?“

„Jo.“

Další vývoj výslechu už nemáme možnost sledovat, protože na semaforu zasvítí zelený panáček.

Doma

Tkalounovi mají návštěvu. Dceru Helenku a tříletého vnoučka Tomíka. Až na to, že má sklon k baculatosti, je Helenka docela hezká holka. Teď ale hezká není, protože brečí a rozmazala si oční líčení.

„Vzal si věci?“ ptá se paní Eliška a nese na stůl šálky s kávou.

„Včera,“ vzlykne Helenka.

„Mně se od začátku nezdál,“ vzdychne Eliška. „Ten nebyl pro rodinu. A řeklo by se doktor.“

„Přived ji do jinýho stavu, tu sestru svoji,“ vzlykne Helenka.

„Svou vlastní sestru? Libušku?“ užasne Tkaloun tak, že mu káva z šálku vyšplíchne na tácek.

„Ale prosím tě! Zdravotní sestru, na oddělení. Vždycky to musíš vylejt!“ řekne Eli.

„To já schválně,“ řekne děda Tkaloun Tomíkovi. „Kvůli kouzlu.“

„Kvůli kouzlu?“ ožije vnuk.

„Chvíli počkáme a pak bude kouzlo,“ napije se Tkaloun s dlaní pod šálkem, aby nenakapal.

„A kam šel?“ ptá se Eliška dcery. „No kam! K ní!“ rozpláče se Helenka.“

„Nedělej z toho tragédii, nejsi první ani poslední, komu utek mužskej,“ řekne Tkaloun.

„Jo. Voni všichni strašně rádi prchaj z domova. I ty starý“ dloubne si Eliška. Helenka nechápe a tázavě pohlédne na otce. „Nechce se ti čůrat?“ zeptá se Tkaloun vnoučka. „Chce.“

„Tak jdem na to.“

Na záchodě

Tkaloun zvedne záchodové prkýnko a Tomík už ví, že si má stoupnout na jeho nárty, aby byl výš. Tkaloun uchopí do prstů maličkého pindíka a řekne: „Můžeš!“

Čůrek se vznosným obloučkem nese až na protější oblinu mísy.

„To je proud, kamaráde. To ti závidím,“ chválí ho děda. „Ty nemáš takovej proud?“ ptá se vnuk nepřestávaje tlačit. „Míval jsem. Už nemám.“

„Ty jsi to zapomněl?“

„Zapomněl.“

Doma

Helenka si zapálí cigaretu.

„Jo. Tak je to s naším tatínkem. Ale ty se netrap. Jsi mladá. Najdeš si lepšího,“ přináší matka popelník.

„Díky,“ řekne dcera, Eliška jí však cigaretu vezme, zadusí ji a popelník s nedopalkem schová za horní římsu kredence.

Tkaloun s Tomíkem se vracejí. Tomík se vrhne k oknu, protože se blíží vlak.

„Vždyť co my potřebujeme, Helenko?“ pokračuje paní Eliška. „My můžeme z těch dvou důchodů obstojně žít. Já něco přivydělám tou němčinou, čili když nebudeme rozhazovat, my ti můžeme nějakou korunou vypomoct.“

„Dědo, já bysem chtěl jet na výlet vlakem,“ řekne Tomík, dívaje se na střechy vagonů.

„Na to nebude mít děda čas, Tomíku. On bude radši v sámošce tahat basy s flaškama. V pětašedesáti.“

„Co šílíš, tati?“ diví se dcera.

„Víš, jak tomu dnešní mládež říká? Řekni mu to,“ vybízí dceru paní Eli. „Úlet. Ten posel na kole byl tvůj první úlet a tohle je druhej.“

„Helenko, já jsem vítací typ,“ řekne Tkaloun.

„No, to si poslechni, co je vítací typ. Teorii si na to vymyslel,“ řekne Eli.

„Vítací typ je chlap, kterej se se svou ženou rád vítá. Těší se v práci domů a na prahu říká: Ahoj, ženo, tak mě tady zase máš. Ale aby mohlo bejt vítání, musí bejt před tím loučení,“ vyloží Tkaloun svou teorii.

„Ono je to jednodušší, Helenko. On přesluhoval ve škole, protože moh ve sborovně tokat s užvaněnou Ptáčkovou v přiléhavým svetříku, se kterou jsem učila a vím, co je to za krávu, a ona se u toho okýnka s flaškama zase nějaká rajda najde, která mu řekne, jak dobře vypadá, že by mu ten věk nehádala, a von ji pak i na to kafíčko pozve… K tomu si i tu cigaretku zapálí, i když mu to doktor zakázal. To je celá ta teorie,“ uzavře Eliška.

„Když jsme u toho kafe,“ řekne Tkaloun a uchopí svůj tácek, na němž je prázdný šálek od kávy a lžička, „myslím, že je čas na kouzlo. Dobře se dívej, Tomíku.

Pozor… Abraka dabra!“

Tomík s úžasem zírá, jak děda obrací tácek dnem vzhůru, a světe, div se, ani hrníček, ani lžička nespadnou, protože zůstávají přilepeny sladkým kávovým lepidlem k talířku.

„Potlesk prosím!“ ukončí Tkaloun produkci.

Jediný, kdo mu zatleská, je Tomík.

„Ach jo,“ vzdychne paní Eliška a odnese kouzlo do dřezu.

U Šubrta v kanceláři

Z hromady faktur se vynoří paní účetní se silnými brýlemi na nose. „Outratová,“ potřese Tkalounovi baculatou rukou. „Víte, že jste mě učil?“ překvapí ho vedoucí prodejny. „Vážně?“

„No jo, pane učiteli. V sedmý třídě. Na češtinu jsme vás měli.“

„Počkejte… Šubrt, Šubrt…“ vzpomíná Tkaloun. „Šubrte, Šubrte, říkám ti to po čtvrté.“

„To jsem vymyslel?“

„No jo,“ směje se Šubrt.

„Ale to se chci zeptat: Jak vás mám oslovovat? Nemůžu vám přece říkat Šubrte.“

Šubrt se usměje a beze slova ukáže nad sebe. Na stěně tam visí dva portréty. Pod prvním je napsáno Václav Klaus, prezident republiky, a pod druhým Václav Šubrt, ředitel velkoprodejny.

Velkoprodejna

Ředitel Šubrt vede Tkalouna prodejnou, kterou se line vysílání soukromého rádia a pípot šesti pokladen.

„A kdo mě do toho zasvětí, pane řediteli?“ ptá se nový zaměstnanec oblečený už do pracovního pláště.

„Není to žádná věda, pane učiteli. Mluvka vám všechno řekne.“

„Kdo?“

„Mluvka. To bude váš parťák,“ řekne Šubrt.

V lahvárně

„Tady si sedněte a sledujte. On vás zaškolí,“ řekne Šubrt a s jakýmsi poťouchlým úsměvem odkvačí, aniž ho Mluvkovi představí.

Tkaloun se posadí na židli vystlanou starou dekou. Když pan Mluvka nahází pivní lahve do basy s nápisem Staropramen a vydá zákazníkovi blok z umatlané pokladny, Tkaloun vycítí, že je čas pro seznámení. Vstane a řekne:

„Pane Mluvko, já jsem Tkaloun a mám vás tady střídat.“

S těmi slovy k němu napřáhne pravici. Na desku okénka však klade další zákazník své sklo, a tak Mluvka přinese prázdnou basu na minerálky a k potřesení rukou nedojde. Tkaloun se zase posadí. Sleduje, jak lahve s rachotem zapadají do svých přihrádek v base. Po chvíli se zeptá:

„Tři koruny za flašku, to je u všech lahví stejné, že?“

Buď si Mluvka odkašlal, nebo projevil souhlas. Tkaloun pozoruje svého plešatého kolegu. Má propadlé tváře, na nich prošedivělé strniště a nešťastný výraz kolem malých nevyspalých očí. Může mu být šedesát. Právě si utřel ruku od mokré lahve do umolousaného šedého pláště a naťukal čísla na lepkavých klávesách. Pokladna však odmítá vydat papírek. Tak do ní z boku uhodí a lísteček se vyplázne.

„Zlobí, koukám,“ poznamená Tkaloun.

„Mjo,“ utrousí Mluvka.

„A které lahve bereme a které nebereme?“ zajímá se nová síla. Mluvka beze slova ukáže na plakát, kde jsou vratné lahve vyobrazeny i s cenami.

Po chvíli Tkaloun vstane a osmělí se: „Mohl bych si to na chvíli zkusit?“

Nemluvný muž si ho krátce změří, pak usedne na židli s dekou, sáhne pod ní a napije se z načaté lahve piva. Všimneme si nohavic: jsou z vojenské zelené látky, stejně jako špatně vyžehlená a u límečku rozdrbaná košile.

Přichází tlustý člověk s odznaky na klobouku. S výrazem „podívejte, co všechno jsem vypil“, posadí na desku okénka basu prázdných lahví. „Vy jste novej?“ zeptá se. „Ano. Zaučuju se,“ řekne Tkaloun.

„Tak to budeme často ve styku. Dvacet kousků, basa vlastní. Hromada jméno mé,“ napřáhne do okýnka otylou pravici. „Tkaloun.“

„Jak? Tkaloun? To je dobrý.“

Nové síle se podaří namarkovat šedesát korun a úderem do boku dostat z pokladny potvrzení.

„Basa vlastní připsat. To bych ji musel platit, kamaráde,“ vyžaduje Hromada a teprve s tímto zápisem lístek přijme.

„Tak na shledanou, pane Hromado!“

„Nazdar!“ zasalutuje tlusťoch.

Tkaloun má za sebou první počinek.

„Jak mi to šlo, pane Mluvko?“ zeptá se šťastně.

Mluvka jeho šťastný pocit nesdílí.

„Neříkejte mi tak,“ procedí mezi žlutými zuby, vstávaje ze židle. „Jmenuju se Řezáč.“

„Ježíš, promiňte, pane Řezáč. To je trapný teda tohle… Říkali, Mluvka vám to vysvětlí, tak jsem si myslel… Omlouvám se, opravdu,“ snaží se Tkaloun napravit prohřešek, ale Řezáč už je k němu zády a vztekle vrhá lahve do bas. Aby se zavděčil, uchopí Tkaloun naplněnou přepravku, že ji odnese dozadu. Ale Řezáč mu v tom zabrání. Postaví ji na betonovou podlahu, zahákne k ní ocelovou tyčku a tu mu pak přenechá. Tkaloun pochopí a plnou basu odvleče.

Když potom ze židle pozoruje svého parťáka, všimne si něčeho, co si nedovede vysvětlit. Na bílé stěně vedle přijímacího okénka jsou tři tmavé skvrny. Kdyby se spojily, byl by to rovnoramenný trojúhelník postavený na vrchol. Ten je asi tak ve výši hlavy.

„Pane Řezáč, co znamenají tyhle tři skvrny?“ osahává Tkaloun zeď.

Otázka Řezáče evidentně zaskočila. Podívá se tam, ošije se, posadí se na židli, a teprve když si lokne piva a otře si bradu, jaksi nerad řekne:

„To jsou takový… fleky.“

V kanceláři

„Tak co, jak jste si s Mluvkou pokecali?“ zeptá se Šubrt hned, jak Tkaloun vejde do kanceláře.

Na něm i na účetní je vidět, jak se na jeho odpověď těší.

„Vy jste mi dal!“ řekne Tkaloun.

„Copak?“

„Já mu říkal pane Mluvko.“

Šubrta i účetní to tak rozesměje, že jsou k neutišení. „Tady mu nikdo jinak neřekne,“ utírá si účetní Outratová slzy zpod brýlí.

„A co von?“

„Myslím, že nebyl rád,“ řekne Tkaloun a má to za následek další záchvat smíchu.

„A víte, že je to bejvalej důstojník?“ prozradí mu účetní a pak řekne velmi vážně:

„Málem zastřelil svou ženu. Služební pistolí. Utekla mu s jiným a on je vypátral.

Ale netrefil se do srdce. Tak to nebyla vražda, ale jen pokus. Dostal osm let a čtyři si odseděl!“

„Jděte!“ žasne Tkaloun.

„No jo. To je případ,“ ujme se slova Šubrt. „Já mu říkám: Člověče, jste v první linii. Usmějte se na ty lidi. Vždyť vy jim naháníte hrůzu. Všechno marný. Proto já ve vás vkládám velkou naději, pane učiteli. Víte proč? Z jednoho prostého důvodu: Je to vstupní prostor.“

„To mi myslím půjde, pane řediteli,“ řekne Tkaloun.

U dcery

V Helenčině bytě visí na ovládacích nitkách pestře oblečené loutky a povalují se tu maňásci. Na šicím stroji zůstal rozešitý kostkovaný kabátek pro klauna.

Helenka se někam vypravuje a Tkaloun bude hlídat. „A o čem ty přednášky jsou?“ ptá se. „Tak různě,“ vyhne se dcera odpovědi. „Například?“

„Minule byla o utrpení. Proč bůh nechává lidi trpět, když je všemocnej.“

„To by mě taky zajímalo,“ řekne Tkaloun. Tomík si navlékl na ruku opičku a šimrá ho maňáskem na vousaté bradě.

„Bůh nás nestvořil, abysme trpěli. Kdyby ho Adam s Evou poslechli a nejedli ze stromu poznání, žili by šťastně. Ale oni chtěli rozhodovat o tom, co je dobré a co je špatné. To naše utrpení je následek jejich vzpoury.“

„A proč jim to neodpustil?“

Tkaloun má na své ruce plyšového lva a zápasí s Tomíkovou opičkou. „To nemoh, tati. To by nesl spoluvinu na jejich nesprávném jednání,“ poučí ho dcera.

„Ale kdyby nepojedli ze stromu poznání, tak bych tady nebyl ani já, ani ty, ani Tomík, poněvadž by nezhřešili,“ namítne Tkaloun.

„No, ale my tady jsme a trpíme. Tati, ty jako materialista to nemůžeš pochopit. Věříš na konec světa? Nevěříš. Až to přijde, budeš pěkně zaskočenej.“

„Ty se mi nelíbíš, Helenko,“ vezme jí Tkaloun hlavu do dlaní, takže se lev octne na její tváři.

„To bude dobrý, tati. Ďábel slábne,“ utře si ta nešťastná holka slzu, vezme si kabelku a odejde.

Tkaloun zůstane zamyšleně stát.

Opička pohladí lva v jeho svěšené ruce.

„Dědo, takhle ho nesmíš držet. To by mu tekla krev z nosu.“

V posteli

Tomík už je v pyžamu a leží v posteli. Na uších má lékařský fonendoskop. „Já jsem taky doktor, jako táta.“

„To já vím,“ řekne Tkaloun, skládaje jeho svršky na hromádku. „Můj táta si to poslouchátko u mě nechal, a až ho bude potřebovat, tak si pro něj přijde.“

Tkaloun k tomu nezaujme žádné stanovisko. „On má moc práce teď, ale už brzo přijde.“ Tkaloun jako by to neslyšel. „Řekni: to víš, že jo,“ žádá vnuk.

„To víš, že jo,“ přilehne k němu děda na kraj postele a půjčí mu na hraní svou ruku. Tomík k ní přikládá naslouchadlo. „Dědo, umřeš?“ řekne chlapec nečekaně. „Umřu, ale ještě to neplánuju.“

„A budeš kostra, až umřeš? To já bysem se tě bál,“ prohlíží si chlapeček dědovy prsty zatím ještě obalené teplou živou tkání.

„Nebudu kostra. Budu jenom takovej jemnej prášek, aby ses mě nebál.“

Chlapeček ho pohladí po bílých vousech. „Plášku…“ řekne mile.

V lahvárně

Tkaloun otevře podávači okénko a v jeho rámu spatří velice hezkou dívku s vlasy do ohonu, která má odhalenou břišní krajinu.

„Dobré jitro, slečno! Jak jsme se vyspali?“ přivítá ji srdečně a přejede tu partii pohledem.

„Um brý den,“ zaševelí sotva slyšitelně dívka.

Tkalounovi se zdá, jako by měla vedle pupíku nějaké drobné namodralé jizvičky nebo co. Je mu trapné to zkoumat, ale když podává dívce paragon, přece jen se podívá znovu a zjistí, že jsou to čárky udělané propiskou.

„Na shledanou, slečno, přeji hezký den a přijďte zas!“ rozloučí se výkupčí a předá do dívčích prstů potvrzení.

Dívka, trochu překvapena tím chováním z předválečného filmu, se usměje a přikývne.

Zatímco si další zákaznice zavěšuje za lištu okénka svou hůlku a sází na pultík prázdné lahve, mrkne Tkaloun na tahák, který si přilepil nad okénko.

Má tu napsáno: SUCHÁ BABKA O HOLI: LAMKOVÁ.

„Vy mi připomínáte mýho švagra Vendu. Ten měl taky takový fousy plesnivý jako vy,“ svěří se mu stará paní.

„Jo? Tak to jsme skoro příbuzný paní Lamková,“ usměje se na ni Tkaloun, a když jí podává papírek z pokladny, dodá spiklenecky:

„Dneska je levná cibule. A taky krupice je v akci.“

„No, krupičku potřebuju, to jo, to si vemu,“ říká vděčně stařenka.

„Jo! A rajčata jsme zlevnili,“ vzpomene si Tkaloun.

„Rajčata nemám ráda. Je mi na zvracení, když si na ně jen vzpomenu,“ štítivě zkroutí paní svůj vrásčitý obličejík.

„Ale jsou o polovinu levnější, paní Lamková.“

„O polovinu? Tak to si jich pár vemu,“ zaskřehotá stařenka a pomalým posunováním svých bot s rozevřenými zipy se odšourá pro nákupní vozík.

Doma

„Ich liebe dich, Trudi. Du bist so schön!“ řekne paní Elišce asi padesátiletý muž ruměné tváře a čeká, co ona na to. Ta však nereaguje nijak polichoceně.

„Vy už si tykáte?“ zeptá se věcně.

„Ještě nebyla příležitost,“ odpoví žák a prozradí nám, že neumí vyslovit ř.

„V tom případě musíte říct ‚Ich liebe Sie‘.“

„Ich liebe Sie. Du bist so schön,“ řekne zmožený žák a povolí si kravatu.

„Pane Wasserbauer,“ zavrtí hlavou učitelka, „zase jste jí tyknul!“

„To jsem si nevšim.“

„Sie sind so schön!“

„Sie sind so schön,“ zopakuje žák.

„A vy, pane Wasserbauer, se chcete opravdu naučit jen ty fráze pro milostnou konverzaci? Jinak nic?“

„Upřímně řečeno ano. Já jsem na jazyky dřevo,“ předvede Wasserbauer znovu své roztomilé ř.

„A co když se vás ta slečna Trudi zeptá, kde pracujete?“

„Na městském úřadě Praha tři.“

„Tak si napište: Ich arbeite…“

Při psaní vyleká Wasserbauera Tkalounovo zařvání z kuchyně: „Maryšo! Kehos tu měla?!“

„Ach jo…“ vzdychne Eliška a přes dveře zavolá: „Keho bych tu měla? Nikeho!“ Pak Wasserbauerovi vysvětlí: „To je manžel. On je trochu blázen.“

„A ty jedna!“ ozve se z kuchyně. „Tak se mluví k mužovi?“

„To už nic neuděláme. Tak zase ve středu, pane Wasserbauer,“ řekne Eliška a vyprovodí žáka do předsíně.

Doma (později)

„Je! To je vono… tam!“ zaheká Tkaloun. Eliška provádí Tkalounovi masáž zad.

„Zlatý ruce! To jde o zvyk, víš. Než si ty svaly zvyknou. To je kolos, ta prodejna, nemysli si. Víš, kolik máme denní obrat?“

„To nevím, kolik máte denní obrat,“ snaží se Eliška palcem rozmělnit ztuhlou bulku.

„Někdy i milion!“

„To je neuvěřitelný… jak jsi zrasovanej. Ty se bojíš, že se mi budeš muset nějak věnovat, když budeš doma? Celej život kupuješ knížky, že si je v důchodu přečteš,“ pohlédne Eliška na stěnu plnou knih. „Kdy to chceš přečíst?“

„Až na sklonku života.“

„A co to asi teď máme?“

„Pozor! Teď máme podzim života. Sklonek teprve bude.“

„Ach jo,“ vzdychne Eliška. „Napsala jsem ti seznam, co zejtra koupit. Dobrý vody vem celej balík. Vem si tu tašku na kolečkách.“

„Prosím tě, na kolečkách!“ odmítne Tkaloun důchodcovskou rekvizitu a pak dodá: „Tak tam přijď někdy. Ukážu ti, co je ve slevě, seznámím tě s ředitelem…“

„Heleď, Pepo, dokud ty tam budeš dělat skladníka, tak já do tý prodejny nevkročím,“ rezolutně prohlásí Eliška. „Propadla bych se hanbou.“

V lahvárně

Tkaloun zručně třídí lahve do bas. Padají mu tam jako náboje do zásobníku.

„Ahoj, dědo!“ ozve se za jeho zády. Pepa se otočí a vidí, že má v lahvárně návštěvu. Dcera Helenka posadila Tomíka na židli s dekou a právě ho vysmrkala.

„Nebudeš dědu zlobit?“

„Ne,“ slíbí Tomík a spokojeně se rozhlíží po dědově pracovišti. „Kam že to jdeš?“ ptá se Tkaloun. „Na tu přednášku,“ řekne Helenka.

„Zase?“ vzdychne nesouhlasně otec. A pak si vzpomene: „Jo! Až budete probírat nebe, zeptej se, jestli je tam práce nějaká. Jestli ne, tak já tam nechci.“

Helenčino na shledanou patří už mladíkovi u lisu.

Ale dcera nezmizí nadlouho. Za chvíli se vrátí předem a přes pult přidá poslední pokyn:

„A k svačině mu dej jabko a ty piškoty.“

Sotva odkvačí, vystřídá ji v podávacím okénku někdo, koho tu Tkaloun nečekal: Landa, ten zástupce ředitelky, co učí práci s počítači.

„No, Pepo, ty si žiješ! Takový krásný ženský“ podává Tkalounovi ruku a při tom se dívá za odcházející Helenkou v domnění, že jde o cizí zákaznici. Ta se ještě krátce otočí a zamává.

„Na můj vkus kapku prdelatá, ne?“ míní Tkaloun, na němž je vidět, jak je návštěvou potěšen.

„To já mám právě rád. Na to já jsem uchyl,“ uzavře Landa téma žen, a dokud je u výkupu volno, dá se do toho, kvůli čemu přišel:

„Všichni ze sborovny tě pozdravujou, Pepo.“

„Děkuju.“

„I děti, ty vole, na tebe vzpomínají…“ potvrdí Landa, že je od nich stále načichlý. „Děkuju.“

„Přišel jsem ti říct, že máme další mateřskou. Mourkova. Tak jsme uvažovali, jestli by sis nechtěl vzít pár hodin.“

„Děkuju,“ řekne Tkaloun potřetí. „Já jsem tady spokojenej.“

„Lepší s flaškama než s dětma, říkáš…“ neví Landa, co by ještě bývalému kolegovi ve skladnickém plášti řekl.

„Jsem spokojenej, jako jsem nikdy nebyl,“ vyzná se Tkaloun.

„Tak se měj, Pepo, a zastav se někdy,“ rozloučí se Landa.

Celou prodejnou zní skoro pořád rádio. I v lahvárně je malý reproduktor. Tkaloun myje špinavou láhev pod vodovodem a slyší vemlouvavý hlas mladého spíkra:

„Naše milá babičko, přejeme ti zdravíčko, připojuje k písni na přání pro svou babičku Antonii Petrušíkovou šestiletý Pavlík, kterému je šest let.“

„Tak šestiletýmu Pavlíkovi už je šest. To jsou věci, viď!“ otočí se emeritní učitel češtiny na svého vnuka.

V lahvárně (jindy)

Je ráno a k okénku se blíží asi pětapadesátiletá paní v zelené rádiovce. Tkaloun pohlédne na svůj seznam a najde si ji. ZELENÁ RÁDIOVKA – KVARDOVÁ, VDOVA, stojí tam.

„Dobrý den, paní Kvardová! Koukám, že jste se vyspala do růžová,“ uvítá ji po způsobu majitele koloniálu.

„Ale prosím vás, to jsem si asi špatně rozetřela zdravíčka,“ sáhne si žena na tvář, aby napravila líčení.

„Kdepak, to se pozná, že se vám něco pěknýho zdálo,“ odebírá Tkaloun její lahve od minerálních vod.

„Vy dovedete potěšit. To je rozdíl – vy a ten druhej. Ani nevím, jak se jmenuje,“ kvituje to Kvardová.

„Řezáč,“ řekne Tkaloun.

„No vidíte, takový hezký jméno. Mně by nevadilo, že je nemluvnej. Protože můj nebožtík muž byl užvaněnej, a to taky není dobrý. Ale že není k lidem, víte, a že na sebe nedbá. On kdyby si vzal čistej plášť a čistou košili a kravatu, tak by to byl pěknej mužskej. Protože on má uhrančivý oči, všim jste si?“

„Vždyť je to taky bejvalej důstojník,“ prozradí Tkaloun.

„Prosím vás!“ zaujme to Kvardovou velmi pozitivně. „No vidíte, důstojník, a takhle zanedbanej.“

Ozve se dětský pláč. Tkaloun sáhne pro tyč na vlečení bas a skrz okýnko kočárkem houpá. Dítě se utiší.

V kanceláři

„Pane Tkaloun, volala vaše švagrová,“ oznamuje účetní Outratová. „Švagrová?“ diví se Tkaloun.

„Nějaká… Lamková,“ nahlédne účetní do papírku. „Prej nemůže na nohy. Tak říkala, jestli by jí švagr nepřinesl nákup do bytu. Tady máte adresu a seznam, co potřebuje,“ podá mu papírek.

„To není žádná moje švagrová,“ brání se Tkaloun.

„No, mně bylo divný, že byste nevěděl, kde bydlí.“

U paní Lamkové

U dveří Tkaloun dlouze zvoní. Z bytu se ozývají jen jakési dunivé rány, které se blíží. Pak zarachotí klíč v jednom zámku, potom ve druhém a veřej se otevře na délku řetězu. Oko paní Lamkové ostražitě vykoukne níž, než by člověk čekal, a pak teprve je i poslední zabezpečení odstraněno a Tkaloun může vstoupit.

„Jé, to jste hodnej, pane Tkaloun,“ řekne stařenka. Teď návštěvník pochopí, co způsobovalo ty rány: paní Lamková se chudák pohybuje tak, že sedí na židli a s ní kousek po kousku poskakuje.

„Nemám ani uklizíno, tak se moc nerozhlížejte,“ říká mezi skoky.

„Tady to máte,“ udělá Tkaloun na stole místo pro tašku s nákupem.

„Tak mi říkejte, kolik co stálo. Já to budu mít sečteno raz dva, poněvadž jsem stará účtařka,“ vytáhne paní ze zásuvky stolu starý linkovaný sešit.

„To nemusíte, tady je to sečtený,“ ukazuje Tkaloun pokladní paragon.

„Na ty hnidy já nevidím. Jen říkejte,“ trvá na svém paní Lamková a nasliní stránku v sešitě, aby její historická inkoustová tužka pěkně spouštěla.

„Tak: půlka chleba 9 Kč.“

„Tak málo? To byste se šidil,“ zahrozí na něj stařenka. „Nešidil, paní Lamková, devět korun.“

„Píšu deset,“ vykrouží vrásčitá ruka k jedničce nulu. „Sardinky 15 Kč.“

„Švagre, vy jste z levnýho kraje. Sardinky stojej nejmíň osmnáct!“

„Koupil jsem nejlevnější, paní Lamková. Za patnáct.“

„Tak sedmnáct,“ zapíše inkoustovka paličatě.

„Osminka másla 14 Kč. A jestli napíšete patnáct, tak se naštvu,“ varuje Tkaloun.

„Píšu šestnáct. To byste prodělal kalhoty. Jsme příbuzný ale pořádek dělá přátele.“

„Ale my nejsme příbuzní, paní Lamková. Já jsem vašemu švagrovi jen podobnej,“ upozorní Tkaloun.

Lamková se šibalsky zasměje a zkřivenými prsty zatahá Tkalouna za vousy: „Co tam máte dál, Vendo?“

„Sýr Lučina 10 Kč.“

„To odpovídá,“ výjimečně souhlasí Lamková.

„A dvě piva desítky 22 Kč,“ uzavře to Tkaloun.

„To už se budu zlobit, pane Tkaloun. Vy mi donesete nákup, a ještě na tom proděláte. Vždycky platím dvacet čtyři se zálohou,“ napíše tužka do nasliněného políčka 24 Kč.

„To máme celkem… dívejte se, jak stará cifršpionka rychle sčítá… celkově to dělá 77 Kč!“

„Paní Lamková, vy jste hrozná,“ kroutí bezmocně hlavou Tkaloun.

„Víte, o co jsem vás chtěla ještě poprosit?“ přeruší ho paní.

„Říkejte, já si to napíšu.“

„Jestli byste mi nepočkal. Mně přijde důchod až v pondělí. Čímž pádem nemám ani korunu.“

V lahvárně

Hadřík na Tkalounově prstu je namočený do saponátu a čistí zamatlané klávesy pokladny tak dokonale, že se rychle rozpomínají na svou dávnou bělost.

K výkupu lahví se blíží dívka s vlasy do ohonu. Tkaloun poodejde dozadu a tlumeně hlásí: „Je tady!“

„Kdo?“ ptá se od lisu Mirek, kterému se tu říká Úlisný. „Čárkovaná!“

„Pane Tkaloun, nechte mi ji!“ zaprosí úpěnlivě mladík a hrne se k okýnku.

Zákaznice vykládá na pult lahve od limonády ZON a Úlisný má možnost na vlastní oči spatřit tu záhadu: slečna má jako vždycky holý pupík a na té odhalené pupeční krajině jsou zase nadělány čárky propiskou.

„Mně tady říkají Úlisný, protože dělám u lisu, rozumíte?“ načne Mirek konverzaci slovním humorem. „Ne,“ řekne nechápavě dívka.

„To je jedno. Ale jmenuju se Mirek. Mirek Šourek bohužel. To je zas lepší Úlisný, ne?“

„A proč jako?“ nekapíruje dívka ani to.

„No, nic. Ale jsem tady dočasně jenom. Kvůli prachům. Pak si udělám školu.

Nemyslete si, lis, to je pro takovou velkoprodejnu záchrana,“ přejde Mirek na osvědčenou parketu, hltaje krásku hladovýma očima.

„Určitě, tak na shledanou,“ utne to však slečna, sotva jí podá namarkovaný papírek.

Úlisný za ní chvíli civí a pak se obrátí ke Tkalounovi:

„Senzace. Osm jich měla.“

„Minule sedm.“

„Tak to se zlepšil. Je to jasný, pane Tkaloun. Po každým tom… orgasmu jí udělá čárku. Jako na pivním tácku.“

„Já to taky tak vidím,“ řekne Tkaloun a jde si po své práci.

„Hele, nechala tu mobil!“ všimne si Mirek titěrného telefónku. „Tak já si nejdřív zavolám, čímž zjistíme její číslo, a pak jí ho vrátím. Co říkáte, pane Tkaloun?“

„Těmhle věcem já nerozumím,“ odtuší Tkaloun.

Za Tkalounovými zády se objeví Mluvka. Pod židli si postaví láhev piva a obléká si svůj zaprášený plášť.

„Pane majore, hlásím, že po dobu mé služby se nic mimořádného nestalo!“ salutuje mu Tkaloun.

„Mjo,“ utrousí Řezáč, popaměti nasadí k pivu otvírák a zátka mu sykne pod rukou.

„Ale něco se stalo, Bedřichu,“ řekne Tkaloun. „Kvardová. Víš která? Zelená rádiovka…“ Mluvka přikývne.

„Říkala, že máš uhrančivý oči. A že kdyby sis vypral plášť a vzal čistou košili, že bys byl její typ. A víš, co ji na tobě vzrušuje? Že nejsi ukecanej jako její nebožtík. To ji úplně fascinuje.“

„Jsi blbec,“ ušklíbne se Řezáč.

„Říkala to. Ještě mluvila o kravatě, ale já jsem jí řek, paní Kvardová, to po něm nemůžete chtít. Pan Řezáč a kravata!“ ukáže si Tkaloun na čelo a zmizí.

Doma

Žižkovským domem se opět nese dunění nočního vlaku. Lokomotiva varovně zabučí a my se z Tkalounova gauče podíváme dolů na oblé střechy rychlíku.

V kupé (noční představa č. 2)

Vypadá to, že Pepa ve svých představách přitvrdil.

Do spoře osvětleného kupé vchází nikoli jedna, ale dvě průvodčí. Tu první známe a druhá, svěží a mladičká, je nám taky povědomá, ale nádražácká uniforma a čapka nám identifikaci ztěžují.

„Stýskalo se mi,“ řekne starší konduktérka jako obvykle.

„Mně taky,“ odpoví Tkalounův hlas.

„To je Lucka. Zaučuje se,“ ukáže průvodčí na mladou kamarádku.

„Zaučuje…“ řekne Pepův hlas s chlípnou nadějí. „No,“ mrkne smyslně učenka. „Paní Jaruška mi o vás vyprávěla.“

„Teď dlouho nezastavíme,“ řekne paní Jaruška, jak má ve zvyku. „To je dobře,“ slyšíme Tkalouna.

„Tady je ale vedro,“ rozepne si Lucka první knoflíky nádražáckého saka a s ostatními jí pomůže starší kolegyně.

„My jsme totiž bisexuálky,“ řekne dívka na vysvětlenou. „Obě?“ zeptá se Pepa.

„No jistě!“ zasměje se tomu Lucka. „Nejdřív jsem si myslela, že jsem lesbička, ale ukázalo se, že jsem bi. Je to praktičtější.“

A teď to Tkaloun spatří a my rázem víme, odkud tu holku známe: pod uniformou má Lucka kraťoučké tričko a vedle odhaleného pupíku sedm čárek propiskou.

Ve vagonu je teď slyšet jakési pravidelné rány.

„Co to je za rány? Výhybky?“ ptá se Tkaloun.

„Kde by se tady vzaly výhybky, blázínku,“ řekne paní Jarka už jen ve svém rafinovaném prádle a pak se k němu nakloní:

„Uděláme Lucince novou čárku na bříšku, chtěl byste?“

„To bych tedy velice rád…“

Dvířka do kupé se rozletí a na své kuchyňské židli sem skočí paní Lamková.

„Přišel mi důchod, švagre, tak vám nesu ty peníze,“ hlásí. „Teď ne, paní Lamková! Teď nám sem proboha nelezte!“ volá Tkaloun zoufale.

Doma

Tkaloun se probudí. Posadí se na lůžku a pak se zase položí. „Baba!“ uleví si.

„Pepo! Neležíš si na srdci? Máš asi nějakej hroznej sen,“ ozve se odvedle paní Eliška. „Strašnej!“

„Ráno mi ho řekneš. Obrať se na druhý bok.“

Tkaloun se však na druhý bok neobrátí, a rozkurážen strašným snem opustí svůj gauč, přilehne k manželce a pohladí ji po nahém rameni.

Eliška rozsvítí. „Co je? Je ti něco?“

Tkaloun spatří její rozespalou, nenalíčenou tvář. „Ale měl jsem takovej nápad,“ řekne. „Jakej nápad?“

„Takovej… Ale už ho nemám.“

Eliška zase zhasne. Chvíli vedle sebe leží mlčky. Pak žena řekne: „Myslím pořád na tu naši holku. My jsme přece v jejím věku byli šťastný…“

„Byli,“ vzdychne Tkaloun.

V lahvárně

Kdyby Tkaloun nepřišel do práce o něco dřív, asi by nezastihl Mluvku v plné parádě, asi by si aspoň kravatu sundal, ale stalo se. Major Řezáč má nejen kravatu a čistou košili, ale plášť bílý jako padlý sníh.

„No, Bedřichu, ty jsi úplnej lékárník,“ překvapí ho zezadu Tkaloun.

„Jdeš brzo, ne?“ podívá se Řezáč na hodinky.

Tkaloun si ho prohlíží ze všech stran:

„Sluší ti to, člověče. Ukaž se… Voholenej… vostříhanej, víš, na kolik vypadáš?“

„Nech si to,“ sundává si Mluvka přes hlavu kravatu jako nepohodlný obojek.

„Pětapadesát, víc bych ti nehádal.“

„Prosím tě…“ odmítá to bývalý důstojník nevrle, ale neumí zamaskovat, že mu to dělá dobře.

„A co rádiovka? Byla tady? Byla, viď?“ vyzvídá Tkaloun. „Mjo.“

„Ta čuměla, ne?“

Mluvka pokrčí rameny a svléká si svůj nový plášť. „A nemluvils moc? Nezapomeň, že mlčení je tvoje nejsilnější zbraň. To ji rozvášňuje.“

„Nazdar,“ řekne Mluvka na půl huby, protože má v ústech cigaretu, kterou si zapálí až venku.

„Zdar, soudruhu majore!“ pošle za ním Tkaloun a přidá i pár taktů Slavnostního pochodu Čs. lidové armády, ale zůstane to bez odezvy.

„Pohlídáte mi Pepinu, pane Tkaloun?“ ozve se z okénka. „Bude mi ctí,“ převezme Tkaloun od paní Grégrové tašku, v níž si hoví jezevčík, a zeptá se: „Už nemá průjem?“

„Už ne. Měla prochlazený bříško.“

„To dělají ty krátký nohy. Že má břicho u studený země,“ konstatuje odborně Tkaloun, hodí Pepině piškot a ta ho v letu lapne.

„Teda já jsem doktor, ale na tohle bych nepřišel,“ řekne další zákazník. Tkalounovi skloněnému nad basou je ten hlas povědomý a zarazí se. Když se podívá do okénka a spatří obrýleného čtyřicátníka, je zaskočen:

„Ahoj. Tebe bych tu nečekal.“

„Říkala Helenka, že jste změnil povolání…“ odpoví doktor.

„No jo. Já povolání, ty ženu… To je život,“ usměje se trpce Tkaloun.

Hovor je to rozpačitý.

„Chtěl jsem s várna ty věci probrat…“

„Jo. Máš moje činky například.“

„Ale nemoh jsem se k tomu rozhoupat. Bylo mi to blbý.“

„Jo,“ utrousí zase Tkaloun, ale pak si na něco vzpomene: „Ty, poslechni, Karle, když už děláš takový voloviny, nechtěl bys pro změnu udělat dobrej skutek? Dneska k večeru?“

Schodiště domu paní Lamkové

Tkaloun vede svého zetě po schodech nahoru a ptá se:

„Mě jako otce, rozumíš, by zajímalo, co dělala špatně. Aby se toho vyvarovala. Vždyť je to inteligentní, slušná holka.“

„No právě,“ odpoví doktor.

„Co tím myslíš?“ nerozumí Tkaloun.

„Táto – můžu vám tak ještě říkat?“

„No jistě.“

„Táto, Dáša, ta moje nová, není slušná. A tím mě dostala.“

„Je sprostá?“

„Strašně. Ona je hysterka. Vášnivý ženský jsou většinou hysterky. To si neumíte představit, co všechno ona v tý posteli říká a dělá.“

„Tak představit si to umím,“ míní Tkaloun.

„To si neumí představit nikdo. To je nestoudná, vulgární sexuální smršť. A do tý smrště já jsem se dostal po tom slušným, něžným bezvětří s Helenkou. A nebylo mi pomoci,“ řekne doktor.

„To má po mámě, to slušný bezvětří,“ usoudí Tkaloun. A to už se dostali ke dveřím paní Lamkové.

U paní Lamkové

„Nohy, pane doktore. Ty moje nohy voteklý,“ říká paní Lamková.

Na její hubené paži nafukuje doktor gumovým míčkem své zařízení na měření tlaku.

„A vy jste sama, paní Lamková? Nikdo se o vás nestará?“

„Sama.“

„Tak my si pro vás přijedeme a celkově vás vyšetříme,“ sleduje doktor indikátor.

„To mi musíš, Karle, dovyprávět o tý smršti, to mě zajímá,“ připomene Tkaloun tlumeně bývalému zeti. Mě tyhle věci pořád zajímaj. Fantazie mi pracuje i v mým věku, jenže oči by chtěly, rozumíš, ale…“

„Oči já měla vždycky jako ostříž!“ vmísí se paní Lamková.

„…ale ten organismus už…“ nedá se Tkaloun vyrušit.

Stará paní uchopí doktora za ruku a tajemně řekne:

„Zase tady byli!“

„Kdo?“

„Co se mi sem vloupávají.“

„A co vám ukradli?“ zajímá se doktor.

„Voni nekradou, pane doktore. Voni vyměňujou.“

„A copak vám vyměnili?“

„Knížky,“ ukáže stařenka na poličku s několika svazky. „Svéhlavička, znáte to.“

„Ne.“

„Tady švagr to zná, že jo?“ Tkaloun přikývne a dál dotírá na doktora: „Ty bys mi nemoh předepsat nějaký prášky na tu vitalitu?“

„Krásný čtení. Celej život je tam popisovanej,“ přede si svou nit Lamková.

„To bych se vám musel podívat na srdce, táto, aby to s váma neseklo,“ stačí se doktor věnovat oběma pacientům.

„Svéhlavička nevěstou, Svéhlavička babičkou…“ pokračuje žena. „Ty knížky vypadají stejně, ale mají poloviční písmena. Nepřečtu ani řádku. To voni mi dělají.“

„Taky na oční zajdeme,“ poznamená si doktor a ke Tkalounovi dodá:

„Přijďte někdy ráno. Dám vám takovej přístroj a budeme to srdce celej den pozorovat.“

„Voni mě pozorujou támhle z tý střechy,“ ukáže stařenka na komíny protějšího domu.

„A na psychiatrii, to je hned vedle,“ připíše si doktor a zvedne se k odchodu.

„A můžu s tím přístrojem chodit do práce?“ zajímá se Pepa.

„Jistě. Všechno normálně budete dělat, akorát si to budete zapisovat, abychom věděli, jak to to srdíčko snáší,“ uklidní doktor Tkalouna a potom pacientku:

„My si pro vás zejtra přijedeme sanitkou.“

Stařenka se dá na židli do skoku, aby za nimi dobře zamkla.

Schodiště domu paní Lamkové

„Tos udělal dobrej skutek, Karle,“ říká Tkaloun při sestupu po spoře osvětleném schodišti. „Nezajdeme na pivo?“

„Nemůžu, táto, bohužel.“

„Máš službu?“

„Nemám.“

„No tak! Dáme jedno dvě… Vždyť máme takovejch věcí probrat,“ přemlouvá ho Tkaloun.

„Táto, ona Dáša, abyste rozuměl…“

„Byls u pacientky, nenadálej případ…“ nabízí tchán řešení.

„Ona mi na to neskočí. Ona všechny ty moje kličky zná.“

„A Tomík, to jsem ti chtěl říct, Karle, proč za ním, člověče, nepřijdeš? Ten kluk pořád čeká, že přijdeš.“

„Víte proč?“ zastaví se doktor a přidrží se zábradlí. „Protože by mi to utrhlo srdce.“ Po chvíli ještě přidá: „A taky Dáša si to asi nepřeje, když teď čeká to dítě.“

„Tak já mu řeknu, že na něj myslíš.“

„Jo,“ řekne nešťastník už před domem. Oba se krátce obejmou a rozejdou se každý jiným směrem.

V kavárně hotelu Union

Sedět v nuselské Unionce a nevšimnout si toho obrazu není možné, protože celé kavárně vévodí. Výjev je z dvacátých či třicátých let minulého století. Na kopci nad Prahou, z níž je patrno jen pár továrních komínů, sedí v trávě mladá žena, asi služka.

Odběhla si, když páni nebyli doma, jen tak v zástěře na schůzku. Její milý opustil továrnu pod svahem a teď jí hladí koleno.

Tkaloun si sedl tak, aby na obraz dobře viděl. Když si vlévá do kávy smetanu, přichází Landa.

„Ahoj! Tady jsem nikdy nebyl.“

„Ne? Já sem chodím. Kvůli tomuhle obrazu,“ řekne Tkaloun. „Hezkej,“ přejede ho Landa očima. „To jsou mí rodiče.“

„Nekecej! Na tom obraze?“

„No jo. Randili a přišel tam malíř Villi Nowak, tak mu poseděli. Vidíš, že ona už má bříško? Tak tam jsem já.“

„To je dobrý. Co se děje?“ zajímá se Landa o důvod schůzky.

„Ptala se po tobě,“ řekne Tkaloun.

„Kdo?“

„Ta ženská mladá, macatá, jak jsi říkal, že je tvůj typ,“ rozjíždí dohazovač svou hru o štěstí své dcery.

„Jo ta! V samošce,“ zorientuje se Landa. „Vždyť mě ani neviděla.“

„Ba ne, člověče. Hned druhej den vyzvídala. Prej co to bylo za mužskýho, pane Tkaloun?“

„Neblázni,“ žasne Landa.

„A víš, co se jí na tobě líbí? Držení těla, člověče. Že se nehrbíš.“

„Já že se nehrbím?“ nevěří Landa svým uším a trochu se vyprší. „No jo. Zřejmě jste si padli do voka,“ lže Tkaloun. „To mě podrž. A je to vdaný, rozvedený, ovdovělý?“

„Momentálně je to vdaný, ale asi se to bude rozvádět.“

„Tak to by bylo symetrický,“ kvituje to spokojeně Landa.

„Velice slušná holka.“

„Jo.“

„Inteligentní.“

„Jo.“

„

„Z dobrý rodiny,“ přihodí Tkaloun další klad.

„Presso s mlíkem!“ objedná si Landa, a zatímco sleduje servírku, jak rutinními pohyby ovládá kávovar, svěří se: „Víš, co já hledám? Aby byla na pohled sexy, ale v posteli plachá jako jeptiška. Ten kontrast mě bere.“

„Myslím, žes na ni právě káp,“ řekne Tkaloun. „Víš, kde jsou Zámecký schody? Tak tam ona prodává loutky.“

„Ty vole, co ty o ní všechno nevíš,“ podiví se Landa.

„Lidi se mi svěřujou,“ vysvětlí to Tkaloun a ještě dodá: „Jo! A hlavně jí neříkej, že jsem to nějak dohodil. Neznáš mě.“

„Jasně.“

„Jo! Taky jí neříkej, že jsi učitel.“

„Jiný povolání si vymyslet,“ chápe to Landa.

„Protože učitele ona nesnáší. Oba rodiče jsou totiž kantoři.“

V lahvárně

Tkaloun si obléká pracovní plášť. Zkontroluje krabičku u svého pasu, na které bliká zelená dioda, a pečlivě plášť zapne, aby nebyla vidět. Horší je to u krku. Když nechá poslední knoflík košile povolený, je na jeho hrudi vidět kousek přísavky a drátu. Když ale knoflík zapne, vypadá jako blbec.

O pult zazvoní basa s dvaceti lahvemi. „Nazdar!“ strčí sem hlavu i trup zákazník Hromada. „Vy jste tu nějak dlouho nebyl, pane Hromada,“ uvítá ho Tkaloun. „Byl jsem na léčení. Žena mě tam poslala. To bych vám nepřál. Samí alkoholici.“

„A jak jste dopad?“

„Nezdařilo se. Basa vlastní,“ připomene Hromada a Tkaloun to připíše na lístek.

Debatu přeruší listonoška:

„Můžu vám to tady nechat? Nic doporučeného dneska není.“

„To víte, že jo, já to předám,“ souhlasí Pepa a doručovatelka nechá na pultě štůsek dopisů.

„Co to máte na krku?“ zajímá se Hromada, který už se zase nacpal do okénka.

„Nic. Takovej pokus,“ vezme Tkaloun basu a jde ji uložit. Nevědomky při tom shodí na zem největší z obálek. Hromada se nedá oblafnout:

„To na mně v léčebně taky zkoušeli. A já furt psal: sedím – mám žízeň, chodím – mám žízeň, ležím – mám žízeň. Tak nazdar!“

Když se Tkaloun vrátí k okénku, spatří na prošlapané betonové podlaze v místě, kde zůstala po vytírání kaluž, obálku. Sehne se pro ni a vidí, že je nejen nacucaná vodou, ale i natržená. Vykukuje z ní jakýsi prospekt na křídovém papíře, takže se dá přečíst konec nadpisu: VRATNÝCH LAHVI APVR-S 2. Pepa neukrotí svou zvědavost a opatrně odtrhne mokrý cíp obálky, aby si mohl tu krutou pravdu přečíst celou:

AUTOMATICKÝ PŘIJÍMAČ VRATNÝCH LAHVÍ APVR-S 2

Lup ho! Tik, který dlouho spal, se probudil a cuknul mu hlavou.

Tkaloun si kapesníkem otře pot z čela a potom vytáhne z kapsy svůj výkaz činnosti.

„Tak tohle si zapíšeme, protože to se nutně projeví…“

Do toho vejde Úlisný s mobilem v ruce:

„Já se picnu! Píše mi Čárkovaná! Já jí totiž napsal fantastický vyznání… geniální. Tý to ale trvalo! Hergot, to je napínavý… Poslouchejte,“ otevřel Mirek konečně textovou zprávu a dychtivě čte z displeje:

„Milý Mirku, díky za vrácení mobilu, ale nevzpomínám si, že by jsem ti dávala svoje číslo. Mám již přítele a kromě toho nejsi můj tip.“

Při čtení mu z očí vyprchala veškerá radost.

„Typ se píše s měkkým i?“ zeptá se.

„Ne. A taky se nepíše ‚by jsem, ale bych,‘“ odpoví suše Tkaloun, nepřestávaje civět na mokrou obálku.

„Tak to by bylo…“ zavře Mirek zprávu a strčí mobil do kapsy.

Pak teprve si všimne, že s Tkalounem není něco v pořádku.

„Co je s várna, pane Tkaloun?“ přistoupí k němu zezadu. „Jestli je to kvůli mně, tak já jsem na kopačky zvyklej. Já je dostávám furt. A víte proč? Protože si vždycky vyberu holku, která je proti mně neúměrně krásná. Což je skoro každá.“

Tkaloun mu mlčky podá prospekt, který už z mokré obálky vysunul celý.

Úlisný ho přehlídne a tiše hvízdne. „To jako znamená, že spadla klec?“

„Jo,“ řekne Tkaloun a sáhne nad sebe. Okénko příjmu vratných lahví sjede v lištách dolů.

„Jako že místo vás a Mluvky tady bude ta kraksna?“

„To si piš.“

„Já bych to ztopil,“ vezme Úlisný prospekt a zamíří ke svému lisu. „Pošlou novej.“

„Tak ho slisujem zas. Tam se toho vejde…“

„Budeme muset,“ řekne Tkaloun a škubne hlavou.

„Neviděli jsme se už?“ pomůže jí Landa a v ramenech se ještě víc napřímí, aby se jí připomněl.

„Neviděli,“ odpálí ho Helenka jako běžného dohrávce. „Máte zájem o loutku?“

„0 loutku ne,“ řekne Landa tónem, z něhož by při trošce dobré vůle mohla vyčíst, že o loutkovodičku by zájem byl. Ale Helenka dobrou vůli neprojeví.

„Tak je mi líto,“ řekne.

Panáček dotančí a mladá žena s ním zmizí v krámku.

Landa se rozpačitě ošije a nejvýstižněji by se dalo říci, že odprejskne.

Na Zámeckých schodech

Landa zaútočí na Helenku od Klárova. Proplétá se mezi turisty a vadí jim při fotografování. Aby vlastní útok oddálil, pozdrží se u muže, který si namáčí prsty v kádince s teplou vodou a hraje na svém monstru se spoustou hadiček a skleněných pohárů Smetanovu symfonickou báseň o Vltavě.

Pak stoupá po schodech ke Hradu a s každým stupněm stoupá i jeho nervozita.

Když vidí na zdi svůj shrbený stín, narovná se v ramenech.

Zastaví se až u otevřených dveří malého krámku. Na podlaze tam tančí loutka. Je to panáček ve slamáčku. Lehkými, pavoučími pohyby se plyšovými botkami dotýká podlahy a také jeho malé ruce se ladně poddávají hudbě linoucí se z temnoty obchůdku. To Landu zaujme. Je to radostná podívaná. Landův pohled vystoupá po nitkách výš, aby viděl toho dovedného vodiče. Spatří ženské ruce a pak celou Helenku.

Do obchodu se nalíčila, a tak jí to velmi sluší.

Landa se na ni výmluvně usměje, ale mladá paní jako by si ho nepamatovala.

„Dobrý den,“ přistoupí útočník blíž.

„Dobrý den,“ odpoví Helenka, nepřestávajíc se věnovat tanci.

V lahvárně

Čárkovaná vrátila lahve a Tkaloun s Úlisným se dívají, jak odchází k automatu s nápoji.

„Kolik?“ zajímá se Mirek.

„Patnáct, člověče.“

„To není možný, pane Tkaloun. To musí znamenat něco jinýho. To by sem takhle normálně nedošla.“

„To neznáš ženský.“

„Ale že to musí bejt chlap, co? I kdyby to bylo za dva dny…“

„Třeba na to není sám,“ řekne zkušeně Tkaloun. „Jo takhle…“ pochopí Úlisný. „To je mrcha.“

„No, taks to viděl a jdi si zase lisovat,“ vystrnadí ho Pepa z pozorovatelny, aby se mohl pohodlně opřít lokty o podávači pult.

Prosklenými dveřmi, které se před zákazníky samy otevírají a zavírají, sem svítí oranžové slunce sklánějící se k západu. A v jeho záři spatří Tkaloun přírodní úkaz. Čárkovaná si natočila z automatu citronádu a jak ji popíjí, slunce jí prosvítí sukni. A sotva zmizí v obchodě, míří sem z chodníku v lehkých letních šatech jiná. Je sluncem prozářena tak, že je vidět silueta celých jejích štíhlých, ještě holčičích nohou.

A hned po ní se nechá prosvítit maminka, vedoucí za ruku dítě.

Snímky jsou tak dokonalé, že Tkaloun vidí, které ženě se stehna nahoře dotýkají, což má rád, a které mezi nimi zůstává proluka, což se mu tak nelíbí, ale ne natolik, že by ho to nezajímalo. Korunu všemu nasadí žena na vysokých podpatcích, která si dává na své chůzi zvlášť záležet. Tu mu do jeho laterny magiky seslalo samo nebe. Nohy, v rozkroku vzorně spojené, se kladou jedna před druhou jako na těch módních přehlídkách a míří k němu. Do tváře jí kvůli slunci nevidí, ale ta silueta Tkalouna dorazí. Orosí se mu čelo a náhle cítí, že tu drásavou podívanou déle nesnese, že musí něco udělat, jinak se skácí. A tu se přistihne, že opouští svou vyhlídku a uchyluje se do stínu vlevo od okénka a tiskne čelo a ruce na chladnou bílou stěnu.

Když se od ní odpoutá, s úžasem zírá na Mluvkův tajemný trojúhelník, který právě přijal dalšího zoufalce.

„Haló?“ dovolává se žena obsluhy nejistým, zadýchaným hlasem.

Když Tkaloun přistoupí k okénku, nevěří svým očím ani uším.

„Stýskalo se mi,“ řekne kolegyně Ptáčkova přesně tak jako v jeho nočních představách. A ještě k tomu přidá:

„Tak jsem se na tebe přišla podívat.“

„Mně taky…“ řekne Tkaloun a koukají na sebe. Kolegyně je vykrášlená a nějak vyšší, což způsobují asi ty lodičky na vysokém podpatku, které si pro tuto návštěvu zakoupila ze svého nízkého učitelského platu.

Její ruka položí na desku podávacího okénka růžovou obálku a posune ji k Pepovi.

V kupé (noční představa č. 3)

Noční vlak se plouží městem a zatroubí s toužebností jelena v říji.

Ve Tkalounově plyšovém kupé to také podle toho vypadá. Sedí tu nejen konduktérka Jaruška s Luckou, která se zaučuje, ale u okna, tvář přikrytou záclonkou, nohu přes nohu, se ukrývá zatím neznámá dáma v koženém sado-maso oblečení.

„Stýskalo se nám,“ řeknou Jaruška s Luckou zároveň.

„Mně taky. Kdo to je?“ šeptá Tkaloun.

S pohledem k oknu pokrčí konduktérky rameny a tu dáma odhrne záclonku z obličeje a řekne: „Baf!“

S těmi slovy práskne do vzduchu dlouhými důtkami. „Paní ředitelko!“ vydechne Tkaloun, v úžasu poznávaje svou nadřízenou ze školy.

„Neříkej, že sis mě nepřál, Ždímáku!“ zamrká ředitelka přilepenými dlouhými řasami.

„Přál, jejej, a kolikrát, ale…“

„No, copak, copak? Odvaha nám chyběla?“

„Tak my snad zmizíme,“ ozve se paní Jaruška uraženě.

„Jasně, není o nás zájem…“ řekne Lucka a obě skutečně začínají od hlav dolů mizet.

„Ne, ne, počkejte, děvčata, já vás mám všechny rád, ale…“

„Počkej ještě, třeba se vzpamatuje,“ štípne ji bezhlavá paní Jaruš do stehna, které ještě nezmizelo, a Lucka se znovu zviditelní.

„Já jsem dneska strašně ospalej, rozumíte, mám starosti s dcerou, se zaměstnáním…“ omlouvá se Tkaloun.

„No, podívej, chudinka paní ředitelka se nám tu taky ztrácí před očima,“ upozorní Jaruška, že Málková už přišla o hlavu.

„Já se velice omlouvám, dámy, ale já vás dneska asi… neto… neudržím…“ převaluje Tkaloun těžce slova, jak ho zmáhá spánek.

Doma

Tkaloun chrápe. Noc se zvolna začíná projasňovat a do jeho oddychování se vmísí ranní ptačí zpěv. Skřeky a pískoty se zmnožují a odrážejí se od stěn domů.

Podíváme se z okna na koleje s akáty a na oprýskané stavby u trati. V té chvíli k němu přilehne paní Eliška.

Tkaloun se převalí na bok a udělá jí místo. Protože je větší, má Eliščinu hlavu pod bradou, přitisknut k jejím zádům.

„Co ty ke mně cítíš… kromě odporu?“ zeptá se po chvíli, a to tak, že je v tom výčitka i humor.

„Ale Eli… Nezlob,“ řekne Tkaloun se zavřenýma očima.

„Pepo, já už tě nepřitahuju, to ženská pozná. Ale ty mě taky ne. S tebou už není ani láska ani legrace, víš to?“

„Legraci občas dělám,“ namítne Tkaloun.

„Málo. Já jsem se vždycky na něco těšila. Na léto, že bude teplo, na zimu, že nebudou mouchy… To mi stačilo. A teď se nemám čeho zachytit, rozumíš mi? Protože vidím, že vedle mě vegetuješ, jen proto, že ti nic jinýho nezbejvá.“

Při těch slovech mu rukou zajede pod kabátek pyžama na hrudník.

„Ježíš, co to tady máš?“ vyděsí se.

„To jsou přísavky… To mi dal doktor na sledování srdce.“

„Tobě se to zhoršilo?“

„Nezhoršilo. Ale čtyřiadvacet hodin mě to sleduje a já si musím přesně zapisovat, co dělám,“ vysvětluje Pepa.

„To budeš každou noc takhle zadrátovanej?“ dospěje Eliščina ruka až ke krabičce, kam se všechny vodiče sbíhají.

„Ne, jenom dneska,“ uklidní ji Tkaloun a pak začne šátrat na nočním stolku po tužce: „Kolik je hodin? Musím si napsat, že jsi ke mně přilehla, co to s tím srdcem udělalo.“

Karlova ordinace

Doktor sleduje křivku srdeční činnosti na pruhu papíru: „Nic, táto.“

„Vůbec nic?“ diví se Tkaloun, sedící tu do půl těla svlečený s přísavkami na hrudníku. „Ve 4.35 ráno to bylo přesně.“

„Ani ťuk. Ale jinak je to horská dráha. Podívejte tady v deset dopoledne.“

„To přišel takovej prospekt blbej. Tak jsem se rozčílil a zase jsem měl ten tik,“ řekne Tkaloun a sykne bolestí, jak mu sestřička Dáša vyškubne přísavku z chlupů na prsou. Nenápadně si nástupkyni své dcery prohlíží. Zrak mu sklouzne do výstřihu a při tom se setká s jejím pohledem, který o tom ví.

„No vidíte. Nebo tady… 16.40,“ studuje doktor křivku. „To vím přesně. Zapadalo slunce a to jsem se taky rozčílil, ale příjemně,“ vzpomene si Pepa.

Doktor odloží záznam a konstatuje:

„Prostě to srdíčko bysme neměli pokoušet. Já vám napíšu vitamin E…“

„To už jsem bral,“ mávne nad tím Tkaloun rukou.

Karel počká, až sexuální smršť Dáša přejde do sousední kóje, kde ji však prosklenými dveřmi stále vidíme, aby mohl dát pacientovi důvěrnou radu:

„Táto, já jsem s Helenkou míval taky problémy, a to jsem mladej. Ona kolikrát změna partnera udělá víc než všechny medikamenty. Ne že bych vám to radil, ale jenom abyste to věděl.“

V prodejně

Prodejnou zní hudba z rozhlasu. Tkaloun dělá pořádek v oddělení nápojů. Když zamíří s prázdnými basami k lahvárně, vzbudí jeho pozornost zákazník, který nějak dlouho postává u regálu s tvrdým alkoholem. Vedle nákupního vozíku, v němž zahlédne pár rohlíků a chleba, má ten člověk velký kufr přepásaný řemenem. Tkaloun přejde do sousední uličky a odtud ho sleduje průzorem mezi pracími prášky.

Tok hudby je teď přerušen hlasem oblíbené herečky Áji Filcíkové:

„Čau, milí posluchači Erotické poradny. Dneska pro vás mám opravdu zajímavé téma: Záleží na velikosti? To je, co? Tak ze své vlastní zkušenosti vám můžu říct…“

Program je náhle drasticky přerván hlasem účetní Outratové:

„Hlášení pro zaměstnance: Pan Tkaloun má v kanceláři telefon!“

Tkaloun to slyší, ale nepřestává podezřelého muže sledovat.

Zákazník bere z regálu velkou láhev becherovky a prohlíží si ji. Pak se nenápadně rozhlédne a obratným pohybem zasune láhev do díry v boční stěně kufru. Díra se po vložení becherovky opět zacelila. Zatímco sahá pro další tvrdý alkohol, Tkaloun vyrazí k ředitelské kanceláři. Míjí reproduktor, z něhož se opět vyline Ájin sexuplný hlas:

„Tak to byla moje první zkušenost nezkušené dívky…“

V kanceláři

Rádio Čau je slyšet i v ředitelově kanceláři. Šubrt polosedí, pololeží za stolem, s nohama vystrčenýma do prostoru, a se zájmem poslouchá.

„Jiný můj přítel, nebudu ho pochopitelně jmenovat, ani mu dělat reklamu, mě skutečně příjemně překvapil. V intimní chvíli se totiž ukázalo…“

Outratová pozoruje svého šéfa a pak se nakloní k mikrofonu, aby napínavé vysílání znovu škodolibě přerušila:

„Opakuji, pan Tkaloun má v kanceláři telefon!“

Šubrt se na ni vyčítavě otočí. Účetní ještě okamžik počká, než tlačítko interkomu pustí.

„To je, co?“ ukončí svou příhodu Ája a hned pokračuje: „Posluchačka Milena nám radí, že o velikosti nám leccos napoví velikost pánských nohou. Tedy číslo bot.“

Účetní Outratová se zpod brýlí podívá na Šubrtovy nevelké boty. Šubrt nenápadně stáhne nohy pod stůl.

„Ale pozor: i malý Kašpárek dokáže někdy zahrát velké divadlo. Čau!“ uzavře svou poradnu Ája.

Šubrt se usměje a své nohy zase vystaví.

Vtom vrazí do kanceláře Tkaloun:

„Pane řediteli, oddělení tvrdého alkoholu, mrkněte na to!“ Šubrt pohlédne na příslušný monitor a pak prostor přiblíží. Právě ve chvíli, kdy chlap zasouvá další láhev do kufru.

„Tady…“ ukáže účetní Outratová na sluchátko položené na haldě faktur. „Tkaloun! Haló?“ ohlásí se Pepa.

„Miluško, jdeme na něj!“ zavelí Šubrt a cestou ke dveřím procedí ke Tkalounovi: „Zkraťte to, obklíčíme ho!“

„To je divný, Roberte, to je divný,“ telefonuje Pepa. „A kytku jsi přines?… Nepřines? V tom je ta chyba, kamaráde!“

Před školou

Landa telefonuje z mobilu cestou ze školy.

„Nazdar!“ odpoví na pozdrav procházejícímu žákovi.

„Ty už končíš? Já už taky budu muset,“ slyšíme ve sluchátku Tkalounův hlas.

„Nekončím, zdravím žáka.“

„Kterýho?“

„To je jedno. Podstatný je, Pepo, že jsem se zabouch. Ale strašně. Já jsem z ní nemocnej. To je ti ženská, kterou neutáhneš, ty vole, na vařený nudli. Jak mě hnala, rozumíš, to bylo fantastický. Ale jak na ni, Pepo, jak na ni?“

V kanceláři

Tkaloun, který při tom sleduje na monitorech obkličování zloděje, mu do telefonu poradí:

„Růže, Roberte. Každej den jednu růži a domů. Vytrvale. Jako mezek. Ani nemusíš mluvit, rozumíš. Růži – a domů! A to ona nevydrží. Při pátý růži to každá vzdá. A ty vjedeš do pevnosti, Roberte, jako vítěz. Na koni. Ahoj!“

Když pokládá sluchátko, vejdou do kanceláře dva zedníci. „My jdeme vysekat tu díru,“ řekne starší z nich. „Jakou díru?“ zeptá se Tkaloun. „Pro tu mašinu na flašky.“

Tkaloun zbledne (ale nevím, jak to ve filmu udělám): „Na flašky?“

Přejde po kanceláři, aby získal čas, pak se ředitelsky posadí za ředitelský stůl a řekne:

„My tady o žádný mašině na flašky nevíme. A víte proč? My tady máme na flašky chlapa. Velice schopnýho. O kterýho bychom neradi přišli.“

„Zavoláme Morávkovi,“ usoudí mladší zedník na odchodu.

„To bude nejlepší,“ schválí to Pepa, a aby své roli dodal na věrohodnosti, ještě do mikrofonu zahlásí:

„Pokladny, hlaste tržby!“

Doma

Tkaloun odemkl dveře bytu a zouvaje si boty vesele hlaholí: „Ženo má, ženo má, neplač!“

„Antoníne, muži můj jediný, proč se mi vracíš v tyto hodiny?“ odrecituje mechanicky Eliška. Tomík, který vybarvuje omalovánky, přeruší práci a s údivem to sleduje. Pepa je oba políbí a pokračuje:

„Soudruzi, dělníci elektrárenští,

divnou ženu vám mám.

Když se jí do očí podívám,

pláče a říká, že člověk jsem prokletý…“

„To je svatá pravda,“ utrousí Eliška, která si zatrhává v novinách televizní pořady hodné sledování, mezi jinými i český film Kolja, který dávají ve středu.

„Zeptejte se mě, co je novýho v práci.“

„Co je novýho v pláci?“ zapojí se Tomík do hry.

„Tak představte si, zloděj.“

„Prosím tebe…“ povinně se podiví Eli.

„Dooplavdickej zloděj?“

„Ale jak rafinovaněji Ukrad zboží za dva a půl tisíce. Už jsi měla kafe?“

„Neměla.“

„Tak si dáme kafe,“ chutě natočí Tkaloun do varné konvice vodu. „A víš, kdo ho odhalil?“

„Ty,“ hádá manželka.

„Jak to víš?“ podiví se Tkaloun a postaví varnou konvici na plynový sporák.

„Jinak bys mi to nevyprávěl,“ řekne Eliška.

„Škoda. Vlastní vinou ses připravila o pointu. A víš, co mi řek policejní inspektor?“ zažehne Pepa pod konvicí modrý plamen. „Teda, pane Tkaloun…“ tipne si manželka. „Ano. A dál?“

„Dál nevím.“

„Pane Tkaloun, víte koho jste dopadl při činu? Jardu Plže, postrach potravinových řetězců. Takový lidi jako vy bychom u policie potřebovali jako sůl,“ mluví za něj Tkaloun.

„Pepo, slib mi, že nepůjdeš k policii,“ přestane Eliška zatrhávat.

„A ředitel potom veřejně řek, že mi navrhne odměnu. Zákazníci, jak to slyšeli, se, představ si, roztleskali.“

Eliška nasaje do nozder vzduch:

„Tady něco smrdí…“

„No jo! Samochvála. To známe, ty tvoje humory. Tomíku, babička dědovi nevěří, ale nebejt mě…“

„Počkej, tady jako by se něco pálilo…“ vstane Eliška a hledá ohnisko zápachu, až ho najde. „To snad není pravda! To snad není pravda!!“ volá zoufale a s chňapkou na ruce zvedá varnou konvici, z jejíhož roztaveného, seškvařeného dna kanou na sporák páchnoucí umělohmotné slzy.

„Jak můžeš dát elektrickou konvici na plynový sporák?!!“ křičí Eliška zoufale.

„Promiň, Eli, promiň…“ prohlíží si Tkaloun zničený spotřebič a bláhově ho zkusí nasadit do jeho plastového kopyta. Nádoba sice nedosedne, ale přilepí se. „Jsem idiot.“

„Babi, co to je idiot?“ ptá se Tomík.

„To je tvůj dědeček, Tomíku,“ vysvětlí mu Eliška.

Zámecké schody

Hudba hraje a loutka v slamáčku tančí. Když má ručičky před sebou, někdo do nich vloží rudou, ještě zavřenou růži na dlouhém stonku. Panáček ustane v pohybu, skloní hlavu a udiveně na ni pohlédne.

Helenka růži vezme a zanese ji do krámku. Tam ji vsadí do vázy, kde už jsou dvě. Jedna má plátky úplně rozevřené, druhá napolo.

V lahvárně

Tkaloun vytáhne zpod štůsku starých časopisů růžovou obálku. Je rozlepená, ohmataná, zřejmě si dopis už několikrát četl. Je v něm jediná řádka:

KAŽDÝ ČTVRTEK OD 16 DO 20 SAMA DOMA.

Tkaloun pohlédne na hodinky a podrbe se v šedivých vousech.

Konečně přichází Mluvka, aby ho vystřídal. Tkaloun se postaví do pozoru a přivítá ho imitací dechovky, která hraje přehlídkový pochod Čs. lidové armády.

„Nejdu pozdě?“ přeruší to Mluvka mávnutím paže, oblékaje si bílý plášť.

„Jdeš akorát. Díky, Bedřichu, máš to u mě,“ vrátí Tkaloun obálku pod noviny a svůj plášť si svlékne.

Mluvka mu strčí do ruky nějaký leták a stejný připíná na boční stěnu podávacího okýnka.

„Ahoj! Co to je?“ zajímá se Tkaloun. Na plakátku je dosti neuměle nakreslen balon plující oblohou a pod ním nápis POLEŤTE S NÁMI! A ještě níž VÝHODNÉ ZAVÁDĚCÍ CENY!

„Syn,“ řekne Mluvka.

„Syn lítá s balonem?“ Mluvka přikývne.

„No jo, tys byl vlastně u letectva. Tak to má v krvi,“ upravuje se Tkaloun u malého zrcadla nad umyvadlem. „Co má?“ nerozumí Mluvka. „Lítání že má po tobě.“

Mluvka jako by se rozhodl, že parťákovi něco vyzradí. Prstem ho přivolá blíž a řekne: „Libavá.“

„Vojenský prostor Libavá,“ přikývne Tkaloun.

„Vostrý střelby. Protiletadlový dělostřelectvo. Prásklo mi to u levýho ucha. Slyším. Ale jen na pravý.“

Tkaloun chápavě přikývne a pohlédne na hodinky.

„Já myslel, žes byl u letectva, a tys byl u protiletectva,“ pohlédne Tkaloun na hodinky.

„Náčelník štábu,“ upřesní Řezáč své postavení.

„Aha, tos byl teda šajba. Tak ahoj!“

„Kam?“

„Tak ahoj!“ zopakuje mu Tkaloun do pravého ucha.

„Syn má zkoušky na lítání, já to jistím dole,“ pošle za ním ještě Mluvka.

Na chodbě u Ptáčků

S kyticí v jedné ruce a s lahví vína zabalenou v jemném papíru stoupá Tkaloun po schodech činžovního domu a zastaví se u dveří se štítkem PTÁČKOVI. Chvíli čeká s rukou na srdci, až se mu upraví dech. Z bytu se ozývá televize. Jeho prst se nad tlačítkem zvonku chvěje a váhá, ale pak ho krátce stiskne.

Dveře se otevřou a Tkaloun, připravený předat květiny, zírá na chlapa v nátělníku. Zřejmě Ptáček.

„Dobrý den,“ hekne.

„Dobrý den,“ odpoví Ptáček s pohledem na kytku a pak na láhev. „Já jsem Tkaloun. Bývalý kolega kolegyně Ptáčkové,“ vyblekotá Pepa. „Jo takhle! Pojďte dál, pane Tkaloun. Jaruš! Máš návštěvu. Ta bude ráda, nezouvejte se.“

U Ptáčků

Jaruš, zahleděná na televizní obrazovku zvědavě vyhlédne ke dveřím. Když spatří Tkalouna, ztuhne.

„Ahoj, Pepo…“ řekne selhávajícím hlasem a její oči k němu vyšlou zoufalou otázku, co tu proboha dělá.

Z televize zní hlas vyšetřovatele z filmu Kolja:

„A co to, co to? Nikdy předtím jste do toho neměl chuť, zapřisáhlej starej mládenec, a najednou lup ho!“

„Nazdar, Jaruško. Promiň, že ruším, ale přišel jsem tě o něco poprosit.“

„Posaďte se, pane Tkaloun,“ řekne Ptáček.

„Děkuji,“ sveze se Tkaloun do koženého křesla a položí na stolek květiny a láhev. Ještě pitomec sáhne do kapsy pro slané tyčinky a taky je k darům přidá.

Pak zoufale vybudí mozek na stupeň nejvyšší nouze, aby vydal toto vysvětlení své návštěvy:

„Jeden chlapec… by totiž potřeboval doučovat. Matematiku. Bude dělat zkoušky. Z matematiky. A tak jsem si myslel, jestli bys nebyla tak hodná a dala mu pár hodin. Matematiky.“

Ptáčkova se po jeho slovech rozpláče.

„Ale Jaruš! Vždyť užs to viděla nejmíň třikrát. Ona tenhle film vždycky vobrečí. Já to vypnu, ne?“ řekne Ptáček.

„Ne,“ vzlykne Ptáčkova do kapesníku. „Promiň, Pepo.“

„Chcete kafe? Já vám udělám kafe,“ zamíří manžel do kuchyně. „Je středa, Pepo! Psala jsem ve čtvrtek,“ zapláče tiše Jaruška. „Myslel jsem, že je čtvrtek,“ hlesne Tkaloun.

„Ve čtvrtek odpoledne bys ho mohla doučovat, Jaruš,“ zahalasí muž z kuchyně. „To mám golf, tak byste tady měli klid.“

„Ve čtvrtek bysme tady měli klid,“ vzdychne kolegyně Ptáčkova s nešťastným pohledem na zdrceného Tkalouna.

V kadeřnictví

Proud rozprášeného tužidla dopadá na dámský účes. Dáma si drží před tváří zamlžený štítek z plexiskla, aby si chránila oči, takže její tvář spatříme, až když kadeřnice řekne: „Tak, hotovo, prosím!“

Tou zákaznicí je paní Eliška. Má obarvené vlasy a kadeřnice jí teď ukazuje v zrcátku nový účes ze všech stran.

„Spokojena? Manžel vás nepozná,“ pochválí si kadeřnice výtvor.

„Líbím se ti, Tomíku?“ obrátí se Eliška na vnuka, kterému dali na hraní košík s natáčkami.

„Líbíš,“ řekne chlapeček, aniž se podívá.

Před kadeřnictvím

Venku vezme paní Tkalounová vnuka za ruku a svěří mu tajemství, které vypadá jako sladké, ale není:

„Víš, co my uděláme, Tomíku? My dědečka překvapíme v prodejně. Schválně jestli babičku pozná.“

Doma

Tkaloun se doma v předsíni přezuje do trepek. Tentokrát si vstupní verše vypůjčí od Jaroslava Seiferta.

„Tu nemohu se vynadívat

a všechno ve mně začne zpívat:

Maminko má!

Jak je to hezké u nás doma!“ zavolá do bytu. Žádné odezvy se však nedočká, a tak vejde. Eliška něco chystá na plotně.

„Ahoj!“ začichá Tkaloun vůni pokrmu. „Co to bude?“

„Omeleta. Jak bylo v práci?“ zeptá se Eliška tónem, v němž ještě není možno poznat, že jde o začátek výslechu.

„Během mé služby se nic mimořádného nestalo,“ zahlásí Pepa tak, jak to praktikuje s Mluvkou. „Do kolika jsi dělal?“

Eliška to zase řekne tak obyčejně, jako by jí na odpovědi ani nezáleželo, neboť ptáček nesmí být vyplašen.

„Normálně. Do osmi,“ podívá se Tkaloun na hodinky. „Proč?“

„Protože jsem tě tam byla navštívit.“ Bác! Teď se předveď, Tkaloune!

„Tys byla u nás v prodejně? Vždyť jsi přísahala, že tam nepáchneš,“ zdržuje Pepa výslech, neboť ještě nemá vymyšleno, kde byl, a ta otázka už se třepotá ve vzduchu.

„No a já jsem tam páchla. S Tomíkem. Že dědečka překvapíme, jestli si všimne, že má babička nový přeliv.“

„Ty máš novej přeliv! Krásnej,“ chopí se Tkaloun dalšího tématu, ale zbytečně.

„Ale dědeček si nevšim, protože tam nebyl. A nevšim si toho ani doma, protože ho babička nezajímá. Dědeček má jiný zájmy, babička je mu dobrá, jen aby mu uvařila,“ kydne Eliška na talíř omeletu a přihodí k ní okurku.

„Ale Mluvka ti přece řek, kde jsem,“ zabruslí Tkaloun na tenkém ledě, protože nemá tušení, co mohl Mluvka říct. „Neřek mi nic. Koukal jako vrah.“

To nebylo od Elišky moc chytré. Pepa teď ví, že Mluvka nemluvil, a bude se mu bruslit o něco líp.

„Taky za to seděl. On málem zavraždil…“

„Mě nezajímá Mluvka, mě zajímá, kdes byl!“ uhodí Eliška.

„Já jsem ti neřek, že někdy roznáším nákupy do bytu?“ vyleze z Tkalouna.

* „Ne, tos mi teda neřek,“ řekne suše Eliška a hodí na stůl příbor.

„Šubrt, jako ředitel, to zaved. Pro starý lidi, když onemocněj…“

„Prosím tě, nelži!“ přeruší ho Eliška. „Mě to ponižuje! A hnusíš se mi, když se potíš, abys mě obelhal, protože vím, kdes byl!“

„Eliško, přece mě nebudeš na starý kolena… Vždyť už jsem dědek!“ přiloží Tkaloun ruce na prsa.

„Ale chlípnej a směšnej! Pepo,“ přisedne si Eliška ke stolu a zblízka, z očí do očí se ho zeptá: „Kdybys byl u nějaký ženský, kdybys byl, řek bys mi to? Přísahej!“

Tkaloun po třech vteřinách odpoví po pravdě: „Neřek. Protože by tě to ranilo.“

„Tak vidíš. Čili celá ta debata je zbytečná. Protože vám pan doktor Plzák vtlouk do hlavy: zatloukat, zatloukat, zatloukat. Debil!“

A teď se v Tkalounově hlavě vylíhne pocit, že vlastně nelže. Že si nic neužil, že sice chtěl, ale to je vedlejší. Ve skutečnosti byl na návštěvě, kam dodal láhev vína a kytku. A teď za to trpí.

„Tak já roznáším starým, nemohoucím lidem nápoje, potraviny, květiny…“ spustí ukřivděně.

„Nech toho! Jako by nestačilo, že máme starosti s Helenkou!“ vymrští se Eliška od svého talíře a přibouchne za sebou dveře do ložnice tak prudce, že ze zdi spadne obrázek.

Pepa ho zvedne. Sklo neprasklo. Je na něm Eliška, když jí bylo kolem třiceti. Je bez vrásek, je krásná a mile se usmívá.

V parku

Je dopoledne a Tkaloun jde s Tomíkem do parku. Tomík má na uších svůj lékařský fonendoskop.

Když usednou na lavičku, všimne si chlapeček staršího pána, který stojí nehnuté na trávníku s dlaní napřaženou do prostoru (asi to bude Smoljak).

„Ten pán je socha, dědo?“

„Ne. Ten pán má na dlani drobky nebo zrní a čeká na ptáčka, jestli si mu sedne na ruku. Buď zticha, ať ho nevyplašíš.“

Tkaloun je ospalý. Nastaví tvář sluníčku a přivře oči.

Tomík chvíli pozoruje penzisty, kteří opodál napjatě čekají, zda bude pták přilákán, a pak se zeptá:

„Dědo, víš, koho to je, tohle poslouchátko?“

„Vím. Tátovo.“

„Má si pro to přijít, a pořád nejde,“ prohlíží si Tomík nástroj. Tkaloun zívne.

Tomík mu přiloží naslouchátko k jeho srdci.

Slyšíme, co slyší on: šustot, jak se membrána sune po košili, a pak slabé buchání Tkalounova srdce.

„Dýchejte zhluboka, pane,“ přikáže chlapeček a slyší dědovy průdušky.

„Jste zdravej,“ řekne.

Tkaloun nic. Když Tomík pozná, že mu pacient usnul, dá mu naslouchadla do uší a snímačem zvuku zaklepe na opěradlo lavičky.

Hrozné rány Tkalouna vylekají. Právě ve chvíli, kdy se sýkorka konečně posadila na pánovu dlaň, Tkaloun zařve a vyplašený ptáček uletí.

Pán zklamaně zakroutí hlavou a věnuje mu silně vyčítavý pohled.

U lisu

Tkaloun přichází na odpolední směnu.

„Chodíte, jako byste byl málo nataženej, pane Tkaloun,“ konstatuje Mirek od lisu, sešlapávaje krabice.

„Taková věc, kamaráde,“ promne si Tkaloun vousy. „Včera byla středa, viď, a dneska je čtvrtek.“

„No jo. Čtvrtek.“

„A ty jsi tady dočasně, že jo? Uděláš si školu. Aspoň to tvrdíš.“

„No jo. Časem,“ přikývne Úlisný.

„Časem, časem! Domluvil jsem ti na dnešek doučování z matematiky.“

„Ale pane Tkaloun, to je čistě výhledově, ta škola…“

„Nekecej. Tak dlouho to budeš odkládat, až zkejsneš nadosmrti u lisu. Tady tu obálku dáš paní učitelce, napsal jsem tam takový doporučení. Máš to dneska ve čtyři.“

„Ale já do čtyř dělám,“ brání se vyjevený Šourek.

„Tak tam budeš v půl pátý. Tady máš peníze, kup jí kytku,“ řekne nekompromisně Tkaloun a zmizí v lahvárně.

Úlisný si přečte adresu na obálce a zakroutí nad ní hlavou.

V kostele

Žižkovský novogotický kostel je v tuto dobu skoro bez lidí. Denní světlo, vnikající sem barevnými skly bočních oken, tiše usedá do dlouhých prázdných lavic. Modlí se tu jen dvě osoby: před bočním oltářem klečí jakási shrbená stařenka a úplně vzadu na kraji lavice sedí paní Eliška.

Modlitbu si říká jen v duchu, ale my ji slyšíme:

„Smiluj se prosím nad naší dcerou Helenkou a pomoz jí, ať nebloudí. Ona věřila málo, což měla od manžela, ale teď věří moc, ale divně. Máme o ni strach. Dej prosím, ať k tobě najde pokojnou, správnou cestu. Amen.“

Eliška vstane a chce odejít, ale ještě se do lavice vrátí:

„A ten můj blbec, odpusť, že tak o manželovi mluvím, ať už se zklidní.“

Teprve po tomto dodatku vyjde z přítmí chrámu na světlo.

„Túú! Túú!“ ozve se ještě v tomto obrazu, abychom si mohli myslet, že na Elišku zatroubilo auto.

V prodejně

„Túú, túú!“ ukáže se, že to troubí Tkaloun, který před sebou tlačí vozík-pumpík naložený pivy.

Učnice, doplňující do regálu zboží, posune krabici a ustoupí, aby mohl se svým vozíkem projet. Když ji Tkaloun míjí, neodpustí si, aby se na ni neusmál, a ona mu to oplatí.

Doma

„Labutí pár,“ říká průvodce přírodopisným televizním pořadem, „se zasnoubí a od té chvíle druh družku neopustí až do konce života. Když jeden z tohoto věrného páru zahyne, pak druhý zůstává zpravidla sám.“

Paní Elišku, která program s dojetím sleduje, vyruší děsivý rachot z kuchyně.

„Co to tam děláš, proboha!?“

Z kuchyně se ozve Tkalounova nesrozumitelná odpověď.

„Je krásnej pořad o labutích! Na to by ses měl podívat. Speciálně ty.“

Odpovědí jsou další křachance z kuchyně.

„Když labuť umře, tak ten labuťák už nehledá jinou a zůstane do smrti sám.“

„Hm. To je úžasný,“ zahučí Tkaloun s pohledem na kuchyňské hodiny, které ukazují, že už bude půl páté. Pak, aby se snad odreagoval, hlučně sešlápne další petlahev.

„Z toho by si měli vzít lidi příklad,“ volá Eliška přes dveře.

„A co když první natáhne brka labuťák?“ zeptá se Tkaloun.

„Tak zase ona zůstane sama,“ odpoví Eliška.

„To mají teda krásný,“ sešlápne Tkaloun láhev, v níž byl ještě zbytek dobré vody. „Sakra…!“ uleví si. „Co se stalo?“

„Labutí jezero,“ zvedne Tkaloun mokrou trepku z kaluže.

U Ptáčků

Kolegyně Ptáčkova čeká návštěvu. Všechno pěkně připravila, svíčky a tak. I sebe pěkně připravila, dalo by se říci, že nemá daleko do Tkalounových nočních představ. Už je jí to čekání ale dlouhé. Nakonec sáhne po telefonu.

U Tkalounů

Zazvoní telefon. Tkaloun k němu skáče po jedné noze s ponožkou a trepkou v ruce. Eliška je ale rychlejší: „Haló,“ řekne do telefonu. „Haló?“ řekne znovu a zavěsí.

„Kdo to byl?“ zeptá se Tkaloun.

„No to já nevím, kdo to byl.“ Řekne Eliška a podívá se přitom na manžela, jestli se nějak prozradí. „Asi omyl, ne?“ řekne Tkaloun. „Asi,“ řekne Eliška stále s pohledem na svém muži.

U Ptáčků

Paní Ptáčkova s telefonem na klíně přemýšlí o dalším postupu. V tom zazvoní u dveří zvonek. Jaruška vyskočí, přejede pohledem pokoj a než otevře, ještě se přesvědčí, jestli za dveřmi stojí opravdu ten, koho takhle polonahá může přivítat.

Nestojí. V kukátku vidí blonďatého kluka s kyticí. Přidrží si tedy cípy hedvábného župánku na prsou a otevře jen natolik, aby ukryla své dlouhé nohy za dveřmi.

„Dobrý den,“ řekne Úlisný nejisté.

„Dobrý den,“ odpoví Ptáčkova.

„Mě posílá pan Tkaloun. Na doučování.“ A podá do dveří kytici. „Aha,“ řekne Ptáčkova „A nic mi nevzkazuje?“

„Tady,“ podá jí Mirek obálku.

Žena ji chvatně otevře a přelétne očima řádky krátkého vzkazu. Pohyb, který udělá, vypadá na to, že chce dopis vzteky roztrhat, ale pak si to rozmyslí. Očima přejede mladíka od hlavy k patě a řekne:

„Tak doučovat potřebujete…“

U Tkalounů

Eliška si právě sedla zpátky k televizi, když telefon zazvoní znovu.

„No tak si to zvedni. Ten omyl chce asi mluvit s tebou,“ řekne Eliška a Tkaloun se belhavě a zjevně nerad vydá k aparátu.

Eliška ho ale v poslední chvíli předběhne a zvedne sluchátko sama: „Tak heleďte se, milá slečno nebo paní, můj manžel je vážně nemocný člověk, má slabé srdce a silnou prostatu, a jestli ho chcete mít na svědomí…“ Eliška chvíli poslouchá, pak řekne: „Moment,“ a se slovy, „to je ta paní, co jí nosíš nákupy,“ předá zkoprněle sluchátko manželovi.

„Ano? Dobrý den, paní Lamková!“ rozzáří se směrem k manželce. Eliška sice zůstala v pokoji, aby mohla poslouchat, ale otočila se k oknu.

„Ale to nespěchá. To mi dáte, až k vám zase přijdu,“ zalyká se Tkaloun štěstím, že mu pohádková babička přispěchala na pomoc. „No jistě.

Zavolejte do krámu, nebo když máte teď číslo, tak i domů, klidně v noci… Nemáte zač. Na shledanou.“

Tkaloun položí sluchátko a vítězně se obrátí k Elišce: „Přišel jí důchod, tak mi hned volá, že mi vrátí sedmdesát korun, co jsem jí půjčil. Tak vidíš, na takovouhle stařenku ty žárlíš.“

„Že máš velký, ale opravdu velký štěstí,“ řekne Eliška.

U lisu

Je ráno. Mirek vesele lisuje a zpívá si k tomu.

„Tak co, byls tam?“ ptá se ho Tkaloun cestou do lahvárny. „Byl.“

„A co? Nevzkazuje mi něco?“

„Ne. Ale takovou matiku jsem ještě nezažil. Těch čísel! Díky, pane Tkaloun!“ mrkne na něj Úlisný chlapácky. Tkaloun se poněkud trpce usměje: „Ona je dobrá učitelka.“

„Ale dost náročná. Ještě že je to jenom jednou tejdně,“ dodá Mirek a znovu se dá do zpěvu.

V lahvárně

Tkaloun otevře podávači okénko a spatří první zákaznici. Je to vdova Kvardová.

„Něco jsem vám přinesla, pane Tkaloun. A byli bysme rádi, kdybyste se zúčastnil, když o nás máte takovou zásluhu,“ řekne a skoro se jí udělá ruměnec.

Tkaloun si přečte oznámení o tom, že major v záloze Vlastimil Řezáč a Jiřina Kvardová se berou.

„Blahopřeju, paní Kvardová! A že nic neřek?“

„Je málomluvnej. To je taková krása! My večer sedíme a je slyšet, jak tikají hodiny,“ řekne šťastně Zelená rádiovka.

„Paní Kvardová,“ přivolá si Tkaloun prstem zákaznici na důvěrnou vzdálenost, „jednu věc vám musím říct: nesmíte mu být nevěrná.“

„Já? Pane Tkaloun!“ rozesměje se postarší nevěsta. „Nesmějte se,“ pokračuje Tkaloun ve vážném tónu. „Protože on by byl schopen vás zabít.“

„To je krása,“ vzdychne ta šťastná žena.

Helenčin krámek

Helenka dá do vázy pátou růži. Urovná je tím letmým pohybem, který dovedou s růžemi jen ženy, a setrvá na nich očima v krátkém zamyšlení. Pak zhasne a zamkne krám. Když dává na mříž visací zámek, nedaří se jí ho stlačit.

„S dovolením,“ řekne Landa a lehce to provede. Scházejí po schodech na Klárov.

Na Klárově

„Vy jste dost paličatej, nezdá se vám?“ říká Helenka.

„Jako mezek,“ souhlasí Landa. „Musíte jet tramvají, když tu mám auto?“

„To bych byla hloupá, že jo?“

„To jo.“

„Tak já budu radši hloupá,“ nastoupí Helenka do tramvaje. „A příště budete chytřejší?“ ptá se Landa přes dveře, které se právě zavřely.

Helenka za sklem pokrčí rameny.

Doma

„Ich liebe Sie. Sie sind so schön,“ řekne Wasserbauer a dívá se při tom na učitelku jakýmsi skelným pohledem.

„No, to už říkáte hezky,“ pochválí ho Eliška. „Teď ty další fráze, že má krásné vlasy a jestli by s vámi nejela k Jaderskému moři.“

„Paní profesorko, mohl bych si ještě říct tu variantu, že už si tykáme?“ požádá žák.

„No, dobře.“

„Ich liebe dich…,“ pronese Wasserbauer a ulpí na Elišce psím pohledem.

„Du bist…“ napoví Eliška.

„…so schön,“ vydechne padesátiletý žák vroucně a teď už je ten pohled vysloveně prosebný. Eliška zneklidní:

„Co je to s vámi, pane Wasserbauer? Není vám dobře?“ Wasserbauer polkne naprázdno a pak to vyklopí: „Já nemám… Frau Lehrerin, ich habe keine Trudi. Trudi existiert nicht. Verstehen Sie?“ řekne velice plynně. „Vy umíte německy…?“ žasne Eliška.

„Jo. Trudi já jsem si vymyslel, abych k vám mohl chodit. A říkat vám ty věty,“ přizná se Wasserbauer a musí si kapesníkem otřít zpocené čelo i dlaně.

„Vy si ze mě děláte legraci,“ řekne užaslá Eliška, které už dlouho nikdo nic takového neřekl a už to ani neočekávala.

„Nedělám. Přísahám, že ne. Uviděl jsem vás na úřadě, když jste si vyřizovala ten vedlejší příjem, a úplně jsem zahořel.“

Eliška vstane a zadívá se z okna. Kdo by si myslel, že chce být zády ke svému žákovi, aby neviděl, že se směje, byl by na omylu. Eliška se nesměje, jen hledí ven na železniční trať.

„Pane Wasserbauer, vy jste mě přived do rozpaků. Jsem vdaná, stará…“

„To nejste. Mně se líbíte, že jste taková elegantní a taková…“

„Jaká?“

„Přísná.“

„To se vám na mně líbí…“ odtuší Eliška ještě stále zády k němu. „Všechno se mi na vás líbí,“ řekne Wasserbauer a myslí to vážně. Eliška se k němu konečně obrátí. V očích je vidět, že prožila podivnou, naprosto nečekanou chvíli, a i když neví, jak s tím naložit, je za ni tomu člověku vděčná.

„Ale co s tím uděláme, pane Wasserbauer?“ požádá ho o radu.

„Já nevím. Kdybych vás mohl příležitostně pozvat na kávu nebo na víno… někam… popovídat si… česky,“ řekne on a přitom uchopí její ruku do svých dlaní.

Eliška mu ji nechá jen chvíli, pak ji opatrně vymaní a odvrátí se opět k oknu.

„To bych…“ zapřemýšlí Eliška a Wasserbauer ztuhne napětím.

„…nevylučovala.“

„Díky,“ vydechne zamilovaný žák.

U dcery

Tomík ve své postýlce usíná s opičkou u hlavy a mužský hlas mu tlumeně zpívá:

„Kdesi v dáli v Africe stojí velká věznice, ach ouvej, kdesi v dáli v Africe stojí velká věznice, ach jo.“ Chlapeček, už poznamenaný spánkem, řekne: „Já někdy brečím po tátovi.“

„Teď na to nemysli a poslouchej,“ odpoví Landa. „Řekni: to bude dobrý,“ žádá chlapeček.

„To bude dobrý,“ pohladí ho Landa po vlasech a pak pokračuje ve zpěvu:

„Je tam taky Babinskej velkej lotr mexickej, ach ouvej…“

„To je ukolébavka?“ ujišťuje se Tomík.

„Není, ale dá se při tom usnout, protože je dlouhá,“ řekne Landa. „A už nemluv a zavři oči.“

Chlapeček poslušně semkne víčka.

„Jednou zrána k večeru

přišel klíčník nahoru, ach ouvej

jednou zrána k večeru

přišel klíčník nahoru, ach jo…“

V zámku zarachotí klíč. Helenka se v předsíňce vyzouvá z bot, odloží si kabát a před zrcadlem si urovná vlasy. Po špičkách dojde ke dveřím ložnice ve chvíli, kdy se Landa dostal v příběhu k dramatické pasáži:

„Běž, má milá, běž domů, já mám zejtra popravu, ach ouvej…“ Landa jí mlčky pokyne na pozdrav a přiloží prst k ústům. Helenka nad jeho písní zakroutí hlavou.

Landa sloku o popravě ještě lyricky zopakuje do ztišení a potom pár vteřin čeká, jestli píseň dítě udolala.

„Že mu hlavu usekli až po samou fusekli, tos mu taky zpíval?“ řekne Helenka, když ji Landa obejme a políbí.

„K tomu jsme se nedostali.“

Když si přiťuknou červeným vínem, Landa ještě nahlédne k Tomíkovi a tiše zavře dveře.

„Dobrý. Tak to by byl jeden. A teď se pokusíme uspat dalšího člena rodiny.“

Landův polibek nemá konce. Helenka se ho snaží odstrčit, ale pak si její dlouhý milostný půst vybere svou daň. Náhle se k němu skoro až zoufale přimkne celým tělem a prsty mu zajede do vlasů. Landova pravá ruka obemkne její ňadro a Helenka zaúpí v souhlasném vytržení. Ale běda, když je potřeba udělat praktickou věc: pokusit se ji svléknout.

„Ne, to ne…“ dýchá vzrušením a zapíná si knoflíčky. „Co ne?“

„Až potom.“

„Po čem?“ znovu ji Landa líbá. „Po tom.“

Milenec ustane v dalších pokusech a zkusí to racionálně.

„Helenko, jak bych ti to řek… my mužský se taky rádi líbáme, to jo, ale když to pak nepokračuje dál, rozumíš, tak nás z toho strašně bolej ty… srdce.“

„Kolik máš srdcí, prosím tě?“

„Dvě,“ řekne Landa a pak se zeptá:

„To máte jako uzákoněný… v tom sboru vašem? Že se nemá před svatbou hřešit, nebo co?“

„Tak nějak,“ přikývne Helenka a dopne si poslední knoflíček.

Landa zaváhá, pak se podívá, na které židli má sako, a sáhne po něm.

„Helenko,“ řekne. „Uspávání Tomíka je pěkná věc, ale když má hloupou maminku, tak holt to byl poslední Babinskej, kterýho slyšel. Vono se nedá sedět jednou prdelí na dvou posvíceních.“

„To narážíš na můj zadek? To je od tebe sprostý,“ vyhrknou Helence slzy.

„Ne. Zadek máš, ty vole, vynikající,“ ujede Landovi jeho slovní vycpávka.

„To mělo znamenat, že buď já, nebo ty blázni, co se těšej na konec světa. V kolik zamykají barák?“ pohlédne Landa na hodinky. „V deset,“ hlesne Helenka.

Landa sáhne do kapsy saka pro dva klíče na kroužku a hodí je na stůl k načatému vínu.

„Je to škoda. Mohla to bejt krásná noc. Dobrou.“ Helenka jen sedí. Za Landou cvaknou dveře.

Před Helenčiným domem

Landa zamíří od domovních dveří ke svému autu značky Škoda Favorit.

Když k němu dojde, uslyší za zády slabé cinknutí. Otočí se a spatří na chodníku dva klíče s kroužkem. Podívá se nahoru a zvedne je.

Obřadní síň

Svatební síní zaburácí Mendelssohn-Bartholdy. Hraje ho na harmonium subtilní starší dáma. Chvíli si možná budeme myslet, že svatbu má Helenka s Landou. Ale není tomu tak. Vdova Kvardová si bere Mluvku. Ale i tak je to hezká svatba.

Horší je to s oddávajícím. Je to Eliščin žák Wasserbauer. Jeho projev potížemi s hláskou ř vysloveně trpí:

„V dnešní přetechnizované době často zapomínáme, že člověk je součástí přírodní říše. A co je v této říši předivem, které všechny bytosti spojuje? Upřímná láska.“

Zdá se, že Elišce, která sedí na kraji řady mezi hrstkou svatebních hostů, Wasserbauerova dikce nevadí. Usmívá se, a když zamilovaný obřadník pronese slovo „láska“ s pohledem na ni, v rozpacích sklopí oči.

„Básník to říká za nás,“ pokračuje oddávající a otevře knížku.

Tkaloun, stojící za ženichem jako svědek, si uvědomí, že na něco zapomněl. Sáhne do náprsní kapsy pro jakési papíry a po špičkách přejde k varhanici, aby jí je předal. Jsou to staré noty, podlepené, aby se nerozpadly.

„Překvapení!“ zašeptá Tkaloun a zamrká na ni.

Wasserbauer mezitím recituje (hlavně Elišce):

„Jan Vařecha: Břízky

Tam za vesničkou na stráni

břízka se k břízce naklání.

Přiviň se ke mně, má milá

jako ta břízka spanilá.“

Pak se oddávající zeptá, zda se snoubenci berou dobrovolně. Na to Mluvka dlouho nereaguje, a řekne své ano, teprve když mu Tkaloun do zdravého ucha napoví.

Po výměně prstýnků a po polibku zamžourá dáma u harmonia do not a spustí skladbu, kterou ještě nehrála: Slavnostní přehlídkový pochod Čs. lidové armády. Kroutí hlavou, co jí to z varhan leze. Zato zaskočenému ženichovi kápla do noty. Nejdřív mu pravačka ze zvyku vyletí k uchu a skoro zasalutuje, pak se však dojatě ohlédne na svého svědka:

„Dík, Pepo! Máš to u mě.“

Před radnicí

„Musím ještě do práce, ale přijdu,“ vysvětluje Tkaloun nevěstě před protější restaurací, kam svatebčané vcházejí.

„Vy nepřijdete,“ nevěří mu paní Kvardová-Řezáčová.

„Namouduši. Nechám vám tu do zástavy manželku.“

„Ale já… To je jen pro členy rodiny…,“ brání se Eliška.

„Jen pojďte,“ vtlačí ji Mluvka do dveří.

Ze schodů radnice sejde Wasserbauer a zaváhá, jestli jít domů, nebo jinam.

U lisu

Z lisu vyjede krychle zpresovaného papíru. Mirek ji odtáhne ke stěně. Tkaloun si doobléká pracovní plášť a bouchne ho do zad: „Tak jak to tady beze mě šlo?“

Úlisný na něho jaksi nejisté pohlédne, pak ale odvrátí zrak a bezbarvě řekne: „Dobře.“

„Hezkou svatbu měl. A přehlídkovej pochod ho úplně sebral. Přál bych ti ho…“

V lahvárně

… vidět,“ dokončí Tkaloun větu a na prahu svého pracoviště zůstane stát jako solný sloup. Jeho podávači okénko zmizelo. Místo něj se tam zlověstně leskne automatický přijímač vratných lahví. Tkaloun civí do otvoru, ze kterého samy, bez jeho přičinění, jedna podruhé jako panáčci na orloji vyjíždějí lahve a řadí se na pultu.

Úlisný mu zezadu soucitně stiskne rameno.

V prodejně

Z druhé strany přistoupí k neznámému přístroji stařenka Lamková. Celá zmatená si novou věc prohlíží jako slípka, které někdo ucpal vstup do kurníku, co tu vždycky býval. Pak plaše na neznámý stroj zaťuká a zavolá do jeho útrob:

„Pane Tkaloun, jste tam?“

Nastaví ucho, ale nikdo se neozve.

Tak vezme papírový pytlík, nasliní inkoustovku a začne psát.

V lahvárně

„Musel jsem, pane učiteli,“ přichází sem Šubrt. „A víte proč? Z jednoho prostýho důvodu: úspora pracovní síly.“

Tkaloun jako by ho nevnímal. Sedí na židli a dívá se na stěnu s Mluvkovým záhadným trojúhelníkem.

„Ale na pár hodin bych vás zaměstnat moh. Ty flašky totiž musí někdo třídit do bas podle pivovarů. To ještě nemají vyřešený,“ řekne Šubrt.

Ze stroje vyjede láhev, v níž je nějaký papír. Skácí se, po pultu se skutálí na zem a rozbije se.

„Je to nedodělaný. Sem přijde lišta, aby to nepadalo,“ ukáže Šubrt.

Tkaloun vyprostí z lahve bez hrdla pytlík.

„Pane Tkaloun, co zlevnili?“ přečte si vzkaz. Pak papír zmuchlá a řekne stejným tónem, jako když se loučil se školou: „Tady já nebudu, pane řediteli. Tady já bych nebyl rád.“ Při tom si svlékne pracovní plášť a podá ho Šubrtovi.

Před prodejnou

Prší. Tkaloun nad sebou roztáhne černý deštník a naposledy se ohlédne k prodejně, která září do večerního šera. U pokladen se řadí zákazníci, Úlisný před sebou tlačí vozík, učnice plní regály zbožím… Tkaloun vykročí po mokrém chodníku.

V černém obleku svatebního svědka vypadá, jako by šel z pohřbu.

Svatební salonek

Ovšem to, čeho se dočká v salonku, kde už je pěkně veselo, mu jen přitíží.

Jako jediný střízlivý host, se zavřeným mokrým deštníkem v ruce, zůstane stát před rozjařenou společností. Servírka odnášející prázdné sklo si všimne kalužinky, kterou tu deštík nakapal.

„Dejte si ho někam do rohu, ať po tom někdo neuklouzne.“

„Dobrý den!“ pozdraví ji překvapeně Tkaloun, protože v ní poznal svou krásnou zákaznici. Dneska má na odhaleném bříšku jen čtyři čárky.

To už ho ale vítá nachmelený Mluvka se šťastnou nevěstou. Některé svatebčany přiměla reprodukovaná hudba k tanci. Na tom by nebylo nic zvláštního, kdyby jeden z párů netvořila Eliška a její žák Wasserbauer. Ani na tom by konec konců nebylo nic závadného, kdyby se Eliška nechovala jako vyměněná. Usmívá se na úředníka s vadou řeči jako puberťačka, dívá se mu zpitomělé do očí a prohýbá se v pase dozadu, čímž samozřejmě nestoudně a nepřiměřeně věku vysunuje pánev dopředu. A teď jí ten mamlas něco zašeptal zblízka do ucha a ona se klokotavě rozesmála. A že jí přišel manžel, toho si vůbec nevšímá. Pokusí se na ni zamávat, že už je tady, aby se trochu ukáznila, ale jí je to putna. Vůbec nic nevnímá, jen toho zpoceného kreténa. Musí být opilá, jinak si to Tkaloun neumí vysvětlit.

Čárkovaná přinesla na stůl další dvě piva.

„Co si dáš, Pepo?“ ptá se ho Mluvka.

„Dvojitou vodku,“ řekne Tkaloun.

Čárkovaná přikývne, zaznamená piva na účet, a jak po paměti vrací propisku do kožené torbičky za pasem, než se trefí, udělá si na břiše pátou čárku.

Když Tkaloun tohle překvapení stráví, pohlédne na parket. Eliška tančí tak jurodivě, až si Wasserbauer musí sundat sako.

Takový lidi by měli mít zákaz veřejného projevu!“ pošle jí Tkaloun další dávku jedu.

Eliška opustí svou postel a přisedne k manželovi. „Pepo, ty žárlíš!“ řekne s úžasem v hlase.

„Na ňákýho Hundertwassera budu žárlit,“ obrátí se k ní Tkaloun zády. „Wasserbauera,“ opraví ho Eliška a řekne to tak, jako by to jméno bylo krásné.

„To bych rád věděl, co ti říkal do ucha tak vtipnýho, že ses hihňala jako pominutá. Vždyť bys mohla bejt jeho matka!“

„Já vím,“ odpoví Eliška, jako by se tím věkovým rozdílem kochala. Tkaloun se na posteli posadí. „Tobě je ten člověk sympatickej?“

„Je milej. A pozornej.“

„Milej?! Úchylnej dobytek je to. Víš, jak to vypadalo, když jste tancovali? Úplný sexuální tření to bylo! Mě hanba fackovala!“ vztekle sebou Tkaloun praští naznak.

„To ti jen tak připadalo, Pepo. Byla jsem v náladě. Už dlouho jsem nebyla takhle v náladě,“ hladí ho žena po pyžamu na prsou.

„A to mi uděláš v předvečer, v předvečer! čtyřicátýho výročí naší svatby, kdy já vůl nám koupím za drahý peníze, obdržené za odhalení krádeže, výlet s překvapením. Zase budu na spacích práškách,“ kopne do sebe Pepa Sedativum od Ptáčkové.

„Tak to máme k výročí, ten zejtřejší výlet… To je milý od tebe…“ chce ho Eliška políbit, ale on se k ní zase otočí zády.

Doma v postelích

„Co má co dělat úředník z magistrátu na svatební hostině?“ vykřikne Tkaloun (a mohlo by to zaznít už do tance v předchozím obrazu, abychom se lekli, že Pepa udělá scénu).

„Nezapomeň, že to je oddávající úředník,“ upozorní ho žena.

Je noc, každý leží na svém lůžku a volají na sebe z pokoje do pokoje.

„Oddávající má oddat a mazat domů. Nebo do kanceláře. A ne vymetat svatební hostiny, vyžírka!“ zuří Pepa.

„Taky je to můj žák. Viděl mě, tak tam prostě zašel,“ řekne klidně Eliška.

„A pěkně tupěj žák. Ještě že Němci nemají ř! Bvízka se k bvízce naklání!

V kupé (noční představa č. 4)

Kola vagonu překonala výhybku a teď monotónně duní po kolejích. „Stýskalo se nám,“ řeknou vyčítavě Jaruška s Luckou zároveň. „Mně taky. Nechcete si odložit? Je tu teplo,“ řekne Tkaloun. „Je sem vidět,“ odpoví Jaruška. „Tak zatáhneme okno,“ navrhne Pepa.

„Ona nechce,“ ukáže Lucka k oknu, kde se pod záclonou skrývá další žena, zřejmě paní ředitelka.

Otevřou se dveře a do kupé vtrhne Tkalounův zeť.

„Není tady ta moje hysterka?“

„Není, Karle,“ odpoví Tkaloun a zeť zase dveře zavře a zmizí.

„Čau!“ vybafne na něj žena do té doby skrytá za záclonou. Není to však paní ředitelka, ale velmi zajímavá bytost v úboru zdravotní sestry.

„Děvčata, tak tohle je Dáša,“ představí ji radostně Tkaloun. „Dáša, to je sexuální smršť, viďte, Dášo?“

„Když to říkáte,“ přehodí si sestra jednu opálenou nohu přes druhou. „Jsi bisexuálka?“ chce vědět Lucka, kterou Dáša zřejmě zaujala. „Ani náhodou.“

„Jo, ona je hetero!“ řeknou otráveně Jaruška s Luckou.

„Ale to vůbec nevadí, děvčata,“ chlácholí je Tkaloun. „Dáša má zase jiné přednosti. Dášo, řekněte něco ostrého.“

„Vostrýho?“ napíná vulgární smršť a pak si vzpomene: „Nůž!“

„Co čumíte? Tady je to dneska fakt nemožný,“ řekne náhle Lucka s pohledem k oknu.

Tkaloun se tam podívá a spatří neuvěřitelné: Po sousední koleji uhání stejným směrem a takřka stejnou rychlostí jiný vlak a z okna jeho vagonu mu mávají Eliška s Wasserbauerem. Eliška si přidržuje na hlavě slušivý slamáček a on je v bílém lázeňském obleku.

„Proboha kam to jedete?“ přilepí se Tkaloun zoufale na sklo.

„K Jaderskému moři!“ volá vesele Eliška.

„A co tam spolu budete dělat?“

Wasserbauer naznačí rukama tempa a bezelstně odpoví: „Plavat!“

„Dámy, tak tohle je moje vlastní žena! To se mi snad jenom zdá!“ volá zoufale Tkaloun.

„Lehni si na pravý bok, Pepo,“ volá Eliška a oba vlaky snad vjedou do tunelu nebo co, protože to zahřmí a je tma.

Doma v předsíni (ráno)

Tkaloun nervózně podupává v předsíňce, čekaje, až se manželka vypraví.

„Ten autobus nám ujede.“

„Neujede,“ ozve se z obýváku Eliška.

„Šátek máš? Bude tam větrno,“ ujišťuje se Tkaloun a mimoděk narovná na stěně rámeček s fotografií, na níž jsou zamlada on, Eliška a malá Helenka před hradem Karlštejn.

„Mám. Jak můžeš tvrdit, že tam bude větrno, když se venku nepohne lísteček,“ nechápe Eliška.

„Tady se nepohne, ale tam bude větrno. Jestli nám ovšem ten autobus ujede, tak tam bude větrno bez nás,“ kouká Tkaloun na hodinky.

Svátečně oblečená Eliška se konečně dostane do předsíně k obouvání.

„Teplejší boty si vem.“

„Vždyť je tam teplo,“ vzdoruje žena.

„Tady je teplo, ale tam bude zima,“ vnutí jí Tkaloun boty ke kotníku a pak si vzpomene: „Kompas!!“ a vyrazí pro něj.

„Děláš jako by to byl zájezd na severní točnu. Ty tvoje výlety s překvapením jsem vždycky nenáviděla. Ale já mám pro tebe taky jedno překvapení: autobus nám neujede, protože Helenka sehnala odvoz,“ řekne Eliška.

„Helenka? Odvoz?“ zavětří Tkaloun a klíč, kterým právě zamyká dveře, se uprostřed pohybu zastaví.

„Asi někoho má,“ svěří mu Eli radostné tajemství.

Před domem

U chodníku čeká bílý automobil Škoda Favorit, za jehož volantem sedí malý Tomík a prská na palubní desku, napodobuje zvuk motoru.

Když Landa, postávající s Helenkou u auta, spatří Tkalouna, zavrávorá a musí se opřít o karoserii. Tkaloun už se na tu situaci cestou z bytu jakž takž připravil, a začne na Landu mrkat tak okatě, že to vypadá jako tik.

„To je Robert,“ představí Helenka svou známost. „To je maminka a to je tatínek. Je ti dobře, tati?“

„Je mi výborně,“ řekne Tkaloun do vzájemného potřásání rukou. Tomík je přesazen dozadu k ženám a Tkaloun usedne vedle řidiče.

Za Jízdy (Praha)

Landa nastartuje a daruje spolujezdci pohled, v němž je mírné pobavení a taky slib: jen počkej.

„Tak kam to bude?“

„Vemte to na Benešov, pane… pane…“

„Landa,“ ocení Robert kolegovu hru. „Takže na Benešov…“

„Já tady mám takovej přesnej plánek,“ vyštrachá Tkaloun z náprsní kapsy kabátu papír.

„Je to celý tajemná akce našeho tatínka,“ podotkne zezadu Eliška.

„Já koukám,“ souhlasí Landa.

Za jízdy (venkov)

Rodina jede krajinou.

„A co vy děláte, pane Lando?“ zajímá se Eliška. „U počítačů,“ řekne Robert.

„V počítačové firmě. Je inženýr přes počítače,“ upřesní to Helenka.

„To má budoucnost. Hlavně že nejste učitel. Ty platy, to je žalostný,“ řekne Eliška.

„To bylo první, na co jsem se Roberta zeptala,“ prozradí Helenka.

Tkaloun věnuje Landovi pohled s mírným přikývnutím ve smyslu: Neříkal jsem ti to?

„Chci čůlat,“ oznámí Tomík.

„To vydrž, Tomíku, teď to nejde,“ řekne Helenka.

Eliška potěžká Helenčinu kabelku a podívá se dovnitř:

„Prosím tě, na co táhneš ten kámen?“

„To je takovej talisman, pro štěstí,“ vysvětlí dcera.

Eliška našla v kabelce rtěnku a zrcátko a polohlasně dceři poradí:

„Udělej si ten horní pořádně.“

„Prosím tě, tam už není ret,“ vzpouzí se Helenka.

„No právě. Neboj se toho,“ chce ji matka sama namalovat, ale Helenka si rtěnku převezme a udělá si větší rty sama.

„Těch tiráků co jezdí…“ přeruší ticho Tkaloun.

„Strašně, ty vole,“ souhlasí řidič a paní Eliška vzadu tázavě zvedne obočí, jestli se jí to nezdálo.

„Takhle oni u těch počítačů mluvěj,“ vysvětlí Helenka tiše matce. Chvíli jedou mlčky.

„Pepo, Landa se jmenoval taky váš zástupce ve škole, viď?“ vzpomene si Eliška.

„No jo, vidíš. Nemáte bratra?“ zeptá se Tkaloun Landy.

„Ne, jenom sestru.“

„Vono Landů je…“ odtuší Tkaloun.

„…jako psů,“ doplní ho Landa.

„Tomíku, nedrob, naděláš tady…“ smetá Helenka drobky z piškotů do dlaně.

„Vy jako odborník, pane inženýre, nemyslíte si, že ty počítače odvádějí děti od četby? Ty děti dneska vůbec nečtou,“ otevře Eliška nové téma.

„To je pravda,“ přitaká Landa.

„A toho násilí co mají v těch hrách. To je nutně poznamená,“ pokračuje Eliška.

„Nebo ta hantýrka počítačová,“ připojí se k debatě Tkaloun, i když by udělal líp, kdyby mlčel. „Tady Landa… ne vy, ten náš zástupce, tuhle řek klukovi ‚dej to do koše‘ a já povídám ‚upaluj s tím do koše‘, protože jsem nevěděl, že oni mají odpadkovej koš zabudovenej v tom počítači. Vzpomínáte si na to, pane inženýre?“

Landa se po Tkalounovi udiveně ohlédne a Tkaloun se provinile kousne do rtu.

„Tati, Robert si na to nemůže vzpomínat, protože se ti to stalo s tím druhým Landou,“ kroutí nad tím hlavou Helenka.

„No jo, já už blbnu,“ uzná Tkaloun lapsus.

„To pozoruju delší dobu,“ utrousí Eliška.

„Doprava, Roberte, doprava musíš!“ vykřikne náhle Tkaloun.

Landa tak tak stihne odbočit na úzkou silničku.

„Prosím tě, ty panu inženýrovi tykáš? Nezlobte se, náš táta se někdy chová jako buran,“ omlouvá muže Eliška.

„Promiňte, to je z rozrušení. Já jako navigátor jsem na poslední chvíli chtěl podle plánku…“ omlouvá se Tkaloun.

„To nic. Klidně mi tykejte,“ řekne Landa.

Chvíli jedou mlčky a pak se Landovi v hlavě všechno nějak pospojuje a dostane záchvat smíchu. Nejdřív se jen tak uchechtne, a pak to sílí až do slz.

„Co je, Roberte?“ chce vědět Helenka, která jako by něco začala tušit.

„Nic, promiňte,“ vydechne Robert a setře slzu z tváře. „To je euforie z jízdy, to znám,“ pomůže mu Tkaloun. „Já to míval na motocyklu. Z tý rychlosti jsem se začal smát jako blázen…“

„No,“ přikývne Landa.

A tu Helenka položí věcným tónem věcnou otázku:

„Tati, jak se jmenoval křestním jménem ten váš zástupce?“

„Robert, Helenko,“ řekne Tkaloun zabořený očima v plánku.

„Aha. Tak mně osobně už je to tykání jasný“ řekne Helenka suše.

A chvíli je slyšet jen motor.

Pak řekne Landa:

„Helenko, já to taky teprve zpracovávám. Ber to jako legraci.“

„Na takový legrace já nejsem zvědavá. Jestli je tady někde autobusová zastávka, tak my s Tomíkem si vystoupíme a jedeme do Prahy,“ řekne Helenka se slzami v očích.

„A je to hotovo,“ řekne Tomík.

„Jestli je tohle to slibovaný překvapení, tak to se ti teda povedlo, Pepo,“ odtuší Eliška.

„Ale neberte to tak, paní Tkalounová, Pepa nám všechno vysvětlí, viď, Pepo?“

„Jistě. Všechno se vysvětlí… Ale heleďte, už jsme tady!“ složí Tkaloun plánek cesty a auto zastavuje.

„A je to hotovo. Už jsem se vyčůlal,“ hlásí spokojeně Tomík.

„Pojď, Tomíku, sundáme mokrý trencle…“ otevře Landa zadní dveře a skloní se k chlapečkovi.

„Nesahej na něj!“ okřikne ho Helenka tak příkře, až to zamrazí.

Na startu

Na loučce nedaleko přízemního stavení je hlouček lidí. Víc dětí než dospělých. Od auta s přívěsem, u něhož bobtná polonafouknutý balon, sem kráčí mladík v maskáčích a kanadách.

„Už jsme měli strach, že nedojedete. Řezáč mladší!“ pevně stiskne mladší Mluvka Tkalounovu pravici. „Tak kdo poletí?“

„Já a tady moje žena,“ ukáže Pepa na Elišku, která sedí v otevřených zadních dveří auta a užasle zírá na zvětšující se bochník balonu. Mladý Řezáč odkvapí a Eliška řekne:

„Co to je?“

„Poletíme spolu balonem. To je to překvapení k výročí,“ radostně prozradí Tkaloun své tajemství. Pravda je, že na tu radost dost tlačí, protože svou ženu zná a dobře ví, že jí způsobil šok.

„Tam mě nedostanete ani párem volů,“ řekne suše Eliška.

Landa s Tkalounem, kteří jí chtějí pomoci vstát, si vymění pohledy.

„To nemyslím na vás, pane Lando,“ dodá. „Ale na něj, kterej vydá za dva.“

„Je to v zaváděcí ceně, Eliško. Ta společnost začíná, tak lítají se slevou,“ pohnojí to Tkaloun.

„Ať si lítaj třeba zadarmo, ale beze mě!“

Přichomýtne se sem starý Mluvka, zapálí si cigaretu a do oblaku dýmu řekne Tkalounovi konspirativně: „Je to v koši.“

„Co?“ nerozumí Pepa. „Pugét!“

„Jo,“ pochopí Tkaloun a bezradně pozoruje, jak mladý Řezáč lifruje do ležící boule balonu vzduch.

„Eli…“ zaprosí po chvíli, „chtěl jsem ti udělat radost…“

„Sobě jsi chtěl udělat radost!“ upřesní to Eliška.

„Chlapi, pojďte nám to podržet!“ volá mladý Řezáč na Landu a Tkalouna.

„Jo!“ odpoví mu Landa a Elišku ještě uklidní:

„Paní Tkalounová, balonové létání je daleko bezpečnější než jízda autem.“

„Ty se do nás nepleť!“ zpraží ho Helenka a pak se obrátí k matce: „Mami, nápad je to blbej, ale když už to objednal… podívej se na něj, těší se na to jako malej kluk…“

A Tkaloun jako zanícený čtenář verneovek společně s Landou rád asistuje při nafukování. Každý z nich drží hrdlo balonu na jedné straně, aby ho ventilátor mohl plnit vzduchem. Mluvka si zul boty a uvnitř plátěné bubliny narovnává záhyby.

„Pepo, víš co jsi? Pěknej hajzl,“ řekne Landa. „Co?“ nerozumí Tkaloun v hluku větráku. „Normální kuplíř jsi, ty vole!“ volá Landa.

„To byly ale horký chvilky v tom autě, co?“ křičí vesele Tkaloun.

Oba se leknou mocného modrého plamene, kterým mladý Řezáč proťal prostor mezi nimi, jak začal plnit balon horkým vzduchem.

Vzdouvající se puchýř je držen na uzdě dvěma lany. To první třímají v rukou děti z blízkého stavení. Jejich matka na ně právě volá:

„Děti, pojďte domů, to není pro vás!“

„My nemůžeme, mami, my to musíme držet,“ odpovídá jí holčička. Druhé lano je přivázáno k terénnímu autu s přívěsem.

V této chvíli už se balon zvedl z trávy a přes odpor bočního větru se dostává nad koš.

„Nasedat!“ volá mladý Řezáč, nepřestávaje plamenit.

Tkaloun se nešťastně obrátí k Elišce, a co nevidí: Eli, vedená z jedné strany dcerou a z druhé Mluvkou, jde. Jde jako na popravu, ale jde.

Muži jí pomůžou do koše k mladému Řezáčovi a jako poslední se tam vyškrábe Tkaloun.

„Vysílačku máš?“ překřikuje hořák starý Mluvka.

„Mám!“ ukáže ji mladý a dá ji do postranní kapsy, z níž vyčuhuje mapa.

„Mapu?“

„Taky!“

Mluvka odběhne k autu, aby odkotvil lano.

V té chvíli zavadí plamen hořáku o spodní okraj balonu a tkanina začne hořet.

„Hoříme!“ vykřikne Eliška.

„To nic, paní, s tím se počítá,“ uklidní ji pilot a plameny opravdu ustanou.

„Má k tomu licenci?“ pokusí se Eliška oddálit start. „Mám, namouduši, paní,“ směje se pilot. „Já ji chci vidět.“

Mladý Řezáč znechuceně vzdychne a zakřičí:

„Táto! Přines licenci.“

„Co?“

„Licenci!“

„Kde je?“

„Na zadním sedadle!“

„Tady není!“ hlásí Mluvka.

„Vidíš, nemá ji,“ drží se Eliška Pepy jako klíště.

„Tak bude v kapse ve dveřích!“

Balon už by chtěl nahoru, ale kvůli té ženské nemůže. „Tady taky není!“ bezmocně rozpřáhne Mluvka paže. „Tak bude v kufru, co je náhradní lano!“

„Co?“

„Náhradní lano!“ zařve pilot, ztlumí plamen na minimum, naštvaně vyskočí z koše ven, aby našel licenci sám. Ale sotva opustí koš, s hrůzou vidí, že starý Řezáč zády k němu uvolnil kotvicí provaz.

Balon to poznal a okamžitě se rozhodl ke startu. Ještě že ho jistí lano držené dětmi. Ale ve dveřích přízemního domku se tentokrát neobjevila maminka, nýbrž otec, který si odepíná řemen:

„Okamžitě domů! A vopakovat to nebudu!!!“

Děti pouštějí lano a dívají se, jak velký balon stoupá k nebesům. A že netuší, co způsobily, ještě mu vesele mávají.

„Říkals uvolni lano,“ hájí se zděšený Mluvka a nastupuje do džípu.

„Říkal jsem náhradní lano! Hluchoune hluchá!!“ rychle usedá mladý Mluvka za volant. Motor zavyje a kola se protočí v trávě, jak řidič na plný plyn a s chmurným pohledem vzhůru k mizejícímu balonu opouští louku, aby sledoval jeho havárii.

V koši

Tady nahoře je nezvyklé, nebeské ticho. Oba manželé se přidržují okraje koše a beze slova, jako hypnotizovaní, hledí dolů. Jsou už dost vysoko. První slova řekne Tkaloun:

„Jak rychle jsme se dostali do vejšky, co? A úplně tiše!“

„Velice tiše,“ špitne popelavá Eliška.

„Nádherná viditelnost. To máme štěstí.“

„To ano.“

„Já se ti omlouvám, Eli,“ obrátí se k ní Tkaloun a vidí, jak se jí ramena otřásají v záškubech pláče a teď už to zachvátilo i tvář. A pak se Eliška jako hromádka neštěstí sveze na dno koše a zůstane tam schoulená v klubíčku, snad aby se nemusela dívat na tu děsnou hloubku pod sebou a na toho děsného manžela před sebou.

„Eli,“ skrčí se k ní Pepa na bobek. „Mě to mrzí. Kdybys netrvala na tý licenci, tak se to nestalo.“

„Dívej se na cestu!“ okřikne ho zoufalá Eliška.

„Tady nemůžeme do ničeho narazit, jsme strašně vysoko…“ myslí si Tkaloun, že ji to uklidní.

„Neříkej to!“ zaúpí žena a pak k tomu přidá: „Jak můžeš bejt tak klidnej? Jak to, že ti ten tvůj hnusnej nervovej tik nepajtluje hlavou?“

„Já ti sám nevím,“ podiví se tomu Tkaloun.

Blízko nich něco hrozivě zašumí. Oba se leknou.

„Tady orel, tady orel!“ ozve se z vysílačky v kapse koše a Tkaloun pozná Mluvkův hlas, který s vojenskou předpisovostí velí: „Sokole, zmáčkni červené tlačítko a ozvi se!“

Tkaloun to provede a řekne:

„Mluvko! Měním tvoje volací jméno na osel!!“

„Rozumím! Tady osel, tady osel!“ přijme to Mluvka.

„Dej to sem,“ převezme to Řezáč mladší a hlásí: „Pane Tkaloun, my vás vidíme!“

„To jsme strašně rádi,“ odpoví sžíravě Tkaloun.

„Pane Tkaloun, vy nám klesáte. Musíte topit, abyste nám neklesali!“

„My vám chceme klesat!“ vykřikne do vysílačky Eliška.

„To nesmíte, poněvadž teď budou lesy. V lese se nedá přistát!“

„No jo, krásný lesy jsou pod náma. Podívej…“ postaví se Tkaloun a vidí nádherně huňaté plochy podzimně zbarvených lesů.

Dole

Dvě auta ujíždějí po silnici k lesu. Džíp s přívěsem a za ním Landův Favorit.

V džípu

Mladý Řezáč řídí s očima střídavě na vozovce a na obloze. Starý mu přidržuje vysílačku před ústy:

„Hořák teď hoří na minimum. Zatáhněte za tu páčku směrem k sobě!“ křičí syn.

V koši

Tkaloun to udělá a lekne se plamene, který s hukotem vyšlehne vzhůru.

„No vida!“ zaraduje se. „Von to nebude žádnej problém s tím lítat. Krásně stoupáme!“

Podíváme se s Pepou dolů na stín balonu, který klouže po krajině.

„To stačí!“ křičí vysílačka.

„Co?“ mačká Tkaloun červené tlačítko.

„Už netopte!!“

Tkaloun vrátí páčku ze značky MAX na značku MIN a opět se rozhostí ticho.

„Eli,“ řekne do toho ticha Tkaloun. „Tohle je úlet.“ Eliška na jeho šibeniční humor nereaguje. Dole je velká vodní plocha.

„Eliško, tamhle je vodní nádrž Želivka. Z toho pije celá Praha.“

„Kromě nás. My už jsme dopili,“ řekne chladně Eliška.

„Eli, podívej, tamhle v dálce! Víš, co to je? Temelín! Pojď se podívat. Je vidět Temelín!“ láká ji Pepa nadšeně.

„Nechci vidět nic, a Temelín už vůbec ne!“ ozve se ze dna koše, a zatímco Tkaloun, zapomínaje úplně na zoufalou situaci, obhlíží shora svou vlast, řekne Eliška zdola:

„Něco jsem rozsedla.“

Tkaloun tam pohlédne a vidí, jak žena zpod sebe vytahuje jakousi velkou placku zabalenou v hedvábném papíru.

„To byla kytka. Pro tebe,“ bere ji Pepa do ruky a zbavuje slisované gerbery obalu.

Eliška se znovu rozpláče.

V Landově autě

Landa řídí a Helenka štká.

„Teď namouduši nevím, jestli brečíš kvůli mně, nebo že ti ulítli rodiče,“ přeřadí Landa na nižší rychlost, aby mu džíp do kopce neujel.

„Kvůli všemu,“ vysmrká se Helenka a rozmázne si při tom rtěnku na horním rtu. „Proč nemůžu mít v životě aspoň chvíli štěstí? Já husa si myslela, že ses do mě zamiloval.“

„Dyť jo!“

„Lhář jsi. Normální lhář. Celý to byla bouda na mě. Můj debilní táta tě požádal, aby ses mě milosrdně ujal.“

„Ale nepožádal… Já vůbec nevěděl, že jsi jeho dcera!“

„Já bysem chtěl letět s babičkou a s dědou,“ řekne Tomík, dívaje se závistivě přes sklo zadního okénka k nebi.

„To bych ti ani nepřál,“ řekne Landa.

V koši

Zhroucená paní Eliška sedí pořád ještě na dně koše. „Eli, vstaň!“ prosí ji Tkaloun. „To musíš vidět.“

Paní Tkalounová se s manželovou pomocí postaví a s hrůzou pohlédne dolů.

Vine se tam řeka.

„To musí bejt Sázava,“ řekne Tkaloun. „No a co?“

„Vidíš ten ostrov? Ten malej ostrov!“

„Tam přistaneme?“

„Ne. Tam se to stalo! Tam jsem tě připravil o panenství!“ jásá Tkaloun. Eliška se znovu zhroutí na dno koše.

„Pod stanem! Jak jsme si půjčili od Svazarmu ten maskovanej stan, co do něj teklo. To je ten náš ostrov!“ nepřestává se Pepa dojímat.

Tentokrát Eliška vstane sama. Uchopí ho za klopy kabátu a zblízka, z očí do očí mu v slzách říká:

„Pepo, copak ty nevíš, že se zabijeme? Copak tobě to ještě nedošlo?“

„Došlo, Eliško. A právě proto ti to řeknu teď, než se rozflákáme. Já jsem ten výlet zorganizoval, abych ti tady ve vejšce nad tou naší zemí, kde jsme spolu prožili čtyřicet let…“ zadrhne se Tkalounovi hlas.

„Ty tvoje projevy… Prosím tě, hlavně se stařecky nedojímej, víš, že to u chlapa nesnáším,“ řekne Eliška, ale takřka v pláči.

„Já vím. Prostě říct… jsem ti chtěl, ve vejšce, že až na toho hnusnýho Hundertwassera to s tebou celý ty roky bylo krásný, abys to věděla.“

Tkaloun dá Elišce zdevastovanou kytici a přivine ji k sobě.

„Kdybys aspoň nebyl neznaboh! Kdyby ses uměl modlit,“ štká mu na prsou paní Eli a zdá se, že je v tom neštěstí momentálně i šťastná.

„To já, když jde o krk, tak se i modlím,“ přizná se Tkaloun.

„Pepo, teď bys teda měl…“

Pepa se nadechne a polohlasně spustí:

„Otče náš, jenž jsi na nebesích… tady s náma…“

„Posvěť se jméno tvé,“ přidá se Eliška, zůstávajíc hlavou na jeho hrudi.

Krajina shora

Otčenáš pokračuje a hluboko pod nimi se sune země a všechno, čím ji člověk poznamenal: lesy, vesnice, pole, pěšiny, cesty a silnice…

V Landově autě

„…a odpusť nám naše viny, jakož i my odpouštíme naším viníkům…“ šeptá Helenka na zadním sedadle.

„Vidíš. Tak už mi to odpusť,“ zaprosí Landa.

„Kde jsou? Oni někam zmizeli,“ řekne Helenka.

Landa se vykloní doprava, aby viděl oknem spolujezdce na oblohu. A to se mu vymstí.

„Pozor!“ vykřikne Helenka a přitiskne Tomíkovu hlavičku k sobě.

Ozve se náraz. Řezáčův terénní vůz, který zastavil za ohybem cesty, se otřese. Zadní blatník se zaryje do pneumatiky.

Motor Landova auta zhasl a je ticho. Robert se otočí dozadu: „Nestalo se vám nic?“ Helenka otevře oči: „Já nevím.“

„Tobě teče krev z nosu!“

Helenka si sáhne prstem pod nos, kde má rozmazanou rtěnku, a podívá se na něj.

„To není krev,“ řekne. „To jsou rty.“

V džípu

„Pane Tkaloun. Topte! Nebo se utopíte!“ volá mladý Řezáč do vysílačky. Starý s očima na rozložené mapě ukazuje paží směr, kam odbočit.

V koši

Tkaloun s Eliškou pohlédnou dolů a Eli se pokřižuje. Pod nimi se rozprostírá vodní nádrž Želivka. A jak balon klesá, hladina je blíž a blíž…

„Já ke břehu nedoplavu. To vím jistě,“ řekne Eliška.

Pepa přiskočí k hořáku a dá páku na MAX. Ale plamen nevyšlehne. Ani na druhý pokus.

„Nechce to hořet!“ zahlásí do vysílačky.

„Asi vám zhasnul plamínek. Je tam zapalovač. Takový kolečko,“ vysvětluje základna. „Otáčejte tím kolečkem!“

Tkaloun najde kolečko a zkouší to. Věčný plamínek však neoživí. „Nefunguje to!“ křikne do vysílačky. „Tak zapalovačem na cigarety nebo sirkárna, nemáte?“

„Nemáme!“ odpoví Tkaloun a vidí, že už jsou nízko nad vodou.

V džípu

„Zkurvený nekuřáci,“ uleví si Mluvka a ukáže s vojenskou rázností přímý směr.

„Zkoušejte tím kolečkem pořádně točit!“ radí jeho zpocený syn.

V koši

„Já bych možná zapalovač…“ hrabe se Eliška horečně v kabelce, až se na dno koše vysype její obsah. Kromě zrcátka, peněženky, rtěnky a pilníčku na nehty spatří Tkaloun zapalovač a krabičku cigaret.

„Ty kouříš?“ vyjeví se.

„Někdy. Tajně,“ podá mu žena zapalovač.

„A proč?“

„Top! Top!“ křičí zoufale vysílačka.

„To ti vysvětlím jindy, prosím tě, teď to zapal.“

Ve chvíli, kdy se koš už dotkl hladiny a voda zaplavila jeho dno, se Tkalounovi podaří zažehnout plamínek a potom i hořák. Eliška sbírá obsah kabelky a začne cigaretami, aby se nerozmočily.

Balon stoupá a čůrky vody, kterou pije celá Praha, se vracejí z koše na hladinu.

„To mi teda vysvětli, jak to, že tajně kouříš?“ vrtá Tkalounovi hlavou, když jsou z nejhoršího venku.

„Protože chci umřít dřív než ty,“ odpoví Eliška. „A proč si myslíš, že já umřu dřív?“

„Statistika. Umíráte dřív a my vám chodíme na hrob. A to nechci,“ zvlhnou Elišce oči.

„Tak vona tajně kouří, aby tady nezůstala beze mě,“ vrtí hlavou vysoko nad krajinou. „Tak to ti řeknu něco, z čeho budeš mít radost. V tý práci jsem dal výpověď. Už tam nebudu chodit.“

„No, konečně jsi dostal rozum,“ řekne s úlevou Eliška.

Vysílačka do toho zakřičí:

„To stačí! Už netopte!“

Tkaloun ztlumí plamen. Hluboko pod nimi už je pevná zem.

V koši

„Pane Tkaloun, jděte na přistání! Teď budou pole,“ přikáže do vysílačky mladý Řezáč a jeho ruce při tom rychle ručkují po volantu a stáčejí auto na polní cestu. Nízko nad obzorem je vidět balon.

Spolujezdec Mluvka zatím na klíně kontroluje obsah lékárničky.

Na strništi

Balon hnaný větrem nejprve načechrá vršek stohu. Pak klesá, až se koš poprvé dotkne strniště.

„Pevně se držte!“ slyšíme vysílačku.

V koši

Buchne to a proutí zavrže.

„Prokristapána!“ vykřikne Eliška.

Buchne to s nimi podruhé, koš se nakloní na bok a je vlečen po poli. Tkaloun, který se octl na zádech pod Eliškou, přivine ženu k sobě a takto spojeni na proutěné stěně koše se dočkají chvíle, kdy všechen lomoz a pohyb konečně ustane.

„Eli,“ poplácá ji Tkaloun něžně po tváři a ona otevře oči. „Je to dobrý. Ještě nějakej čas můžeme pokračovat v životě.“

Na strništi

Balon jako velký splasklý pytel leží v polích. Ze silnice odbočí dvě auta a zamíří k němu.

Objeví se závěrečné titulky. Neukázněného diváka, který by chtěl vstát a odejít, však vrátíme do sedadla závěrečnou scénou:

Trať pod okny

Parní lokomotiva za sebou táhne několik historických vagonů.

Ve vlaku

V kupé vzdáleně podobném tomu z Tkalounových snů sedí Eliška s Josefem.

Tomík s nosem přilepeným na skle okna sleduje ubíhající fasády žižkovských domů a Tkaloun mu ukazuje, který je ten jejich. Pak si nasadí služební čepici a dá oběma pusu.

V nádražácké uniformě s lesklými knoflíky se vydá do uličky.

Otevírá dveře jednotlivých kupé a kleštičkami proštipuje staré jízdenky z tvrdého papíru.

Ze třetích dveří se do uličky vysune štíhlá ženská ruka a nabídne mu svůj lístek. Tkaloun chvíli postojí a pokochá se tím pohledem. Pak si lístek vezme, usměje se, a než do něj udělá dírku, zmizí nám v kupé.

„Jestli vás to zajímá, teď dlouho nezastavíme,“ slyšíme jeho hlas.

Dlouho se nevrací, a tak zatmíme a pustíme zbytek závěrečných titulků.

Konec

Ani k stáru nemám páru

Mám ploché nohy po tetě

a fantazii po svém strýci

Už dlouho šlapu po světě

a nevím, co mám o něm říci

Kdysi jsem sníval o Nilu

a pak se plavil po Vltavě

já věřil spoustě omylů

a dodnes nemám jasno v hlavě

nemám jasno v hlavě

REF.:

Ani k stáru, ani k stáru,

ani k stáru nemám o životě páru,

nemám páru třebaže jsem dosti sečtělý, sečtělý

Až mi tváře zcela zblednou, zcela zblednou

dal bych si ho ještě jednou, ještě jednou

třeba s vámi, třeba s vámi, chcete-li

Už dlouho šlapu po světě

a čekám, co se ještě stane

Mám pořád duši dítěte

a říkají mi starý pane.

Já citově jsem založen

při smutných filmech slzy roním

a měl jsem taky málo žen

teď už to asi nedohoním

už to nedohoním

REF.:

Ani k stáru, ani k stáru

nemám o životě páru, nemám páru

třebaže jsem dosti sečtělý, sečtělý

Až mi tváře zcela zblednou, zcela zblednou

dal bych si ho ještě jednou, ještě jednou

třeba s vámi, třeba s vámi, chcete-li

třeba s vámi, milé dámy, chcete-li

Text ústřední písně k filmu Vratné lahve napsal Zdeněk Svěrák,

hudbu složil Jaroslav Uhlíř.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai