Karolína Světlá

Divousové a jiné povídky

Velectěným členům slavné Učitelské jednoty v Českém Dubě a Čtenářské besedy na Světlé.

Prokázali jste mi tolikrát smýšlení přátelské, že si dovoluji připsati Vám několik črt povahopisných z pohoří Vám i mně stejně milého. V obrázcích těch podávám poslední mi známé typy nevšední samorostlosti a hloubky citové jeho lidu, jenž přestal býti průběhem času sám na sebe odkázán, jehož vychování náleží teď škole, tedy Vám, vysoce ctění pánové, v nichž vidí i ctí vůdce svoje.

Ano, především Vaší péči a ostražitosti teď svěřena jedna nikoli sice z nejmohutnějších, avšak zato jedna z nejzajímavějších větví kmene českého, obyvatelé to poještědští, o nichž vším právem lze se nadíti, že dospějí vzděláním všestrannějším, Vámi jim poskytovaným, při své vynikající vnímavosti pro otázky časové k tak vzácné vlastenecké uvědomělosti a ušlechtilé občanské statečnosti. K. S.

I.

Byliť lidé tomu odedávna zvykli, že provozují u Roháčů, na co si jinde ani ve snu nevzpomenou; ale takové kusy jako za letošního jara přec ještě nikdy tropiti je neviděli. Stará Rohačka jinak nebyla téměř ani k spatření než s kosou na rameně a přece neměla ještě nikde co žíti. Na polích se počalo osení nad zemí teprve zelenati, na zahradě byla tráva sotva na palec vysoká a co se jí vyskytlo na mezích, oholil vždy Tobiáš, mladší z obou jejích synů, hned časně zrána ještě za rosy srpem. Co se tedy stále s tou kosou kolem stavení oháněla? Vždyť neměla nikdy v obyčeji cosi nazdařbůh podnikati.

Ne dosti však na tom, že s ní byla skoro jako srostlá: jakmile ji volala práce domácí do chléva nebo do světnice, ihned pokynula Tobiáši, a teď on zas obcházel stavení s kosou, již mu matka byla podala, tak neúnavně a obezřele jako ona, dokud nebyla se svým hotova, načež se opět sama pod kosu dostavila.

9$

Ale Haštala, staršího z obou mladých Roháčů, nikdo nikdy s kosou neviděl.

Všem, kdož to vypozorovali, to vrtalo mozkem, avšak nikdo na to přijíti nemohl, co s tou kosou mínili a zeptati se jich, k tomu neměl nikdo chuti, neb nejednávali ve Vrbně s Roháčovými jako s ostatními spoluobčany. Nemíval nikdo s nimi ni řečí, ni zastávek; nikdo k nim nikdy nepřišel, aby cosi potřebného, čeho právě neměl doma po ruce, si vypůjčil. Zajedno bylo stavení u Roháčů nejposlednější ve vesnici, již do samého lesa s polnostmi svými vystrčené, nesetkávali se tedy sousedé s nimi při svých hospodářských pracích, ni při vycházkách do okolí a za druhé, když se jich Roháčovi vždy a ve všem stranili, nuže, tož se jich stranili tedy také a nechtěli jim býti v ničem k obtíži.

Vlastně tam ani nikdo neříkal u Roháčů, nýbrž vždy jen u Divousů; neb co konali, obyčejně proti všemu běžnému mravu konali, dávajíce velmi často celé osadě pohoršení, a ne zcela jim křivdili, kdož o nich tvrdili, že se klanějí sice jedinému bohu, ale nikterakž tomu na nebesích, nýbrž mamonu, k němuž prý se vlastně modlí a jemuž zaprodali svoje duše.

Stará Roháčová na příklad byla se za svého vlastního bratrance provdala, což před půlstoletím se ještě nebralo na tak lehkou váhu jako teď, nýbrž bylo právě od těch nejrozumnějších a nejrozšafnějších lidí považováno za skutek přímo rouhavý, který

10$

měli, přihlížejíce k přikázání církevnímu, u veliké ošklivosti. K tomu byla nevěsta sotva patnáctiletá a ženich, bezdětný to vdovec, zralý šedesátník. Ale neradno, aby byl zůstal bez hospodyně – a aby si vzal nevěstu z cizí krve, k tomu nemohlo přece příbuzenstvo svoliti, vždyť by tím byla přišla tak krásná usedlost z državy rodinné. To nahlédla Roháčová přese svou velikou mladost a nezkušenost a nezdráhala se ani chvíli vyplniti vůli pokrevenstva svého, naopak sama se do sňatku toho hnala.

„Jen já tam náležím, žádná jiná,“ napořád stála na svém, když si ji dal farář zavolati, aby jí poukázal na veliký rozdíl stáří mezi ní a ženichem, jakož i že sňatek ten z ohledu velmi blízkého příbuzenstva není přiměřený a že se musí o dovolení až do samého Říma dopsati. A při náhledu tom také nezvratně setrvala, nedbajíc ni námitek, ni obav a výstrah velebného pána.

I za kmotra ke dvěma synům svým Rohačka žádného ze sousedů nepozvala. Dostavil se ke křtu vlastní její bratr ve vzdálené vesnici usedlý, což, kolkolem vzato, také býti nemělo a lidem bylo velice proti mysli.

Připisovali hlavně neslušnostem těm, že jí manžel, právě když byla v šestinedělích s mladším synem svým, náhle zemřel a hádali zvědavě, koho si asi vezme teď, když v rodině sami jen oženilci nebo chlapci a nikdo, kdo by se byl mohl státi jejím

11$

mužem. Avšak Roháčová přese svou dosavadní mladost a pěknou podobu již po žádném ženichu se neohlížela, ač by se byl mnohý nalezl, kdo by jí byl rád pomáhal hospodařit a její dva chlapce vychovávat. Nepodobovalo se, že by ji starosti ty jaksi tížily, aspoň nezaslechl nikdo, že by si byla jako jiné vdovy na svou opuštěnost a zkažený věk stěžovala. Nikdo v celé obci neodváděl svou daň tak pořádně jako ona, nikdo neprodal tak bez hluku a obyčejných při tom okolků svůj odchovaný dobytek a plodiny z pole a nikdo za ně tolik neutržil, neb nikdo neměl to, co prodával, tak udařené jak ona. Byloť patrno, že jí není potřebí ni rádce, ni zastánce, ni pomahače. Ona si toho byla také vědoma a chovala se k celému světu, jako by jí nejen na něm nezáleželo, nýbrž vlastně do něho pranic nebylo.

Dokud byli hoši její malí, utekli jí někdy na pastvu mezi děti ostatní; zaslechl jsi je tam vesele „holikat“, nebo si prozpěvovat, viděl jsi, kterak se tam prohánějí, či ohně si topí a kolem nich tančí. Ale sotvaže je tam matka zpozorovala, hned byla za nimi a odváděla si je domů.

„Proč, pošetilci, zabíháte na cizí, když máte svoje? Proč si chcete hráti s jinými, když si můžete hráti mezi sebou? Nechytejte se cizích, přidržujte se vždy jen svých a svého. Jestli vám cizí člověk neubere, zajisté vám nepřidá, a když vám ublíží a vás ošidí, ještě se vám ušklíbne. Jen ten svým pá-

12$

nem, kdo na jiné nespoléhá, s nimi nic nemá a jich nepotřebuje. Je vždy o celý sáh vyšší než ostatní a může se jim tedy na vrch hlavy vysmát, a nad to není.“

A Roháčová, která obyčejně mračně před sebe hledívala a nikdy na děti své se nepousmála, při podobných řečech se smávala, že hoši její, ač byli ještě drobní a žádného rozumu neměli, pocítili, jak je jí při tom volno a veselo u srdce.

I udělalo se pak Tobiášovi také jaksi volno a veselo kolem srdce, upřímně se vždy s matkou zasmál; ale Haštal nikdy se s nimi nesmával. Pohlížel stále přes rameno za sebou na louku, oživenou tancem a zpěvem, kde zase jemu bývalo tak volno a veselo, čímž ovšem před matkou se vytasiti si netroufal, aby ji nepohněval a nezasloužil si výtky, že jí vzdorně a nevděčně odmlouvá, již mívala vždy pohotově, jakmile děti jen dost málo jí nebývaly po vůli.

Tobiáš si ze slov takových mnoho nedělal, jakmile je vítr odnesl, již také o nich nevěděl, ale Haštalovi padla vždy až na dno srdce, kdež ho pálívala několik dní.

II.

A jaké to bývalo, když byli chlapci u Roháčů ještě dětmi, takové to zůstalo, když dorostli. Nepřestával Haštal pošilhávati tam, odkud se k němu

13$

ozýval smích a zpěv; avšak Tobiáš vždy pohrdlivě jen hodil hlavou, vnikly-li k němu tyto zvuky rozjařených myslí a spokojených srdcí mládeže vrbenské. Nezůstával státi jako bratr a nezamyslil se vzdychaje, nýbrž rychle šel a vykonal jakousi nutnou v hospodářství práci, jako by byl chtěl tím dokázati, že on si zná času lépe vážit a ho používati než jeho soudruzi, zahálčivě na návsi pod starými stromy o závod s děvčaty zpívající, laškující a kolem nich je vytáčející.

Když se pak objevoval první z jara na polích, maje svoje nářadí upravené a vyleštěné, jako by si je byl právě z jarmarku přinesl a poznával-li, kterak hoši, spatřivše jej, příkladem jeho ponouknuti teprve z chalup běží s branami, motykami a tak dále ke kováři, aby jim je pro nastávající práci honem spravil a upravil, tu se smával, jak se smála jeho matka, stojící u okna a hledící za ruchadlem, mladším synem řízeným, jehož rohaté spřežení starší popoháněl s čelem k prsům nakloněným, nesdíleje patrně vítězoslavnou náladu svých pokrevenců.

Necítíval se Haštal v takových chvílích s bratrem zároveň prvním v celém okolí, nejobratnějším, nejmoudřejším, nejpilnějším mezi všemi ostatními, nepovznášelo ho vědomí, že jsou zas i letos nejpřednějšími a že asi při všech pracích polních jimi po celý rok zůstanou, netěšil se, že budou míti opět nejvíce sena, nejtěžší mandele, že jim budou brambory zase tak hojně sypati, že je nedostanou ani do

14$

sklepa, nýbrž budou musiti na ně vykopat na dvoře jámu, že s ovocem vystačí celou zimu na polévky, a to jen proto, že si jiného nehledívají než svého, že s nikým nic nemívají, ponechávajíce jiným okrádati se tancem, návštěvou hospod, večerními táčkami a toulkami, čtením novin o čas a o chuť k práci.

Haštal bratrovi nikdy neodpovídal, propůjčil-li tento samolibým myšlenkám těm hrdě slova, ale čelo jen tím hlouběji při tom k prsům nachýlil. Taktéž nikdy se nezúčastňoval hovoru, počali-li matka s bratrem svoje jednání vynášet a si libovati, že není v domě jejich pro jiného smyslu, než kterak by svoje hospodářství hodně bičovali, aby jim padaly ze všeho, nač rukou máknou, groše do klína, a že se ani jak náleží se svými vzdálenějšími příbuznými neznají, jelikož se jim nedostává ke schůzím s nimi prázdné, vhodné chvíle.

Nevšímali se mlčenlivosti jeho. Když se mu do řeči nechtělo: nuže, tedy se mu nechtělo; avšak uvykli za tou příčinou znenáhla vyjednávati vše jen mezi sebou, a poněvadž on se tomu nikdy nevzpouzel, konaje vždy bez odporu, co na něj vložili, nechť to bylo cokoli, stalo se časem zákonem, že neměl Haštal v ničem žádného slova a že bylo povinností jeho slepě poslouchati, proti čemuž také nikdy nic nenamítal.

Otáčely se jeho myšlenky patrně o něco zcela jiného, než aby měl v domě matčině váhu a platnost

15$

jakožto starší syn, jenž se měl podle otcovy poslední vůle jednou uvázati v držení chalupy.

Ale okolo čeho se otáčely, nikdo nevěděl, a on sám by to snad nebyl mohl zřejmě a určitě pověděti, kdyby se ho byl kdosi na to zeptal, což, jak již praveno, nikomu na mysl nevstupovalo.

Pracoval celý den až do úpadku, téměř bez jasného vědomí toho, co koná, jako stroj, v němž se nikdy neozývá otázka, nemůže-li býti jinak, nutno-li, aby se s ním tak přísně nakládalo a jeho síly tak krutě se vyčerpaly. Ale probudil-li jej za vlahých nocí déšť, šumně na dochovou střechu dopadající, a vnikla-li na půdu, kde spával, z osvěžených polí, luk a hájů vůně silná a při tom lahodná, nebo vloudil-li se k němu dymníkem*&

[&* Když byly za starodávna v chalupách ještě krby otevřené, pouštěl se kouř půdou vikýři, kteréž od té doby v Ještědských horách si zachovaly jméno svoje, jsouce zvány dymníky.]

široký, stříbrný pruh měsíce, tu se vztyčil na seně a již neusnul, třeba byl sebe zemdlenější. Naslouchal nápěvům jarní pršky, vdechoval do sebe kořeněný vzduch, zahleděl se do paprsku měsíčního, a při tom se v něm pohnulo a probouzelo, co v něm ve dne mlčelo a spalo. I zdálo se mu pak, že plane v tom vonném vzduchu, v tom stříbrném svitu, v tom tklivém šumu kolem něho cosi tajemného, slastného, co nebyl s to, aby jménem označil, bytost, o jejíž jsoucnosti byl nezvratně přesvědčen, kochaje se v líbezné její

16$

záhadnosti s úměvem na rtech, s tlukoucím srdcem, s vlhkým zrakem, dokud vedle něho ve slepičárně nezazpíval kohout, vraceje ho drsné, zatemnělé skutečnosti, jíž polekán, skryl tvář v otepi sena, která mu byla poduškou.

III.

Divoká se strhla k večeru bouře, právě, když hnali pasáci domů. Nebe bylo stále jen jediným plamenem, hromové rány otřásaly zemí až do hlubin a vítr kácel stromy, jako kdyby přelamoval sirky. Postrašený dobytek neslyšel hlasů svých bědujících strážců; rozutíkal se jim na všecky strany, nedbaje jejich pokřikování.

Pouze u Roháčů měli dobytek dávno doma a matka, stojíc s Tobiášem u okna, smála se nesnázím jiných, hádajíc s ním, kde asi se s plným počtem stáda shledají a kde asi neshledají.

„Jen se podívej, Haštale,“ zvolala najednou na syna staršího, jenž seděl netečně u kamen, podepíraje si hlavu o černé kachle, „potok náš samá rmuť! Honem vezmi konve a zaběhni do olší k tůni, než i tam voda se zakalí, abychom měli pro krávy na večer do pití.“

Ač byl, jak již praveno, venku soudný den, přece se Haštal ani chvíli nerozmýšlel. Vzal na ramena háky, zavěsiv na ně dvě veliké červené konve a

18$

přes liják, do očí neuprositelně mu šlehající, vlasy a oděv mu máčející, přes blesky nad ním nepřetržitě se švihající a ohlušující rachot hromu, zamířil na pokraj lesa, kdež mezi olšemi obrostlými až k samým kořenům silnými, mezi sebou se proplétajícími větvemi se černala ve skále hluboká tůně, v níž bylo i za nejparnějšího léta vždy studené a jasné vody s dostatek.

Tu se to před ním v tom pustém, burácejícím, ohnivými rýhami zoraném temnu zamihlo, jako když k němu přicházel v noci na návštěvu některý ten paprsek měsíční. Stálo před ním cosi bílého, jasného. Na počátku se mu zdálo, že se mu dělají jen takové mžitky před očima, pak to považoval za kus mlhy, až konečně v přízraku tom poznal útlou dívčí postavu s dlouhým rozletělým plavým vlasem, jak beznadějně rukama lomí.

„Neviděl’s nikde naši kozu?“ zvolala dívka, snažíc se vší silou svou přehlušiti lomoz zápasících živlů.

Haštal potřásl hlavou. Bylo mu sice, jako by dívku tu, tak důvěrně jej oslovující, také znal, ale nevěděl, z kterého stavení jest, nevěděl, vůbec nikdy, potkal-li některou z vrbenských vesničanek, do kterého rodu a stavení ji má vřaditi. Pamatoval se na ni asi tak, jako se pamatujeme na tu neb onu Postavu, jež se nám objevila ve snách a přece stála před ním nejbližší jeho sousedka, vnučka dvou starých lidí, kteří měli za potokem nad loukou malý

19$

vetchý domeček, jejž nebylo v létě pro samé kvítí a v zimě pro smrčí, jímž byl až po samý okap založen, ani vidět. U Ostrých tam říkali. Neměli jiného vlastnictví kromě vetchého toho baráčku a několika koz, ale přece se slušně obživili. Uměla stará dělati takové syrečky, jako již nikde jinde v celém okolí; ani v tom největším selském statku hospodyně takových nedokázala. Nechtívali lidé v hospodách sousedních k pivu žádných jiných. Co Vojtěška dorůstala a babičce je dělati pomáhala, podobaly se, dokud byly mladé, bílému mramoru, a když se uležely, pak se „rozplizly“ v ústech jako bavlnka. Přicházely nejen pijákům, nýbrž i nepijákům k chuti a bývala po nich poptávka ještě větší.

„Myslila jsem, že jsem všecky kozy šťastně domů dostala, a teprve, když jsem je ve chlévě počítala, přišla jsem na to, že jedna mezi nimi schází, a to právě naše nejlepší dojačka,“ hořekovala Vojtěška. „Jen kam ji půjdu hledat, já nešťastná! Domnívala jsem se, že ji tady najdu u tůně, kam někdy za mnou uteče, když jdu pro vodu, ale nikde po ní ani památky.“

A zakrývajíc si rukama tvář, dala se dívka do usedavého pláče.

Haštal jako by byl pocítil při tom u srdce sedm nožů. Jedním rázem shodil háky i s konvicemi s ramen.

20$

„Jdi domů, jdi,“ domlouval dívce, v níž konečně tušil Ostrých Vojtěšku, o níž někdy matka jeho se zmiňovala, „v tom božím dopuštění nic nepořídíš. Vydám se za tvou kozou sám, a zle by bylo, abych ti ji nepřivedl. Vím, kam za takového povětří dobytek v lese zabíhá a útulku si vyhledává. Budu s ní u vás asi hned. Ale jakápak ta tvoje koza vlastně je?“

Co byl Haštal na světě, jedním dechem a v takové souvislosti tolik nepromluvil jako v této chvíli.

„Máme všecky celé bílé, s černou lysinou mezi rohy, takové u nás nejlépe ,stojí‘,“ horlivě mu vykládala Vojtěška, podivena, že to neví.

Haštal neodpověděv, obrátil se k lesu, v jehož divokém vlnobití brzy očím dívčiným, tesklivě a přec nadějně jej sledujícím, zmizel. Věděla, že navlas provede, co jí přislíbil a také to uhodla.

Sotva došla domů a usedla na práh u chléva, již tu byl, veda zbloudilé zvíře za rohy.

Vesele zamečela koza, spatřivši milou pěstounku, která se nemohla zdržeti, aby, obtočivši jí ramena kolem krku, radostně na černou lysinu ji nepolíbila.

Haštal hleděl na dívku zaníceným zrakem.

„Čím se ti odsloužím?“ zašeptala. Konečně k němu mohla oči jak se patří zdvihnouti. Přestávalo pršeti, vítr zaháněl bouřku za hory a přes krajinu se rozklenula duha trojí branou, shlížejíc se ve

21$

skvoucích perlách dešťových, které kanuly dosud proudem z jejích zlatých vlasů.

Nikdy neviděl hoch královnu, ale v té chvíli nabyl jistoty, že ani jinak vypadati nemůže, než jako Vojtěška v záplavě prchavých drahokamů. Neslyšel, co praví, všecek oslněn a omámen jejím zjevem; bylo jí několikrát otázku svou opakovati.

Konečně přec pochopil, co praví, a zavrtěl nad tím udiveně hlavou. Ona se mu chtěla odsloužiti za to, že z něho udělala nejšťastnějšího na světě tom člověka? Či bylo skutečně ještě jiné a větší štěstí, než patřiti do těch jasných očí, na tato ústa růží se usmívající, naslouchati tomuto sladkému hlasu a laskavým jeho slovům? Vždyť stálo veškeré kouzlo, které jej obletovalo v bezesných nocích, z vůně květů lučních, ze šepotu poblízkých lesů, ze svitu hvězd, před ním náhle vtělené.

Nebyl jiné odpovědi schopen, než že pořád opakoval: „Nechci, nechci a nechci.“

„Když tedy vší mocí nechceš, tak nebudu pomýšleti na odsloužení,“ pravila Vojtěška pohnutě, „ale za to ti budu tím více děkovati v srdci svém. Nikdy nezapomenu na tvou dobrotu, nikdy, to uhlídáš. Hle, babička již nás zaslechla a volá na mne, vedu-li kozu.“

Chtěla Vojtěška dodati, jestli že k nim na chvilenku nevejde a u nich si neodpočine, ale Haštal, zaslechnuv hlas stařenin, střásl svoje opojeni a jako by byl na hlavu zahořel, utíkal k domovu.

22$

„Kdepak máš háky? konve, vodu?“ podivila se matka, vidouc ho prázdného ke stavení se přihnati ze strany zcela jiné než přijíti měl.

Haštal se zarděl, že by bylo lze bývalo od něho svíčku zapáliti. Teď teprve si vzpomněl, že nechal u tůně vše stát a ležet, pouštěje se za kozou.

„Kde’s tak dlouho byl? Proč přicházíš prázdný? Co se s tebou dělo? Bál jsi se? Zalezl jsi někam?“ doléhala matka.

Ale on neodpověděl. Běžel si pro konve a nosil je tolikrát od tůně naplněné domů, že již nevěděl, kam s vodou.

„Co se to s tebou děje?“ nepřestali se matka a bratr vyptávati a po celý večer nezaváděli o ničem jiném s ním řeč, než jakou to měl asi příhodu; ale nedostali z něho jediného slova.

Vždyť sám vlastně nevěděl, co se to s ním dělo a dosud děje, že mu to hraje všemi žilami, že mu je do pláče a do výskotu najednou, že má v srdci tíž a při tom přec jako by mu byla náhle narostla dvě mohutná křídla, jimiž cítil, že by mohl dolétnouti klenby nebeské, kdyby je rozpial; ale nebylo k tomu kolem něho místa. Byl by jimi zajisté smetl chalupu, stodolu, u dvorku plot, vše, co kolem něho strmělo a v cestě mu stálo, a to přec udělati nemohl, ač se v něm k tomu hnulo tisíc chutí, neb najednou se mu zdálo vše, co jej obklopovalo, staré, bídné, ošklivé, jej obmezující a poutající, jako vězni zdi jeho těsného, temného žaláře …

23$

IV.

Již nebylo ani památky po rmutu v potoku, mrskal se zase vysokou travou tak svižně jako rybka plná stříbrných šupin, a přece chodil Haštal dosud pro vodu až do tůně v olších, a právě v tu dobu tam chodívala Vojtěška taktéž se svými konvemi.

Hned jí je vzal místo pozdravu z ruky, sám je naplňuje a množstvíkrát vylévaje, než se mu zdála voda v nich pro ni dosti čistou.

Nebránila se tomu, bylo na něm znáti přes jeho němotu, jak rád jí službu tu prokazuje. Bylo jí to beztoho vždy obtížné, když, klečíc na vysokém skalnatém břehu, k hlubině vodní skláněti se musila. Nejednou se jí zatočila hlava a často se stalo, že se jí těžká nádoba při tom zas vymkla, vyprázdnila, a ona byla nucena znova se s ní pachtiti.

Teď bylo ovšem jinak; sedla si vždy zcela klidně a bezstarostně do rozklenutého pod starými kmeny olšoví a štěbetala tak vesele a sladce jako ti drozdi a kosi kolem ní v tiché vonné houštině, kamž nikdo nikdy mimo ně dva z vesnice nezabloudil.

Vypravovala mu, jak si počínaly kozy dnes na pastvě, která z nich byla nejneposlušnější a která dala nejvíce do dížky, kolik sýrků babička vyrobila, kam je dědeček zanesl a co za ně domů přinesl.

„Kdyby tebe nebylo,“ dodávala vždy s jasným svým pohledem, který jí tak pěkně slušel a jenž

24$

připomínal Haštalovi po každé onen paprsek měsíční, který se za tiché noci k němu dymníkem loudíval na seník, „tož bychom byli zajisté přišli o nejlepší naši dojačku. Říká to i dědeček i babička. Kdo ví, kam by byla v tom hrozném povětří zaběhla, kdo by byl na ni přišel, domů ji odvedl a nám ji upřel. Jsou prý lidé teď tuze zlí a podvodní.“ Haštal poslouchal dívku ani jí nesvědče, ani jí neodpovídaje, jak to bylo jeho zvykem, jen někdy hlavou rozpačitě mezi jejím hovorem potřásaje, ale bylo na něm znáti, že se mu její řeč mile poslouchá, a to Vojtěšku, která si toho dobře povšimla, velice těšilo. Přemýšlívala vždy již dříve: tu na pastvě, tu zase při dojení, nebo když v komoře vymačkávala sržení, kladouc je opatrně do pánviček, o tom, co mu večer u tůně pod olšemi poví, aby mu to přišlo nejvíce k libosti; a vida, vždycky to uhodla; jen jednou neuhodla přec. Vrátila se totiž zase k tomu, jak bylo jejím starým lidem tehdáž líto, že, přiváděje jim kozu, ani na chvilenku v sednici se nezastavil.

„Ale viď,“ dodala, že zato přijdeš o posvícení k muzice a se mnou pak půjdeš do kola?“ Haštal, naplniv konve její, právě se chystal k tůni se svými, avšak jako kdyby byl jejími slovy blesk do něho udeřil, pustil vše do vody, uháněje kdovíkam zrovna jako tenkráte, když, stoje s ní před chlívkem, zaslechl hlas babiččin. Zděsil se myšlenky jako pravý Roháč divous, že s ní má

25$

předstoupiti před tvář všech lidí a jim prozraditi, co jen sám sobě v největší tajnosti a po každé s uzarděním vyznati troufal, že jest proň jen jedna dívka na světě a tou že jest Vojtěška Ostrých.

Čekala Vojtěška, že se vrátí, ale nadarmo. Tuze se podivila a zarmoutila nad jeho nenadálým útěkem, jehož příčinu nikterak neuhodla. Co byla pronesla tak zlého? Že chtěla, aby přišel také jednou k muzice a vzal ji k tanci? Vždyť každý z hochů si s ní rád zatančil, ba hádali se, kdo ji vezme první. Nejednou od nich slyšela, že není ve Vrbně hezčího nad ni děvčete. Nevěřila tomu, ale jí to říkali a mívala mezi svými družkami dosti za to nevůle a hněvu, což dosvědčovalo, že v těchto řečech bylo snad přece nějaké drobňounké zrnko pravdy. Jak velice by ji bylo oblažilo ukázati se s ním ruku v ruce a takto projeviti, že jí jest ze všech hochů ten nejpřednější … a on nechtěl… on se tomu tak vzpurné bránil…

Již byly červánky dávno na nebi uhasly, když dnes domů od tůně se všecka uplakána vrátila. Ba, rozplakala se Vojtěška tento večer pod olšemi, neb skončila svoje rozjímání, proč asi Haštal utekl a proč se snad již nikdy tam nevrátí, pravivši si zticha a tesklivě:

„Trvám, že nebude asi nikdy žádné dívce přáti. Není přec jen nadarmo z toho divousovského rodu.“

26$

V.

„Hle, hle! také jsi se jednou vybral, abys k nám se podíval?“ vítala stará Roháčová odpůldne druhého na to dne, kdy byla právě neděle, velikého, statného muže do světnice vstupujícího, jenž byl ostýchavě následován mladou dívkou.

Bylo na první pohled znáti, že to asi bratr její a děvče vlastní jeho dcerou. Nemohli v ničem zapříti, že jsou také z „Divousů“. Hleděli oba tak mračně na své, jak ona a její synové. Měli tytéž husté, kudrnaté, jako smůla černé vlasy a oči, tutéž přihnědlou pleť a bílé jako stříbro zuby.

„Již se sem chystám, co se nám jaro otevřelo,“ odvětil bratr, podávaje sestře ruku, „ale vždy mi něco do toho přišlo. Vždyť víš, jak to v hospodářství chodí. Dnes však jsem si konečně umínil, nechť si vše běží, jak to běží, já že se sem dostati musím, abych zvěděl, smýšlíš-li jak smýšlelas, když jsme se naposledy viděli. Proto jsem také přivedl hned Pavlu s sebou, abys mohla na ni se podívati, jestliže jsi se od té doby nepřeporadila.“

Na pokyn otcův podala i mladá dívka tetě ruku. Učinila tak váhavě, hranatě, nuceně, nezapírajíc ani v tom svou příbuznost s mladými Roháči.

Teta přeměřila dívku břitkým, leč nikoli nevlídným pohledem. Právě taková, jak se jí jevila, byla jí po chuti.

27$

„A dobře’s udělal,“ pokynula spokojeně hlavou. „Aspoň jsem se ihned přesvědčila, že je ve všem naše, což je mi tuze milo. Jestliže jí dáš, co’s onehdy slíbil, může se sem ještě před svatým Janem Křtitelem přistěhovat, aby nám pomohla při senách.“

„Potřeboval bych ji ovšem také v tu dobu ještě doma, ale pořídíme to i bez ní. Musíme odvyknout na ni spoléhati. Dorůstají mi děti jako dříví v lese. Nutno, abych hleděl jedno za druhým z domu vypraviti, neb nechce se mi ještě na výměnek. K tomu, co jsem slíbil, dosud stojím. Ale kdepak máš hochy svoje, abych se mohl podívati na toho, za něhož se má Pavla dostati? Neviděl jsem je, ani nepamatuji, kdy.“

Rohačka položila prsty na rty a zahvízdla pronikavě. Měla v obyčeji takto syny k sobě volati.

Vešel jen Tobiáš.

Pavla, spatřivši bratrance, zarděla se jako když ji krví poleje, postoupivši rychle za otce.

„To není ten, s nímž bude Pavla tu hospodařit,“ objasňovala Roháčová bratrovi. „Kdepak máš, Tobiáši, Haštala?“

„Před chvilkou odvezl na samotížkách žito, které jste mu ráno do mlýna uchystala,“ odtušil Tobiáš, vrhaje lhostejný pohled na Pavlu, která, slyšíc, že to není on, s nímž tu bude hospodařiti, náhle zbledla jako ta lišta za ní, ještě více za otce se skrývajíc.

28$

„Nuže, co škodí, že tu ten pravý není, vždyť můžeme vše potřebné snad také bez něho umluviti.“ „Jakpak ne,“ pousmála se stará. „A ostatně nám toho mnoho k umlouvání nezbývá..“

„Také se mi tak podobá,“ přikývl bratr sestře, která pokračovala:

„Než půjde Haštal s Pavlou do kostela, vysázíš mu na stůl tisíc zlatých. Přijdou Tobiášovi, aby si mohl tamhle v lese vystavěti. Za to dostane Haštal ode mne ihned úpis zde na tuto chalupu se vším, co k ní náleží a dcera tvoje bude-na ni spolukupující. Do mé smrti budeme však hospodařiti na polovic. Tobiáš je sice čipernější než Haštal, měla bych jej raději vedle sebe, ale právě, že je Haštal ve všem volnější, chci ho míti na očích a ke všemu jej pobádati, čehož u Tobiáše není potřebí. Také chci míti vedle sebe nevěstu z naší krve.“

„Jaképak by to bylo, aby zde hospodařila cizí,“ svědčil jejím slovům bratr. „Vždyť na této usedlosti byli od nepamětných dob i hospodáři i hospodyně všichni naši. K Tobiášovi do nového stavení spíše se sluší cizinka. Pro tu chvíli není ovšem ni svobodné dívky, ni mladé vdovy mezi námi, ale snad se mu něco naskytne, než si vystaví. I ten nejmladší a nejzdravější muž má stále smrt za patami a mezi naším přátelstvím jest několik hospodářů nikterak pevných ..

Nedokončil strýc, neb opět zahvízdla stará Roháčka, co v ní dechu bylo, na dva prsty. Zaslechla

29$

totiž, že zavrzla dvířka u dvora, podle Čehož soudila, že se vrací Haštal ze mlýna.

Také se nemýlila. Za chvíli se objevil na prahu. Zarazil se, vida návštěvu ve světnici. Znal strýce tak málo, jak znal tento jeho i Tobiáše. Neviděli se vzájemně několik let. Neměli navštěvování v rodině té, jak již praveno, ni v lásce, ni v obyčeji. Těžce odcházelo se strýci z velikého hospodářství, čímž úplně byl u Roháčové omluven. Jsouc méně zaměstnána než on, přece za čas ho jednou navštívila, ale chlapce s sebou nebrala. Bylo obou doma potřebí, aby za její nepřítomnosti hlídali, což zase strýc uznával v úplném pořádku.

„Jen dále! „ vybízela Haštala matka. „Máme tu strýce s dcerou Pavlou, o níž často jsem měla s tebou řeč.“

Ale Haštal stál pořád s touže nepohnutostí na prahu.

„Jen si přec dej říci, bloudku,“ znova jej zvala matka. „Nezavítal k nám strýc ze žádné zlé příčiny. Přišel jen o slovo.“

Haštal proměnil se v kamennou sochu. Podobalo se, že se mu při matčiných slovech vrývají nohy do země, že není s to, aby je pozdvihl a s místa se pohnul. Slýchal sice někdy od matky, že si má vzíti časem sestřenici, ale nebyl si toho dosud nikdy hrubě povšiml.

„Nu, Pavlo,“ obrátil se otec k dceři, „dodej ty

30$

si kuráže, když se tě ženich tvůj bojí. Ukaž se mu, přistup k němu a podej mu ruku.“

Ale Pavla se hnula se svého místa za otcovou židlí tak málo jako Haštal ode dveří. Ještě se jí nebyl ruměnec vrátil na líce, co slyšela od tety, že Tobiáš jejím nastávajícím není. Leč ani její chování nezaráželo tetu a otce, naopak: když je byli oba ještě hodnou chvíli střídavě vybízeli, aby se přece k sobě přiblížili, aniž jeden z nich uposlechl, rozveselili se tak velice divadlem této nepřemožitelné stydlivosti dětí svých, že se dali do hlasitého smíchu, k čemuž se přidružil i Tobiáš.

„Nuže,“ zvolala konečně matka, utírajíc si fěrtochem zaslzené oči, dokaž aspoň ty, Tobiáši, že v tobě kapka rozumu, a když se ten náš poťouchlý Haštal k tomu nemá, provázej ty Pavlu po našem stavení a ukaž jí, kde co máme, aby, až se k nám přistěhuje, ihned o všem věděla. Již aby tu byla, již abych ji tu měla! Mám té domácí práce a starosti právě po krk.“

„Pojď tedy!“ zval Tobiáš Pavlu.

A ejhle! sotva zaslechla jeho hlas a pobídku, již se vzpřímila, již stála vedle něho, již šla za ním se sklopeným sice zrakem, ale s planoucími tvářemi.

Opět se pustili staří do hlasitého smíchu, tak polekaně totiž uskočil Haštal, když vycházela nevěsta vedle něho dveřmi, tak zprudka odvrátila ona od něho hlavu.

31$

„Zde máme stodolu, zahrádku, tu kůlnu na dříví, tu chlév. Jen se podívej, jaké v něm stojí čtyři krásné krávy,“ vykonával Tobiáš rozkaz, aby budoucí švakrovou s novým domovem jejím ve všem obeznamoval. „Všecky ty slepice, které se zde pod lipou popelí, jsou naše a ještě jich schází asi sedm, které se v lese toulají. Tamhle náš sad; každý v něm strom obalen květem. Ty široké pruhy polí na východ a k straně polední, jež tak hluboko zabíhají do lesa, že ani není odtud viděti, kde je jim konec, náležejí všecky k naší chalupě. A ten les až tam daleko, daleko za nimi také. Máme všecko svoje, co jinde draze kupují: obilí, vejce, ovoce, omastek i dříví. Zde se to dobře hospodaří.“

„Když se to zde tak dobře hospodaří,“ živě namítala Pavla, a z jejích velkých černých očí naň zaletěl žhavý blesk, „proč ty s matkou si neudělali, že tu zůstaneš?“

„Vždyť jsi to slyšela, proč chce míti matka bratra na očích,“ lhostejně jí odpověděl. „Není k tomu, aby si sám něco zavedl. Měl by peníze, které ti otec vysází, brzo ty tam, aniž by věděl, kam se mu poděly a pak by nám přišel na krk. Ne, ne, dobře je to tak, jak si to matka usmyslila.“

Nevyčkala Pavla, až Tobiáš výklad svůj ukončí; nechala ho stát a vlítla do světnice, kdež otci hlasem dutým oznamovala, že táhne prška, jestli si nepospíší, že přijdou až na kůži promoklí domů.

32$

Otec ovšem ihned se zdvihl, obávaje se o svůj i dceřin nedělní oblek, v čemž s ním sestra velmi důtklivě souhlasila. Nezdržovala ho jediným slovem, taktéž nevyslovovala svou lítost, že mu jest k vůli hrozícímu dešti vzácnou návštěvu svou zkrátiti, naopak pravila mu, že si nemají vlastně již co říci, jelikož si byli nejdůležitější dopověděli. Na ty ostatní tretky a pletky, jako kdy že mají být ohlášky a jak to bude se sňatkem, mají-li jíti ženich s nevěstou jen sami do kostela či nějací se pozvati svatebníci, jaký nábytek si má nevěsta přinésti a který tu najde a tak dále, bylo prý času až dost.

Loučil se strýc ze samého strachu před přívalem tak kvapně, že se již k tomu nedostal, aby k budoucímu zeti svému ještě jednou promluvil, a stará Rohačka propustila neteř bez obzvláštního jakéhosi přání a požehnání, jak to bývá přec obyčejem všude, kde nevěsta po prvé se ocítí pod krovem nového svého domova.

Avšak vyprovodila příbuzné přec až za vrátka, aby se podívala, možno-li, by se ještě v suchu domů dostali, při čemž se nemálo podivila, co to ta Pavla viděla. Vždyť nebylo kolkolem žádného mraku na déšť, všude, kamkoli člověk po nebi oči obrátil, samá, samá jen jalovčata a dýmovo! Inu spletly ji asi nastávající vdavky. Nebyla by však Roháčová řekla, že jsou s to dívce z její krve tou měrou zrak zkaliti, že vidí, co není.

33$

Když se nato zase do světnice vrátila, majíc zaměřeno k svému u okna místu, Haštal jí náhle zastoupil cestu.

„Nemůže se státi, co se mnou zamýšlíte,“ oznamoval jí pevným hlasem, ale chvějícíma se rtoma.

„Cože se státi nemůže?“ žasla matka, nevěříc svým očím a svému sluchu.

„Nemohu si vzíti, jak tomu chcete, tu dívku, která zde právě se strýcem byla.“

„A proč ne?“ zbledla Roháčová nejen hněvem nad tím, co mluví, nýbrž že si to troufá tak směle a zpříma pronésti.

„Poněvadž nechci vedle ní býti na světě.“

„Kdo tě naučil takhle si poroučeti, takhle mluviti, takhle smýšleti?“ znova užasla matka. „To není jen tak, jak ty pravíš. Nejen že se ti nechce té, kterou jsem ti vybrala a usoudila, ty pomýšlíš asi na jinou. Ale na kterou? Kdo to je, která tě omámila, že se rouháš vlastní matce, že se vzpouzíš vůli celé rodiny? Mluv, chci to věděti, musím to věděti, aby ta čarodějnice pocítila, čím jsem a co zmohu!“ Oči staré Roháčové tak strašlivě při slovech těch se zasvítily, že se toho Haštal zalekl. Měl v úmyslu pověděti jí ve všem pravdu, vyznati se jí, kterak si Vojtěšku oblíbil, že mu nelze bez ní živu býti a prositi ji třeba na kolenou, aby ho neoslyšela. Ale vida, jaká hrozná zášť v matce kypí, měl se na pozoru, aby jediným dechem nevyzradil, co jí bylo dosud tajno. Nejmenoval Vojtěšku, nechť mu mat-34$

ka vyhrožovala, jak chtěla. Počal se o dívku báti a také měl, jak brzo poznal, proč.

„Však já na to přijdu,“ tvrdila matka se zrakem sršícím, s ústy zamodralými, na celém těle křečovitě se třesouc. „Kam se obrátíš, tam budu za tebou, ale nikoli sama.“

A vyběhnuvši ze světnice jako blesk zase do ní se vrátila, držíc v ruce kosu.

„Co to zamýšlíte? „ zhrozil se Haštal.

„Snad to vidíš. Hodlám si obhájiti svoje práva.“

„A nebojíte se, že byste mohla zamířiti na hlavu nevinnou?“

„Není to žádná hlava nevinná, která syna proti matce popuzuje a ho navádí, aby pohrdl nevěstou, již mu zvolila, a nesplnila, na čemž se celý jeho rod usnesl. Však já ji poznám co nevidět. Ty sám mně ji udáš, až tě to k ní potáhne; možná že sama do pasti se mi dostane, až ji to potáhne za tebou.“

Již věděl Haštal, že je matka nejen nad kámen a skálu nehnutější, nýbrž že je i s to hrozný čin svůj splniti. Jak se chvěl, aby si nevzpomněla na tůň, nebo aby si na ni nevzpomněl bratr, uhodnuv, proč chodíval tak daleko pro vodu, maje potok jen několik kroků od stavení.

Jak rád by byl za to dal život, kdyby se tam byl mohl jen jednou ještě podívati, Vojtěšce vše pověděti, aby jej tam nikdy již nečekala – a ji prositi, aby se naň proto nehněvala …

35$

Mezi tím hádala matka s Tobiášem, která asi z děvčat mu udělala. Ale jak by byli připadli na dívku ze stavení, kteréž označovali potupně mezi sebou názvem „Na žebrotě“? Hádali na dceru mlynářovu, která, když Tobiáš přivážel melivo, po každé se ho tázávala, proč je nepřiváží tenkráte bratr. Hádali na dceru kovářovu, která, když si tam dal Tobiáš spraviti ruchadlo, právě přicházela z pouti, obdařujíc ho marcipánovým kominíkem a posílajíc po něm bratrovi srdce na růžové stužce. Hádali ještě na jiné dívky, dcery velkých a bohatých statkářů, které, jak si Tobiáš maně připomínal, o jarmarce za bratrem se otáčely a po strýcích a kmotrách mu vzkazovaly, aby je vedl na víno, že mu za to pošlou o masopustě buchty a tak dále. Vojtěščina libá tvář před nimi ani jednou ve zlostném, těžkém tom rozjímání se nezamihla a když obcházeli s kosou na rameni stavení, aby Haštalovi zabránili milence se přiblížiti a jí k němu: tu si nikdy nepomyslili, že jest to malá zlatovláska, která, pasouc tam na louce svoje malé, pro skrovnost jim tak směšné stádo, teď tak postrašeně k nim přes vodu pohlíží, jako by tušila, že jest kosa jejich k ní namířena, tou nenáviděnou, stokrát kletou vetřelkyní, pro niž měli stále smrtící zbraň nabroušenu.

Pociťovala ji nebohá již v srdci svém.

– Nepřicházel Haštal více pod olše k tůni, a když přišla babička minulou neděli z kostela, vypravovala, že

36$

měl starší z Roháčů se svou sestřenicí první ohlášku…

Tedy byl přece s to, aby děvčeti přál? Snad jen tenkráte, bylo-li bohaté. A jí se vyhýbal, od ní tehdáž uprchl, že jí přáti nemohl, či že mu byla příliš chudá, vida v její zmínce, vezme-li ji k tanci, dotíravé se mu nabízení? A přece by se byla chtěla kdoví oč vsaditi, že… ale čemu toho teď ještě vzpomínati. a srdce ještě více si rozrývati…

A Vojtěška probděla, proplakala a provzdychala noc co noc zrovna jako za potokem Haštal. –

VI.

„Zde ti poslala nevěsta na zejtřek košili a šátek,“ oznamovala Roháčová Haštalovi, když se večer z pole vrátil.

Neodpověděl, na poslané věci ani se nepodívav.

„Čekají tě u strýce k ranní na oddavky.“

Zase Haštal neodpověděl.

„Tobiáš půjde s tebou, ale na oddavky půjdeš jen sám s nevěstou. Kostelník a kantor se vám postaví za svědky. Mládencův a družic nemáte potřebí, starosvatů rovněž ne. Neuznal strýc za dobré vyčastovati tolik lidí pro nic a za nic. Za to přidá Pavle jalovici, Tobiáš právě jí dělá ve chlévě místo.“

37$

Opět Haštal neodpověděl, ale zbledl jako sníh nad matčinou tvrdostí a neústupností. Podíval se na její postel pod nebesy proti kamnům v koutě, bílou loktuší pokrytou. Velice si na loktuši té zakládala, používajíc jí z jara a na podzim na rozsívku.

„Na tuhle rozsívku jste vy sama napředla?“ tázal se jí.

„Ano, napředla,“ odpověděla vlídněji než mívala teď v obyčeji. Neočekávala, že se jí vzpurný syn tak brzo a bez okolků poddá, nýbrž připravovala se na tuhý s ním boj, až uhlídá nezbytí. Dobře na něm pozorovala, že se nejen sňatku s Pavlou nenakloňuje, ale ode dne ke dni více protivuje, že se mu již zjevně nevzpouzí jen z úzkosti, by neuhodla, koho tajně v srdci nosí, a jí neublížila… Dobře pozorovala, že si v hloubi duše své zoufá. A přece se nebála, ba těšila se na zápas ten; věděla, že jako vždy jindy i tenkráte zas vyhraje. „Bylo mi právě sedm let a obilí rozseté z loktušky, sedmiletou holčičkou napředené, vždycky vzejde. Je to pravda, nám vzešlo rok co rok,“ tvrdě dodala.

Haštal teď pozvedl očí s-postele na zeď. Visela tam puška, již musila míti matka vždy po ruce; nejednou vystřelivši z okna, zahnala zloděje k nim se dobývající.

Vzal pušku se stěny, položil ji na stůl a chystal se vyndavati z ní ránu.

38$

„Co to děláš?“ tázala se ho překvapeně.

„Budete zítra sama doma, což brzo se roznese. Chci vám pušku znovu nabiti. Vězí v ní náboj již od zimy. Mohla by selhati právě, kdy by vám to bylo nejméně po chuti.“

Neměla matka proti tomu co namítati, beztoho již na to pomýšlela, že si vezme na zejtřejší noc psa do sednice.

Nabiv nanovo ručnici, Haštal však ji nepověsil. Přiblížil se k posteli, vzal z ní rozsívku a prostřel na zem.

Zase se ho matka překvapeně tázala, co to s rozsívkou tropí, že ji celou umouní, co že s ní chce?

„Chtěl jsem se přesvědčiti, je-li delší než já a mohl-li by z ní býti pro mne rubáš,“ pravil s podivným smíchem. „Ale vy byste mi ji za rubáš nedala, viďte? Vám je příliš milá; vám jest milejší to, co jste napředla, co jste rozsela, co jste nažala, co do truhel svých jste nahospodařila, než vlastní vaše dítě, než srdce jeho, štěstí jeho, život jeho, viďte?“

„Smýšlela jsem s dětmi svými vždy poctivě a žádám si jen spravedlivou věc, chci-li, aby to nahlédly,“ odtušila stará Roháčová vzdorně.

„Ano, ano, vy jste matka, nad niž není. Vy jste se postarala o krev svou jako již žádná jiná. Ihned vám to dokáži a přeji si, abyste se za to dožila dlouhého věku a měla vždy hojnost takového štěstí a požehnání, po němž srdce vaše baží. Ale to pravé štěstí vaše vezme vlastně ode dnešního večera

39$

teprve svůj počátek. Vystěhuje se vám odsud syn neposlušník nohama napřed, aniž vám bude potřebí dát mu zápis na chalupu, či přínos nějaký. Nechce na vás nic jiného, než rubáš. Skrovná to výbava, matičko, a ještě kdoví, zdali mu jí dopřejete. Jak by vám nebylo při tom veselo?

A Haštal, jenž stál před matkou s puškou o zemi opřenou, najednou obrátil hlaveň k srdci a zavadil nohou o kohoutek.

Rána vyšla a oblak kouře jej zahalil. Když se rozplynul, držel se hoch ještě na nohou, jen ve tváři sinaje a se proměňuje, najednou zbarvil proud krve jeho rty, a on se svalil bez vlády a vědomí na rozsívku k nohám matčiným.*&

[& Říkává se v krajině té, že kdo zakončiv svůj život vlastní rukou, padne na bílou loktuši, obzvláště takovou, již napředlo malé děvčátko, lehce a snadno skoná.]

Vše se dělo tak rychle, tak neočekávaně, že se jí zdálo nemožností, aby to pravdou bylo, co před sebou vidí, co syn jí zvěstoval.

Na ránu přiběhl Tobiáš zvenku. Dlouho nepoznal pro čpavý kouř, sednici naplňující, co se bylo dělo. Konečně spatřil bratra v tratolišti krve a matku nad ním bledou jako duch z hrobu se zdvihající.

„Co se to dělo?“ vypravil pracně s drkotajícími zuby ze sebe.

„Vždyť to vidíš,“ odvětila hlasem sípavým, „zkazil mi rozsívku. On tím vinen, nebude-li nám teď, vzcházet obilí.“

40$

Pocítila-li stará Rohačka jiného stesku, jiného žalu, stojíc nad mrtvolou synovou, nikdo nikdy se nedozkoumal –

Ještě téže noci dala syna odvézti do kostnice, a to, jak byl předvídal, bez rubáše, jehož si na ní jako jedinou výbavu byl vyžádal. Konala rozsívka vypraná a vybílená dále u Roháčů dávné výtečné služby.

***

Nikdo nebyl v pochybnosti, že to není ruka její, která pokládá na hrbolek hlíny nad jeho prostou rakví za zdí hřbitovní nedbale nasypané po celé léto ty věnce a kytice z nejkrásnějšího kvítí lučního a lesního.

Myslili, že tak činí nevěsta ovdovělá, ale když se krátce na to za bratra jeho provdala, aniž bylo na ní znáti nejmenší truchlivosti, nýbrž samou jen spokojenost a pýchu, jako by on byl vlastně pravým jejím ženichem a nikoli ten pod hlinou s tím srdcem zkrváceným, tu se otázka ta znova ozvala.

Avšak nevyzradil starý kostelník, že dávno ještě před východem slunce přichází Vojtěška Ostrých, aby se u hrobu toho pomodlila, jej ozdobila a políbivši zvlhlou prst zašeptala:

„Odpusť, ach, odpusť, že jsem ti v srdci svém křivdila. Vím, jak ti vše přišlo, již všecko

***

41$

JOSEFŮ JOSEF

„Spíše by snad člověk houžev ukroutil, než tebe z té tvé zahrádky dostal,“ mrzívali se hoši na Josefova Josefa, když si v neděli odpoledne pro něho zašli a jemu nikdy s nimi se nechtívalo.

Nebývalo pro něho skutečně na světě ni muzik, ni poutí, ni kuželek, ni karet, nemiloval než tu svou zahrádku. Málokomu jinému by byla za to stála, nebo nebyla větší, než co mohl žebřík ke střeše postaviti a více k ní nenáleželo než za baráčkem kbel, nad nímž se skláněla bůhvíjak stará ptačí třešně. Ovšem letního času nebylo lze si pomysliti zelenějšího stinnějšího místečka než na tom měkkém pod ní pažitu vedle vody, v jejížto hlubině to občas tak tajemně zašplouchalo, jako by byla chtěla vypravovati o těch svých dlouhých cestách v podzemských roklích, jak se jí tam stýská a kterak se po každé zaraduje, když se v ní zase shlédne kus modrého nebe, nebo na její hladině zakolébá proužek zlatého slunečka.

Ale nejen že bylo milo odpočinouti si u Josefova Josefa v chládku pod třešní, ještě snad bylo

45$

člověku mileji rozhlédnouti se kolkolem domku. Byl jako pasem stříbrným ovinut záhony, plničkými lilií.

Ach, tyhle lilie! Zdávalo se o nich Josefovu Josefu a v zimě, když nemohl ze své sedničky pro zlé povětří, dívával se od kamen zakvětovaným oknem, v němž si vždy k tomuto účelu růžek dechem rozehřával, s potěšením do zaváté zahrádky a představoval si, jaká to bude zas rozkošná podívaná, až se v ní zabělají a zalesknou zrovna jako teď ty námětě sněhové.

Na celém okolí býval jen u jeho baráčku pravý jejich domov, a to již odjakživa; nikdy tam jiných květin nepěstovali. Zajisté všem pobožným lidem povědomo – jak pak ne – že květina ta přelíbezná posvěcena sv. Josefu pěstounu, jehož mívali předkové Josefova Josefa odedávna v takové uctivosti, že nejen celou skromnou svou zahrádku věnoval jeho liliím, ale vždy i nejstarší dítě pod nízkou střechou jejich zrozené po něm pokřtíti dali. Za příčinou tou říkalo se u nich jen „U Josefů“ a pravé příjmení jejich přišlo u sousedů nadobro-v zapomenutí.

Ale jednoho jara troufal si Josefů Josef, jenž neměl již chudák ni rodičů, ni bratří a tudíž hospodařil zcela sám, přece cosi v zahrádce své pozměniti, vlastně jen doplniti. Vsadil jednou za bílého rána – právě když se počalo nebe nad horami zardívat! a jitřenka na něm plála jako slza z oka an-46$

dělského, v tichém žehnání krásnému tomu světu vyroněná – keř růžový u samých vrátek. Učinil tak, jak sám sobě v tiché slavnostní té hodině pravil, na počest nejsvětější Panny. A skutečně, červené na něm květy usmívaly se časem mezi kalichy liliovými jako sbor blahoslavených panen mezi zástupy běloskvoucích andělů.

Avšak není pomoci, dlužno přec jen naň vyzraditi, že si potajmu při obřadu tom myslil ještě něco jiného, což sice nebylo právě hříchem, ni proti Bohu, ni proti církvi, ni proti lidem, ale přec jen poněkud páchlo světem, o který sic jindy tak málo dbal, ba jemuž se tak rád vyhýbal.

Myslil si totiž Josefů Josef, sázeje keř růžový, kdyby mělo některé děvče tváře tak ruměné jako ty růže, co pokvetou u jeho vrátek, a tak bělounké čelo jako opodál na záhonech ty lilie, že by se snad rovnalo tomu mariánskému obrazu v kostele vlevo na postranním oltáři, kde k vůli němu, nepouštěje ho po celou mši s očí, tak rád poklekával. Ale nedosti na tom! Již několikráte se mu bylo namanulo, ale po každé se při tom až po vlasy začervenal a nikdy nechtíval ani domysliti, nebo co pravda to pravda, byltě dosud tak stydlivý jako dívka, která jde ponejprv za družici, namanulo se mu, že kdyby takový obrázek v živé podobě jeho sedničku okrašloval, pak že by mu nebylo ani již v modlitbě žádati si po smrti ráje, nebo dostal by se do něho již zde na zemi. Leč nastojte! Jednou mu dokonce

47$

hlavou proletělo jako žhavý blesk, až se mu dělaly z toho po celou noc samé ohnivé mžitky v očích, žeť u děvčete, přec jen krása to nejhlavnější. On aspoň že by si na své budoucí manželce, byla-li mu Bohem vůbec jaká souzena, jiného drahocennějšího věna prý nežádal.

Kterak by se byli sousedé asi podivili, kdyby byli měli o tom zdání, co se to Josefovu Josefu v mozku líhne. Podobalo se každému, žeť on ze všech hochů v kolatuře tím nejmírnějším, nejrozumnějším, a u děvčat bylo dávno najisto postaveno, že napadne-li ho jednou chuť se oženiti – ale dosud nebylo na něm nic takového znáti, ač jej měly jako každého jiného ze soudruhů jeho dobře vypozorovaného – že pak i k sobě zvolí nevěstu v ohledu tom navlas mu podobnou, totiž rovněž nad jiné citlivou a usazenou.

Zajisté mi všichni lidé, kteří mají ten náš svět jak náleží zkušený a promyšlený, dosvědčí, že panuje na něm pravidlo takové, s tím že se nejřídčeji setkáváme, po čem na té své pouti vezdejší nejvíce bažíme, což obzvláštní mívá platnost u těch, při nichž štěstí vůbec rádo nestojí. Ale ač neměl Josefů Josef jiného než ten svůj starý domek s tou mechem zarostlou střechou, kolem něho tu zahrádku liliovou na píď velikou a vedle toho pouze ty dvě poctivé své ruce, které ovšem znaly pracovati za čtyři, přec mu to přišlo jinak, než to vůbec chodívá; vedl se totiž s tou nejkrásnější dívkou na

48$

celém okolí do kostela a nedosti na tom… dívka ta si byla sama k němu přišla pro slovo.

Ano, ano, krásná Lenka si byla u Josefova Josefa sama pro slovo. Ovšem, že se tím před nikým nepochlubila a že on to na ni také nepověděl – ale lidé na to přišli přec. Kdož jej znali, věděli předobře, že by si do své nejdelší smrti nebyl nikdy dodal tolik mysli podívati se jí přímo do tváře, kdyby ho nebyla sama k tomu ponoukala, nad to jí vyjeviti, jak se vychloubala, že čím je prý měsíc mezi hvězdami, tím že ona se mu zdá býti mezi pannami od onoho nedělního rána, kdy zcela maně k němu přiklekla před oltář Panny Marie, na nějž byla zbožně položila věnec z polního kvítí, samá stříbrná rosa, při čemž ponejprv se do ní zahleděl, což ovšem byla čistá pravda. Ostatně se měla věc ale přec jen trochu jinak.

***

Josefů Josef chodíval na práci, kdežkoli se mu naskytla, tenkráte dobýval právě na samých horách v lese krče. Nevěděl, co to, že mívá po nějakou dobu tak těžkou hlavu a tak těžké srdce, proč se mu to vůbec teď po tom světě chodívá, jako by to ani ten starý, jemu přec tak dobře povědomý svět nebyl, či vlastně jako by on jaksi naň nenáležel. Zase mu to vstoupilo teď v lese na mysl, a to takovou silou, že pustil motyku a počal se rozhlížeti.

49$

Co jen to měl? Vše tu bylo navlas jako jindy: ty stromy kolem něho vypínaly se dosud tak pěkně rovně k nebi jako ty pilíře u kruchty v kostele, a ve vrcholcích jejich to šumělo právě tak, jako když tam hrávali vánoční píseň. Slunce probleskovalo hravě jejich hustou klenbou, a kde se dotklo mechové pod nimi pokrývky, tam jako jindy ihned se zaleskl brouček, zastrakatil se motýl, pousmála se květinka.

Josefovu Josefu, zírajícímu na chomáč zvonků, jenž jako by se byl vyprýštil zpod pně jeřábu a všemi svými útlými hlavičkami najednou přívětivě mu pokynul, přišlo naň taktéž se pousmáti, čímž ta podivná tíž, kteráž mu prsa svírala, poněkud od něho odstoupila; počal volněji dýchati a zas veseleji koukati.

Ale nerozhlížel se Josefů Josef dlouho. Napadlo mu záhy, že není placen za zevlování, nýbrž za kopání a pustil se zase horlivě do práce, aby, jak si pravil, kus urazil, a nikdo mu vyčítati nemohl, že bere svou mzdu zadarmo. Byl vždy žádostiv, aby každému od něho se dostalo, co mu náleží, spíše více než méně. „Jen nikomu v ničem ublížit a vše v dobrotě vyřídit,“ bývalo stálou jeho průpovědí.

To tu za ním zašustilo, jako když se zdvíhá zlý vítr. Zostra se ohlédl a poznal, že se to nezdvíhá žádný zlý za ním vítr, že to jsou jen Lenčiny naškrobené sukně, které v „nevzrůstu“ kolem stromů tak rachotí.

50$

Byla to skutečně ona! Ten mariánský jeho obrázek jako když před ním v živé podobě z mraků vypadne!

Josefů Josef před dívkou stanul s nadzdviženou v ruce motykou, celý tuhý.

„Nelekej se mne,“ krotila jej, jako by jí to bylo tuze nemilo bývalo, že k němu tak nenadále bez předpravy vystoupila, ale jiný zkušenější hoch byl by ihned na ní znal, jak je tomu ráda, že jej tak vůčihledě dojala. „Nepřivádí mne sem nic zlého. Vydala jsem se pouze také jednou na houby, když na ně teď každý chodí.“

A při těch slovech sedla si proti němu pod smrk a rozvázala bílý šáteček, v němž měla asi pět hřibů a dva osekáče.

Josefů Josef sebou nepohnul.

„Když tak po háji samotinká putuji, narazím na hajného,“ pokračovala Lenka, aniž se dala mlčením hochovým másti, „i ptám se ho, kdo že tu klučuje, zdali se nedostanu mezi nějakou cizí svévolnou chásku? Pousmál se a pověděl mi, že jsi to ty, který tam dáváš takové rány, ty samojediný. I zašla jsem si k tobě schválně, aby se ti při práci nezastesklo. Pochválíš mne za to, či pohaníš?

Josefů Josef nebyl s to učiniti tak ni tak. Byl se Při jejím vyznání, že si sem schválně k němu zašla, úplně proměnil v kamenný sloup.

„Nikdy jsem sice s tebou ještě nepromluvila,“, dodala, „ale věřím, co o tobě slýchám od jiných,

51$

totiž že jsi ze všech našich hochů, co jich je, přec jen ten nejmoudřejší.“

Jak by byl býval s to sebou pohnouti?

„Vzpomněla jsem si na to, když hajný tvoje jméno vyslovil a umínila jsem si ihned, že nebudeš-li mne příliš nerad vidět… tě požádám… o upřímnou radu. Mám jí tuze, tuze potřebí. Zdá se mi to zrovna řízením božím, že se tu s tebou setkávám.“

Lenka si zhluboka vzdychla a chtěla při slovech těch patrně velmi vážně vypadati, ale vyšlehlo jí z očí přec jen samé čisté čertovství.

Josefů Josef toho ovšem nepozoroval. Měl před očima černo a srdce se v něm dalo do takového bušení, že slyšel jako z veliké dálky, co mu praví.

„Snad nevíš, ba zajisté nevíš, vždyť sis mne nikdy nepovšiml, že jsem od maličkosti u tety,“ pravila znova a opět se o to pokoušela tvářiti se jako jeptiška, aniž se jí to lépe podařilo než před tím. „Vzala si mne k sobě, když mi rodiče za jednu zimu oba zemřeli. Ale teď provdala jedinou dceru a má se k ní stěhovati. Mně však se s ní do cizího místa nechce, jinam do služby se mi také nechce.

Najednou Josefů Josef tak v tváři zahořel, že by byl mohl od něho zapálit. Ona, a měla do služby, ona, jíž by byl měl sloužiti celý svět jako královně, kdyby byla na něm bývala vůbec spravedlnost.

„Co mi ale zbývá?“

52$

Při té otázce upřela naň svoje jiskrné oči, jako by se mu chtěla až na samé dno duše podívati.

Vtom se tak hlasitě zasmála, že se zdálo, jako by byl z každého stromu stříbrný zvonek zahlaholil.

„Víš-li pak, co mi sousedky radí? Mám se prý – provdat a bude pak po všech nesnázích.“

Josefů Josef pustil náhle motyku, tak se zalekl té drzé troufalosti lidské.

„Nuže, co myslíš ty?“ znova naň Lenka dokračovala. „Jsi-li pro vdavky jako sousedky, tož bys mi pak ovšem musil schváliti, který z hochů by se ti pro mne nejlépe hodil. Toť ta rada, jíž jsem z úst tvých tak žádostivá. Optej se a uslyšíš, že všichni stejně o mne stojí.“

Nemusil se teprve optati, vždyť nebylo neděle, kde by se nebyli v hospodě pohádali, s kým půjde nejdříve do kola. A právě že to věděl, začaly se pod ním klepati nohy, sotva že se na nich udržel.

„Ty ještě mlčíš?“ vyčítala mu Lenka a ve chvíli té skutečně nevěděla, na čem s ním stojí. „Počítám, že jsem ti snad přišla přec jen nevhod a že bych se ti zavděčila, kdybych šla.“

A Lenka dělala, jako by se chtěla zdvihnouti a odejíti. Tím konečně Josefů Josef se vzpamatoval a nabyl tolik odvahy, že se jí postavil přímo do cesty.

„Nuže tedy mluv, máš-li s dívkou osiřelou, která neví, čeho se chopiti, drobátko soucitu,“ žádala jej se sklopeným zrakem. „Jen uvaž, nemám ni bratra,

53$

ni bratrance, k nimž by mi bylo lze uchýliti se o radu. Odloučím-li se od tety, pak jsem na světě tom zcela opuštěna.“

Josefů Josef zamáchnul takovým způsobem rukou, že mohla nabýti nejpevnějšího přesvědčení, nestojí-li nikdo k ní, on že k ní státi hodlá tak pevně a nezvratně, že to více vydá, nežli kdyby byla měla deset bratrů a dvacet bratranců.

Lence se zatřpytily její křišťálové zuby mezi rtoma, jako z růžových lupenův utkanýma. Usmála se co nejlahodněji. Byla patrně jeho němou výmluvností úplně spokojena.

„Ty, jak pozoruji, nejsi právě proti tomu, aby se mnou se dělo podle sousedčiných rad,“ zaštěbetala jako vlaštovka. „Nuže, nutno se mi vyznati, že třeba si to lidé myslí, přec nejsem vyběračná. Nesmím chtíti bohatého, neb sama ničeho nemám, nesmím hleděti na vznešený rod, neb jsem podruhova dcera, ale za to chci – a z toho mne nikdo nezvrátí – za to chci, aby ten, jenž si mne vezme, byl srdce dobrého, v ničem mi schválně neubližoval a na mne neuvaloval příliš mnoho práce …

Josefů Josef opět tak prudce sebou trhl, jako by ho byla k samému srdci bodla obavou, že jí by mohl kdy někdo ubližovati, a to ještě k tomu její vlastní muž.

„Takového bude ovšem těžko nalézti,“ vzdychla si Lenka takovým hlasem, jako když za podmračného večera drozd v háji se ozývá, při čemž vždy

54$

bývalo Josefovu Josefu se zastaviti a tak dlouho bez dechu mu naslouchati, dokud neumlkl, třeba to trvalo někdy až do půlnoci.

„Ale já přec o takovém vím,“ rozkřikl se Josefů Josef náhle a teď se mu hrnula se rtů dosud tak zamlklých, z prsou dosud tak uzavřených slova jedním vášnivým, nepřetržitým proudem. „Vím o člověku, který by ti ruce pod nohy položil a srdce svoje k tomu, jen proto, aby se ti to měkčeji po těch skalách pozemských kráčelo, který by si na tobě nežádal žádné, pražádné práce a po svůj celý život jiného na tobě nechtěl, než abys krásou svou nebeskou ozdobovala jeho chudobnou sedničku, který by milerád ve dne v noci se trmácel v robotě hrdelní, jen abys nikdy nepocítila její nuzoty, a který by myslil, že je v ráji, kdybys jen jednou za den tak laskavě na něj pousmáti se chtěla, jak na mne nehodného v této chvíli..

Ač Lenka uměla s muži zatáčeti, přec by nebyla řekla, že si Josefova Josefa tak brzo podmaní. Teď, kdy viděla, že jej má jistého, najednou si vzpomněla, že by se snad měla přec jen upejpati, aby mu pak ještě více na ní záleželo, ale rozmyslila si to raději a kula železo dále, dokud bylo tak rozřeřavené.

„Myslíš-li,“ zašeptala s líčenou ostýchavostí, „že ten, o němž mluvíš, mne jest hoden …“

„Ne, ne, nedopověz!“ znova se rozkřikl Josefů Josef. „Ten, o němž mluvím, tě hoden není. Vždyť

55$

jsem to já, já sám, jenž bych tě chtěl na rukou nositi a tobě po celý život v pokoře sloužiti, kdybys se odhodlala vstoupiti pod střechu mou. Ale ne, to není možná, vždyť by se ti každý smál, ty taková onaká mladice všude vyhlášená, a já takový nepohledný chuděra, o němž nikdo neví a který jiného nemá než v prsou kus věrného srdce a dvě poctivé, pracovité ruce. Což by nebylo možno, by si zlí lidé vyvzpomněli, kdyby nás sobě tak nepodobné vedle sebe státi viděli, že si mne jen proto vzalas, poněvadž jiného nedostalas?“

A Josefů Josef, ač k pláči pohnut, se teď vlastním slovům tak hlasitě a dlouho smál, že se nemohl ani vzpamatovati. Ne, nebylo možno, by se byl podobný zpozdilý pomysl v některé lidské hlavě zrodil. Co prohodil, přivedla mu na jazyk jen přílišná k sobě nedůvěra a strach, že vše to, oč mezi nimi se jedná, přec jen doopravdy myšleno není, že jak by věc přišla mezi lidi, v samý jen pro něho výsměch a potupu by se rozplynula, a tedy raději tomu ani v žertu nedopřáti vzniku.

Ale Lenka se nesmála. Zarděla se při jeho slovech jako jeden z těch plaváčků, které se červenaly nedaleko na výsluní, a kdyby nebyl sám tak dojat býval, byl by musil na to přijíti, že se v ní děje cosi zvláštního, avšak nikoli příjemného.

Netušil Josefů Josef, že nápadem svým, který se mu zdál tak nejapným, ji ťal do živého, že tu krásnou Lenku ještě ani jediný hoch doopravdy ne—

56$

chtěl, že on byl skutečně prvním jejím nápadníkem!

Ano, takové to bylo! Pravdať ovšem, že se každý raději s ní než s jinou vodíval na jarmarky a pouti, že, měla-li jíti kamsi za družici, všichni hoši do jednoho k ní se hlásili za mládence. Ale jak začali rodiče některému synu o ženění, jak se jal on sám na to pomýšleti, tu každý zpolehounka od krásné Lenky ucouvl. Nebyla na okolí vyhlášená jen pro svou sličnost, nýbrž zároveň pro svoje, jak tomu u nás říkají, ležáctví.

„Když tě kněz křtil,“ často teta jí vyčítala, „řekl při tom: ,Budiž k ničemu a dej pozor na nic.‘„ Jak by se toho nebyli časem i jiní lidé než teta dopátrali, kterak to s ní dopadá a především hoši, když bývali všude v patách za ní?

„Co s tebou, hrdličko?“ škádlívali ji často vtipem a zatím to doopravdy myslili. „Mezi lidmi by dělal ten, kdo by si tě vzal, ovšem s tebou parádu, ale jak by to vyhlíželo v chlévě, ve stodole! Kdo by si tě chtěl vzíti, musí míti buď hrad rytířský, nebo mu bude všecky žíly při práci až k prasknutí napnout, abyste měli co do úst dát. Ty, drahoušku, mu jediného groše nepřihospodaříš, nepřivyděláš, musí tě vdáti jen – tvoje krása. Hleď, nechceš-li zůstati na ocet, abys přeběhla takovému bláznu přes cestu, který na jiného se neohlédne.“

Dlouho se byla Lenka podobným žertům jen ušklíbala. Vědělať sice, jaká pověst o ní koluje, ale

58$

nedělala si z ní ani dost málo. Než když jí odzvonila dvacítka a ona jednu spolužačku po druhé k oltáři doprovodila, přec ji konečně omrzelo choditi stále jen za družici, také se jí zachtělo vykračovati si jednou v průvodu vystrojených panen a mládenců při výskotu svatebčanů, hudbě a střelbě, v hedvábných šatech jako nevěsta do kostela. I poohlédla se po ženichu a tu teprve k velikému svému úžasu poznala, že se žádný k ní nehlásí, nikdy k ní nehlásil, že se jí každý bojí, že není žádná dělnice a že z ní nebude tedy také žádná jak náleží hospodyně. Co měla činiti? Dáti se na pokání, cepem se oháněti, pod „trávnicí obroku k zemi se ohýbati, dát se na poli sluncem opáliti při kopání a sekání, snažiti se, by se o ní říkalo to, co o jiných dívkách osiřelých, nemajetných, pověsti své dbalejších, že její práce vynese muži více, než kdyby mu byla celou hrst stovek do stavení přinesla?

Ale ne, tohle u ní možno nebylo, podobalo se jí, když o tom přemýšlela, že by jí snad bylo spíše lze vzdáti se života než toho sladkého lelkování, toho rozmilého do modra povídání a při tom se zubení. A co konečně by z toho měla, kdyby si ji byl vzal synek ze statku či dvora? V takovém místě jest hospodyni býti celý boží den na nohou, spěchati z práce do práce, jako když ji bičem prohání, nenají, nevyspí se nikdy, jak by měla a chtěla. Co do takového bohatství, co vlastně z něho koukalo? Nebylo-li pak lépe dostati se pouze jen do baráčku,

59$

kde není sice hojnosti, ale také žádné lopoty, obzvláště přeje-li ženě muž?

A Lenka se jala se vší opatrností a tajnosti pátrati po takovém místě a po takovém muži. Netrvalo dlouho a poznala jej v Josefovu Josefu a jeho liliovém baráčku. Blázen, s nímž se jí byli hoši smáli, byl přec jen šťastně nalezen – nežádal si na ženě jiného než krásu.

Ovšem, on zato krásný nebyl, ale aby se bylo mohlo o něm říci, že je nehezký, to také ne. Byltě vzrostlý jako mladý habr, což se přec u muže považuje za nejhlavnější věc, a vedle toho si ho každý obzvláště vážil, což nebylo také právě k zahození.

Poklekla tedy jednou v kostele vedle něho a podle toho, jak se zapálil, když jejich pohledy se setkaly, a jak se zachvěl, když oděv její o něj zavadil, uznala, že by se s ním mohla odvážiti k té sázce do loterie, jíž říkají lidé oddavky a ženitba, poněvadž při ní nikdo nikdy napřed neví, jak pochodí, vyhraje-li terno, či prohraje-li veškero svoje štěstí vezdejší.

„Zdali mluvíš pravdu,“ děla lehkomyslná Lenka a jako ze skromnosti pomíjela se zmíniti o tom, co byl pronesl, že se k sobě nehodí, „zdali mluvíš pravdu, že bys mne si přál do svého stavení, tož věz, že i já bych se ráda k tobě stěhovala, ale to pro nic jiného, než že každý o tobě povídá, že bys raději se do ruky říznul než mouše ublížil, nad to své vlastní ženě.“

60$

To byla ta pravá slova, jimiž se mohl Člověk Josefovu Josefu přímo do duše dostati a tam si dělati, co libo. Opojen její důvěrou, jejím oceněním jeho citu, štěstím, že si dobyl tak neočekávaně a snadno jejího skvostného srdce, svezl se téměř bez vědomí k jejím nohám a poceloval tuhý lem její květované pergalky.

I Lenka byla tuze spokojena, avšak ani dost málo jeho velikou k ní oddaností dojata. Neměla srdce podle toho. Nařídila mu sice laškovně, aby dnes již svých krčů nechal, žeť pro ně oba vlastně svátek, ale chystala se s ním domů ze zcela jiné příčiny. Stálo slunce ještě vysoko na nebi, lidé byli dosud všude v polích při práci, a ona chtěla, by je každý za dne spolu viděl, hned uhodl, jak to asi s nimi stojí a po vesnici roznesl.

Měla dosti nakvap, aby přišlo do hluku, že Josefů Josef a ona jako by již byli svými. Zaslechla onehdy sice mimochodem, ale od osoby spolehlivé, vlastní své kmotry, že se po něm přeptávají dvě děvčata jako karafiáty. Každá z nich měla několik grošů peněz a s tou jednou by byl míval dokonce po celý rok omastek. Byla z takové živnosti, že jí rodiče slibovali; až se provdá, nejen mléko se vším a tvaroh, co ho spotřebuje, nýbrž i máslo. Nebylo tedy věru divu, že se Lenka do námluv tak hnala a sama si vyšla za Josefovým Josefem do lesa, třeba byl všední den a on tam právě dobýval krče.

***

61$

Lence se skutečně podařilo. Měla se v liliovém baráčku Josefova Josefa jako úřednice. Vyspávala, jak dlouho chtěla, napletla si bůhvíco rulíků, pak si sedla do chládku pod třešní a chechtala se tam v tajnosti jiným ženám. Tu viděla, kterak největší v celé vesnici selka nese sama za čeládkou snídani na pole, v každé ruce džbán s podmáslím a jak má přes sebe uvázaný bochník chleba veliký jako kolo u vozu, jiná rovněž bohatá spěchala již zas z polí, kdež byla od časného rána pracovala a bez dechu letěla domů, by chystala oběd pro více než dvacet osob, třetí nebylo ani lze poznat, přicházela z hor, kdež byla na trávě. Nesla jí na sobě v trávnici takový vrch, že jí z něho sotva hlava koukala, a přec měl muž zač píci koupit; ale byl to skrblík. Hospodyně musila vedle vší práce ještě o všechen obrok sama se postarati. Také volávala po celé léto na sebe den co den smrt.

Jak se jim neměla Lenka pak smáti, když ona ve vesnici samojediná ničím a nikde se netrápila, když měla stále neděli?

Ale nenechaly jí ženy její zahálku jen tak beze všeho projít, dostávala za ni každou chvíli co proto, jenže si z toho podle zvyku svého málo dělala.

„Nestydíš se, ty valnoho, takhle Pána Boha o den okrádat a muže odírat? „ přes tu chvíli volala na ni tu ta, tu ona sousedka, zahlédla-li ji vedle kbelu ve stínu pod třešní pohodlně nataženou.

62$

„Bodejť!“ ušklíbla se Lenka potměšile, aniž se s místa pohnula. Mívala v takových blažených chvílích, kdy se jí zdálo, že stojí nade všemi, jen jednu mrzutost, totiž že její karatelky neslyší, jak přísně jí muž sám nařizuje, aby si hověla, jak si hovívá.

„Ať mi na nic nemákneš!“ po každé ji napomínal, když z domu na práci odcházel. „Až přijdu, sám všecko udělám.“

A také udělal. Sám roztopil k obědu, sám brambory oplákl a postavil, sám zakloktal „zvodovku“ a při tom ženu chválil, že ho poslechla a sama k ničemu ruce nepřiložila, ty krásné měkké svoje ručičky. Takové neměla již žádná jiná ženština, co jich chodilo pod Bohem. Ach, dostalo se mu, šťastnému, po čem tak vřele toužil, dostalo se mu do té chudičké jeho sedničky obrázku, nad nějž nebylo lze krásnějšího si pomysliti. Když svou mladou ženu půl dne neviděl, po každé se mu zdálo, že jí zas nové krásy přibývalo a poznání to jej stokrát více těšilo, než kdyby byl za stavením místo kbelu a ptačí třešně měl samé plné chlévy a stodoly.

Dlouho, dlouho se rozmýšlíval, než opět po svém odešel do té tuhé roboty, která se mu ale vždy zdála pouhou jen hříčkou při myšlence na ni a nikdy nebyl s to odtrhnouti oči od ní. Bůhví kolikrát se s ní loučil a kolikrát jí při tom zas opakoval, jen aby na nic nesahala, ničím se nenamáhala, k tomu

63$

že má jeho. I musila se mu někdy uschovat, jinak by se snad nebyl ani z domu dostal.

Trvalo to dosti dlouho, že byla Lenka zcela spokojena. Dostačilo jí, že si dělá, co se jí líbí, a že jí ostatní ženské závidí pohodlný život a dobrého muže, ale znenáhla jí to přec jen nebylo dosti. Ve všední den měla ovšem nad svými závistnicemi vrch, ale ne tak v neděli. V ten den nezasedla nikdy ke kbelu. Říkala, když je muž doma, že ho chce užiti, což Josefova Josefa opět naplňovalo největší blažeností. Ale zatím nechtěla viděti, kterak se ubírají po všech cestách do kostela jedna více vystrojená, naškrobená, vymóděná než druhá. Ona mezi všemi neměla krom svatebních svých šatů, v nichž ji zajisté již znalo každé dítě, do čeho svátečně se ustrojiti, čím se pochlubiti. Jak jen mohla na to zapomenouti, když se tenkráte vydávala za Josefovým Josefem do lesa, že třeba se při něm nebude prací trmácet, za to že zas nebude nikdy, ba zajisté nikdy míti čím se honosit.

Mrzutě pak odvracela pohled, když se muž celou horoucností duše své do ní zahledíval, šťasten, že může zůstati po celý den vedle ní – již ji to netěšilo, nelichotilo.

„Co se to pořád na mne koukáš?“ zhurta se ho jednou při tom otázala. Byla nevrlejší než jindy, neboť právě, a to zajisté naschvál, šla jedna z bývalých družek kolem oken v prynelových perkách s modrými střapci.

64$

„Jak bych se na tebe pořád nekoukal, vždyť není na celém světě, co by stálo více za podívání,“ zašeptal a chtěl ji vzíti za ruku.

„Jen kdybys takhle nepovídal,“ utrhla se naň.

„Nepovídám – co říkám, míním upřímně,“ pravil všecek zaražen, „ale nevím, proč tě řečí svou dnes tak domrzuji?“

„Domrzuješ, nedomrzuješ,“ odšpulila se naň.

„Srdínko moje, tobě je zajisté nějak nekale a ty mi to vyzraditi nechceš, abys mne nepolekala,“ doléhal na ni více a více překvapen.

„Není mi nic!“

„Je, je, znám to na tobě.“

„A kdyby bylo, co na tom, copak je vlastně do všeho?“

„Jak to myslíš?“ teď doopravdy Josefů Josef se zalekl.

„Jak to myslím? Inu, chceš-li to mermomocí vědět, povím ti to tedy. Myslím si, že na té mé kráse již ani mnoho není, když mne necháváš chodit… jako skotačku.“

„Jako skotačku?“ s podivením po mladé ženě opakoval. Vždyť se zdálo jeho zamilovaným očím, kdykoli ji spatřil, že vidí před sebou rozenou kněžnu.

„Ba, jako skotačku! Kdypak bývám obuta? V neděli, když jdu na ranní a na tom dosti. Po celý týden již ani chvíli více.“

65$

„Ještě jsem si toho nikdy nepovšiml, že nebýváš obuta, a to zajisté jen proto, že ti všecko sluší. Ale proč se tedy neobuješ, drahoušku, když se ti to tak lépe chodí?“

„A co si vezmu pak do kostela, když si po domě botky vyšlapu? Vždyť mám jen jediné,“ zaplakala Lenka tak žalostně, že se v Josefovu Josefu div srdce neobrátilo. Nescházelo mnoho, a on by byl hlasitě zaplakal s ní. Ale místo toho se najednou vzchopil a běžel k malované V koutě truhle po nebožce matce, kamž si ukládal svých několik grošů perně vydělané mzdy pro zimní měsíce, kdy práce nebývá. Vytáhl odtamtud tři zlatníky a položil je před Lenku.

„Tu máš na nové botky, a teď ať tě nevidím nikdy neobutou,“ pravil k ní srdečně.

Lenka přestala ovšem ihned plakati, jak měla stříbrňáky před sebou a se zalíbením si jeden za druhým prohlížela.

„Tento týden právě bude v městě jarmark, a to si také hned pro botky půjdu,“ těšila se. „Ale co tomu říkáš, abych si tenkráte nekoupila takové nemotorné klapačky z teletiny, jako dosud jsem mívala, nýbrž raději prynelčičky na perkách, s modrými napřed střapci?“

Josefů Josef ovšem ihned k prynelčičkám s modrými napřed střipci přisvědčil, všecek blažen její radostí nad nimi.

Neměla bohužel dlouhého trvání. Za několik dní

66$

po jarmarce pohlížela již zas na tento svět jako z roští.

„Co se to rmoutíš, moje sluníčko?“ znova na ni doléhal starostlivý manžel. „Nechodí se ti to v nových botkách, jak náleží? Ale hezké jsou. Máš v nich nožičku ne větší než tuhle můj palec.“

„Copak je do botek, kdyby byly sebe hezčí, když k nim nejsou šaty, jaké býti mají,“ zakňourala Lenka.

Tenkráte se nezdvihl Josefů Josef a nespěchal k malované v koutě truhle, aby z ní zase vyňal hrst stříbrňáků a před ženu je položil. Smutně sklonil čelo-k prsům. Co v truhle ještě choval, měl uchystáno na daň. Nic by ho nebylo tak dojalo, jako kdyby byl „mladší“ zaklepal na jeho okénko, aby jej o ni upomínal.

Ale za chvíli přec jen zase vzhlédl jasněji.

„Nechávám si ve dvoře státi, co mi má za mlácení přijíti,“ zvěstoval Lence spokojeně. „Bude to hezká hromádka šestáků, až je domů přinesu. Vezmi si z nich pak, mnoholi budeš chtít na šaty.“

„Já ale lecjakou kartounovou klocu nechci,“ oznamovala mu Lenka velice rozhodně. „Mám-li býti s novými šaty spokojena, musejí býti tibetové do pivová, ušité až k samé zemi, s tunikou a na ní hedvábnou mašli. Zrovna takové musejí být, povídám ti, jaké má tu vedle Marjánka. Ovšem ona se posadila do chalupy, a co ona má, to já v baráku mít nemohu.“

67$

Ale potutelná Lenka nedodala, že též Marjánka, ač se posadila do chalupy, přec chodí každý den s košem plným ovoce přes hory do města a když přijde k polednímu všecka uhřátá domů, že si vše sama upraví a uvaří. A tím teprve se nevytasila, kolikrát již ji vybídla, aby chodila s ní a přec všecku starost muži neponechávala, že jí to lidé tuze zazlívají a ji za to pomlouvají, že je tak mladá a silná a přec v ničem se nepřičiňuje.

Zase sklopil Josefů Josef tu svou poctivou hlavu, ale tenkráte mnohem hlouběji než před tím. Konečně ji ale přec jen zase pozdvihl.

„Máš je míti,“ holenku, pousmál se na ni. „Zrovna takové si koupíš, jaké se ti líbí, ovšem… tak hned nebudou … ale budou přec.“

„Nebudu-li si moci k nim koupit zároveň hedvábný na hlavu šátek, tak modrý jako nebe, s růží vyšívanou v rohu, tož o ně vlastně ani nestojím,“ znova oznamovala zkroušenému svému muži ta neúprosná Lenka.

Tenkráte si Josefů Josef tak hluboce vzdychl, že by byl tím do srdce každé jiné ženy jehly vrážel, ale ta jeho se na to neohlížela. Jí šlo vždy jen o to, co si právě do hlavy vzala. Dříve se jí, chtělo muzik, pak vdavek, teď především zas jen parády. Jala se na prstech počítati, mnoholi jí bude potřebí loket na šaty, mnoholi pentle na tu hedvábnou na tunice mašli, mnoholi asi bude stát šátek s tou vyšívanou růží, a Josefů Josef celý ztrnul, když ko-68$

nečně vyslovila, co to vše dohromady obnáší. Nevěděl, co si počne. Na zimu bylo potřebí dříví, jiné ženy si je zdarma nanosily z lesa, k čemuž se Lenka ovšem neměla, pak bylo nutno dát nové dochy na střechu, taktéž byl plot u zahrádky již chatrný, letošní závěje jej na mnohých místech promačkaly, nebude-li do zimy řádně opraven, sesype se zajisté a pak bude výloha z jara jen tím větší…

Ale jak jen mohl na takové věci mysliti a jimi si hlavu truditi, když mu nebe seslalo takovou ženu? Jak o jiném rozjímati, než aby jí vyhověl vždy a ve všem? Dávno se měl sám postarati o takový pro ni oděv, jaký by jí byl býval k libosti, a nikoli dát se o něj teprve s pláčem upomínat. Můj ty Bože, s pláčem! A ona si ho brala v pevné naději, že jí nikdy neublíží. Což jí skutečně nebyl hoden? Neukápne jí již jediná slza z oka pro takovou příčinu, to si v té chvíli svatosvatě přisahal. Přála si Lenka pivové až do země šaty – nuže bude je míti… se vším, co se jí zdálo k nim nutné … musí je míti… jakým by to byl mužem, kdyby jí je neopatřil?

***

„Co pak ti je?“ tázal se Josefova Josefa jeden z pracovníků, kteří s ním zároveň ve dvoře při mláticím stroji pomáhali.

„Co mi má býti?“ Josefů Josef na to, ale mnohem ostřeji, než míval v obyčeji se soudruhy svými rozmlouvati.

69$

„Vždyť již po několik dní jiného neděláš, než vzdycháš.“

„Že vzdychám? To se mýlíš. Já aspoň o tom nevím.“

„Mohou ti ostatní dosvědčiti, že se nemýlím.“

„Ovšem, ovšem, Josefe, je to takové. Pozorujeme na tobě všickni, že nejsi, jaký bývals,“ přizvukovali tito do jednoho mluvčího.

„Řekni nám přec, co ti vrtá mozkem,“ naléhal tento znova, když Josefů Josef neodpovídal a zamyšleně před sebe hleděl. „Vždyť snad víš, že co nás tu je, považujeme tě za bratra a nikoli za člověka cizího, po němž nám nic není.“

A všichni jedním rázem ustali od práce a obklopili soucitně Josefova Josefa (digr v1), jenž pohnut jejich přátelským k němu smýšlením, si utíral hřbetem své upracované ruky zaslzené oči.

Vlastně se ani tázati nemusili, co že mu je, bylo to před nimi vyloženo. Věděli od první chvíle, co mu přijde, když se hnal do svatby s tou pověstnou nedbalkyní a od nikoho ni rady, ni domluvy přijmouti nechtěl. Byl hluchý a slepý, tak jej prala její krása přes oči. Inu míval vlastně při vší své mírnosti vždy takovou hlavu, že by byl člověk spíše houžev ukroutil než z toho jej zvrátil, při čemž státi si umínil.

„Proč bych vám nebyl po vůli a nepověděl vám, o čem teď někdy přemítávám?“ pravil již opět se starou svou přívětivostí, neb rád upřímnost

70$

upřímností splácel. „Mrzívá mne, že nemohu tolik pracovati, jak bych rád.“

„Ty se tedy ještě dosti nenapracuješ, když jsi ode tmy do tmy na nohou,“ voláno ze všech stran, „když přicházíš o hodinu dříve do práce a o hodinu později z ní odcházíš, než my všichni?“

„A co dělám v noci?“ Nezahálím v tu dobu dost a dost? Ó kdyby nemusil člověk na té posteli tolik hodin hnít a mohl místo spaní něco kutit, co by vynášelo, jak by si pomohl!“

„Takové to tedy je? Tobě již přestává asi stačiti denní výdělek?“ zalekli se přátelé. „Tak daleko jsi s tím svým mariánským obrázkem došel? Velicí sedláci se té tvé krásné Lenky báli, věděli, že by s takovou hospodyní přišli o statky, a ty, chudáku, vzal jsi ji do baráčku jen na svoje dvě ruce. Teď to máš!“

Nadarmo se snažil Josefů Josef, aby přerval tyto nechvalné o ženě své řeči, ale nebyl k slovu připuštěn. Měli jeho soudruzi radost, že mu mohli konečně zpříma vyčisti, co je tak dlouho dopalovalo.

„Jen nám přece pověz, proč právě ty chceš dělat za dva,“ doráželi naň neúprosně, „proč nedomlouváš ženě, aby se také přičiňovala, jako ty naše? Vždyť je kolem nás pro tu, která chce pracovat, výdělku dost, třeba není právě největší. Proč jen ona sedá vždy k hotovému, nechodí na práci, neobchoduje, nešije pro lidi, krátce, proč něco nerobí, z čeho by šel užitek pro tvou domácnost?“

71$

„Poněvadž já to nechci,“ zvolal Josefů Josef celý uzardělý hněvem. „Ano, nechci, aby se namáhala, trmácela jako jiné ženy a před časem se ustarala.“

„Tu ho máte, pošetilce! Tedy ještě nevystřízlivěls! Aby se mu žena při kráse zachovala, raději pustí duši. Kdo tě může litovati, vezmeš-li za své?“

„Nechte si své politování, já o ně nestojím,“ křikl Josefů Josef prchlivě, „spravujte si svoje, já také před vašimi prahy nemetu.“

Ač přátele Josefova Josefa tuze hnětlo, že je tak zpříkra odbyl, a oni – uraženi – se odmlčeli, přece s ním cítiti nepřestávali. Pravili si, že ze svého neblahého sňatku zvrtohlavěl, že nesmí člověk jeho slova bráti na vážky a především že se nesmí sám sobě ponechati, aby se při ženě tak lehkomyslné nedostal ještě ke všemu do dluhů a konečně nepřišel snad i o barák. Starali se mu tedy stranou o to, čeho byl žádostiv.

„Nezáleží-li ti skutečně na tvých kostech, aby zůstaly v tobě celé,“ pravil mu několik dní po oné rozmluvě opět v stodole při mlátícím stroji jeden ze soudruhů, „tož bych ovšem věděl ještě o jiné pro tebe práci zde vedle té naší každodenní.“

Josefů Josef se k němu tak rychle naklonil, jako když se zableskne, a uchopil jej za obě ruce.

„Ó pověz mi o ní,“ prosil ho úpěnlivě, „abych si tě mohl v modlitbě připomenouti jako největšího dobrodince svého.“

72$

„Dole v té nové továrně shánějí se po hlídači, ale nesmí to býti člověk ledabylý.“

„Tam se tedy nehodím,“ mínil zkroušeně Josefů Josef.

„Právě ty se tam hodíš, bláhový! Což nejsou při tobě samé dobré věci, až na to, že neumíš tu svou Lenku execírovat, jak bys měl? Dostaneš od našeho starosty takové vysvědčení, že ti dají v továrně, čeho si budeš žádati.“

„Nebudu si sám ničeho žádati,“ skočil mu Josefů Josef spěšně do řeči, „uspokojím se tím, co mi sami dají, neb, jak víš, nerad někoho utiskuji.“

„Na co si tenhle člověk ještě nevzpomene!“ horoval nad ním přítel. „Bojí se, by neutiskoval pána, který má více tisícovek pod zámkem, než on vlasů na hlavě. Vždyť je ten fabrikant, k němuž se máš hlásiti, milionář.“

„Že milionář? Nechť! Přec jen dlužno uvážiti, bratře, že takové hlídačství není vlastně žádná práce,“ bránil se Josefů Josef jeho výsměchu. „Člověk se tam, kde má dáti pozor, jen tak prochází, aniž mu je při tom potřebí napínati síly nebo hlavu si lámati.“

„Uvaž ale, že se při tom nevyspíš, že si neodpočineš.“

„Prospím se a odpočinu si vždy o polednách a pak bych pracoval jen tak dlouho za dne jako vy; ale nevím,“ znova zase Josefů Josef se zarazil, „co tomu řekne žena, jestli se jí to nebude také zdá ti

73$

na mne mnoho. Jest to dokonalá osoba, nechť o ní zlí lidé roztrušují cokoli. Ale mívá také někdy svůj vrtoch a nechtívá, bych natáhl žílu více, než se jí uzdá.“

„Tentokráte se toho neboj,“ ubezpečovali jej soudruzi s úsměvem, jemuž ovšem Josefů Josef neporozuměl. „Pustí tě, kdy a kam budeš chtíti, povíš-li jí, co tím zamýšlíš.“

I mohl se Josefů Josef věru rozdiviti, když přišel domů, se ženou promluvil a seznal, že navlas uhodli. Ba Lenka se jeho úmyslu hlásiti se v nové továrně za hlídače nejen ani dost málo neprotivila, nýbrž souhlasila s ním úplně, že to hlídání vlastně žádnou prací není, poněvadž k tomu není potřebí ni síly, ni hlavy trmácení. Také v tom se s ním shodovala, že si může každý den o polednách spánek nahraditi a zvrátí-li se po obědě na stůl do času, kdy mu jest zase jíti do práce, že si dostatečně odpočine.

„Ne, to bych nebyl věru řekl, že je ta moje Lenka tak tuze rozumnou,“ pravil si Josefů Josef s velikým uspokojením, když se příští na to neděli s vysvědčením od starosty v kapse, nad něž nemohlo skutečně býti pochvalnějšího, do té nové továrny ubíral, aby se tam o noční službu hlásil. „Ale vlastně, což to dávno nevím, že se nad tím dnes tak pozastavuji, jako bych byl přišel na něco zbrusu nového? Ano, ano, jsou při ní samé jen pěkné věci, jen závistníci její toho při ní uznati se zdráhají.

74$

Teď konečně se dočká těch nových šatů. Ta bude skákati, až jí je krejčí přinese! Však sám k tomu přihlédnu, aby jí je udělal až do samé země a na tuniku jí přišil mašli z čistého hedvábí, zrovna tak velikou, jak ji dává paničkám v městě.“

„Milostpán fabrikant se prý ráčí ohlížeti po nějakém hlídači,“ ohlašoval Josefů Josef ostýchavě v průjezdu továrny u vrátného. Zdál se mu v tom dlouhém premovaném svém kabátě, s tou velkou stříbrnou, knoflíkem opatřenou holí v ruce skoro tak urozeným pánem jako fabrikant sám.

Vrátný jej přeměřil s vysoka od hlavy až k patě. Možná, že si sám o sobě totéž myslil, co si o něm myslil Josefů Josef.

„Ohlíží se,“ odvětil úsečně a při tom trhl ještě úsečněji hlavou, „ale nesmí to býti člověk lecjaký.“

„Tuhle mám vysvědčení od našeho starosty.“ hlesl Josef ještě ostýchavěji. Vždyť to hned řekl, on že se do takového místa nehodí, ač vysvědčení dopadlo, jak mu byli soudruzi předpověděli. Skoro se styděl, když je přijímal, že má tolik vlastní pochvaly vlastnoručně odevzdati.

Vrátný do vysvědčení nahlédl a jeho tvář dlouhým vousem zarostlá nabyla poněkud lahodnějšího výrazu. Ukázal Josefovu Josefu dosti blahosklonně přes prostranný, továrními stavbami obehnaný dvůr, v jehož pozadí se zdvíhalo křídlo, kde byly umístěny úřadovny.

75$

„Tam zaklepejte a pak uvidíte, budete-li dnes předpuštěn či nutno-li, abyste se dostavil v dobu příhodnější,“ poučoval jej.

Josefů Josef se uklonil až k zemi v záchvatu hluboké vděčnosti nad takovou ochotou. Všecek jí dojat, přešel, jak mu bylo kázáno, dvůr, krásně vydlážděný, s velikou kašnou v koutě, do níž pouštěl kamenný lev tlamou vodu, a zastavil se u vrat, uměle vyřezávaných.

Dlouho to trvalo, než si troufal na tak skvostnou věc svým hrubým prstem zaťukati a když zaklepal konečně přec, učinil to tak skromně a tiše, že to nebylo zajisté uvnitř slyšeti. Teprve když si dodal nové odvahy a poněkud rázněji a pak ještě rázněji zaklepal, otevřel mu lokaj velký jako obr, s tváří tak červenou jako vařený rak a tak hladce oholenou jako zrcadlo.

Josefů Josef, pln uctivé hrůzy, před ním ucouvnul, což obru patrně zalichotilo, neb mu vzal listiny sám z ruky, ještě než mu ohlásil, za jakou příčinou si troufal svou nehodnou osobou zde se objeviti. Pokynuv zlehka hlavou, plnou uměle pálených prstenců, taktéž mu zas ukázal na dveře. Byly to poslední na dlouhé, pestrým mramorem vykládané a ozdobně vymalované chodbě.

„Máte štěstí,“ dodal, „právě ráčí milostpán meškati v účtárně, kdež vyřizuje dnes běžné záležitosti v nepřítomnosti pana ředitele výminečně sám. Jen pan účetní je u něho.“

76$

Josefů Josef nevěděl, má-li se této náhodě těšiti, nebo se jí zaleknouti. Kráčel po chodbě jako stroj a tázal se sama sebe, je-li vše, co s ním se děje, pouhým snem nebo vážnou skutečností. Kdo ví, jak by to bylo tenkráte dopadlo, kdyby byl měl opět zaklepáním vstup si vyžádati do dveří ještě skvostnějších než předešlé, nejen vyřezávaných, nýbrž vedle toho i bohatě vyzlacených, kdyby se nebyly před ním samy otevřely. Stál za nimi patrně na stráži mladý pán v jemném černém obleku, se skvostným u vesty řetězem, jenž před ním opatrně dveře otevřel a uslyšev, oč se jedná, do nich jej vpustil a při tom mu pošeptal, aby zůstal zticha a pana fabrikanta, jenž tam v okně je zabrán v důležitou práci, dříve nevyrušoval, dokud sám k němu se neobrátí.

Josefů Josef si oddychl. Byla to veliká proň výhoda, že mu bylo dopřáno se vzpamatovati před rozmluvou s tak velikým pánem, prý milionářem. Nebyl by v této chvíli zajisté jediného srozumitelného slova z prsou svých dobyl. Po dlouhé chvíli teprve plaše se rozhlédl. Můj ty Bože, čím byly místnosti, jimiž se sem dostal, čím byly průjezd, dvůr, chodba u přirovnání s pokojem, v němž se octl, a přec si byl prve myslil, že již nemůže býti na světě nikde více nádhery.

Ale kde přec vlastně vězel velitel začarovaného světa toho, milostpán fabrikant? Očekával, že se v něm setká s osobností ještě značně mohutnější,

77$

vyšší a bohatěji oděnou než byl vrátný ve svém premovaném kabátě, lokaj ve svém sivém fraku, posázeném samými stříbrnými knoflíky, a zde ten pán v černém úředním kabátě, jemuž visel od hodinek drahý řetěz, tak silný jako lano, a zatím nemohl kolkolem nikoho jiného vypozorovati než u okna, kamž mu byl onen ukázal, malého hubeného mužíčka, nakloněného nad velikou knihou, v bílém plátěném kabátku.

Nemožno, aby to byl vládce tolika milionů, o kteréž sumě nebyl ostatně Josefů Josef s to učiniti si jasný pojem, ač se o to pokoušel od té chvíle, co mu navrhli, aby se u něho hlásil za hlídače. I teď, když se ubíral z domova, pořád si opakoval: „milionář“, „jdu k milionáři,“ „jaký bude asi ten milionář,“ kdykoli se mu podařilo vypustiti Lenku z hlavy.

A přec to byl on, ten nepatrný mužíček v tom bílém plátěném kabátku, který by se byl podle jeho úsudku pouze hodil nějakému ve mlýně stárkovi. Jak jen mohli jeho dělníci o něm tak často říkati, že se nafukuje na jejich mozoly! Žádný z nich by se nebyl v neděli v takové sprosté kajdě ukázal.

„Vy se tedy hlásíte do mé továrny za hlídače?“ tázal se, když byl pánovi s tím řetězem zlatým k sobě pokynul, nad knihou s ním okamžik si šeptal, načež tento s hlubokou poklonou se vzdálil. „Zdalipak jste si to dobře předložil? Budete mít mnoho na starosti noc jako noc.“

78$

„Ó, dobře jsem si to předložil, dobře, milostivý pane fabrikante,“ kývl Josefů Josef horlivě hlavou, všechen překvapen, že se mu to s ním mnohem lépe a snáze hovoří než s jeho zřízenci a znova se mu bylo podiviti, že mu tak mnozí neříkali jinak než „ten tyran“. Byl by se chtěl kdoví o co zasaditi, že mu jménem tím tuze ubližovali, vždyť nebyl chudák ani do hrsti. „Vím, že nesmím připustiti, aby se stala na místech, která mi budou svěřena, nejmenší na ničem, ale na ničem škoda. A také se mou vinou nestane, to mohu krví svou pečetiti.“

Továrník naň zkoumavě pohlédl. Josefů Josef vždy tak plachý před ním očí nesklopil. Byl si své dobré vůle příliš vědom.

„Jakou mzdu si budete žádati, hlídači?“ znova se ho tázal fabrikant.

V Josefovu Josefu si poskočilo srdce. Tušil podle toho oslovení nejen, že bude přijat, nýbrž že již přijat jest.

„Vezmu, co mi milostpán fabrikant určí,“ pravil skromně, ale nikoli podlízavě. „Nerad někoho utiskuji, nechť to je kdokoli.“

Továrník měl patrně zato, že se přeslechl.

„Vy že byste mne nerad utiskoval?“ opakoval s podivením.

„Ano, milostpane fabrikante, tuze nerad bych to učinil.“

79$

„Jak to myslíte, člověče?“

„Myslím to asi tak, že totiž ráčíte míti mnoho na sobě, o čem se nám chudým lidem ani ve snu nezdá. Obzvláště, co jsem sem vstoupil, pozoruji, třeba nejsem žádný učenec, co to na milostpánu fabrikantovi asi vše leží. Každý týden sta a sta lidí na krejcar vypláceti, k tomu ty veliké daně, ty drahé stroje, na nichž se každou chvíli asi něco zkazí, vedle toho ta správka na tolika staveních; někdy se zboží podaří, ale někdy zas nepodaří, a pak jaká to je hned škoda. Ú, mám vše dobře promyšleno a vím, co býti může a co nemůže.“

Nevěděl továrník, slyše Josefova Josefa takto rozjímati, mluví-li z něho potutelnost ziskuchtivá, nebo nevšední rozšafnost. Přezdívali-li mu tyran za jeho přísnost, byl by se on zas navzájem mohl vy-, tasiti celou řadou příběhů ze svého života, svědčících o hrubé nevděčnosti těch, jimž se byl stal nejen příznivcem, nýbrž nepopiratelně dobrodincem. Chtěl se přesvědčiti, na čem s ním jest a podrobil ho ihned zkoušce.

„Přeji si ale, abyste sám pověděl, jak chcete býti za svou službu odměněn. Jestiť to v mém domě vůbec obyčejem, aby si každý práci svou ocenil,“ stál továrník na svém. Při tom vstal se svého aksamitového sídla, by Josefovu Josefu projevil, že se nehodlá dáti jeho upejpáním zbytečně zdržovati.

Josefů Josef pokynu tomu ovšem porozuměl a hleděl se podle něho zachovati.

80$

„Nevím, nebude-li to milostpánovi mnoho, když si za každou noc řeknu – dvacet krejcarů,“ vykoktal nikoli bez obavy, že se bude zdáti hamižným.

Zase se domníval fabrikant, že nedoslechl.

„Dvacet nových jste řekl?“ opakoval váhavě s novým bystrým naň pohledem.

„Ano, řekl, tak jsem řekl,“ přiznával se nebohý Josefů Josef všechen malomyslný, „ale nemůže-li milostpán fabrikant tolik dát, že jsou právě špatné časy a také jsou – nuže, tož se uspokojím také s patnácti krejcary. Nerad, jak jsem již pravil, někoho utiskuji. Vždyť je to ostatně také pěkný žold.“

Fabrikant před ním nerozhodnut stanul a v jeho pohledu bylo zřejmě napsáno: „Je to možné, že se ten muž nepřetvařuje? Jsou skutečně ještě tu a tam poctiví lidé, o čemž jsem již valně pochyboval, a náleží tento mezi ně na jedno z nejpřednějších míst?“

Nahlas pravil: „Zůstane to tedy prozatím při těch patnácti krejcarech, ač také nerad někoho utiskuji právě jako vy; ale, jak jste pravil, jsou teď zlé časy.“

„Ovšem, ovšem,“ svědčil mu Josefů Josef horlivě. „Vždyť to procházení po dvorech – a jiného nebudu snad míti uloženo – není vlastně přec jen žádnou prací.“

„K tomu však dostanete v létě kabát, boty a čepici, v zimě kožich, bufy a beranici. Vše to si mů-

81$

žete vždy vzíti domů a v tom choditi také za dne, budete-li právě chtíti.“

Josefů Josef se zalekl.

„To snad není možná věc.“

„Proč ne?“

„Račte si to, milostpane fabrikante, dobře rozmysliti, jestli továrna tolik pro hlídače vynáší, abyste nepřišel k vůli mně do žádné škody.“

Továrník již se neudržel. Dal se do hlasitého smíchu.

„Nebudu-li moci dát, co slibuji – nuže tedy se smluvíme za čas jinak.“

„Tak, tak, milostpane fabrikante, to rád slyším. A kdy se mám dostaviti?“

„Hned dnes večer. Vrátný vám řekne, čeho se na hlídači zde žádá, odevzdá vám pušku a ukáže vám, kterak se s ní zachází – zajisté to neumíte?“ „Co s puškou?“ zajíkal se Josefů Josef.

„Jaká to otázka! Uvidíte-li někoho podezřelého, kdo se vám prohlásiti nechce …“

„Snad nemám pak po něm střeliti? Ne, to nejsem s to. Nevystřelil bych za celý svět ani na vrabce, natož na člověka živého, podle podoby boží stvořeného, svatou krví Syna jeho vykoupeného.“

„Ale co si počnete, vniknou-li zloději do továrny, přepadnou-li vás v některém tmavém zákoutí, kterých jest zde několik?“

Josefů Josef tajemně se pousmál.

„Jinak si s nimi pomohu,“ zašeptal.

82$

„Rád uslyším jak!“

„Vše v dobrotě s nimi vyjednám.“

Fabrikant se znova pousmál, ale tentokráte poněkud nuceně.

„Musím se přiznati, člověče, že se mi líbíte, ale nevím, nevím, jak vám to s tím hlídáním půjde,“ zavrtěl hlavou. „Tedy si aspoň nechte tu pušku dát a naučte se ji nabíjet, abyste mohl vystřeliti ostatním na výstrahu, kdybyste na cosi nebezpečného přišel. A jak to bude se psem? O tom nechcete také slyšeti, vy podivíne?“

„Ach, o psu ano, ano! Pes, to je něco zcela jiného než zbraň,“ zaradoval se Josefů Josef. „Toho rád k sobě přijímám, pomůže mi věrně bdít a sloužit. Budeme spolu jako dva bratři, kde on, tam já, a kdo bude vědě ti, že my dva jsme tu na stráži., neodváží se sem, aby zde chtěl spáchat cosi nekalého. Ráčíte se o tom přesvědčiti. Ale již jsem milostpána fabrikanta dlouho, tuze dlouho zdržoval..

A Josefů Josef se ohlížel po těch pozlacených dveřích.

„Sečkejte ještě chvilenku. Hlídač dostává plat na měsíc napřed, a když dnes sám místo pokladníka úřaduji, jest na mně, abych vás také sám ihned vyplatil.“

A továrník sáhl do krásné misky, která stála vedle něho na stole a vyňal z ní celou hrst stříbrných drobných, které novému hlídači přímo hodil do klobouku, jejž držel v rukou.

83$

„Ne, ne to přijmouti nemohu,“ bránil se Josefů Josef ze všech sil, „vždyť jsem si ještě ničeho nezasloužil. A pak, vždyť je toho, co tu mám, mnohem, mnohem víc, než by mi za měsíc přišlo.“

„Jen si to pro tentokráte nechte, později budeme s vámi přísněji účtovati. A teď můžete jíti spánembohem domů …“

A Josefů Josef také šel – ale ne, nešel, zdálo se mu, že nekráčí, že letí, jako by seděl na zlatem koni, k horám, k svému liliovému baráčku, jenž se naň vždy již zdaleka tak líbezně usmíval. Což teprve dnes!

„Již je nesu, Lenko, již je nesu!“ volal zdaleka na ženu, kteráž seděla podle zvyku svého pod třešní u kbelu s rukama křížem založenýma. A než se mohla domysliti, co že nese, již klečel vedle ní a ke každé v pažitu sedmikráse položil ještě jednu ne sice tak útlounkou, ale zato stříbrnou – třpytný to právě ražený desetník.

„A nepřináším ti je jen dnes, každý měsíc ti jich tolik přinesu… ne, tolik ne, ale skoro tolik. Dnes mi milostpán fabrikant naponejprv přidal. A co mi ještě přijde šatstva! Jen si přec ty stříbrné sedmikrásy seber a střádej si je na tu tuniku, na ten šátek s vyšívanou růží. Vidíš, všecko budeš mít, jenže něco po něčem.“

Ale rozmazlená Lenka měla pro muže rozradostněného, při němž podle svědectví soudruhů je—

84$

ho jiné nebylo chyby, než že ji neuměl jak náleží execírovat, místo odpovědi pouze plačtivou vyhrůžku :

„Nebude-li to ale do posvícení – pak, pak ti o to nestojím – abys to jen věděl!“

***

Továrník vypravoval při obědě, že se již dlouho tak nebavil jako dnešní dopoledne, když přijal za nepřítomnosti ředitelovy sám nového na noc hlídače. Buď je to prý nejprohnanější ferina pod sluncem, nebo takový podivín dobrácký, jakého dosud svět neviděl. Byl, jak pravil, velice zvědav, co se časem přec jen z něho vyloupne.

Úředníci při nedělní tabuli přítomní zpozorovali však ihned, že si jejich pán toho zvláštního podivína již jaksi oblíbil, a ráčili si ho tedy také více méně milostivě povšimnouti, když se s ním setkali, což by se bylo jinak sotva stalo. Dali si od něho opakovati, jak nerad někomu ubližuje a jak především by ho mrzelo, kdyby měl poškoditi milostpána fabrikanta, který má toho tolik na sobě: daně, výplatu dělníkům, správku jak na staveních, tak strojích atd. Taktéž jim musil pověděti, kterak hodlá se zloději zacházeti, kdyby se nějací do továrny vloupali, totiž že jim v dobrotě ukáže zpáteční cestu, při čemž mu nebude, jak se těšil, nikdy potřebí pušky, již si dal k přání milostpána

85$

fabrikanta přec jen od vrátného nabiti a přes rameno pověsiti, že mu při tom dostačí jeho pes.

Bylť Medvěd, jak mu říkali, krásné chundelaté zvíře, které, když Josefovi tlapy na ramena položilo, bylo právě tak veliké jako on sám. Seznámili se ihned co nejdůvěrněji, sotva se byli spatřili. Kdo je viděl spolu po dvorech choditi, všeho si všímati a vše tak bedlivě prohlížeti, musil říci, že by bylo pravým zázrakem, kdyby jim proklouzla myš. A naslouchal-li, kterak Josefů Josef se svým soudruhem rozmlouvá a kterak tento výrazným mručením a vrčením mu odpovídá, jako by věděl slovo za slovem, co mu chce a oč se jim oběma jedná, zajisté přisvědčil, že se k sobě mají zrovna, jak to byl Josef předvídal a si přál, totiž jako dva bratři.

Trvalo vždy celou hodinu, než obešli továrnu, prošli nádvoří za nádvořím, než prohlédli kout za koutem. Byli by pak mohli v boudě pro ně oba upravené poněkud si odpočinouti, ale Josefů Josef tak nikdy neučinil. Byl by to považoval za věc naprosto neslušnou. Nemohl-li někdy po příliš namáhavé denní práci dosti pevně na nohou státi, tož sklesl pod širým nebem na nějaký ve dvoře patník, ale sotva dosedl, již se zas zdvihl a chodil chudák se svým průvodčím dále, jak to šlo, tak to šlo.

Konečně bylo se přiznati i těm, kdož za to měli, že takový strašpytel, jenž se bojí každého násilného zakročení a o němž se brzo roznese, jakého je ducha, úloze své nejen nedostojí, nýbrž zloděje spíše

86$

přiláká, než by je zapuzoval, přec jen jí vyhovuje, a to svou neúmornou bedlivostí, svou svědomitou obezřelostí.

Snadno se domysliti, kterak se nebohý Josefů Josef zarmoutil, když přišel jednou večer do továrny a jeho soudruh nejen že ho jako jindy radostně nepřivítal neutišitelným štěkotem, nýbrž ani jednou na něj nevyskočil, ani jednou tlapy na ramena mu nepoložil, ba ani jednou mu nepřitiskl hlavu k tváři, což míval nejvíce v obyčeji a čímž jej vždy obzvláště potěšoval. Na jeho neustálé lákání vyplazil se za kašnou v rohu dvora, kamž si byl zalezl, jako by hledal chlad a samotu, načež zůstal nehybně před ním ležeti. Konečně, když ho jmény pořád lichotivějšími a to hlasem pořád truchlivějším obsypával, když stekl s jeho lící jemu na hlavu jako žhavé železo rozpálenou celý proud slz rovněž tak palčivých, vzchopil se pes těžce, jako by si byl připomněl, jaký jest jejich úkol. Vtom však žalostně zasténal. Bylo patrno, že ho hnutí to stálo veliké namáhání. Ale přes to snažilo se věrné zvíře pokus ten opakovati, a když dopadl možná-li ještě neutěšeněji, jalo se smutně lízati ruku příznivcovu, která je nepřestávala hladiti, ač se při tom chvěla jako list. Takového hoře nebyl Josefů Josef ještě co živ pocítil. Tušil, že to přijímá asi poslední pozdrav přítelův. A skutečně bylo to loučení před skonáním. Pes se náhle vzpřímil, začal se do kolečka točiti, strašlivě při tom výti, a než se toho

87$

Josef nadál, ležel věrný soudruh v celé své délce bez hnutí u jeho nohou.

Josefů Josef hlasitě zaštkal. Vyskočil, nahnul se do kašny, naplnil si čepici vodou, vylil ji na psa, ještě jednu a opět jednu, ale jeho milý Medvěd zůstal před ním tuhý, bez vlády. Již nemohlo býti pochyby … byl mrtev.

Dlouho plakal Josefů Josef u bezduchého jeho těla, než se tak dalece vzpružil, že se sám sebe tázal, co že se mu tak náhle stalo? Vždyť býval vždy tak veselý, že z něho míval každý radost. Ještě včera jej uvítal takovými skoky, že nejeden z dělníků odcházejících se zastavil, aby se mu zasmál. Každý ho měl rád. Neznal nikoho, kdož by byl dokázal kolem něho jíti a nepoklepati mu na hlavu.

Ale což nemohla býti příchylnost ta u některých jen líčená? Což mu neřekli tu a tam, kdož věděli, jak pes k němu přilnul, jak rozumí každému jeho slovu a pokynu, že to bude snad více někomu překážeti, než kdyby se vědělo, že chodí v noci hlídat s deseti puškami?

Uhodli to, ach uhodli! Pes nesešel přirozenou smrtí. Přilichotil se k němu nějaký ošemetník, aby… jej otrávil.

Chtěltě Josefů Josef nanejvýš rozechvěn vysloviti kruté svoje podezření, ale shledal maně, že jest na dvoře s nebohým Medvědem sám. Bylo v sobotu večer, dělníci šli dříve než obyčejně z továrny a domácí čeleď si nevšímala, co se s hlídačem a jeho

88$

psem u kašny děje. Odstranila se do svých příbytků, by po týdenní práci také si pohověla. Nikde nebylo, ke komu by se byl se žalem svým pro útěchu obrátil, koho se optal, nezdá-li se i jemu, že jest smrt dobrého Medvěda věcí mezi špatnými lidmi umluvenou a jimi také provedenou, a lze-li očekávati, že hodlají provésti ještě více?

Josefů Josef se udeřil do čela. Měl milostpán fabrikant přec jen pravdu, když jej napomínal, aby si to s tím hlídačstvím rozmyslil, že bývá při něm mnohá veliká starost, která není pro každého.

Což to nebylo věcí jeho, jeho samojediného, aby se toho dopátral a předešel, čemu se ještě předejíti dalo? Teď teprve se před ním zamihlo, co jej už po několik dní tuze dopalovalo a na co byl ve své lítosti ve chvíli té nadobro zapomněl.

Srážely se totiž za stavením, kdež byly úřadovny, dvě dlouhé zdi, jimiž byla celá továrna jako pevnost obehnána. Tvořily za ním roh, k němuž vedlo mezi nimi a domem dvé úzkých, šikmo se sbíhajících uliček takovým způsobem, že nebylo lze odnikud dohlédnouti, kde ústí. V rohu ztraceného dvora toho shledal onehdy Josefů Josef narovnanou hranici dříví, jež tam nikdy dříve nebývala. Toť se rozumí, že došel hned k nádvorníkovi, aby mu pověděl, kdo že ta polena tam tak nakupil, zrovna jako by chtěl zlodějům, když na onom pustém místě šťastně na zeď se dostanou, pohodlné schody dolů do továrny uchystati?

89$

Nádvorník se sice podivil hranici jako Josefů Josef, ale nepamatoval se prý již, komu ze svých podřízených nařídil, aby zbytek dříví právě přivezeného, které se do kolen k tomu určených již nevešlo, kamsi uklidil, aby nebylo v cestě. Slíbil sice, že dá hranici hned odstraniti, ale nedal. Stále se vymlouval, že na ni zapomíná, poněvadž ji prý nemá na očích.

Právě dnes si byl Josefů Josef cestou umínil, bude-li ještě v rohu mezi zdmi strměti, že ho požádá o nějaké pomocníky a že ji s nimi shodí sám. Bylo by se tak zajisté stalo, kdyby se nebyla naskytla ona nehoda s Medvědem. Snad ale nebude, dá-li Bůh, ještě nic zmeškáno.

I vzchopil se spěšně, aby úřadu svému konečně zadost učinil a počal zkoumati nádvoří za nádvořím, kout za koutem. Nebylo stínu, do něhož by se nebyl ponořil, k němuž by se nebyl ihned vrátil, nezdál-li se mu, když po něm se ohlédl, dosti černý, dosti hustý a nehnutý. Jak často mu při tom bylo, že slyší vedle sebe Medvěda výstražně zakňučeti. Jak ho právě dnes pohřešoval!

Se zvláštní opatrností však zahnul kolem domu jednou z uliček ke hranici… Dosud se tam vypínala …

Ale co to, jako by bylo něco tichem nočním zavrzlo, zacvrnklo?

V Josefovu Josefu zastavilo se srdce při poznání, že se nemýlil, že to cvrnklo opravdu sklo v okně,

90$

a to asi v zadní části domu, kdež byly chodby, vedoucí do kanceláří, účtáren a k pokladně. Nikdo z úředníků v domě nebydlil jen proto, aby někdo z jeho služebných se tam nedopustil jakési neopatrnosti, která by byla mohla míti vážné následky. Sám pan ředitel chodíval sem každý večer vše prohlížet, všecky zámky zkoušet, načež dům vlastnoručně zavřel a klíče si odnesl. Podivnou náhodou si nebyl dosud povšiml osudné hranice.

Neklamaly-li Josefova Josefa smysly, tož tušení jeho se vyplnilo. Dostali se nějací zlosynové přes ni do dvora, přetáhli za sebou žebřík, který měli teď k domu přistavěný. Přes značné přítmí za noci bez měsíce, beze hvězd bystré oko jeho zvyklé pronikati horské mlhy a stápěti se do zachmuřené dálky, jej vypátralo a zároveň dvě postavy. Jedna se krčila na něm nahoře u protlačené tabule a podle tlumeného jakéhosi vrzání tam asi pilovala mříž, druhá zase hlídala u něho dole, ale podle všeho dosud nevyzpytovala blížícího se strážce. Byltě se přikradl jako kuna.

Josefovým Josefem zalomcoval mráz. Měltě nařízeno v případě nebezpečí, kdy nebude moci nebo chtíti sám zakročiti, by dal aspoň ihned výstražnou ránu z pušky, která se k jeho prosbě dosud pouze jen na slepo nabíjela. Ale mohl tak učiniti, když věděl, že tím zničí snad nejen život dvou otcův rodiny, nýbrž jejich rodiny s nimi? Ne, tak se nesta-91$

ne! Pokusí se zapuditi odsud škůdce podle svého starého zvyku a předsevzetí, totiž … po dobrém.

„Pst, pst!“ ozvalo, se u nároží domu s tak tajemnou opatrností, jako by se byl v tom Josefů Josef – odpusť Pánbůh – sám u nějakých zlodějů vyučil.

Muž, jenž držel dole žebřík, sebou škubl. Teď teprv viděl, že je se soudruhem svým vypátrán. Ale kým? Přítelem, jenž se k nim hodlal přidati, či nepřítelem, jenž je chtěl vyzraditi?

„Nechci vám uškoditi,“ zašeptal Josefů Josef s touže opatrností, „ale jděte v té chvíli svou cestou!“

„Ty jdi svou cestou, špehoune kletý!“ zasyčelo příšerně nahoře na žebříku, kdež temné skřípání u mříže náhle ustalo.

„Jsem zdejší hlídač, teď víte dost. Nevynasnažím se vás poznati, v pokoji odsud ihned se odklidíte.“

„Máme tě trochu polehtati nožem za to, že si troufáš nám poroučeti, blbče?“

A tmou se cosi zablesklo nedaleko hlídače jako dlouhý tenký nůž.

Ale on sebou nepohnul.

„Deset takových nožů mne nezastraší. Nepůjdu odsud, dokud vy tu budete, pobloudilá,“ stále ztichounka, ale rozhodně jim oznamoval.

„Necouvneš-li do své boudy, zdráv odsud neodejdeš,“ zasyčelo znova nad ním. „Jsme tu dva,

92$

víme, že nikoho krom tebe nablízku není, psa nemáš a puška tvá jest jen naslepo nabita.“

„Když již o tom víte, že jsem přišel o svého psa, tož jste, vy ukrutníci, zajisté o to také se zasazovali. Ale nechtějte přec více ještě si obtížiti svědomí a vložiti ruku na to, co vám nepatří.“

„Vše, co je tam nahoře, jest naše, vydřel to na nás ten tyran. Jemu mluv do svědomí, ne nám, chce-li se ti kázat. Neodneseme odsud ničeho pro sebe, nýbrž jen pro ty, kteří nemohou pracovati. Nechává je hlady mříti a sám žije v přepychu bez starosti.“

„To mu ubližujete, má také starosti svoje, a to veliké.“

„Ó ty ramenáři, nejlépe by přec jen bylo tě skoliti!“

A Josefů Josef pozoroval, že se souká ten nahoře u okna dolů po žebříku. Bezděčně se přitiskl ke zdi a kryl si prsa puškou.

„Neuvalujte na duše svoje takový hřích,“ přes jejich hrozby je varoval, aniž mu vstoupilo na mysl uprchnouti. „Máte-li děti, tož budete přece chtíti, nechť jste jacíkoli, aby dělaly ve světě jak náleží lidi. Což je budete pak moci napomínati?“

„Mlč o dětech!“ zaskřípali oba stejně vášnivě zuby, jako kdyby si byli řekli.

„Odejdete-li odsud v dobrotě, spokojený bude váš sen, ale vezmete-li tam nahoře, co vám nená-

93$

leží, do smrti vás to bude páliti, třeba jste se sebe více přemlouvali, že jste tak vším právem učinili.“

„Ó ty duše lokajská, však uvidíš, co ti ten tvůj pán k stáru naloží.“

„Nejsem jiného žádostiv, než abych se mohl každému směle do očí podívati, a to vštipte svým dětem.

Nedořekl. Najednou ležel na zemi, přes hlavu šat mu přehozen a do úst mocně mu vecpán. Neviděl, neslyšel ve svém zakuklení… chtěl křiknouti, se brániti, ale nebyl s to sebou pohnouti, hlasu svého pozdvihnouti – pozbyl leknutím a hrůzou vědomí.

***

Zvěst, že včerejšího večera byl hlídači pes otráven nejspíše zloději, kteří se přes hranici dříví za úředním stavením do dvora spustili, by se vloupali do pokladny, kdež v chodbě k ní vedoucí bylo okno rozmáčknuto, mříž propilována a pod ním byl nalezen on sám s ucpanými ústy bez vědomí, doletěla k továrníkovi právě, když sedal k snídani.

Nechal svou čokoládu státi a spěchal do jeho boudy, kamž jej byli odnesli a uložili. První otázka hlídačova, když se vzpamatoval, byla prý: jestli si lupiči skutečně dali říci, v dobrotě odtáhli a žádného dalšího neštěstí nezpůsobili, z čehož bylo ovšem patrno, co se bylo na pustém dvoře asi této noci dělo.

94$

„Vidíte, co teď z toho máte, že jste nechtěl o pušce slyšeti,“ vyčítal mu, soucitně pohnut jeho bledostí a mdlobou. Již nemohlo býti pochybnosti, jaké je v něm jádro. „To z toho člověk mívá, když chce vše jen v dobrotě vyjednati a uspořádati.“ Josefů Josef se snažil pousmáti, ale nepodařilo se mu to; podobal se po přestálých nočních strastech navlas nebožtíkovi, avšak v očích mu plála v té chvíli zvláštní jakási jiskra. Byl si vědom, že konal svou povinnost, vždyť mu vyhrožovali zlosynové smrtí, aniž se jim vzdal a při tom že zůstal přece věren svým zásadám… že jim v ničem neublížil.

„Ach, kdyby mi ti zbloudilci nebyli dříve otrávili mého Medvěda,“ zavzlykal, „nebyli by si zajisté sem troufali. Byltě široko daleko vyhlášen. Inu, jen když se nestalo žádné jiné neštěstí. Jak jsem se zmínil o dětech, hned se začali pamatovati, třeba mi při tom vyhrožovali noži a ač mne omráčili, přec jen si dali říci a i s tím svým žebříkem spánembohem odtáhli.“

„Vy jste žádného z nich nepoznal?“

Josefů Josef poněkud se odmlčel. Zdálo se mu přec jen, jako by mu byl ten, co slezl s žebříku, poněkud povědomým býval, ale odpověděl určitě: „Pro tu chvíli nepoznal, milostpane fabrikante, a s dovolením, i kdybych si snad časem vzpomněl, kdo by to mohl asi býti – přec bych nepověděl.

95$

Rač bych se do ruky řízl, než bych mouše ublížil, a právě pro tuto vlastnost si mne Lenka vzala.“

A při tom si pomyslil, že by snad mohla míti přec jen dnes z něho radost a jinak ho uvítati, než činívala, co toužila po těch šatech do pivová.

„Ale uvažte přece, hlídači, kdybyste nebezpečné lidi ty udal, že by se stali provždy každému neškodnými.“

Josefů Josef pozdvihl oči k fabrikantovi. Byl v nich samý jas.

„Umoudří se ihned a snad ještě mnozí, co teď při nich stojí a proti světu tomu brojí, bude-li milostpán fabrikant chtíti.“

„Jak tomu mám rozuměti?“

„Řekli mi, když jsem na ně přišel a jim vyčítal, co to hodlají konati, že nechtějí nic vzíti pro sebe, nýbrž jen pro ty, co mají mezi nimi nouzi a jsou nemocní. Ráčíte-li si na ně vzpomenouti a v dobrotě věc tu s nimi vyříditi, hned budou, trvám, všichni neškodní.“

Přítomné služebnictvo na sebe zaraženě pohlíželo; očekávalo jakési ostré odmítnutí odvážných slov těch, ale mýlilo se. Pán se sice zakabonil, zamyslil, leč za dosti dlouhou chvíli odpověděl přec jen zcela vlídně:

„Jakou si přejete odměnu za tuto – nepokojnou noc?“

„Odměnu?“ podivil se Josefů Josef. „Což nedostávám za každou noc, co tu hlídám, po patnácti

96$

krejcarech a na léto dlouhý kabát s čepicí a botami, na zimu pak kožich, beranici a bufy? Ano, kdyby mi mohl někdo Medvěda vzkřísit, to by pak něco bylo!“

„Tím ovšem není možno vás potěšiti, ale vzpomeňte si přec, co byste rád měl jiného?“

Josefů Josef se po uši zarděl.

„Mám vše, co bych byl kdy rád měl. Nikdy více na Bohu jsem si nežádal než zdraví, abych mohl stále pracovati a poctivě se živiti, a pak – ženu jako mariánský obrázek, aby mi krášlila mou sedničku.“

„A ženy takové se vám podle všeho tedy dostalo,“ pousmál se fabrikant. „Snad má ale ona jakési přání.“

„Ovšem že má,“ zvolal Josefů Josef živě, „a to hned několikeré najednou.“

„Jaképak na příklad?“

„Nedomrzím-li tím milostpána fabrikanta, tedy se za ni přiznám, že by se jí tuze chtělo tibetových šatů barvy pivové až do země, s tunikou a velkou hedvábnou mašlí, vedle toho pak ještě se fantí po šátku modrém jako nebe s růžovým v rohu květem. To vše má jí přijíti do našeho posvícení, ale nevím, nevím.“

A Josefů Josef zas poněkud se zasmušil. Padlo mu těžce na srdce, že to snad přec jen nedokáže, neb již cítil, že bude musit po několik dní zůstati doma. Začalo mu nabíhati rameno, na němž

97$

v mrákotách na dlažbě ležel; pochyboval, že se s ním dostane tak hned do kabátu.

„Snad se nebudete hněvati, vezmu-li si na starost, aby se jí všeho toho skutečně do posvícení dostalo,“ mínil fabrikant a vzal z tobolky velikou bankovku – byla na ní vytištěna padesátka – již podal Josefovu Josefu, který nebyl s to promluviti. Však ho nikdy za tyrana neměl, ani za skrblíka, který se vypíná na mozoly svých dělníků, hle, nemýlil se v něm! Tak veliké peníze ještě co živ neviděl. Chtěl něco říci, ale nemohl, hlas mu selhal.

„Jen ji pokojně zastrčte do kapsy,“ znova na hlídače fabrikant se pousmál, „a buďte ubezpečen, že si tím neublížím. Továrna moje ještě mi vynáší, abych mohl někdy někoho obmysliti takovým dárkem.“

Josefů Josef zas jednou nevěděl, na kterém to je světě. Po celé cestě k domovu točila se mu v jednom kuse hlava. Vrazil do zahrádky, kdež právě kvetly lilie, jako by kolem chaloupky samé závěje třpytného sněhu nakupil, sklesl pod třešní na pažit a více nebyl s to ze sebe vypraviti než:

„Tu ji máš, Lenko … Stačí ti, co myslíš? Však víš, nač.“

Poznal ihned, že nejen stačí ta bankovka, nikdy v takové velikosti nespatřená, ale že z ní snad ještě něco zbude. Lenka totiž od kbelu vyskočila, jako když ji podpálí, padla mu okolo krku a začala jej

98$

tak tuze škrtit, že ji proboha prosil, aby přec nechtěla jeho smrt.

Od té doby to s Lenkou šlo. Fabrikant totiž jí oznámil, když se mu přišla za milostivý dar děkovat, že dostane od něho bankovku stejného obnosu o každý výroční den, kdy v jeho továrně se udál onen loupežný pokus, jemuž její muž podle zásady své v dobrotě zamezil.

Usmívala se tedy stále na Josefova Josefa, zabrána v příjemné přemítání, jaké si bude zase nové šaty jednati, by vytřela ostatním ženštinám zrak – a to tak přívětivě jako tenkráte, když si k němu přišla pro slovo právě, když v lese dobýval krče. Jak neměl pak zas a zas opakovati, že mu není třeba, by se teprve modlil, aby přišel do nebe, když je má již tu na zemi vedle toho svého mariánského obrázku?

***

99$

KTERAK SE DOHODLI

U rychtářů seděli po večeři všichni kolem stolu. Byla na něm vysypána veliká hromada ječmene. Tenkráte, kdy mívaly fofrníky, pro značnou jich drahotu ještě jen na panských dvorech a šetrným hospodářům se zdálo, když se obilí věje, že mnoho zrní při tom se rozmetá, přebírali si na statcích a chalupách obilí k jarní setbě přes zimu sami.

Jindy bývalo u rychtářů v tu hodinu plno sousedů a tudíž plno řeči. Dnes ale se tam do vsi (na návštěvu) nedostavil ani jediný, a co bylo domácích lidí kolem stolu, nikdo dosud ještě nehlesl. Netroufala si čeládka ani šeptem mezi sebou si zahovořiti, když nebyli hospodáři po celý večer ještě slovíčka z úst vypustili.

Měliť veliký zármutek a velikou starost. Již po kolik neděl tvrdívala rychtářka den co den, že bude ve vesnici brzo pohřeb, jinak že by krtkové tak tuze v zahrádkách neryli. Ale toho se nenadála, že to zvěstuje pohřeb vlastní své sestry. Byla nebožka vdovou, nechala tu po sobě dva hošíky. Nejen že

103$

u rychtářů želeli upřímně příbuzné, kteréž bylo se světem, na němž bohužel málo dobrého užila, v nejlepším ještě věku se rozloučiti a dítky svoje nedochované opustiti, ale nevěděli, co a kam se sirotky. Byla živobytí pro ně a pro sebe dobývala jen pilnou jehlou svou, neb po muži ničeho neměla. Býval truhlářem a zemřel rovněž předčasně, než byl ještě s to, by něco pro rodinu uschránil.

Rychtářovi byli jejími jedinými příbuznými a rádi by si byli hochy její ponechali, ale měli mimo nejstarší dceru Mařku ještě vlastních dětí plně devět, s nimiž nevěděli věru sami velmi často kudy kam.

Bývalo totiž tehdáž ještě v obyčeji, že vojáci, kteří byli vysláni na exekuci, mušketýři, již honili zloděje, kominíci, placení obcemi, nocovali u rychtářů, kteří byli zároveň ještě povinni přijmouti za nocleháře i ty osoby, jichž v hospodě vzíti nemohli či nechtěli, na př. drátaře, žebráky, krtičkáře, cikány atd. Někdy neměly rychtářovy děti za příčinou tou skutečně kde přespati, neb nejen že bylo nevítaných hostů těch všude na peci rozloženo, i ve světnici nebylo lze udělati kroku pro slámu jim nastlanou.

I nezbývalo tedy rychtářce než zahnati vlastní děti s „páperkami“ jejich nad chlév, do stáje na palandu, pod kůlnu na stelivo a bůhví kam ještě. A teď si k nim měli dva chlapce přibrati!

104$

Vedle toho šla tenkráte po sobě samá špatná léta, chléb býval vzácný, i ovesný více za mls než za potravu považován. Nestačil jako jindy od Jakuba do Jakuba; od velikonoc kupoval se již za hotové. Míti ve stavení o jedlíka více či méně nebývalo tedy nikde lhostejnou věcí.

Avšak u rychtářů bylo nutno i na to pomýšleti, že šlo Frantíkovi na osmnáctý rok, kdy tehdáž hochy již na vojnu odváděli a nebude-li do té doby ženatý, že jej také seberou. Kterápak ale dívka by si jej byla vzala, kdyby byla viděla, že si nemá u muže kam sednouti pro houf jeho příbuzných, z dobré polovice na statku nepotřebných? Leda taková, která by nebyla do stavení ničeho přinesla. Ale mohl-li si Frantík vzíti nevěstu bez přínosu, když se měl živnosti ujmouti, rodičům dávati na ní výměnek a bratrům i sestrám vypláceti jejich na ní podíly, třeba byly skrovné? Byloť ovšem každému povážlivému člověku uznati, že věcí nemožnou, aby se tento statek obtížil ještě nějakým novým břemenem, a že musí tudíž býti o sirotky jinak postaráno.

Jen Mařka se tomu vzpírala a dělala za tou příčinou tuze zle. Ve dne v noci plakala, že mají býti odstrčeny děti, které od úmrtního lože matčina do domu přivedla a skoro za svoje považovala.

Ale přes všechen žalostný ten pláč a nářek byla tahle rychtářova Mařka přec jen hodný trn. Nikdo s ní nic nesvedl, jakmile si jednou svou hlavu po—

105$

stavila. A ona vlastně jiného nedělala, než že stála na svém a všude ve všem měla vrch.

Také tenkráte. Rvala si vlasy, když někdo o tom začal, že děti budou musiti někam jinam, ale aby jim byla sama doma místo udělala, to se jí nezdálo.

Měla vlastně na to dávno již pomýšleti a mladším sestrám ustoupiti, neb jí šlo již na dvacátý rok a nápadníků se hlásilo k ní vždy hojnost. Nejen že byla vzrostlá a hezká, stavěla se ke každé práci jak ve dvoře, tak na poli jako čeledín. Ale ona na každého, kdož ji chtěl, něco věděla. Nechali jí to rodiče dosud platiti, neradi by byli dceru do něčeho nutili, z čeho nebylo pro ni pak po celý život žádného již vyváznutí. Ale když konečně odbyla i Antonína ševče, člověka to nad jiné hodného, který na nich ani tlukačky, ani utěráku si nežádal, chtěje vše do domácnosti poříditi sám, a o jiného nestál než o ni samojedinou, tu se přec jen tuze domrzeli a když nemusili, na ni ani nemluvili.

Ovšem řemeslo jeho nebylo právě z nejváženějších, ale zato musil přece každý uznati, že mu bylo lze bez lecčehož vyššího a krásnějšího, se obejíti, ale obstáti bez obuvi, to že nejen pro něho, nýbrž pro nikoho věcí možnou není. Nebylo-li tedy směšno pohrdati tím, jenž něco tak užitečného a všem lidem nezbytného zhotovuje? Ostatně se tázali lidé, když o tom zvěděli, kterak to mezi Mařkou a Antonínem dopadá, kam že má ta holka

106$

ďasova vlastně namířeno? Snad nečekala, že pro ni přijede pán od stavu v kočáře samými erby pomalovaném, s kočím na kozlíku se zlatým kolem klobouku prýmkem?

Ale přeptal-li se někdo na to Mařky buď ze všetečnosti nebo z přátelství, seznal, což ostatně každý ve vesnici věděl, že totiž má svůj jazýček nejen po jedné, nýbrž po obou stranách dobře nabroušený. Odsekla mu, že jí zajisté lépe než každému jinému povědomo, pánové od stavu že o tak nízké prahy, jako jest její otcovský, nezavadívají, ale zato prý naprosto neví, proč právě ona by si měla vzíti člověka, jemuž se každý přímo do očí pousměje, jakmile se ozve, kdo a čím jest. Vedle toho si přála, aby jí přec někdo konečně poctivě vyložil, co vlastně z toho pro děvče kouká, když se vdá? Jí aspoň prý se podobá, že si každé děvče zavazuje vdavkami svět. Čím že potom jest? Mužovým nášlapkem, ničím jiným. Pracovati musí každá, jak u muže, tak doma, tak ve službě. A kde prý lépe se pracuje, zdali tam, kde člověk ví, žeť ukován pro věčné časy, děj se s ním co děj, nebo kde mu lze, kdy něco se mu znelíbí, každou chvíli svých pět švestek sebrat) a spánembohem dveře za sebou zavříti?

Jedním slovem, Mařka rychtářova byla perný kořínek a každý říkal o ní, že si nezasloužila, by si ji Antonín vzal do tak velké lásky. Zapřísáhl se totiž veřejně, nevezme-li si ho Mařka, do své nejdelší smrti, že se prý se žádnou jinou od oltáře

107$

nepovede. Divili se tomu lidé. Třeba byla hezká, přec jen Pánbůh prý všecku krásu na ni nenapláskal, ale v jeho očích nebylo nad ni.

Nejvíce se Antonínovi na Mařce líbilo, že si v neděli vždy obtáčí kolem pasu pentli jako krev červenou, z níž na levé straně právě pod srdcem si uvazovala mašli jako dvě hodné dlaně širokou. Konce z ní si pak pouštěla až k samému lemu sukně. Kamkoli se hnula, tam za ní plápolaly, obzvláště byla-li v kole. I nemohl pak Antonín s ní nikdy oči strhnouti. Šla při tanci tak krásně jako loď. Ach, jak jí to slušelo, když takto plula o muzice kolem světnice s hlavou pozdviženou, s ústy polootevřenými, v očích samé jiskry! Prováděl-li ji Antonín sám, tu se mu zdálo, že zrovna zbytečno, aby při tom dělal zvláštní nějaké kroky. Jakmile ji pojal do náruči, cítíval, kterak do výšky roste, jak se zdvíhá nad tou zaprášenou, udupanou podlahou, jak se vznáší nad celým tím houfem uhřátých, udýchaných lidí, pravý to div, že v závrati té nevyletěl přímo stropem do samého nebe.

Ale jestli pak by se mu bylo při tanci tak líbezně dařívalo, kdyby i ona nebyla s ním ráda tančívala? Zajisté že ne! Byltě o tom v hloubi srdce svého přesvědčen, neb neustále mu to tam opakoval jakýsi tichounký, slaďounký hlásek. Chtěl se s ní nejednou o tom dohodnouti, byl k tomu již nejvyšší čas, neb pořád se mu doma samojedinému při práci po ní víc a více stýskávalo.

108$

Ale nedokázal s ní dosud ničeho. Jakmile jí při tanci do ucha pošeptal: „Jak se to krásně spolu točíme! Viď, Mařko, že si jiného nevezmeš, než mne?“ – již se mu vytrhla a zle se naň osopila:

„Ty věru bys mi za to stál, abych si k vůli tobě nadosmrti zavázala svět a na něm pak jiného nebyla než tvým nášlapkem!“

Třeba to Antonína vždy tuze dopalovalo, když jej takhle odbývala, přec jí nikdy nic na to neřekl. Myslil, že se časem umoudří.

Ale ona se neumoudřila. Jednou, bylo to právě o muzice na druhý svátek svatodušní, kdy přece každý mírniti se hledí, vyrazila ze sebe opět urážlivá ta slova, a to tak prudce, že je kolem stojící nejen zaslechli, ale i hlasitě se jim zasmáli.

Tenkráte to byl Antonín, jenž první se od ní odtrhl. Pustil ji z náruče, než se mu ještě vymknouti mohla.

„Neboj se,“ pravil při tom a hlas se mu třásl, že mu nebylo skoro rozuměti, „já tě o ten svět nepřipravím. Pro mne můžeš na něm panovati podle libosti, co živ po tobě již se neohlédnu.“

A také stál k slovu tomu. Od té chvíle již ani jednou s ní se nezastavil, ani jednou k ní nepromluvil a nikdy již ji nevzal k tanci. Avšak s jinou také nešel. Musil-li při některé svatbě nebo křtinách nevyhnutelně do kola, aby se neřeklo, že svými hostiteli pohrdává, tož prováděl vždy jen „tanec anděl-109$

ský“, což u nás znamená, že tančíval vždy jen s některou vlastní sestrou.

„Nevídáno, příštipkář!“ hodila si Mařka při tom hlavou. „Teď aspoň nemusím holky při muzice jako jindy prositi, by mne zastoupily, aby mne neviděl a pro mne si přijíti nemohl.“

Nikdo nevypátral, myslí-li to doopravdy, či mrzí-li ji to přece jen, že si jí ten příštipkář dokonce přestal všímati.

Ale třeba se někteří, při nichž samých nebylo s dostatek, rozpovážení, svévolnosti její smáli, mezi lidmi rozšafnými měla přec jen velikou za to hanu, že dopouští, aby se člověk tak hodný jako Antonín její to vinou vzdával své mladosti. Než ona nechtěla dosud o žádném dohodnutí věděti a největším jejím nepřítelem se stal ihned ten, kdo začal před ní o vdavkách.

Věru každý se tomu podivil, že nechce o vdavkách ani slyšeti a že jest přece celá blázen po dětech, jakož i děti po ní. Všecky, co jich bylo ve vesnici, měla ke své sukni připoutány, kam se hnula, tam klopýtaly i ony do jednoho za ní. Uměla to s nimi. Byla samý mezi nimi žert, samé laškování. Kdož ji vídal u muzik mezi hochy zarputilou a kousavou, sotva by ji byl poznal mezi jejími miláčky. V létě si přivstávala a před slunce východem chodila do lesa na houby, kyselinky, plaváčky atd. Prodávala je pak v městě, ale nikterakž aby si za utržené tam peníze nakoupila parády, jak to dělá-

110$

valy jiné dívky, nýbrž aby měla té drobotině vždy co z pouti přinésti. Nikdy nepřišla prázdna domů, každému z těch capartů ve vesnici něco přinesla: tomu perníkové srdečko, onomu kyselou okurku, jinému zase hliněnou pánvičku či obrázek, krátce každému to, po čem se domnívala, že v tajnosti dychtí. Při tom jí zářila tvář, jako by se cítila tou nejšťastnější na světě osobou a o jiného skutečně nestála než o tu drobotinu a její „štípané“ hubičky, které jí za její dárky vždy tak štědře udělovala.

Nastojte! Všichni, co jich přebíralo ječmen kolem stolu, zůstali najednou bez hnutí, zrovna jako když je tam přimrazí. Byly se totiž náhle dveře rozletěly, a do sednice vrazil jakýsi mužský. Když přistoupil k louči, kteráž hořela v tom velkém černě natřeném svícně jako obyčejně vedle stolu, poznali v něm – Antonína ševce.

***

Domácí jej zapomněli samým úžasem přivítati, rovněž jak on byl opomenul, vcházeje jim vespolek přáti, by jim dal Bůh šťastný dobrý večer.

„Nepřicházím sám,“ oznamoval místo pozdravu rychtářovi dutým hlasem, „jdou za mnou konšelé. Nebyl bych k vám vešel, kdybych se nebyl dozvěděl, že oni ničeho bez vás uzavříti nesmějí a že nutno, by se o tom jednalo zde u vás, má-li to míti svou náležitou platnost.“

111$

Rychtář nevěděl, co si má o všem tom pomysliti, neb právě vstupovali do světnice skutečně opovědění konšelé, totiž hrobař, tesař a krejčí. Hnali se hned bez dalšího opovídání a okolkování ke stolu rychtářskému, červeně natřenému, mezi okny postavenému, nad nímž viselo na stěně právo, žlutými cvočky hustě pobité. Počínali si při tom zrovna jako by se mělo rokovati o nějaké důležité obecní záležitosti.

„Žádám vás, rychtáři, jako soused usazený v zdejší obci, abyste přisedl ke konšelům na místo svoje mezi nimi obvyklé a abyste s nimi hleděl mou věc co nejrychleji odbýti,“ pravil Antonín tak chvatně, jako kdyby jej podlaha pod nohama pálila, a při tom se mračil jako nebe při nejkrutější bouřce.

Rychtářka se vzpamatovala dříve než její muž, jenž dosud na mladého řemeslníka pohlížel jako ve snách a nadarmo hádal, co ho to asi tak pozdě večer v tak vážné společnosti sem přivádí. Přitočila se zhurta k Antonínovi, přistrčila k němu židli a mezi tím, co ji pečlivě vlastním fěrtochem utírala, zvala jej tak vlídně, jako by nevěděla, kterak to mezi ním a dcerou paličatou stojí:

„Pěkně tě vítám, Antoníne! Jen se přec u nás posaď!“

Toť se rozumí, že se Antonín neposadil a jen zamručením nesrozumitelným se jí za pozvání děkoval.

112$

Bylo by se mu zdálo, že kdyby se jinak choval, Mařce by tím podlézal. Beztoho jej až do té duše hryzlo, že musil vkročiti tam, kde byla doma, kde prodlévala asi plna štiplavého, peprného proti němu výsměchu. Avšak co nevidět, snad již za chvíli jí bohdá dokáže jasněji, než svítilo slunce na nebi, že ji již nadobro z mysli vypustil, že mu do ní nic, ale pranic není a již nebude, co svět ten potrvá.

Matka po ní mrštila okem, co asi neočekávanému hostu říká a zdali příležitosti té převýhodné přec jen nepoužije, aby se hleděla s ním nějak dohodnouti, když pro její k němu chování celá rodina na ni nevražila. Ale s chutí by jí byla dala „sutenec“ (štilec). Jak za tím stolem seděla, ta umíněná diblice, zrovna jako by se nebyla od ní přiučila té nejmenší manýře! Do jedné ruky klopila to svoje vzdorovité čelo a druhou vybírala z obilí před sebou luštinec tak volně, jako by si jen tak z dlouhé chvíle hrála a ve světnici nikoho cizího nebylo, nad to bývalého, těžce uraženého nápadníka a konšelů, jím patrně k důležité úřadě svolaných. Což nebylo možno, by se byla úrada týkala jí?

Ale najednou se počal luštinec sypati pod stůl. Mařka náhle sebou trhla a smetla jej rukávem u kožíšku, který měla k vůli horku jen na haklici kolem krku pověšený. Bylť se Antonín totiž tázal rychtáře, jenž se konečně přec mezi konšely pod právem uvelebil:

114$

„Vaše nebožka švakrová nechala tu po sobě dvě děti, oba chlapce?“

„Ano,“ přikývl mu rychtář vážně, „nechala tu nebožka moje švakrová dvě děti, a to oba chlapce.“

„A neučinila žádného opatření, co s nimi státi se má?“

„Neučinila.“

„A nehlásí se k nim žádný příbuzný nebo přítel, který by se jich chtěl a mohl ujmouti?“

Mařka se za stolem tak rychle pozdvihla, že smetla za luštincem více než celý žejdlík již přebraného ječmene. Bylo na ní znáti, že o n a se chce o ně hlásit a křičet, že to jsou vlastně teď děti její, nebožka že jí je dala do rukou a že musí tedy zůstati tam, kde jest i ona, ale matka se naproti ní ke stolu postavila s takovým posunkem, s takovým pohledem, že ani vzpurná Mařka si netroufala v té chvíli jí něco proti mysli učiniti. Byla by, odpusť Pánbůh, bývala s to přede všemi lidmi vzíti na ni pometlo.

„Připadne tedy o sirotky péče – obci?“ tázal se Antonín dále.

„Jak věc dosud se ukazuje – ovšem,“ přisvědčil mu rychtář.

Zas se Mařka za stolem vzepjala jako hříbě, na které někdo proti vůli jeho strojí uzdu. Zas jí matka zle pohrozila. I nerozuměla žertu, když se takhle tvářila! Nezbývalo Mařce než opět umlknouti.

115$

„Je-li to takové“, pronesl Antonín hlasem tichým, ale způsobem slavným, „jsem já hotov vzíti sobě sirotky ty na starost.“

Opět oněměli všichni přítomní jako při jeho vkročení, ale tentokráte úžasem nad tím neočekávaným rozhodnutím.

Mařka se musila zadržeti stolu, jinak by se byla zajisté na podlahu svezla. Zbledla při vyjádření Antonínově jako bartolomka (rostlina světlík), zrovna tak zbledla, jako když onehdy o pohřbu přistoupila, vedouc každou rukou jednoho sirotka, k nebožčině otevřenému hrobu, celá zatočená do svých smutkových loktušek a jala se jako nejbližší z příbuzných funusníky za ni, jak bývá u nás způsobem, odprošovati:

„Prosím vás,“ žádala jich, „pro Boha jednou, po druhé a po třetí, jestli vám nebožka v něčem ublížila, abyste jí to odpustili, by to před sebou na věčnost nésti nemusila, a budiž vám za to stokrát zaplať Bůh, že jste nám ji pomohli sem tak laskavě doprovoditi.“

Vyřkla prosbu tu tak lítostivě, že se při ní rozléhal po celém hřbitově žalostný pláč. Každému byla pohnula srdcem, nejvíce však Antonínovi, ač se tomu krutě bránil.

Ale nebylo mu konečně pomoci, musil přec jen ustoupiti za křoví, kdež na něj nikdo neviděl, a tam zaplakal tak úpěnlivě, jako v této chvíli Mařka sama.

116$

I zrodilo se v něm při tom předsevzetí, že těm nebohým sirotkům nahradí rodiče, jak dalece to bude v jeho možnosti. Dávno již seděl doma u svého verpánku a ještě mu šlo na pláč. Brněly jej dosud z něho oči, že skoro na ně neviděl, vždyť jich téměř od té doby ani neusušil.

„Ty by sis chtěl vzíti sobě děti ty osiřelé na starost?“ opakoval po něm rychtář a rychtářka si zakryla fěrtochem tvář, po níž jí tekly proudem veliké slzy. Ó, byl to přec dokonalý člověk, tenhle Antonín! Teď to jak náleží poznávala. Věru nevěděla, co by dceři za to udělala, že jím tak urážlivě pohrdla.

„Ano, chci,“ svědčil mu Antonín. „Býval jsem s jejich otcem jako bratr a vážil jsem si nebožky jejich matky tuze pro její přičinlivost. Jsem sám na světě, nemám, komu bych mohl přáti a rád se tedy jako přítel u dětí jejich osvědčím. Ostatně také při nynějších špatných časech záhodno obci kde možná poleviti.“

„Netázali bychom se zajisté, máš-li k tomu, k čemu se teď zavazuješ, dosti prostředků,“ ozval se po dosti dlouhé přestávce tesař, „kdyby nám to neukládala naše konšelská povinnost.“

Ale skoro bylo znáti, jako by měl při řeči té ještě něco jiného za lubem.

„Nehrnou se mi sice peníze okny a dveřmi jako leckomu jinému,“ odvětil Antonín skromně, ale sebevědomě, „mívám však takový výdělek, že mi

117$

přebývá každý týden několik grošů, které mohu uložiti. Hladu tedy pro děti u mne obávati se nemůžete a jiného nedostatku taktéž nepoznají. Ovšem, kdyby mě Bůh k sobě náhle povolal, mnoho po sobě jim nezůstavím. Nemám jiného po otci než svůj barák a co nejnutněji do něho náleží. Když otec umíral, pověděl mi pouze o soudku se starým sklem na špejchárku. Naschránil je, abych prý měl co odprodati, kdyby na mne trhla nějaká nemoc. Ač to byl tuze veliký šetrník, přec mu nebylo možno víc ustřádati. Vydal se nejspíše, když vdával sestry. Jest to ovšem maličkost, myslím, že bych za celý soudek více neutržil, ač staré sklo teď právě platí, než tři stříbrné dvacetníky, ale přece si odkazu toho tuze vážím pro dobrou vůli, která z něho jde najevo. Bohatství, jak vidíte, sirotkům tedy neslibuji, ale zato tím upřímněji, že je řádně svému řemeslu vyučím, aby se mohli všude usadit a všude došli cti a chvály.“

„Co se týče řemesla,“ dal se teď zase slyšeti konšel krejčí, ale při tom si mnul rozpačitě ruce, jako by i jemu šlo vlastně o něco jiného, než co právě pronáší, „tu nemáme žádné o děti starosti, že jim svědomitě vše povíš a ukážeš, čeho jim třeba; avšak ty jsi člověk svobodný, ve svém stavení sám, a nutno tedy, abychom vyzvěděli, budou-li míti děti u tebe náležitý pořádek.“

„Jestli budou míti náležitý u mne pořádek?“ s podivením Antonín po něm opakoval.

118$

„Ano, pořádek a čistotu,“ stál krejčí vyzývavě na svém, při čemž mu tesař němě ale horlivě hlavou svědčil; „patří k věci jako ten boží dárek. Co bývá do člověka, jenž k nim nebyl za mládí přidržován?“

„Nebojte se, povedu je ke všemu dobrému,“ ubezpečoval je Antonín poněkud příkře. Počalo se mu podobati, že se skrývá v požadavcích těch jakási mu nepříznivá schválnost.

„Ale jdi,“ smál se mu krejčí, „a nechtěj nám namluviti, že budeš hochy sám na to pamatovati, kdy se mají mýti, česati, převlékati, sám je ošetřovati, budou-li někdy nemocni.“

Rychtář tak zostra na krejčího pohlédl, že ten rychle oči na stůl spustil. Znal jeho poměry a nebylo mu tedy těžko uhodnouti, že se hledí asi takto domoci učedníka, jehož právě potřeboval. Jak by se bylo uznalo, že se obec sirotků ujmouti musí, byl by zajisté oznámil, že, bude-li je šatit a vůbec o vše ostatní se starat, jest ochoten za malou pouze náhradu jednoho z hochů svému řemeslu vyučiti. Návrh Antonínův mu nepřišel tedy nikterakž vhod, třeba se to snažil zakrýti. I tesař se byl značně zakabonil, slyše, proč jej byl sem Antonín se soudruhy povolal. Jednalo se mu téměř o totéž jako krejčímu. Potřeboval skotáka a za nynějších poměrů bylo by mu těžko bývalo jej živiti a šatiti. Byl by si taktéž přál, aby mu byla obec nápomocna, svěřivši mu druhého sirotka. Oba sousedé by

119$

byli sice slíbili, že budou hochy do školy posílati, ale což tenkráte! Přišel-li žák do školy, přišel; nepřišel-li, nepřišel; nebyla žádná v tom přísnost.

I on se tedy mrzel na Antonínovu nevčasnou dobročinnost a dodal s úsměškem:

„Ty ovšem – jak se proslýchá – sám si vaříš, sám po domě uklízíš, neb naučil jsi se prý veškeré práci ženské od matky, která, když se jí dcery provdaly, pak tebe místo nich ke všemu vedla. Ale sirotci jsou ještě děti. Co tobě stačí, možná, že by nestačilo jim.“

Antonín se ve tváři zapálil. Bylo pravda, že co mohl, si dělal sám, ale dosud mu to nebyl ještě nikdo vyčti, naopak, každý, kdož zaslechl, kterak si vede, mu to pochválil. Již bylo u něho najisto postaveno, že mu sousedé skutečně sirotků nepřejí, a bylo mu toho tuze líto. Snažil se však, aby jich ještě více proti sobě nepopudil, svou nad tím citlivost vší mocí potlačiti.

„Nekazte mi to přece s těmi nebohými dětmi,“ místo jiného důvodu důtklivě jich žádal.

„Copak ti kazíme?“ obořil se naň tesař dosti zhruba. „Záleží nám, jako představeným této obce, aby byli sirotci opatřeni, jak to býti má.“

„Což nemám míti pražádnou radost?“ vzdychl si mladý muž, vida, že se mu úmysl tak milý nepodaří, když se sami konšelé proti tomu vzpouzejí.

„K vůli té radosti tedy mají děti snad zůstati bez přípravy?“ zvolal zase krejčí, jako by se myšlenky

120$

té bůhvíjak hrozil. „Podobá se, že si je hodláš vlastně jen proto k sobě vzíti, aby ti ušel čas a abys měl ve své samotě čím si hráti.“

„Ne, o to mi přisámbohu nejde!“ zvolal Antonín s přízvukem tak bolestným, že to konečně i hrobaře dojalo.

„Co tu dělati, bychom přišli k nějakým koncům?“ tázal se přítomných. Nechtěl se do věci té plésti, aby si sousedy nepohněval, neb jak by se nebyl i on domyslil podle jejich řeči, oč jim vlastně běží? Ale poctivá jeho mysl přec jen se zdráhala připustiti, aby byli sirotci vydáni jejich lakotě a o pečlivého vychovatele připraveni. „Snad kdybys vzal do domu nějakou hodnou vdovu, než se oženíš?“

„To se státi nesmí,“ vyjel krejčí jízlivě. „Mladá by býti nesměla k vůli lidským řečem, a co by mu byla u dětí platna stará, upracovaná osoba?“

Nedomluvil. Všichni, co jich bylo ve světnici, sebou trhli. Takovou mocí udeřil někdo do stolu rychtářského právě mezi konšely.

Byla to Mařka. Před chvílí bledla jako bartolomka a teď zase hořela v tváři jako planý mák.

„Jakou to máte najednou starost o tyto sirotky?“ zvolala a při tom jí sršely z očí plameny. Nic toho nedbala, ač dobře viděla, že běží matka k peci na ni pro kus louče. „Vlastní děti necháváte jeden jak druhý běhati neumyté, zpola ustrojené, jak v slunci, tak ve sněhu a celý den na ně se ne-121$

přeptáte, jak ze zkušenosti mi dobře povědomo, neb jsem pořád mezi tou malou havětí.“

„Právě, že to jsou sirotci, dlužno o ně více dbáti než třeba o děti vlastní,“ zašeptal krejčí nesměle, a tesař rovněž tak nesměle k němu se přidával, neb věděli také ze zkušenosti, jaký je to kos, tahle Mařka, a že by byla s to kdovíco ještě jim vyčisti.

„Nechám vám to platiti a doufám, že i vy bez pasárů zase necháte mně platiti, abych, přiřknete-li děti Antonínovi, k nim přihlížela sama. Každý den nechť ke mně přijdou ráno i večer.“

„Ale já tě nepřijímám za jejich opatrovnici!“ rozkřikl se proti ní Antonín.

Všecka ztrnulá Mařka naň pohlížela. S této strany se ovšem nenadála odporu, a to ještě k tomu tak zjevného a krutého.

„Nepřijímám tě k dětem, které si chci vzíti na starost, neb není v tobě srdce milosrdného.“

V Mařce se zarazil dech. Co byla na světě, ničeho se tak hrozně nezděsila jako těchto slov. Nikdy by nebyla řekla, že jest s to k někomu tak tvrdě promluviti, proti někomu tak nepřátelsky vystoupiti, jako vystupuje teď Antonín proti ní.

„Odměňuješ se za lásku pošklebkem, za upřímnost švihnutím metlou. Než bych dětem těm osiřelým připravil, co připravila’s ty mně, raději se jich vzdám a to navždy!“

A již se obracel ke dveřím.

122$

Jedním skokem byla Mařka u nich a položila se na ně, aby odejíti nemohl.

„Ne, to se státi nesmí,“ zajíkala se, „to já se jich raději vzdám, raději slibuji, že se do smrti na ně nepodívám.“

„Jen tomu udělejte přece nějaký konec,“ napomínal hrobař znova, „a usneste se na něčem rozšafném, vše ostatní nechte jeden jako druhý stranou. Vždyť jsme se tu sešli, abychom se postarali o dvě duše lidské, za které budeme jednou před trůnem nejvyššího odpovídati.“

Slova ta patrně pohnula Antonínem, jenž stál před Mařkou bledý a nepohnutý jako stěna.

„Věru, sousede, máte pravdu, již nejvyšší čas, abychom se umoudřili k vůli těm chudákům, o které se jedná,“ řekl zasmušile. „Já aspoň se o to ještě jednou přičiním, dopadniž to tak či onak. Pozoruji, že kdybych byl ženat, nikdo by si netroufal dětí mi odepříti jako teď, poněvadž, jak vidím, lidé se domnívají, že u svobodníka nemohou míti náležité péče. Poslyš tedy, Mařko, mám stran těch sirotků ještě jeden návrh. Často, přečasto, jak zajisté sama dobře víš, si berou děvčata ženicha k vůli statku. Ejhle, nech moje příštipkářství stranou a vezmi si mne tedy… k vůli těm dětem, na nichž záleží mně rovněž jako tobě.“

„Ne,“ křikla Mařka se vší svou vzdorovitostí a obě ruce jako k nejsvětější přísaze zdvihla k nebi, k vůli těm dětem … si tě nevezmu …“

123$

Teď ale praskla rychtáři jeho svatá trpělivost. „Dosti, ty dcero nezdárná,“ zahřměl na ni, že se všichni uleknuti poznamenali křížem, „ty nikdy rozum neměla’s a také bohužel míti nebudeš! Pryč s tebou, jdi mi s očí!“

„Tohle mně říkáte,“ zaplakala, „právě když povídám, že Antonína nechci… k vůli těm dětem … poněvadž zasluhuje, abych ho chtěla … k vůli němu samému?“

Již byl Antonín u dveří, již měl Mařku v náruči, již ji tiskl k sobě, jako by ji na věky pustiti nechtěl …

A rychtář sklesl s vlhkýma očima zpět na židli, s níž byl s takovým hněvem povstal, a rychtářka upustila louč, jíž se chtěla proti všetečné dceři ozbrojiti. Vždyť ostatně hned, jak Antonín do světnice vstoupil a konšely opovídal, jako by jí bylo cosi pošeptalo, že neodejde, jak vešel.

**

Za tři neděle měli Antonín s Mařkou veselku. Mohl na ni vynaložiti, neb měl z čeho, a tedy také vynaložil. Když si totiž přišla Mařka k němu ponejprv s dětmi vše prohlížet, tak tuze tam hoši skotačili, že převrhli na špejchárku onen otcem jemu zůstavený soudek. A hle, z pod střepů starého v něm skla, zaleskla se na dně vrstva čistého stříbra, dvacetník vedle dvacetníku.

124$

Osvědčil se starý příštipkář přec jen, jak jej lidé znali, totiž jako znamenitý šetrník, jenž nevybyl jen slušně dcery, nýbrž i na syna skvěle pamatoval.

Antonín koupil z těch dvacetníků ihned nevěstě hedvábné šaty „do zlatova“, oběma hochům celé oděvy čistě soukenné a on sám při svatbě třikrát slavně po sobě se přestrojil, po každé do obleku zcela nového.

Ale když se Mařka vzpamatovala, přec jen jí to šlo na rozum, že se Antonínovi tehdáž večer tak snadno vzdala, a to právě, když on proti ní tak krutě vystoupil, třeba to tak zle nemyslil jak to dělal.

I dávala si dobrý pozor, a když pustily družičky ženicha o svatební den k ní do komůrky, podívala se naň, ale toho nikdo nepozoroval, ve vší tajnosti rychle skrze prsty, a to jen proto, aby se ho již nikdy báti a tak ochotně jako tenkráte ho poslechnouti nemusila.

A když se Antonín přestrojoval k hostině, opět rychle a nepozorovaně svou hedvábnou loktušku, v níž byla v kostele, na kabát mu položila, a to zase za tou příčinou, aby od té chvíle počínajíc, po celý život vždy nad ním vítězila a nestala se, jak se vždy obávala, mužovým nášlapkem. Nebylo tomu co věřit… po tom, co se bylo událo. Dělalo jí to dlouho velikou hlavu, že se jím dala pokořiti. Ale ovšem, vždyť to bylo hlavně k vůli těm dětem…

125$

Či nebylo? Dala se přec jen láskou podmaniti? Bylo se jí to s ním proto tak dobře tančívalo, že třeba nechtěla, přec na něj vždy si myslívala?

Rychtářka se dala při svatbě tak velice vidět jako blažený Antonín. Vařívali tehdáž pro žebráky při svatbách jen z piva polévku, ale ona jim dala kávu, a to takovou jako pro svatebníky. Zavařila jí celých šest liber, na každou libru jeden balíček cikorie, roztloukla do ní dvě homole cukru a smetanu, kterou přidávala, musila pořád rozkloktávati, tak byla hustá, neb „svlékla“ si všecky mírky v komoře, co jich nadojila včerejšího a dnešního dne. Kolik rozkrájela pecnů chleba, ani sama nevěděla, nestačil jí je Frantík ze špejchárku přinášeti.

Když se žebráků nahrnula plničká síň, že v ní nebylo hnutí, pořád opakovala: „Ale to je vás málo, lidičky. Proč je vás tak málo?“

I oslzeli chudáci a pravili:

„Tohle, rychtářko, nám ještě o žádné svatbě neřekli. Za tohle slovo budete míti tam nahoře velikou zásluhu.“

„Inu třebas neměla,“ ona na to, „ráda všecko vám dávám, jen když se ti dva tam ve světnici přece dohodli.“

***

126$

O KREJČÍKOVĚ ANEŽCE

„Co že se nestrojíš, Anežko? Nahoře v hospodě odehráli už druhou písničku.“

Anežka pozdvihla oči z modliteb a vyhlédla ven na cestu, která se právě okolo plotu zahrádky vrškem nahoru do vesnice točila.

To se toho lidstva dnes po ní k muzice hrnulo, zrouna jako by byla pouť na Světlé bývala. – Ale nebyla, lidé chtěli slyšet jen světelské muzikanty, kteří se asi před rokem do Ruska*&

[& Čeští muzikanti ze Světlé byli vskutku v Rusku a velmi dobře pochodili.]

pustili a před nějakým týdnem teprv byli zas domů dorazili. – Nemusili věru cesty litovati, každý si přinesl hezkých pár stříbrných rublů domů. – Ale, pane, to jsou nějaké onaké peníze ty ruble! Kdo je z našich občanů viďal a potěžkal, musil se jim zrouna podivit!

A co ti muzikanti všecko nevykládali! Těm se tam vedlo! Nu každý den jim strojili hody a pořád jen hody, nechť si hráli u sedláka nebo šlechtice.

***

129$

Ani je odtamtud pustit nechtěli a jeden z těch boháčů (byl to prý kníže, ale někteří zas říkali, že to byl ten ruský císař nebo car sám) jim prý chtěl vystavět dům, až do smrti je zaopatřit, jen kdyby byli u něho zůstali a každý den mu hráli; ale oni že ne a živou mocí že ne!. Sám Pánbůh suď, co to je, že ten, kdo horám jednou přivykne, jim do smrti neodvykne a přece nejsou nic jiného než žadlavé (ohyzdné, špatné) kamínčí, na němž nic kalého neroste! Ale kdyby nám jinde pekli každičký deň koláče, zasteskne se nám přece jen za malinko po těch našich horských bandorech (zemčatech) a my hodíme seuším a utečeme zas do těch svých skal. My horáci sami se tomu dost a dost nadivíme, jak jen to tak může být, ale pomoci si od toho přece nemůžeme a kdybychom dali co ďáli. Nu, ale co škodí? Jak to je, tak to je; snad si nebudeme proto hlavu trýznit, když to přece jiné tím nebude.

Ďouky (odrostlé dívky) se dnes naškrobily a naparádily jako o posvícení, a hoši na sebe všecko navěsili, co kdo měl kalého: hodinky, řetízky, prsteny, náušnice a bůhvíjak se všecky ty trety ještě jmenujou! – Čekali dnes mnoho přespolních holek k muzice a chtěli jim ukázat, že jsou v Ještědě také sekáči, ne jen v kraji.

Anežka se za tou veselou chasou, před oknem se míhající, zamyšleně dívala, ale najednou sebou škubla, jako by ji bylo co bodlo. Jeden z hochů se zastavil u plotu.

130$

Byl to chlapík jako jedle, vlasy měl jeden prsten, zuby jako sníh, radost na něho se podívat. Měl černou manšestrovou kazajku na se, krátké spodky, vysoké boty, okolo krku červený hedvábný šátek na zadrhmo uvázaný a v levém uchu velkou stříbrnou náušnici uprostřed s koněm, jak se vzpíná.

Podle toho bylo hned vidět, že je ze statku syn nebo čeledín, neboť naši obchodníci a řemeslníci chodí si už úplně po městsku. Nepovím, jak žadlavě jim jdou ty dlouhé kabáty a pantalony a ty vysoké klobouky. Nevěřili by mi to ani a rozhněvali by se snad i proto na mne, aniť pro pravdu se prý lidé nejvíce hněvají, a to já nechci. Jsu ráda s každým za dobře, tím více se sousedy, proto radš mlčím… ale nerada.

Hoch dál, jako by si dýmku vyklepával; ale zatím koukal do okna, jako by chtěl stavení vypálit. Byl zahlídl, jak ďouka čerstvě s lenošky (stolice s lenochem) u okna vstala, sotvaže se zastavil, a dále do světnice poodešla, aby jí vidět nemohl.

„Nechce se mi dnes nějak ze stavení, Bětko,“ pravila Anežka k mladší sestře, té, která se jí byla dříve ptala, proč se ještě nestrojí, a šla se posadit až na laje (lavice) u kamen, kam nebylo zvenčí vidět. „Ani sama nevím, co to do mne vjelo, snad že mně někdo uhranul. Jdi ty dnes za mne, vyjdu si jindy.“

131$

Bětce se zajiskřily oči radostí. Kde dnes chodila a stála, všude si byla vzdychala, že nemůže na k večerou k muzice! Rodiče byli přísní a nepustili než vždycky jednu z holek z domu, a to ještě k tomu jednou za uherský měsíc. – Dnes měla jít Anežka.

„Jen jdi, snad bys nechtěla doma zůstať,“ domlouvala Bětka sestře, aby si snad nemyslila, že je nějaká neuhodná (nepřející); „jen se pusť do strojení, však ti chuť přijde.“

Ale Anežka zavrtěla smutně hlavou, vzala si staré velké modlitby na klín a začala na nich zas pobožně říkať, ač se u kamen už smrákalo.

Bětka přestala na ni usilovat, mohla si přece jinak zmenouť, a bylo by bývalo po radosti. – Sáhla tedy do skouly v dřevěné, černě oleštěné stěně, kde měla rozčesák svůj uložený a začala si ty své dlouhé vlasy hladit, až se svítily jako kaučí peří; nato je rychle zavázala zatáčkou pěti pramínky, každý jiné barvy, pletenou, a co by byl tři napočítal, měla rulík zatočený a loktušku na ušíčka uvázanou.

Zostra otevřela malovanou truhlu vedle v komůrce a vytáhla si z ní svůj široký sváteční fěrtoch a damaškový životek (šňěrovačku). Vzdychla si, když se do něho zapínala, nebylo divu, vždyť už skoro žádná z holek si více v životku nechodila, každá měla už dlouhé šaty s falblemi a malou zástěrku. Ale tihle rodiče, tihle rodiče! Pořád se

132$

ještě spravovali podle starého zákona a nedopustili za živý svět, aby se jejich dvě dcíry jako jiné módily. Což Anežka, ta si nic z toho nedala a ráda se po selsku nosila, ba ani dost málo ji to nemrzalo, že si chodí v tento deň v kanduši (v sukni se životem bez rukávů) a ve svátek do kostela v kabátku s varhánky, a že jde tatík vedle ní v krátkých koženkách, v dlouhých bílých punčochách a bakánčatech (v šněrovacích botkách) a že má za špičatým kloboukem s fáborem svatý obrázek zastrčený. – Ale Bětku, Bětku – tu to pálilo jako její hříchy.

V tu chvíli byla hotova a jako ptáče z klece vyklouzla nízkými dveřmi u síně do zahrádky, zahrádkou nahoru na cestu a cestou za vršek, a než se Anežka vzpamatovala, nebylo po ní ani vidu, ani slychu.

Uletěla a sestřinu pobožnost jako by byla s sebou vzala.

Ještě držela Anežka staré modlitby na klíně, ještě měla nad nimi ruce sepiaté, ještě pohybovala rtoma, jako by se modlila, ale oči a mysl bloudily jinde. Bětka byla utekla a nebyla za sebou dveře zavřela, slunce právě zapadalo a rozlilo se jimi teď po celé světničce nejinak než čisté zlato. Anežka se do té záře na zemi zakoukala, až jí oči přetekly; z čeho jiného by se jí byly zalily, až jí slzy jako bohatý hrách po tvářích kapaly?

133$

Ale slunéčko se pomalinku schovávalo, záře na podlaze se pořád krátila, až se zvolnička přes starý vyšlapaný práh vyloudala, chvilinku se v síni obmeškala na červené jarmárce po nebožce babičce, pak v zahrádce na pivoňkách, které se právě rozvíjely, potom ještě drtínek na cestě a najednou byla tatam za vrškem, právě jako před okamžikem ta černooká Bětka.

Anežku táhlo to boží slunéčko jaksi za sebou… jak pak ne! vždyť se člověk celý obveselí, když je na nebi spatří! Vyšla za ním ven na mostka a stoupla si do zahrádky, aby do něho hodně dlouho viděla, než docela odejde.

Baráček stál v dolíku v tišině, setmívalo se už okolo v stromoví, ale nebe bylo ještě v samém ohni, všude jako by růží nasypal. Bylo ticho jako v kostele, ani stebýlko se nehnulo na záhonkách v zahrádce, ani lísteček na velké hrušce, která byla právě odkvetla, jen někdy si studánka pod ní jemně, jemňounce zašplouchla, když se do ní více vody nahrnulo. Jiný by si toho nebyl ani povšiml, ale Anežka pilně studánku poslouchala; bylo jí, jako by s ní rozprávěla, když vedle ní k večerou sama sedávala a o ledčems přemýšlela, dnes o něčem smutném a zejtra o něčem veselém, jaké jí přišlo právě myšlení.

Dnes ale nesedala dlouho u studánky v tichosti. Za plotem to zašramotilo a najednou se mužský

134$

jakoby nic přes brázdy přehoupl. Byl to ten hoch v manšestrové kazajce, se stříbrnou náušnicí s koněm v uchu, který se byl před tím u plotu zastavil.

„Proč nepřišlas k muzice?“ ptal se jí zostra a koukal při tom jako devět hromů.

„Nechtělo se mi, jsu nejradš sama pro se,“ hlesla dívka a vrazila oči do země.

„Hle, hle, tak z čista jasna!“ ušklíbl se hoch, „vždyť jsi ještě o masopustě, tak ráda jako každá jiná si vyskočila! – Povím ti ale sám, proč nepřišla, nejsu tak na hlavu padlý, jak si snad myslíš: veďalas, že tam budu já a mně ty se vyhýbáš jako ohni, co jsem se s taťkem k vůli tobě hádal. Ale nemysli si, holenku, že si snad proto hlavu strhnu, že se mnou nic víc míť nechceš,- je holek ve světě jako kvítí: nebudeš ty, bude jiná.“

„Tak, tak, Floriku,“ svědčila mu holka, ale třásla se při tom jako kapka u listu; „vida, dnes se mi líbíš. Vždyť ti to pořád povídám, že pro tebe rostou jiné holky, než je krejčíkova. Anežka, můžeš si tu nejhezčí z nich vybrať a ona si radostí poskočí. – Však ti tatík tvůj holku dává, že už nemůže býti široko daleko onačejší.“

„Nemlčíš!“ zakřikl ji hoch a žíly na čele mu zlostí naběhly. „Co to žvatláš o té, kterou mi tatík strojí, když víš, že nechci jinou než tebe? Také od tebe nepopustím, nech si mne vydědí, není-li mu to podle mysli! Může si dát psát statek na jednu ze

135$

sester, nebo nech si ho prodá, mně je vše jedno, neprosím se ho o nic. Mám pár grošů peněz uložených začnu krůsnačiť, přičiním se, ty se přičiníš taky, nejsi žádná světačka, a za několik let koupíme si větší statek, než jsem měl od něho dostať.“

„Tak lehce to nejde, Floriku, to mi věř,“ řekla na to holka a zavrtěla smutně hlavou; „ty si všecko tak snadně představuješ, protože ze zkušenosti nevíš, co to je živobytí vytloukat. – Statek váš je ve vůkolí největší, vy se na něm máte jako páni, čeládka za vás pracuje, kam se podíváte, všude všeho dost; a najednou by si měl z toho všeho vzít krůsnu na hřbet a než slunce vyjde, přes Ještěd do Němec, a o polednách, když nejvíce praží, nazpět domů, a sotva žes si odechnul, musil bys zas celé odpoledne po kraji sháněť, co bys zítra opět na druhé straně prodal, jak to naši krůsňáci dělají?

– Ne, ne, hochu, to není pro tebe; ani týden bys v tom nesetrval.“

Nevídáno! Snad bych to taky dokázal, dokáželi to jiný,“ hodil si hoch hlavou; „jen ať si žádný nemyslí, že mám na statku u taťka nebe, na polích je do roka dření dost, musím dotáhnout, kde pacholek nestačí. Vždyť ale netřeba mi s krůsnou chodit, když se ti to nezdá; mohu jíti jako jiní za husami, za skopy, nebo se mohu s přezáky a zvěřináři spolčit; u nás v horách je na všecky strany výdělku dost.“

136$

Anežka třásla znova hlavou.

„Není to tak valné, jak si to maluješ; obchodu, jak jej vedou naši lidé, musí, člověk od mládí přivyknout, to ti každý z nich poví. Což je neslýcháš vypravovati, co na svých cestách zkusí – zimou, horkem, nevyspáním, někdy i hladem a žízní, když jsou vesnice daleko od se? – To není pro tebe, rodiče tě měli jediného hocha, chovali tě jako ve škatulce a třeba bys teď při sklízení a setí trochu dál, však ono to přece nikdá doopraudy není.“

„Jen počkej,“ rozzlobil se hoch, „hned zítra ti dokážu, že nejsu hedvábný, jak bys mě ráda ďála. Naši hoši se chystají do Žitavy se skopy, půjdu s nimi, abys veďala, a až se vrátím, pak se mi troufej ještě něco říct „Pane Bože!“ lekla se Anežka, „snad bys to taťkovi neudál, že bys mu odešel, když máte objednané sekáče? Vždyť by ten starý člověk věru neveďal, kam dřív skočit. Víš, že kouká čeládce rád na prsty a že se o své bojí! Co by si sám s těmi všemi lidmi počal? A jak by o tobě lidé mluvili? Poštívali by na tebe, že mu samotnému necháš všecku starost na krku a sám že si jdeš holdem.“

„Ať si, mně po lidech nic není,“ zabručel Florik, „a po taťkovi také ne! Co z něho mám? On mně nic kvůli udělat nechce a já mu tedy také nic; nemá-li jíť po mém, nemusí jíť po jeho.“

„Hochu, hochu, jaké to zlé myšlenky se ti to v té hlavě líhnou!“ sepiala Anežka bolestně ruce.

137$

„Jak si jen můžeš mysliť, že ti Pánbůh štěstí uštědří, když chceš sebe více než taťka poslouchat? – Přivedeš ho brzo do hrobu, budeš-li si svou pořád věsti; vždyť víš, jak si všecko hned bere – můj Bože, ani si vzpomenout nesmím, jak byl na jaře špatničký … když – když se dovedal, že proto mlynářovu Francku nechceš, protože jsu já tvá holka.“

„Nebylo tak zle,“ odpoveďal hoch opovržlivě, „dal, jako by se ho křeče chytaly, aby mi trochu nahnal; ale jak vidal, že mu nejdu na lep, uzdravil se náhle a den nato běhal zas jako kuře. – Zato ty, bloudku, jsi se dala hned splašit, a od té chvíle není nic do tebe. – Jen si dej přec jednou řícť a nevšímej si takových pasárů! Třeba teď trochu dováděl, však on se obrátí, až uvidí, že od tebe neupustím.“ A hoch přistoupil k holce a chtěl ji vzíť za ruku.

Ale ona se mu čerstvě uhnula, aby se jí dotknouti nemohl.

„Nezačínej znova, Floriku,“ pravila dosti ještě zmužile, ale šel na ni pláč, „a jdi spánembohem. Nesmíme se více chtíť, měli bychom z toho velký hřích. – Tobě brání otec, jsu mu sprostá a chudobná, a mí rodiče také nechtějí, abych si na tebe myslila.“

„Aha! chystají pro tebe nejspíše nějakého takového svatouška, jako jste vy všichni,“ zasmál se hoch kysele, „aby vám dřiu do nebe pomohl! –

138$

Proto že jsu radš v hospodě než na kázání, že si radš přihnu než žíly natáhnu, a někdy toho zajíce na panském bouchnu, nebo nějaký ten balíček cigár dobrému známému přes hora pro žert přenésti pomohu: myslí, že mi už za živa nohy z pekla čouhají! To jsou hned nějaké křiky pro nic a za nic! – Jako by se nemusila mladá kreu dřiu vybouřiť, než se usadí. – Ale jen mlč,“ přidal k tomu trochu mírněji a přistoupil zas k holce, „jestli tě to taky na mne mrzí, co mně ti starosvětáci vyčítají, tedy toho mohu nechať. Vždyť říkávají, že si žena muže dělá sama; jakého budeš tedy chtíť, takového si ze mne uděláš.“ A již ji držel v náručí a již ji k sobě přitiskl.

„Prosimž tě pro všecky svaté, jdi!“ zaplakala holka teď doopraudy, „nedělej mi ještě těžší srdce, než už mám. – Nejsme si od Boha souzeni, to vidíš sám, jinak by nám rodiče, kterých máme podle Písma svatého na zemi poslouchat jako Boha na nebi, tak krutě nebránili. – Jdi, hochu, jdi a spravuj se podle otce svého, aby ti bylo požehnáno; nechci ani za celý svět, aby tě štěstí k vůli mně minulo!“

„Teď ale také jdu a zrouna podle tvého kázání udělám, a kdybych se měl v tu samu chvíli propadnout!“ rozpálil se hoch a udeřil do hrušky s takovou silou, až zastenala; „mám toho vypravování*&

[& Tolik co upejpání]

139$

s tebou právě dost. – Což jsu nějaký chuděra nebo mrzák, abych musil u holky žebroniť, aby mi přála? Ne, toho se ty nedočkáš! – Vymlouváš se, že nám rodiče brání; špatná to holka, která s hochem svým proti celému světu se nepostaví! Kdyby se v tu chvíli zem pod ní bořila, nemá se ho pustiť – Tak to má být! Ale ty nevíš, co to je někoho ráda míť, s tvou láskou to odjakživa bledě vypadalo. Jak bylas malá, hned jsi zaplývala,*& sotva jsi mne někde na sousedově jabloni spatřila, místo cos měla hlídati, aby na mne nikdo nevyrazil; a kdyby mně nebyly mé čerstvé nohy pomohly, byl bych často skrze tebe co proto utržil. Jiné bych se byl zpomstil; ale tobě jsem nebyl s to ublížit, a když jsem ti vyčítal, že na mne poštíváš, a tys mi na to řekla, že to tak musí být, proto že je to hřích se neozvat, dělá-li se někomu škoda: tu mně po každé bylo, jako bysi měla praudu a skorem jsem se zastyďal! – Co jsem si pak, jaks dorůstala, nohy za tebou uběhal!

[& Když se někomu v sadě nebo na polích škoda dělá a dítě to zahlídne, hned také „zaplyvuje“, to jest zpívá podle jednoduchého nápěvu následující prostinká slova:

{„Plejvám, plejvám na dole, na dole,

na té N. (jmenuje se hospodář, který škodu trpí)

stodole, stodole.

Kdyby oni ho uhlídali, uhlídali,

oni by ho za vlasy vycukali, vycukali

(variant: Oni by kozu zajímali).

Však já nemusím plyvovat, plyvovat,

oni se přijdou N-ovic na to podívat, podívat.“}

140$

Jak dlouho to trvalo, než jsi za mnou ven na mostka vyšla, jak dlouho jsem se natrápil, než jsi mně slíbila, že mě chceš ráda míti! A když jsem k tobě přišel jako hoch na kalandu, tus mi okýnko neotevřela a nechalas mě venku stáť. Zlostí jsem skřípal zuby, pěsti jsem zatínal, ale přece jsem ti okno neroztloukl, jak by ti to bylo patřilo.“

Florik skřípal zase zuby a zatínal zas pěsti, jen co si na to vzpomněl. – Holka ho poslouchala se sklopenou hlavou, ani nemukala.

„Ale co bylo dnes, nemusí býť zejtra,“ začal hoch znova se durdiť a sápať; „není mi, jak povídám, toho potřeba, aby si holka ze mne blázny strojila. Ty mne nechceš, dobře! Nahoře v hospodě sedí mlynář, několikrát se mne už dnes ptal, proč s jeho dcírou netancuju, jestli je mi snad špatná. Půjdu teďko rounou cestou k němu, řeknu mu o slovo a zejtra hned musím míť s Franckou přípověď. – Nevím ani sám, co jsem tak dlouho na tobě viďal; vždyť je Francka holka jako blesk, ta si dovede řádného hocha jinak vážiť než ty! Kdykoli jdu okolo mlýna, po každé na mne zaklepá, a já bloud se tam nestavěl proto, že tys mně mozkem pletla. Ta jistě nebude chtíť, abych před ní klekal, než mi dá hubičku, jak tys to chtívala! – Ale nevím, co zde ještě stojím, nemám u tebe více co pohledávat; my dva jsme spolu hotovi.“

141$

A Florik se vyřítil jako posedlý ze zahrádky a uháněl nahoru k hospodě, jako by byl pozbýval rozumu.

Vtom se ozvaly hlasy z protější strany; krejčík s krejčíkovou se vraceli domů. – On si byl někde na vůkolí pro práci a žena s ním, aby mu ji pomohla nésti.

„Neuveď nás v pokušení,“ modlila se Anežka, když si honem v studánce oči vymývala, aby rodiče na ní nepoznali, že plakala.

***

Už byl den a Florik šel teprv od muziky domů, a přece mu byl včera tatík přikazoval, aby hned po půlnoci vstal a se sekáči zároveň na hora odešel, aby louku položili, dokud je růsa a tráva se dobře seká.

Ještě kdyby byl přišel zticha, ale to celou bandou se dal ten furiant vyprovázet, a banda hrála jednu za druhou dole ve dvoře, jako by to nikdá konce mít nemělo.

Starý Blažina vyskočil celý rozkohoutěný z komory, kde v lítě líhával, na paulač a chtěl na syna podle noty spustit, neboť celá ta mladá chasa byla se za ním pomalu do dvora vtáhla a teď tam tančila a výskala jako před tím v hospodě.

Chvilinku se sice rozmýšlel, než se do něho dal. S hochem nebyly teď velké žerty, jak starý o něj

142$

zdaleka zavadil, jako by stál statek v ohni. Ani byste tomu nevěřili, lidé zlatí, jak hned křičal a dováděl; pastorky u stavení se zatřásly, když začal, a když se vybouřil, utekl do hospody a zůstal tam tak dlouho, až neznal svět; hospodský psal zatím dvojitou křídou a tatík musil ještě za všecky jeho pasáry hezkých pár grošů vysázet.

Kdyby nebyl měl Blažina jen jediného syna, byl by dal Florika jistě odvésti, aby mu tam na té vojně za jedno tu jeho tvrdou lebku obměkčili, a za druhé, co bylo vlastně hlauní věcí, aby na tu krejčíkovu holku zapomněl, nebo ta vlastně byla příčina všech těch různic.

Však po Florikoi měl jen samé dcíry, a kde ty jsou, tam aby bylo taky hodně peněz, aby se brzo z domu dostaly. Peníze ale měla, jak je to u nás venkovanů způsob, nevěsta do domu přinésti, za to se pustí synoi statek. – Blažina mohl sice taky dát jedné z dcír žiunost připsati, ale znal všecky poměry na vůkolí zevrubně a veďal dobře, že nemůže žádný ze sousedů tolik synoi dáť, aby se byl mohl k němu přiženit, a aby byl některému z dětí statek jen tak za fajfku tabáku pustil – to to! Radš by si byl dal koleno vrtat, než by byl krejcar z toho slevil, co si byl umenul, že musí za svou usedlost dostať.

Nezbývalo mu tedy nic jiného než míti s Florikem ještě nějakou chvíli strpení a pomyslit si, že

143$

přijde přece jednou k rozumu. Vystrkouský mlynář mu byl vzkázal, že dá jeho synoi svou holku hned, jak mu o ni řekne, a pět tisíc k tomu; ty vrtaly teď Blažinoi mozkem! Lidé dřiu myslili, že bude chtít mlynář se svou Franckou výš nahoru, byl rád, když se mohl o pány jen otříti, holka by byla taky nějakého kupce neb úředníka z města dostala; ale ona jen hořela pro Florika, mlynář měl ji samojedinou a pustil jí tedy vůli. – Ale Florik nechtěl o mlynářově Francce ani slyšet a chodil pořád za krejčíkovou Anežkou. Světelským to ani do hlavy nechtělo, proč se na tu holku tak věsí!

Staří a povážlivější lidé mu vyčítali, že Anežka ničeho nemá, krejčík měl nejmenší baráček v celé vsi a k tomu louku jako dlaň a pole jako píď; co mohl dceři dáť kromě té jedné krávy a toho dřevěného hamparádí do hospodářství? Bylo to skoro hanba pro takového kosáka, jako on byl, na takovou „Evu“ jen pomysliti, – Arci, krejčík byl vedle toho řemeslník, ale, panečku, jaké to výdělky pro krejčíka v těch našich horách? Kdo je ze sousedů trochu onačejší, ten si řídí šat v městě, a chudý – co ten může dáť vydělať do roka, kromě trochu té spráuky? – A ani za tu neplatí hotovými, nýbrž jen klínem bandorů a záměrou černé mouky. – U krejčíků to tedy právě tak stačilo, že nebyli o hladu a v zejmě že nemrzli.

Mladší chasa zas neveďala, co na ní jen vidí!

144$

Byla sice pracovitá a spořádaná holka a Svaté písmo vám vykládala, že člověk zrouna ztrnul, jak je to v něm všecko tak pěkně vypsáno; ale to bylo také všecko. Krása? Ta jí netrápila. – Byla hubená, že by ji byl mohl v polách těla přeštípnouti, a po tvářích bledá jako vosková svíce; k tomu měla vlasy plavé a oči… nesmějte se mi, povím-li vám, že byly právě takové jako ta studánka, vedle které tak ráda sedávala … brzo jí hrály do modra a hned nato zas do šedivá, hned se jí svítily a hned jako by je mlhou potáhl – podivné to oči, jak živa jsem takových více neviďala. Když musila otci někdy do Liberka pro podšíuku nebo nitě, ohlíželi se prý ti fabrikanti po ní, jako by to šel kdovíkdo, a který z nich uměl trochu tu češtinu lámať, hned se k ní přitočil a tu jí toho hned nažvástal, že se tomu mohl rozumný člověk popukat smíchy. Chválili prý na ní, že má malé nohy a ruce, jako by to bylo co hezkého bývalo, že na nohou stála diu se nezvrátila, a že rukou ani cep neobsáhla! – Jednou se i přihodilo, že za ní jeden z těch měšťáků velký kus běžal; nechtěl si to dáť vymluvit, že není přestrojená hraběnka, a nebyl ani k odbytí. – Od té chvíle nechodila více do města, var ji polil, když si na to jen vzpomněla, jak jí tenkrát bylo.

Ale nezdá se každému hezké, co hezké, nýbrž jen to, co se komu líbí; Florikoi líbila se Anežka ze všech holek nejvíce a nikdy nepochtíval jinou. –

145$

Holka se ho ze začátku jaksi děsila, vždyť byl taky jako živý oheň; ale neříkáme nadarmo, že láska lásku budí; pomalinku se s ním pořád víc a více stavívala, když šel okolo, vyšla na mostka a u muziky netančila se žádným jiným než s ním.

Nejdřiu si toho lidé tuze nevšímali; koho ale mohla taková věc taky napadnout, vždyť to bylo zrouna jako pěst na oko! Za nějaký rok začaly kmotry přec na peci na sebe mrkať, když Florika s krejčíkovou pořád v kole viďaly a když žádnou jinou mimo ni nikdy nevyvedl, ani jiné nepřipil a jen před ní tu nejdražší kořalku rozlíval (platí v horách za nejvyšší poctu). I počaly si holky u koryta žehravě šeptati, že dělá Florik s Anežkou zrouna, jako by měli býť svoji.

Starý Blažina se tomu jen smával, když lidé před ním na to nahazovali; ale co mu byl mlynář vzkázal, přestal se smáť. Uhodil na syna zhurta, aby těm kejklům pojednou konec bylo a poručil mu, aby odedneška za Franckou chodil; ale ten se mu postavil jako ještě nikdy před tím, a začal se mu tu zaklínat, že si jinou než krejčíkovu nevezme. – Sedlák myslil, že musí býť v tu chvíli po něm; ale Florik si z toho málo dal a ani se po taťkoi neohlídl, jak ho samou mrzutostí křeče popadly, a vedl si svou až do dnešního dne.

Jak se tedy Blažina na té paulači podivil a v nejlepším výkladě zarazil, když syn zdola na něj křikl:

146$

„Jen jdite, jdite, taťku, zas na kutě a ještě jednou se trochu zvraťte, abyste měl na k večeru k přípovědi jasnou hlavu, musíte se mnou k mlynářom.“

V první chvíli si myslil, že hochovi obrací pivo jazyk, ale jak kmotr kantor na něj taky zavolal, že je to prauda, co Florik povídá, že prý najednou k muzice jako na větře přijel a hned hrr … na mlynáře o slovo, a ten že ho na dnešek zjednal, aby přípověď napsal – diu že se mu ze samé radosti kolečka nepomátla. Vždyť to přec jen veďal, že si hoch dá říci, nebyl by musil býť z jeho krve, aby si byl dal pro nic a za nic pět tisíc a tak svižnou holku před nosem ujíť.

Honem sběhl do dvora a poručil, aby čeládka vědérko ze sklepa vyvalila. – Hoši si zavýskli znova a pili a tančili, až slunce na nebi stálo, a nejvíce tančil a skákal mezi nimi starý sedlák sám.

Florika nebylo ale více mezi chasou spatřiti, zalezl na stavení do sena a tam ležal, až na něj odpoledne kantor zavolal, aby se přece strojil, že už mlynář dobu na něj čeká.

Zamračenějšího ženicha ale jistě u žádné přípovědi ještě nebylo, sedal v mlýně za stolem jako kamenný a místo aby poslouchal, co pan kantor četne, koukal do okna a vždy zmateně odpoveďal, kdykoli se ho staří optali, je-li s tím spokojen, co dali do svatební smlouvy postavit.

147$

Tepru když bylo po podpise a Francka stůl pokryla a víno a koláče přinesla, roztál a mluvil a pil, až v té míře hořel, že by se bylo mohlo od něho rozsvítit. – Zpíval, tloukl do stolu, posadil si Francku na klín a zadušoval se stokrát v jednom dechu, že na celičkém panství hezčí holky není. – Staří se usmívali a mrkali na sebe, jako by byli veďali, že to tak přijít musí.

Sedlák měl se synem práci než ho domů dostal, byl by pořád jen holku objímal; ale sotva se vše v statku utišilo, vyskočil Florik ze sena, kde líhával, vykradl se pozorně dvorem ven a uháněl, jako by mu hlava hořela, po náusi dolů.

Blažina slyšal na komůrce šramocení ve dvoře, vstal a podíval se na paulač; ale vrátil se brzo zas na lůže a pořád se pod sebe usmíval. – Poznal toho, kdo po náusi utíkal a myslil, že Florik k mlýnu pospíchá, k své nevěstě na kalandu.

Ale hoch mířil jinam. Pustil se vrchem dolů a místo nalevo k Vystrkovu otočil se napravo k malému krejčíkovu baráčku. Zase se přehoupl jako včera přes plot a jako zloděj se plížil okolo stavení až k okýnku komůrky, kde veďal, že Anežka spí.

Zpolehounka zaťukal na sklo … nic se v komůrce nepohnulo; zaťukal po druhé … zas se mu nikdo neozval.

Hoch třásl se jako v zimnici. „Anežko!“ volal dušeným hlasem, „ještě je čas… vím, že mne

148$

slyšíš: řekni jen jedinké slovíčko a vše dopadne jinak.“

„Cti otce svého a matku svou, abys dlouho živ byl na zemi,“ odpověděl mu smutný hlas.

Hoch zařval zlostí jako včera, a jako včera uháněl k hospodě, kdež pak pil až do bílého rána.

***

Co prauda, to prauda: mlynářova Francka byla hezká i bohatá a veselého srdce; ale kdybych řekla, že byla také při tom dobrá, to bych skoro lhala. – Neubližovala sice nikomu; ale také nikomu nepřála, a jestli některému žebrákoi ten štipec mouky darovala, vedala to už v tu chvíli celá ves.

Měla ženichů dost a dost, někteří ji pochtívali, že byla hezká, někteří pro její peníze: ale ona se všem vysmívala a jen je dráždila, nemyslila u žádného z nich opraudu na vdavky.

Tu si ale najednou Florika do hlavy vzala a nechtěla o žádném jiném ani slyšet. – Mlynář se tomu zrouna podivil; vždyť mohla z ní býť paní a ona chtěla sprostého sedláka, třeba si byl bohatý a hezký. Nepřál tomu a vymlouval jí to; ale čím víc mluvil, tím víc stála na svém, a čím míň si jí Florik všímal, tím víc se jí líbil. Nu, ženské už jednou jiné nejsou a snad taky nebudou.

Nedala taťkoi pokoje, dokud starému Blažinoi nevzkázal, že by mu dcíru do statku dal; vedala, že je starý na peníze jako ten, co chodí okolo jako

149$

řvoucí lev na duše, a uhodla, že bude syna k ní nutit Zatím se udála s krejčíkovou Anežkou kamarádkou, jen. aby se s ním někdy sešla a o něm slyšala. – Dřiu krčila arci nad chudobnou holkou nos a sotva poděkovala, když ji pozdravila, ač s ní byla do školy chodila a dost si s ní hrávala; ale teď najednou lstivě říkala, že je jí Anežka tak milá jako sestra pokreuní.

Dála před krejčíkovou, jako by před ní pražádných tajností neměla a všecko jí poveďala, co se u nich doma děje. Ale to bylo ovšem jen na oko; stavěla se k Anežce proto tak upřímnou, aby jí strčiti mohla, jak starý Blažina řádí, že mu syn chodí za chudým děučetem. Vypravovala jí důvěrně, jak si to ten starý člověk bere, že z mrzutosti skoro stůně a jestli Florik nepopustí, že dlouho trávu šlapať nebude.

Těšila se, jak zpozorovala, že Anežka nad tím vším trne, a vyznala se jí s nevolí pokryteckou, jaká má doma s taťkem muka, že si se starým Blažinou dávno událi, aby byly jejich děti jednou svoje, a teď že chtějí vší silou, aby se vzali; ale ona že se živou mocí brání. Kamarádce hocha odloudiť, to to … radš že by do vody skočila! Taky prý na Florikoi nic hezkého nevidí, sedí mu prý pořád bouřka na čele.

Ale náhle se věc obrátila. Francka vyhrála, aniž se toho nadála. – Nebylo jí na tom dost, že měl teď býť Florik její a že s ní před lidmi vyváděl, jako

150$

by mu byla milejší než oko v hlavě; chtěla se ještě Anežce pomstit, že k vůli ní tak dlouho o ni nestál. Anežka musila taky zkusit, jak to je, když má holka hocha ráda a on ji nechce a má jen oči na jiné.

Došla tedy hned po přípovědi k ní a ďála, jako by samým pláčem ani mluviť nemohla. Anežka jí chlácholila, prosíc ji plná útrpnosti, aby se přec Vzpamatovala.

Vyslechla ji, ani nevzdechla, když jí konečně vykládat začala, že se taťkoi přece ubránit nemohla, a že ji dnes k Florikoi donutil. Ale jako by se jí byla všecka kreu v srdci srazila, když jí Francka úlisně za družičku k veselce své pozvala a popustit nechtěla, dokud jí neslíbila, že přijde.

Připoveďala tedy, že se na svatební den hned ráno v mlýně dostaví, jak to družici patří, aby si kamarádka snad nemyslila, že jí závidí; ale ponejprv dnes si nevyčítala, že dělá Francce křiudu, když jí přišla myšlenka, že s ní přec snad nikdy dobře nesmýšlela.

***

Na svatební den byla Anežka ze všech družic nejprvnější na Vystrkově, pomáhala, kde bylo nějaké dílo, strojila a pletla nevěstu, uklízela a chystala na stůl a divila se, že to s ní tak dobře jde.

Myslila, že to až do konce takové bude, a třeba ji taky někdy u srdce píchlo, že s ní a s Florikem

151$

musilo býti po všem, tu si honem představila, jak bude šťastný a jak mu Bůh požehná, že taťka poslechl, a hned jí zas bylo veselo.

Dokud Florika nevídala, šlo to, jak si myslila; ale jak s nevěstou a s ostatními družicemi dolů do světnice sešla a zahlídla ženicha bledého jako stěna, čekajícího již s mládenci a družbou na ně, jako by bylo do ní uhodilo a ji omráčilo.

Už neveďala, co se kolem ní děje, co družba mluví a jak oba otcové své děti žehnají, ani jak se s Florikem z mlýna ven na cestu ke kostelu dostala, na tu samu cestu, kterou byl tak často šlapal, když za ní chodíval. Neslyšela ani muziku, ani střelbu, ani jak hoši vinným a punčovým láhvím krky o kamení tloukli a svatebníkům a známým připíjeli, kteří na cestě stáli a na svatbu čekali, a na ni ještě víc než na nevěstu ukazovali.

Potácela se pořád jako ve snu do kostela, ale ani tam se nevzpamatovala. A přece když si jindy v něm poklekla, jako by se bylo vše, co ji bolelo a tížilo, s ní svalilo… dnes jako by to ani tentýž kostel nebyl – ani ten oltář, s kterého se Panna Maria vždy tak laskavě na ni usmívala, když se modlila … aby … aby … ani již sama neveďala, oč se modlívala; když o tom přemítati začala, jako by jí mlýnské kolo v hlavě zahučelo.

Pan farář počal obřad svatební. Teď měla ženichoi a nevěstě před ní klečícím věnečky na hlavy položit; ale nehotovila se k tomu, ač je v ruce uchy—

152$

stané držala, stála jako tělo bez duše. – Kdyby ji nebyla druhá družice šťouchla, snad by byla dokonce na ně zapomněla! Panečku, to by tomu byla dala!

Ale bylo jí asi souzeno, že s nimi něco vyvede. Na hlavu je snoubencům sice položila, avšak místo aby je byla s hlav sňala, když přišel k tomu čas, a svázala, nechala je ležeť, až si je mládenec vzal.

Lidé, kteří stáli okolo, šklíbili se tomu. Anežka se na ně jako pitomá dívala a pousmála se taky, jak to děláváme, když vidíme jiné se smáť; ale proč se směje, to chudák neveďala, aniž že je pana vrchního nejmladší syn tím mládencem, který věnečky do kapsy strčil. – Čím méně si ho ona byla povšimla, tím líp byl si však on družici prohlídl a ještě s ní očí nepustil, co vedle ní v kostele stál.

Po oddavkách začala mše, vše klekalo; ale nikdo se nemodlil v tom celém božím kostele, který byl natlučen, že by nebylo ani jablko propadlo. – Lidé se dívali na ženicha, na nevěstu, na svatebníky; ale opět zas nejvíce na Anežku. – Po celém vůkolí bylo známo, jak s Florikem stála a že ji najednou pro bohatou holku nechal. Někteří jí to přáli, někteří ji zas litovali a měli Francce za zlé, že si ji jako pro smích za družici pozvala; všichni ale čekali s jistotou, že přijdou na holku nějaké mdloby, nebo že aspoň nahlas vykřikne, až kněz Florika s jinou na věky sváže.

154$

Avšak kmotři a kmotřičky se nadarmo těšili: holka ani nevzdechla, ba kvetla dnes jako růže a jindy bývala bledá jako stín. – Čakali, čakali pořád, myslili, že aspoň zapláče; ale ona pořád nic, a teď, ano teď se i docela pousmála!

Co si měl člověk o ní pomyslit? Věru, hezká to holka, které je do smíchu, když se jí hoch žení… na té taky něco ztratil.

I ti, kteří byli Anežky litovali, mrzali se teď na ni a říkali, že Florik nejspíše veďal, proč ji nechal a přáli jí, že ji Francka sem všem na odiv postavila. Patřilo jí to; jak se mohla taková holka opovážit na nejbohatšího hocha z celé kolátory si myslit! Dobře se jí stalo, jako každému, kdo chce hvězdy s nebe zobat Florik zaslechl, co si lidé šeptají, ohlédl se po holce, rděla se jako pivoňka a měla oči místo na modlitbách kdovíkde… ne, ne, viďal dobře, že je měla na tom vrchního synoi, na tom zkaženém studentoi, kterého byli z Prahy ze škol pro rozpustilost vyhnali! Teď se válel u rodičů, zahálel celý den a otec říkal, že u něho prakticíruje… nevím, co to je, je-li to ale něco jiného než kouřiť, píť a po holkách koukať, tedy starý lhal až hanba.

„Stavíš se, jako bys byla kdovíjak svatá; ale zatím jsi horší fiflena než některá jiná!“ zašeptal Florik Anežce, když šla okolo oltáře na ofěru právě za ním.

155$

Holka se na něho podívala, zavrtěla hlavou, ale ani nešpetla. – Nemohla si pomyslit, že je to prauda, co se dnes s ní děje; myslila si, že ji to asi jen můra mačká, a až se probudí, že bude dobře. – Chtěla ji pořád zaříkať, ale nešlo jí to, měla tak slabou hlavu, že si nemohla vzpomenout, jak se to dělá.

V mlýně čekal na svatbu už krytý stůl, nevím věru, co hosté všecko měli (beztoho že se starý mlynář ukázal); vím jen, že byl obyčejný při svatbách pořádek v sezení převrácen. Vedle nevěsty sedal sice mládenec, ale družici neposadili vedle ženicha… všecka ta mladá chasa, i ti vážnější sousedé musili ustoupit vzácným hostům, které si byl mlynář z města pozval. – Nemohl bez pánů být, a kde byl při úřadě nějaký písař až nahoru k vrchnímu, všecko to bylo u něho dnes pohromadě.

Nevěstě se líbilo seděti v tak vznešené společnosti, nebyla zvyklá před pány oči klopit a taky s nimi dost a dost šaškovala, ale Florikoi nebylo mezi nimi volno, brzo bledl, brzo se zas červenal a nemluvil ani slova.

Rozuměl, co páni mezi sebou si povídali, umělť trochu německy a veďal tedy, že jen vedou řeči o holkách, že si jednu po druhé, co jich za stolem sedělo, prohlíželi, a že se všichni na tom skoro jedním hlasem usnesli, že je Anežka mezi všemi ta nejonačejší.

156$

Jeden chválil na ní to, druhý zas ono, a chtěj nechtěj musil se Florik po každé přesvědčit, zdali mají přece praudu. Ba že měli! – Měla vskutku, jak povídali, krk jako mléko, zuby jako kroupy, vlasy jako zlato! Dříu se mu líbila, ale nevedal sám proč, a když ho někdo nabíral, co na ní vidí, nemohl to nikdá povědět, ale teď najednou to veďal, ach teď to dobře veďal!

Francka ale nezapomněla pro pány, že musí hlídat Florika. Ohlížela se častěji po něm a on se taky na ni po každé pousmál; ale ač dal, jako by mu po Anežce již nic nebylo, zpozorovala přece, jak po ní po očku šilhá. Zaslechla taky, co si páni o holce povídají, a všimla si dobře, jak ta jejich chvála Florika bodá, že zrouna jako na uhlí sedí. Mohla se skoro vzteky udusiť, že se jí to, co si byla umenula, tak špatně dařilo. – Chtěla holku zahanbit a ponížit, a teď mohli všichni mužští na ní oči nechať; nevěstu jen chválili nahlas, ale družici i potajmu.

Nevydržela to dlouho a usilovala na otce, kdykoli stůl obcházel a každému svou těžkou stříbrnou pikslu podával, aby si šňupnul, proč ještě muzikantům neporoučí, aby hráli?

Mlynář nebyl piva šetřil, slauná banda se byla notně posilnila a spustila tedy k rozkazu jeho s takovou chutí, že všichni hosté leknutím sebou trhli.

Nejdříu měl mládenec s nevěstou zatančiť. Francka si tedy začala základky na svých drahých damaškových šatech rounať a vlasy si přihlazovať,

157$

taky si zas navlékla své hedvábné rukavičky. Všichni se už na ni dívali a šeptali, jak jí to asi bude s mladým pánem slušet, a co ten zlatý těžký řetěz, který měla šestkrát okolo krku obtočený, asi stál… ale najednou se celá sednice zarazila.

Na místo, co měl mládenec před Franckou se poklonit, vzal Anežku do náruče a po celou písničku s ní z kola nevyšel: nevěsta musila jíť s jiným.

Teď teprv bylo vidět, že páni holku do modra nechválili, i stará paní vrchňová, která byla mezitím ještě s několika paničkami přijela na veselku se podívat, říkala v jednom kuse, že se žádná Anežce nevyrovná, a ptala se starého Blažiny, je-li ona nevěsta a přidala k tomu, že nemohl líp pro syna volit.

Po tanci musila k ní holka přistoupit a ona si její kroj dopodrobna prohlídla a ptala se jí milostivě, zdali by ho jejím slečnám nepropůjčila, že si podle něho šaty ušijou, až bude u vrchnosti maškarní bál.

Ostatní holky na sebe pohlížely a šklíbily se paní vrchňové, že pro své dcíry nic lepšího neví, než jak si nejchudší holka u nich na vesnici chodila, protože na nic kalejšího neměla; ale vnitř se jim vší mocí žluč zdvíhala, že jen Anežka má něco platit a že má dnes být jako první mezi nimi a ony pořád jen pozadu. Vždyť se jim nemohla v ničem rounať, měly šaty na se některá za více než za sto zlatých, hlavy samé mašle a krky plné dukátů!

158$

Milé holky ovšem neveďaly, že jim ty dlouhé šaty ani dost málo nejdou, ba že bylo až žadlavě na ně se koukat, jak si pořád po nich depsaly, všude s nimi uhákly a bez ustání přes ně klopýtaly a padaly, protože v nich chodit neuměly. K tomu v těch těsných dlouhých životech ani dechu popadnouti nemohly a vypadaly věru v tom městském, neobvyklém kroji jedna k zlosti, druhá k smíchu.

Na Anežce zato všecko jen jen brnčelo. Měla Červený soukenný životek s modrým vyšíváním, který měl místo proramků modré mašle s křídlama asi do polou zad. K tomu tenkou bílou košili u krku v samých základkách shrnutou a u ní široký výložek. – Matka jí půjčila svou zelenou hedbávnou svatební sukni žlutě lemovanou a široký bílý fěrtoch. – Jindy sice chodila v bílém kulatém čepci, ale dnes musila mít co družice věnec. Umělý byl pro ni tuze drahý; uvila si tedy živý ze samých konvalinek.

Ale ani jak s Anežkou potancoval, nepoodešel mladý pán od ní, aby jinou do kola zavedl, nevšiml si již ni nevěsty, ni ostatních holek a pořád se jen okolo ní točil jako holub na báni. Kdykoli začali nějakou hrát, která se mu líbila, hned zas s ní byl vprostřed sednice a křičal „sólo!“ a všichni i ženich musili mu ustoupit.

Jak to tak šlo v jednom kuse, začali svatebníci mezi sebou reptati a ptali se starého mlynáře,

159$

k čemu je sem pozval? Kdyby prý byli vedali, že nebude jiná podívaná, než na tu krejčíkovu ďouku, nebyli by ani paty ze stavení vytáhli! – Nejen ta mlada chasa, ale ještě víc bručali staří, že měla Anežka navrchu; nebylo prý pamětníka, aby byla baráčníkova dcíra nejpřednější bývala tam, kde bylo tolik děvčat ze statků a dvorů pohromadě. Vždyť vlastně mezi ně ani nepatřila!

Sedláci se hodně na svou zlost napili a čím více se jim obličeje svítily, tím více. bouchali do stolů a řinkali sklenicemi.

Starý Blažina je měl co krotiť, a mlynář je pořád pro Boha prosil, jen aby žádný rámus nestrhli, že by měl velký hněv u pánů, a to že by bylo jeho smrtí. Sliboval jim, že té holce hnedlinko dveře ukáže, jen až se jí mladý pán trochu spustí, neb dobře prý ví, že mezi takové onaké lidi nepatří, ale že nechtěl kaziť radost dcíři, kteráž ji jen z přílišné dobroty pozvala.

Sousedé si dali konečně říci a přestali šramotit a se vším házeť; tu ale začali na neštěstí právě hrát a zas si křikl ten zkažený student: „sólo!“ ale už se Florik déle zdržet nemohl.

Viďal, jak do Anežky kouká, jak ji k sobě tiskne, jak ji něco mezi tancováním šeptá … hlava se mu zlostí zatočila, popadl Francku a pustil se za nimi také do kola, při čemž vrazil do mladého pána a depsl mu kovaným kramflíkem takovou silou na nohu, že tento vykřikl a v tu chvíli se zvrátil.

160$

Vše se okolo něho hned obsypalo; ale on vstáti nemohl, musili ho zdvihnout a do vedlejší komory odnést.

Na štěstí byl taky mezi hostmi doktor, kterýž nohu hned ohledal, ale nemohli mu s ní botu zouť, naběhla mu tak tuze za ten drobet času, že se objevila nutnost mu obuv na ní rozříznout.

Paní vrchňová se dala do pláče, paničky mladého pána litovaly, vrchní klel, ostatní páni spílali té nemotorné čeládce a mrzeli se najednou, že se mezi ni pustili. Mlynář chodil, okolo prosil a chlácholil, ale jak zeťoi domlouvati začal, aby přec šel a mladého pána za odpuštění poprosil, že mu takovou bolest způsobil, zůstal Florik zarytý jako dub a nechtěl o prošení ani slyšet.

Mlynář se rozmrzal, pustil se s Florikem do vády, Blažina se k němu přidal, huboval syna ještě víc než tchán, sousedé vstali, vkročili mezi ně a dávali ti jedné, druzí zas druhé straně za praudu. Bylo křiku a hluku v sednici, že by nebyl člověk snad ránu z pušky zaslechl, tím méně vlastního slova.

Francka neveďala, co zlostí si počíť, byla přesvědčena, že Florik mladému pánoi naschvál na nohu depsl, protože mu Anežky nepřál, a ne jak si ostatní myslili, že mladý pán jen pořád sám tancovati chtěl. Přiběhla k Anežce, která zasmušile sama v koutku na lajci sedala, netušíc, co vlastně

161$

ta bouře kolem ní znamená, uchvátila ji za ruku a třásla jí bledá vztekem. Anežka se vytrhla ze svých myšlenek a koukala na ni očima podivením vyvalenýma, neveďala, co jí chce a proč na ni tak velice se horší. Ale nemusila dlouho hádat, Francka jí poručila, aby se hned odsud klidila, že nedělá jiného než mužské mámit a taková holka že se mezi počestné lidi nehodí. Také jí přikazovala, aby se neopovážila nikdy více okolo mlýna nebo statku se ukázat; vykročí-li jí nebo Florikoi v cestu, že na ni psa zahušká.

Anežka vstala a odešla, ani nehlesla.

Byla to diuná svatba; na přástvách dlouho o ní povídali.

***

Starý Blažina nevypadal právě, jako by mu bylo hojně s hůry uděleno bývalo, ale špatně by byl každý pochodil, kdo by se byl na to spolehl: byl to lišák zašitý.

Veďal sám nejlépe, proč syna k Francce nutí; nejen že ho její bohatství lákalo, myslil při tom ještě na něco jiného a vida, jak si to byl přál, tak se mu to také vyplnilo.

Není u nás venkovanů způsobem, aby se nevěsta, tak jako v městě, hned po svatbě k muži stěhovala, rodiče by si to za hanbu pokládali, kdyby dcíru jen tak hned z domu vystrčili, jako by už pro ni to sousto chlíba neměli. Mladá žena zůstane ně-

162$

kdy ještě několik měsíců doma a muž ji chodí navštěvovat. Francka taky hned za Florikem nešla, chtěla taťkoi ještě přes líto hospodařit – Florik jí nebránil, bylo mu to jedno, a starý sedlák, který ještě všecko ve statku vedl, domlouval jí, jen aby si tak dlouho v mlýně zůstala, dokud jí tatík potřebuje, že bude hledět bez ní se ještě obejíti.

Florik chodil tedy každý den do mlýna. I když bylo doma práce plné ruce, přece ho tam starý posílal. Na počátku jako by ho tam byl kdosi za vlasy tahal, ale pomalinku se mu tam zalíbilo. – Jakpak taky ne, vždyť tam bylo od rána do večera hlučno a veselo; starý mlynář měl právo pivo šenkovat a sednice jeho byla pořád plna hostů a hospoda – ta byla Florikoi půl živobytí, teď ji měl takořka doma. Přicházel každým dnem dříve do mlýna a každým dnem později odtamtud odcházel, pomáhal nalívat a psát, rozprávěl s hostmi a nejen že jim posloužil, zůstával s nimi celé noci sedět při kartách a džbánku, právě tak, jak to dělával na svobodě.

Ale čím víc se blížil podzim, tím častěji mluvil mlynář o tom, že bude musit šenk pustit, poněvadž mu dcíra odejde, pak že bude ke všemu jen sám, a v mlýnici i ve sklepě v stejné době dohlížet, to prý na starého člověka mnoho; Florik se po každé zamyslil, když tchán takto hovořil, a jak se začal doopravdy po nějakém nájemníkovi shánět, vyšlo z něho, že by snad mohl šenk převzít sám a taťka

163$

nechať dále na statku hospodařit, nebudou-li staří proti tomu.

Jakpak by byli proti tomu bývali? Starý sedlák po ničem jiném nedychtil, než aby zůstal až do smrti pánem na svém a mnul si potajmu ruce radostí, že nebude musit ani syna, ani nevěstu na stará léta poslouchat, těšil se, že se mu bylo tak hezky povedlo, nač hned s počátku hrál, a mlynář, ta držgrešle, ten byl teprv rád, že nemusil pustit cizímu věc, která mu snad ještě více než mlýn vynášela.

Nikdo ale nebyl radš, že se to tak urovnalo, jako Francka; bála se nahoru do statku, který skoro o samotě ležal, a kam mimo nejbližšího souseda nebo žebráka celý čas živé duše nepřišlo. Dokud neměla Florika, myslívala si, že se jí bude všude s ním líbiť, třeba by s ním musila býť v tom tichém smutném stavení; ale co byl jejím – smýšlela jinak.

Byla lidem zvyklá a když se ustrojila, chtěla, aby ji přece někdo viďal a jí řekl, že se mu líbí a Florik jí to po svatbě už neříkal. V mlýně ale to zaslechla ještě teď pár mandelkrát za den, každý, kdo se tam stavěl, starý, mladý, onaký, žadlavý, každý jí něco řekl, co ráda slyšela a čemu se mohla zasmáť a Francka se tak ráda smávala a Florik pořád koukal jako drahé časy, neměl-li karty v ruce a plný džbánek před sebou.

164$

Její závistnice jí to arci vyčítaly, že se teď ještě fintí a cení*&

[& Cenit a šklíbit užívá se v Ještědě mnohem více nežli smáti se]

jako nějaká svobodnice, že se to na počestnou ženu nepatří, aby si s každým jako nějaká holčice postála; ale vždyť sedával Florik při tom, když si s ní někdo zažertoval a viďal-li někdo, že ho to snad mrzí? – Naopak, smával se taky, a třeba veďal, že někdo mladou ženu za jeho zády v růžové tváře štípá nebo okolo pasu bere, ani se proto neohlídl.

Její kamarádky jí říkaly, že má muže k pohledání; mohla si zrouna po celý boží den dělať, co se jí líbilo, jemu bylo vše jedno. Nechť si zůstala na jarmarkách a poutech, jak dlouho chtěla, ani si toho nepovšiml, ba někdy byla celý den pryč a on to ani nepozoroval, a když se ho ptala: „Byla jsem dlouho, viď, Floriku?“ řekl jí obyčejně na to : „Nebylas, pro mne tam mohlas ještě zůstat!“

Všecko jí uďál, jen k muzice s ní nikam nevešel, ani o posvícení ho tam nedostala. Štítil se jaksi muzik od své veselky. Dřiu se bylo taky v mlýně někdy hrálo: ale co tam byl Florik, ani zrniny o muzice, nechtěl a nechtěl o ní ani slyšeť. Francku to nemálo mrzalo; koukají skrze prsty na ženu, která jde bez muže k muzice, nemohla tam tedy sama, ale Florik jí ták dlouho domlouval, jen aby přece šla, jak viďal, že každou neděli pláče, když zaslechla po nešpoře na Světlé hrát, že si dala říct

165$

a tepru ráno s kamarádkami od muziky domů chodívala. – To by tak byla směla jinému udělat!

Starý Blažina chtěl vše jen sám opanovat a zapomněl, chuďas, že má velkého pána nad sebou. Zařídil si to na statku, co syna s krku pozbyl, docela podle té své staré hlavy a ďál, jak by tam měl věčně vládnout; nenadál se, že to bude jen nakrátko.

Jednou se šel podívat na hora, může-li se již oves sekat; tam ho ofoukl nějaký zlý vítr a ač si hned třikrát odplivl, přec ho začalo od té chvíle v kostech mrazit a lámat. Nohy mu opuchly – jak to po tom zlém větru bývá, chřadl na celém těle a netrvalo to ani šest neděl, zavrátil oči.

Teď nebylo Francce arci pomoci, musila za mužem na statek. – Každý jí to přál, že teď bude mít po hodech, že bude musit býť teď první a poslední na nohou a po parádění a šklíbení s mužskými že bude amen.

Také Florikoi přáli, že bude míť po dobrém čase, že musí toho svého pití a karbanění nechať, bude-li chtít míť na statku pořádek; nebo jaký pán, taková potom čeládka.

Ale kdo si myslil, že se ti dva lidé zjinačí, když začnou sami hospodařit, velice se zmýlil; zůstali nahoře na statku, jací byli dole v mlýně, ani za mák se nezměnili. Francka nechala všecku práci děvečkám, a kde se ve vůkolí co vyskytlo, tam se musila taky blýštěť, zrouna jak to před tím doma ďála.

166$

Florik ji nechal, nevšiml si jí jako jindy a chodil zamračený po dvoře a po polích a místo po nich, koukal pod sebe a hleděl si tak málo jako žena jeho, jak čeládka práci odbývá.

Nedbal o nic než o hospodu, kdež jediné se rozstoupily chmury na jeho čele, tam se rozveselil nebo našel, jako vždycky, kamarádů dost, kteří se veselili s ním. – Ale jedna hospoda už mu ani nestačila, vymetl všecky všudy a kde mu kdo povedal o dobrém pivě, tam se taky vyskytl, i kdyby to bylo pár hodin cesty bývalo.

Co měl s koňmi vydělávat, jak to u našich sedláků bývá, jen s nimi utrácel a jezdil (skoro je mi to hanba povědět) po krčmách, kde se někdy celé dni pozdržel; ba naši obchodníci viďali ho i za hranicemi v Sasku a Prusku hej řiť, a to s takovými žadlauci, že by se byli styďáli jen o ně zavadit.

Co by tomu byl asi starý Blažina řekl, kdyby tak byl mohl jen na hodinku vstát. Nu ten se jistě několikrát v hrobě obrátil!

Prorokovali mladým manželům, že do dvou let nanejdéle kolečka ostrouhají, i kdyby mlynář kdovíjak pomáhal; ale ku podivu, ono to šlo naopak místo hůře každým rokem lépe!

Sousedé nad tím hlavami vrtěli, nemohli to ani pochopit, jak to tak jen může být. – Vždyť, jak již praveno, si čeládka dala, co jen sama chtěla; co zašila, to zašila, co sklidila, to sklidila; ani Florik, ani Francka neměli kdy k tomu dohlídnout,

167$

neb pořád po světě se toulali. Už o vánocích kupovali pro dobytek píci… ty můj Bože, co jí byl starý Blažina každý rok odprodal! O masopustě už nebyl v domě pecen chlíba z vlastní mouky, každé sousto toho božího daru musili hotovými platit Do žní to dělalo sta, jak si každý na prstech vypočítat může.

Francka nesila žádný len, nedala ani příst a dráč a přece měla peřin na komorách až do stropu vystlaných, a pláten plné truhly. A co si řídila hedbávných šatů a loktušek, každou chvíli měla nové na se. Co byla proti ní teď vrchňová, nemohla se k ní ani rounať.

Florik zas měl ruce plné prstenů, asi troje zlaté hodinky a dýmku čistým stříbrem kovanou. To měl diváků, když z ní ponejprv kouřil, povídal, že ho stojí víc než stojku.

Cosi zvláštního v tom musilo být, ale co? Nikdo tomu nemohl rozumět. Když před nimi na to nahazovali, že dělají takové pány, vymlouvali se obyčejně, že nemají děti, pro koho tedy aby hospodařili? Co statek nese, to ať taky pojde.

To bylo arci prauda, přece však mnohému do hlavy nechtělo, že by statek tolik nesl a leckdy si sousedé potajmu řekli, že to musí s nimi mít nějaký háček.

Někteří hádali, že Francka snad peníze do domu přináší, vozívala se prý s pány; jiní zas za to měli.

168$

že přišel Florik na Veliký pátek k nějakému pokladu.

Bylo se to asi před sto lety taky u nás v horách jednomu sedlákovi přihodilo, že šel na Veliký pátek právě o pozdvihování okolo hory (trvám, že to byla Jirkova vápenice), a ta se před ním rozstoupla a v ní zlata a stříbra plno. – Nesl právě žito do mlýna; nerozmýšlel se dlouho, žito vysypal a zlata do pytle co jen mohl nabral; ale sotvaže uskočil, už se skála zas s velkým šramotem zavírala; kdyby se byl jen chvilenku obmeškal, byl by musil až napřesrok v skále čakať.

Avšak nebylo to ani to, ani ono, z čehož manželům taková hojnost plynula. Konečně se přece jen ukázalo, co v tom vlastně vězí, zrouna trnu, jen když na to pomyslím! Bylo to tak jisté, jako že je slunce na nebi, že se dal Florik – nastojte, lidé milí – tomu rohatému zapsať a ten že mu ten proklatý mamon sype…

Nejdřiu na to přišel Florikův dolení soused, člověk bohabojný a pobožný; ten jakžiu neseuhal. – Když v bouřlivých nocech stavení své obcházel, aby se podíval, jestli mu vítr u stodoly střechu nebere, nebo nenechala-li ďouka v chlívě louč hořeť, tu vidíval, jak se u Blažinů sadem ploužily černé postavy, jimž se prý oči svítily jako uhlí řeřavé a síra zaváněla až k němu, ač byl hezký kus země mezi nimi.

169$

Jak o tom po prvé povídal, tu se mu vysmáli někteří z mladších občanů, těch novověrců, a říkali, že už teď žádná strašidla nechodí. Aby mu dokázali, že se jich nebojí, šli jednou naschvál hlídat na místo ponocného, jenž ještě jakžiu ničeho se nedozkoumal, jsa ve dne v noci napilý. Nespatřili sice nic obzvláštního, ale zato dostal každý z nich takových pár sutenců (ran do zad), že to odstonali. Mnohý jim to přál, a víc se nikdo neodvážil po strašidlech slídit.

O bouřce viďal zas jednou hrobník, a po druhé zas kostelník raráška samého k Florikoi komínem letět, černý přilítl a červený odlítl. – Víc vykládat nemusím. Každé dítě u nás ví, že je černý, plný těch pekelných pokladů, a červený prázdný.

Jen kdo by mi řekl, kde asi Florik té kuráže nabral, s tím zlým duchem v spolky vejít? – Byl sice odjakživa ostrý jako jed, nebál se nikoho, a když se mohl s někým seprať, myslil, že slyší anděly zpívat, ale lidem se postavit a tomu (nebudu ho radš jmenovat, není to prý dobře), to je přec dvojí. Vždyť musil nejdříu po celičkou noc v černé truhle ležet a ten s tím koňským kopytem stál nad ním a koukal se pořád na něj těma svýma ohnivýma očima, a tepru, když to vydržal, ani sebou nepohnul, ani nezamrkl, směl se mu dáť zapsat. – Zimomorka po mně běží, když je o tom jen zrnina.

Ale to Pán Bůh sám ví, co se to najednou v těch horách dělo, jako by byl pytel roztrhl s těmi stra—

170$

šidly, nejen v Ještěde, ale všude až k Fridštýnsku dolů se jich najednou plno vyskytlo. – Ve Vraném (tak totiž se jmenuje les kolem zbořeného fridštýnského hradu), chodilo jich prý i ve dne. – Tam vlastně vyváděly ty své největší rejdy, v noci nemohl tamtudy nikdo jít. – Jak do houštiny vstoupil, už se mu něco vyhouplo na záda, bylo to půl člověka, půl zvířete, a tak dlouho na něm jezdilo, až se ubohý cestovník zvrátil. – Přišel-li potom k sobě, neležel víc v lese na tom samém místě, kde byl sebou uhodil, nýbrž hodný kus za lesem. Každý se i zbořeništi na čtvrhodiny cesty vyhýbal, dříu tamtudy chodil málokdo a teď pranikdo, i děti přestaly do lesa chodiť a na zpustlém hradě ostružiny sbírat, zahlídly prý leccos mezi těmi rozpuklými zděmi, co je k smrti vyděsilo.

To bylo všude o tom povídání! Na přástvách neměli teď o ničem jiném řeči, všecky písně a pohádky zapomněli a jen pořád si vedli tu jednu o těch strašidlech až skoro do omrzení.

Dáuno už se nebylo nic takového u nás ukázalo, leda že viďal domoslauský mlynář, když v noci chodíval ze Světlé domů, na potoce ve „Volších“ hejno bezhlavých kachen se šplouchat a že u „Výmelu“ hastrman v červeném kabátku si své pentle rozvěšoval a sušíval.

Taky zahlídli skotáci ještě někdy na „Chrbích“ lesní pannu, jak sedí na pařezu a své plavé, dlouhé

171$

vlasy si rozčesává, a když byl hodný vítr v noci, zaskučelo si taky štvaní okolo vesnice; ale že by bylo z toho něco člověku ublížilo, o tom nebývalo nikdy slychu.

Jaký tedy div, že se každý bál paty ze stavení vytáhnout?

***

Co teď lidé měli dost o strašidlech k vykládání, zapomněli trochu na krejčíkovu Anežku; ale po Florikově veselce bylo také o ní všude plno. Každý si o tom povídal, že ji Francka od muziky vyhnala, protože tam tak žadlavě s tím zkaženým študentem tropila a že ji Florik beztoho pro nic jiného nenechal, než že na ní zpozoroval, co je zač. Všecky holky, které se musily tehdáž na ni dívať, jak se pořád se synem vrchního točila a jak se páni jen okolo ní obsypali, mohly na ni teď psí hlavu strčit a vedly o ní řeči, že to byl hřích poslouchat. – Ti, kteří na svatbě nebyli, povídali to po nich, nebo každému skoro se líbí, když může o někom něco nekalého povídat a pes by nebyl od holky kus chlíba vzal, jak ji ze samé nepřízně vykřičali.

Francka, kde mohla, ještě na ni popichovala, ač holka před ní vody nezkalila, a ani jí, ani Florikoi přes cestu nevkročila. Ale čím zamračeněji chodil Florik po stavení, čím méně s Franckou měl a čím častěji na celé týdny odjížděl, tím více si jazyk o ni brousila, jako by ona byla za to mohla!

172$

Nesměla ve vsi ani nikam vejít, všude by byli před ní zavřeli, a tak dlouho ďouky, vedle kterých v kostele stávala, do ní strkaly, až na hrubou chodit přestala a o ranní jen dozadu mezi žebráky poklekla. A i teď nedala Francka ještě pokoje a říkala, že dobře ví, proč zalézá.

Ale nejhůře bylo, když nějaký týden po Francčině svatbě paní vrchňová ke krejčíkom poslala se vzkázáním, jestli by k ní Anežka do služby vstoupit nechtěla. Tu byly její nepřítelkyně na koni. Ted povídaly, teď že to konečně na ni vyjde, jaká to je lehká osoba, a nikdo že ji nebude víc moci zastávat, jak to ještě sem tam nějaký človíček si troufal, který holku pozoroval. Obzvláště pan farář nechtěl o tom slyšet, že by nebyla Anežka hodná a na faru směla vejít, kdykoli chtěla, starý pán i jeho sestra, která mu hospodařila, ji vždy rádi viďali a neohlíželi se ani za mák na ty zlé klepy.

Zakrátko utichl i o tomto poselství hovor. – Nechtěly se k tomu přiznat, ty holky povedené, že Anežka poslu, jak si tam po druhé pro odpověď přišel, dveře ukázala. Rodiče ji proboha prosili, jen aby s ním volně jednala a si pomyslila, že jsou páni přec jen pány, a s těmi že musí člověk jako s měkkými vejci; ale ona nepopustila a posel musil s hanbou odejít.

Nebylo mnoho holek na panství, které by byly jako Anežka učinily, třeba veďaly, nač paní vrch—

173$

nová s tou svou službou hraje. Ba některé se paní té ještě samy nabízely, a vyvdala-li holku, tu se k ní draly. – Vybula ale také každou, která u ní sloužila, že to málokterá dcíra ze statku mužoi přivezla, co služka od paní vrchňové, obzvláště jak ještě ti dva starší synové doma meškali.

Hoši se jen trhali o holky, které odtamtud ze služby se propouštěly; kdopak, ty rodičko boží, teď ještě dbá na počestnost, peníze přikryjou, bohužel, za našich časů. vše; jindy to bývalo přece jiné, to povídá každý.

Vrchního syn prý řádil, když se posel od krejčíků s nepořízenou vrátil, začal bičem okolo sebe šlehat a proklínat, až vlasy vstávaly. Bylo by to s poslem jistě zle dopadlo, kdyby nebyl najednou povoz s hostmi do dvora vjel a ten zkažený študent nebyl těm slečinkám, které v něm sedaly, naproti chvátal, takže posel mohl zostra upláchnouti.

Krejčíkova Bětka měla teď věru časy malované, všude si mohla jít, sestra zůstala vždy za ni doma a co v zejmě vypředla, to jí ještě k tomu na parádu přidala.

Anežka si pranic neřídila, sedávala neděli jak neděli ve svém červeném soukenném životku u studánky a než do sednice vešla, po každé si oči umyla.

Ale i na Bětku koukávaly teď holky s vysoka, když mezi ně vešla, a nahazovaly před ní, kde

174$

mohly, na Anežku; což onu více mrzelo, než na sobě znáti dávala.

Byla do světa, ráda se zasmála, ráda si poskočila, a mladé chase se vyhýbat a nikam nechodit, to by bylo její smrtí bývalo; a přece se jí to už mezi kamarádkami nelíbilo, nešlo to, jak to chodívalo. Rozmýšlela se arci hodnou chvíli, ale přece si šla konečně do kraje službu hledat.

Tenkrát viďali rodiče ponejprv Anežku plakat. Když se Bětka z domu Chystala, neskrývala více slzy své před nimi, veďala, že ona vlastně sestru z domu vyhání. – Ale Bětka ji proboha prosila, aby si to tak nebrala, že toho má již beztoho dost, co jí srdce utiskuje a těšila ji, že ví, že jí v kraji štěstí pokvete, že měla o tom sen.

A věru, sen se Bětce vyjevil, ač o něm tenkráte jen tak do modrá povídala, aby sestře lítosti ubylo; nerada z domova odcházela, nerada se s horami loučila. – O vánocích vstoupila v kraji do služby, a hle, už v pašijový týden obdrželi rodiče psaní, že ji tam jeden mladý vdovec s chalupou tak velikou, jako v Ještědě statek, pochtívá a za čtyry neděle že chce míť po svatbě. – Tedy se ti staří chudáci přec aspoň na jedné z dcír radosti dočkali!

Ani nevím, co to bylo, že tenkráte v těch našich horách, co by ruku obrátil, pořád něco nového se dělo. Ještě si lidé o strašidlech povídali a už zas nastal hovor o pašeřích.

175$

Ale nešla teď již řeč o takových chuděřích, kteří pro několik balíků cigár každý den v nebezpečí se vydají, přijíť na pár let do kriminálu, nýbrž o celé hrozné bandě, která provozovala pašování ve velikosti. Byli při ní asi odvážní a ostří chlapíci; jak se proslýchalo, přenesli zboží přes hranice pomezním strážníkům zrouna před ústy. – Nadarmo se za nimi pouštěli, nadarmo s nimi se potýkali; pašíři po každé vyhráli. Ani jediného až posud nelapli, aniž kdo měl zdání, co by to mohli býť zač a z kterého asi hnízda.

To jediné bylo jisté, že jde zboží přes Ještěd na českou stranu, neb až do lesů u Suché byli je stíhali; ale tu jim zrouna pod rukama zmizeli. – Po druhé zas za nimi přes Pláně běžali, až k Fridštýnu; tu opět jako by je byl „Vraný“ pohltil. Prohledali celý les; ale nikdež nic. Nebylo jinak, jistě měli někde na blízku bezpečnou skrýš. .

Pana vrchního to začalo jaksi dopalovat, že se pod jeho vládou takové věci dějou, jakých nikdá před tím nebylo. Každou chvíli dostal od krajského úřadu připiš, nemá-li ještě žádné o pašeřích stopy; rozzlobil se konečně na to a umenul si, že tyto neplechy stůj co stůj do kořene vyplemení.

Žádal tedy o pomezní strážníky – byla jich hezká hrstka, když na Světlou přimašírovali – a kde byla nějaká vesnička v Ještěde, tam jich po dvou, po třech ubytoval a uložil jim, aby na všech

176$

stezkách, obzvláště v noci, slídili, a jak by se kde něco podezřivého hnulo, hned aby jedni na druhé zapískli, aby jim přišli ostatní na pomoc.

Na Světlou dal čtyry, měli v hospodě bydlet; ale Florik tomu nepřipustil, došel si sám pro ně a oni musili u něho na statku zůstávat. Dál to nejspíše, aby měl zas u vrchního dobré oko, nebo tento mračil se na něho ještě od veselky.

Strážníci, sami to čiperní, mladí hošíci, právě se nehněvali, že přišli na bohatý statek místo do nuzné hospůdky, kde nebylo kromě kousku tvrdého chlíba a kozího sýra jiného k dostání. – Ukázali hospodáři i hospodyni, že jsou u nich rádi, obzvláště hospodyni, kterouž to prý tak těšilo, že teď najednou na své vyjížďky zapomněla a skoro pořád doma se držala a hostům svým posluhovala. – Ale u Florika zůstalo to při starém, pořád se po tom světě proháněl, ač měl teď doma hosty, kteří si tak rádi kartami hodili a přihnuli jako on sám, nepotřeboval je teprv kdovíkde hledat.

Však mu to nejspíše už nedalo, byl jako bludná duše, všude a nikde, to sám Pánbůh jen veďal, co tomu člověku scházelo! Od své svatby nebyl k sobě podoben a ještě vyjevenější než na svobodě.

Někdy ale zůstal večer přec doma, a to nejvíce, když se dali strážníci, než si na hlídku vyšli, do vypravování o pašířích … tu si k nim zasedl a válel se smíchy, když k tomu přišli, jak je ti nezbedové podvedli, když si nejjistěji myslili, teď že je mají.

177$

Do půlnoci byl by je poslouchal a vyptával se jich na každou mrvu.

Nejradš ale slýchal o tom pašířském hejtmanoi; to musil býť chlapík, Pane Bože, šla z něho prý až hrůza. – Velký byl prý jako hora a silný jako lev. Ten se uměl práť a potýkať … deset jich přemohl samojediný! Každý měl za to, že je taky nejspíše s tím černým spojený; nebo co vyváděl, nebylo k víře podobné. – Když si myslili, že ho nejpevněji drží, vymkl se jim jako ještěrka a skákal po skalách, kam by nebylo ani kůzle stouplo a spustil se do hlubin, až se člověku hlava zatočila, když se tam jen podíval. Ale po každé vyvázl se zdravými údy, a když měli za to, teď že někde leží s roztříštěnou hlavou, najednou před nimi zas běžal se svým balíkem na zádech, a když se zas znova za ním hodně upachtili a už dále nemohli, obrátil se a struhal jim mrkvičku. Žádná kulka ho netrefila, z čehož mnohý soudil, že je „fajksem“ nebo „festem“, však ono to beztoho jiné nebylo.

Někdy se sešlo více občanů u Florika, aby taky o těch pašířích něco zvedali; ale nejen že před strážníky říkali, že nemají ani zdání, kdo by mohl z jejich krajiny při té bandě býť, že to budou nejspíše Němci a nikdo z jejich hor, pravili si to taky mezi sebou. Pořád hádali, pořád hádali, ale ničeho se nedohádali. Ty můj Spasiteli, kdož by se byl taky praudy jen ve snu nadál!

***

178$

Celé líto až do podzimku číhali strážníci v Ještěde na pašíře; ale kde nic tu nic. – Byli je sice několikrát zdaleka honili, několikrát se s nimi i rvali ; ale nebyli jiného vyzískali kromě modřin a děr do hlavy, které při tom utržili.

Už je to samotné mrzalo, ale ještě více pana vrchního. Byl prý až z Prahy dostal jak říkáme nos, že je v tak důležité záležitosti tak vlahý. Přijížděl teď každou chvíli na Světlou a dohlížel na strážníky, jestli snad někde nezevlujou, místo co by po té pašířské spřeži střáhli.

Někdy byl Florik při jeho návštěvách doma, někdy zas nebyl; ale to bylo jedno, vždyť to s Franckou nebylo jako s jinou selkou, která nedovede s pány ani promluvit. Pan vrchní musil po každé u Blažinů slézt a co bylo na statku dobrého a vzácného, to mu přinesla mladá hezká žínka na stůl a po jídle k němu přisedla a vedala vždy tolik šprýmovného co vypravovat, že tlustý, starý pán vždycky vesel a spokojen odjel a úplně zapomněl, že má Florik ještě u něho vroubek, ba často zapomněl, k vůli čemu byl vlastně na Světlou přijel.

Tak to šlo zas několik neděl a všecko zůstalo při starém. Tu přihrčel jednou na k večerou, kde se toho nikdo nenadál, kočár pana vrchního jako bouřka na Světlou a za ním přimašírovala ještě četa strážníků. Teď jich měl pan vrchní takovou sílu pohromadě, že s nimi mohl zrouna vojnu věstí.

179$

Nesměli si ani odpočinout, musili s ostatními v tu chvíli na hora a pousi*& [& po vsi] se roznesla brzo zpráva, že se u ouřadu dovedali, že pašíři dnešní noc jistě s drahým zbožím přes Ještěd potáhnou, veďali prý strážníci každičké místo, kudy lesem půjdou; musili je tenkráte jistotně chytit.

Pan vrchní zůstal u Blažinů přes noc, aby mohl s těmi lotry, jak mu je svázané přivedou, hned za tepla protokol zavést. Co se Francka nalitovala, že Florik zas doma není, ten by si byl prý té cti vážil, že má pana vrchního za hosta! – Až posud byli páni vždycky na faře nocovali, když se na Světlé zdržali; bylo to velké vyznamenání, že si tenkráte k Florikoi zajel.

Pan vrchní se ptal, kde sedlák se už zas u všech všudy toulá; ale pousmál se, když slyšal, že si jel pro soudek spravedlivého vína, aby měl čím vzácné hosti uctiť; bál se prý, že by mu ho nikdo podle chuti nepřivezl, protož se vydal na cestu sám, mínil již na druhé poledne býť doma.

Teď teprv se panu vrchnímu ulehčilo, pravil, že bude mít nazejtří po tom tahání s pašíři právě nějakého řádného posilnění potřebí a šel si spokojeně lehnout; ale dlouho neležal s pokojem, po půlnoci ho vzbudila střelba z hor. Byla tam asi tuhá bitka; neboť více jak hodinu padala rána po ráně a pak teprv se udalo zas ticho.

180$

Nato poručil pan vrchní, aby ho několik těch nejvážnějších sousedů k lesu doprovodilo; hodlal svým vojínům naproti, ačkoli bylo ještě tma a chladno.

Vyšli si hezký kus za ves a ještě necítili, že by někdo přicházel z hor. Došli až k samému lesu, volali, křičali… ono nikde nic. Došli tedy volně až k místu, kde byl pan vrchní strážníkům kázal, aby na pašíře číhali; ale smutná podívaná na něho tam čekala: našel tam své lidi s krvavými hlavami, s prostřílenýma nohama a rukama, a ti, kteří nebyli mrtvi, nemohli se domů dovléci. Nadarmo se po chycených pašířích ohlížel; nebylo po nich nikde památky.

Strážníci je prý tak brzo nečakali; lehli si tedy trochu do chmerku, aby se drtínek prospali a posilnili. Ten, co měl bdíť a hlídat, zdříml si taky, a než se toho nadáli, byli přepadeni. – Bránili se prý, co mohli, což bylo taky na chudácích vidět, ale kdožpak kdy nad tím pašířským hejtmanem vyhrál? – Rval se prý i tenkráte jako posedlý, tři z nejlepších mužů se na něho vrhli; ale on všechny tři skolil, že zapomněli na věky dýchat. Tam u té staré borovice ležali ubožátka, vedle sebe nataženi!

Pan vrchní zůstal lítostí a zlostí jako bez sebe; tolik mužů mu byli pobili, tolik jich poranili a nic, pranic z toho! Z nich nezůstal ani jediný na místě, ani své balíky nebyli zahodili, ba nikdež ani kusa utržené kazajky, ani ztracený nůž nebo čepice, aby

181$

byl mohl člověk podle toho hádat a něčeho se dornakať… zrouna jako by byl po nich zametl!

Naši občané ho měli co těšiť, neznal se ani vztekem a pořád jen si naříkal, jakou bude míť hanbu a mrzutost, že ničeho nepořídil. Zapřísáhl se svatě, že nepovolí, dokud tu sběř všecku na šibenici neodvede a pro toho hejtmana že musí být ta houpačka ještě jednou tak vysoká, než pro každého jiného, i kdyby v něm pokreuního přítele poznal.

Ještě jednou přistoupil k těm ubitým a kázal, že mají býti položeni na nosidla a odneseni, a jak tak rozkládal, brzo v tu, brzo v onu stranu k lidem se obraceje, smetla mu větev s hlavy klobouk.

Rychtář se hned po něm shýbl, ale najednou vykřikl a místo po klobouku sáhl do křoví po něčem, co se tam v pokrvácené trávě blýštělo.

Ostře mu to pan vrchní z ruky vytrhl, byla to napolo roztlučená, čistým stříbrem kovaná dýmka – ale kdyby se byl Ještěd se sousedy probořil, nebyli by se snad tak lekli, jako když poznali, že je to dýmka – Florikova.

Sám pan vrchní ztrnul, když mu poveďali, komu náleží dýmka, kterou právě na místě našli, kde se byl ten pašířský hejtman samojediný těm třem strážníkům bránil; zůstal jako kamenný a dlouhou chvíli ani hlesnouť nemohl podivením a hněvem.

Byl to ale taky zlosyn ten Florik… celý svět a nejvíce pány vodil tolik let za nos!

182$

„ Lidé to tedy přec nadarmo neříkali, že to s ním musí mít nějaký háček; něco takového nebyl by ale přece ani jeho největší nepřítel o něm myslil.

Dlouho trvalo, než se pan vrchní vzpamatoval a zase k občanům promluvil.

Především jim poručil, aby o tom doma mlčali, čeho se byli dopátrali, neb hodlá prý hned zařídit na statku výslech. Doufal, že se spíše praudy dopídí, nebude-li nikdo u Blažinů vědět, kam svými otázkami míří.

Ale zrouna jako by byl stromům poručil, aby nešuměly, nikdo z občanů ho neposlechl; rozkazoval větru. Žádný z těch, kteří se byli s ním na cestu vydali, nemohl se domova dočkat, aby svým lidem podiunou novinu vykládal a už se napřed těšil, jak asi budou oči a uši otvírati, až se dovědí, kdo byl tím pašířským hejtmanem, o němž bylo všude tolik hluku a povídání.

Jeden ze sousedů po druhém se potajmu sebral a utekl panu vrchnímu, a než se toho nadál, byl samojediný s rychtářem v lese, a ostatní už dáuno doma rozkřikovali, čeho se byli dopatřili.

Když docházel pan vrchní ke Světlé, byla už celá ves vzhůru, mohl se sotně k Blažinom dotlačit, lidé byli statek obstoupli a rotili a nadávali Florikoi a jeho ženě dost a dost, a Francka mu padla k nohám, jak do sednice vešel.

Klesala z mdloby do mdloby, válela se na zemi a mezi tím prosila a křičala proboha, jen aby jí

183$

vrchní uvěřil, že je ve všem tom nevinna, co si lidé o jejím mužoi povídají.

Pan vrchní ji zdvihl – jakpak by se taky nebyl nad tou mladou krví slitoval? domlouval jí, aby ve svém nářku přestala a chce-li, aby jí uvěřil, že o ničem neveďala, co Florik kul, tedy aby upřímně poveďala, co na něm zpozorovala.

Milá Francka se nedala dlouho pobízeti. Začala hned plačky vypravovati, že Florik s diunými lidmi v noci domů chodíval a ráno že byli ti tam; že jí ze svých cest drahé věci nosíval, ale za to že musila potajmu jeho krvavé prádlo zapírat, aby se prý lidé čeládkou nedoveďali, když se do krve sepral; a ještě mnoho jiného povídala; z čehož se ukázalo, že byl Florik skutečně tím, zač ho vrchní a sousedé hned měli, jak jeho dýmku našli.

Mladá žena se tak upřímně zpovídala, ba zjevila vrchnímu i věci, na které se jí ani neptal a ukazovala takovou ošklivost k svému nezdárnému muži, který ji byl tak hanebně podvedl a navždy věk jí zkazil, že jí pan vrchní dovolil po stavení chodit jako jindy. Také jí sliboval, že k vůli jejímu otci pro ni udělá, co bude jeho možného a na jmění její že nikdo nesáhne, dokáže-li před soudem tak jasně jako teď před ním, že o Florikových kouskách zdání neměla.

Po hospodyni pak vrchní vyslýchal čeládku, ale k těm už nemluvil tak tenounkým hláskem, jako k Francce; byl to pán, který si dovedl jak se patří

184$

zahroziť! Každý měl u něho šatlavu jistou, koho by byl ve lži zastihl.

Mezi samým vyslýcháním a spisováním přišlo poledne. Pan vrchní byl dal celou vesnici strážníky svolanými z ostatních vesnic vůkol obstoupit, aby mladého sedláka hned popadli, než se ještě nadíti mohl, co se na statku děje. K polednímu se měl podle Francky vrátit; ale hodina po hodině minula a nikde nebyl jeho vozík ještě k spatření, ač od nás ze Světlé je přece mnoho mil do dálky vidět.

Pan vrchní se toho lotra už ani dočkat nemohl, vylezl samou netrpělivostí až na kostelní věž a rozhlížel se po něm sám po celém vůkolí. Koukal při tom takovou dlouhou troubou, kterou je prý vidět až na konec světa, a dívá-li se skrze ni člověk v noci do měsíce, vidí v něm svatého Davida, jak na harfu břinká; proto tomu prý taky říkají dalekohled. Ale pan vrchní spatřil tak málo Florika jako každý jiný, kdo po něm jen svýma vlastníma očima slídil. Za to zahlídl někoho jiného… z města přiháněl ke Světlé největším tryskem jezdec.

Pan vrchní byl v tu chvíli s věže dole a pospíchal jezdci naproti; veďal, že mu něco důležitého nese, jinak by nebyl koně popoháněl, jako by ho byl chtěl potrhat.

Měl dobře. Jezdec byl nový lesník z Fridštýna, slyšel o pašeřích, když službu nastoupil a pilně po nich slídil, ale ničeho podezřivého se až posud nedopídil. Dnes v noci ale viďal několik mužů

185$

v největším spěchu s balíky na zádech okolo myslivny uhánět, vzal pušku a spustiv se za nimi, zpozoroval, jak jeden po druhém v starém hradě zmizel. Míval o tom starém zbořeništi, prý hned své myšlenky; ale teď nabyl přesvědčení, že tam bude asi ta hlavní pašířská skrýš. Běžal hned do vesnice, vzbudil rychtáře, pobízel sousedy, aby se s ním na cestu vydali a to staré hnízdo obstoupili, že ty čisté ptáčky tam teď všecky do jednoho chytí, ale sousedé nechtěli o ničem slyšeť, a stáli pořád na výmluvě o strašidlech, buď že se jich skutečně báli, nebo ze strachu před pašery; ti se prý každému kdo proti nim mluví a jedná, kruté mstívají, proto asi taky předešlý lesník mlčal, ač zajisté leccos veďal a viďal, co v pořádku nebylo.

Lesník musil tedy sám až do městečka pro pomoc, kdež se doveďal, že je všecko z branných mužů v horách; i pustil se za nimi až na Světlou. Žádal vrchního o několik udatných chlapíků, kteří by se dovedli těm lotrům postavit, a vyprosil si zároveň dovolení, najdou-li již tu peleš prázdnou, čeho se skoro obával – neboť pašíři měli po celý den času dost upláchnout – aby ji směli zasypat, by se tam nic takového více zahnízditi nemohlo.

Tato moudrá řeč se panu vrchnímu ukrutně líbila. Vypravoval lesníkoi navzájem, co se bylo tuto noc v horách přihodilo a zaradoval se, jako by byl panství vyhrál, při myšlence, že v starém hradě snad Florika lapnou, neboť ještě nebylo o něm ni—

186$

kde vidu, a pan vrchní se už začal potajmu strachovat, že snad pašíř, větře, co se děje, přes hranice mu uklouzl. Pěkná to kaňka! Nebyli by mu potom lidé vyčítali, že měl místo zavádění protokolu radš dát pašíře stíhat, dokud nemohli býti ještě daleko, na to čmárání že měl později času dost?

Poručil tedy hned, aby polovice mužů, co jich na Světlé bylo, s lesníkem k Fridštýnu na cestu se vydala; druhá polovice musila statek a vůkolí hlídat, aby byla hned při ruce, kdyby se Florik buď přece vrátil nebo cos jiného se vyskytlo.

Který sedlák měl koně, ten ho taky musil přivést, aby se strážníci dříu na ten starý hrad dostali; už se začalo smrákat a na Fridštýn je po silnici hezkých pár hodin; po pěšinkách je tam člověk mnohem dříu; ale tamtudy nemožno s koni.

Celá ves se sběhla, když strážníci na koně sedali; to bylo nějakého proklínání! Ti, kteří se s Florikem nejčastěji napili, dováděli teď nejvíc a těšili se už, že se půjdou podívat, až ho budou věšet. Tak to dělávají obyčejně přátelé, když se na člověka neštěstí hrne!

Francka stála sama v sednici a poslouchala, co se to venku tak náhle shluklo. – Neveďala ještě, co se děje, a myslila, že to snad už Florika vedou; nebo nepřelhala pana vrchního, muž její jí opraudu řekl, aby ho na poledne čekala. Ale koňský dupot

187$

znenáhla utichl a v sednici se uďálo mrtvo a ticho jako před tím.

Francka si sedla na falousek a dala se zas do přemýšlení; však měla proč! Musila si už napřed vymyslit, jak na úřadě pánům odpovídat, aby se nespletla a pořád na jedné věci stála. Páni prý dovedou člověka otázkami omámit, že jim vleze do pasti, ani se toho nenaděje; to vždycky slýchala, musila se tedy míti na pozoru.

Tu se jí zdálo, jako by někdo na nejzadnější u sednice okénko, na to právě, co šlo do sadu, zaťukal. Zas se zalekla, zas si myslila na Florika. Ale ani se nepohnula, ani se neozvala; nechtěla s ním nic více mít, a jen o tom měla myšlení, jak by se sama z bahna dostala; mohl se starat, jak z toho vyvázne, dbala jenom o se.

Zapomněla Francka, zapomněla, jak často ho byla pobízela, jen aby šel a pánů se nebál, že na něho nebude mít nikdo podezření, a jak se těšívala, když jí ze svých křivých cest drahé šaty a zlaté šperky přinášel. Dobře, předobře vedala, při jakých půtkách si byl zkrvácel prádlo, které mu potajmu právala. Ale na se nežalovala, poštívala vrchního jen pořád na něho.

Zas to na okno zaťukalo … ale ne… tak Florik neklepával, když se chtěl v noci potajmu se svými kamarády do domu dostat; bylo to klepání jiné, a Francce přec povědomé.

Tak ji jindy její malé přítelkyně volávaly, když

188$

chtěly, aby s nimi šla do lesa na jahody. Tatík ji nechtíval pustit, bál se o ni, ale sotně to tuk, ťuk, tuk zaslechla, již taky z dveří vyklouzla, aby nevedal.

Ze starého zvyku, skoro proti své vůli přistoupila k oknu; ale couvla, jak se ven podívala. – Dvě oči na ni zasvítily z umrlčí tváře. Hrůza ji obešla, myslila, že jí to smrt do oken kouká, jak to bývá, když má někdo z domácích ještě tu noc oči zavrátit.

Brzo se přesvědčila, že to venku nestojí smrt, sklo v okně zacinklo a Francka poznala, že je to Anežka krejčíkova, která ho byla fěrtochem promáčkla, aby k ní mluviti mohla. Vypadala ale právě jako nebožka.

„Kde máš Florika?“ ptala se jí holka a zuby jí drkotaly jako v největší zejmě; nebylo jí skoro ani rozuměť.

Francka se vzpamatovala, jak zaslechla lidský hlas; ale všecka její stará nenávist a zášť na kamarádku se v ní zas zdvihla, jak ji před sebou spatřila.

„Co ty se máš na něho co vyptávat, ty poběhlice?“ osopila se na ni. „Už jsi zapomněla, co jsem ti slíbila, ukážeš-li se mi okolo stavení?“

„Jak jen teď na takové daremnosti mysliti můžeš“, lomila holka rukama, „když je ti povědomo, jak to s mužem tvým dopadá! Chytí-li ho, je s ním zle, to víš tak dobře jako já, protož mi honem odpověz.“

189$

„To tys tomu ráda, viď, že mu to takové přišití?“ píchala Francka holku, která se třásla, jako by se byla hlaunice o ni pokoušela; „za to, že tě sedět nechal, a že se teď nikdo jiný s tebou ošidit nechce!“

„Až bude poušem,*& [& po všem] pak si svůj jazyk zas o mne podle libosti brus, dovolím ti všecko; ale teď se nade mnou smiluj a pověz mi, kde je Florik? Musím to vědět!“ prosila ji holka se sepiatýma rukama.

„Podívejme se na toho chytrého ptáčka!“ posmívala se Francka, „chce, abych jí poveďala, kde je muž, aby mohla jíť a jej udat! Tys na mne nedozrála, ty potměšilko! Viď, to by se ti líbilo, aby ho oddali s provazníkovou dcírou (oběsili), za to, že se nechtěl dáť oddat s tebou?“

Francka sotva dořekla, zas uskočila leknutím; holce se oči tak divoce zajiskřily, jako by ji byla chtěla probodnout.

„Nepřestaneš-li utrhovat a v tu chvíli mi nepovíš, kde je Florik, abych mu mohla běžet naproti a poveďala mu, co se zde proti němu osnuje, udělám si zde před tvýma očima smrt; ale dřiu půjdu k vrchnímu a povím mu, že jsi o všem veďala a mužoi pomáhala, aby tě tedy pokutoval, jak bude tvou vinou Florik pokutován, nepodaří-li se mi jej varovat.“

***

190$

Francka se začala Anežky bát; bylať s to dokázat, čím jí vyhrožovala. Snad vedala více, než se Francka domýšlela, jestli ji ve dne v noci špehovala, jako ona holku, mohla leccos zahlídnout a zaslechnout, z čeho by bylo Francce těžko bývalo před panem vrchním se vykroutit. Zkrotla touto myšlenkou a přestala na holku tak zvysoka: beztoho jí bylo už dříu hlavou prolítlo, že by bylo nejlépe pro ni, kdyby Florik pánům upláchl. Bála se už toho, až mu před soudem do očí řekne, že o ničem neveďala, co on spáchal; mohl se jí zpomstiť a ji splíst, že by jí nebyl ani vrchní sám z toho pomohl.

Francka se jen stavěla, jako by myslila, že chce Anežka Florika zkazit; veďala dobře, jak mu přávala, a že i teď v ní proti němu falše není, jako že lepšího posla ani najíti nemůže! ale přec váhala holce odpověděti, nechtěla, aby se na ni vyzradilo, že o Florikoi přece jen veďala.

Anežka se do ní koukala, ani nedýchala, pousmála se trpce, uhodlat, proč asi neodpovídá; začala tedy na ni zas sama.

„Strážníci odjeli prý k Fridštýnu,“ povídala tichým hlasem, aby její slova nikdo nezaslechl; „co tomu říkáš, abych se v tu stranu pustila? Předběhnu je o dobrou hodinu, a najdu-li tam Florika, může jim dvakrát utéci, vezme-li nohy na ramena. „

„Nezdrhuji tě, chceš-li se tam podívat,“ odpoveďala jí chytrá Francka pyšně, „snad že ho tam

191$

najdeš, je-li ti tolik záleženo na tom lotroi. Ale rouně k rounému se hrne, to bylo odjakživa. Myslím, že by byl vrchní sotva strážníky na Fridštýn do modra vypravil; musila mu přijít odtamtud nějaká jistá zpráva.“

Anežka více neslyšala, rozuměla Francce, a jako stín se ztratila v soumraku mezi stromy v sadě.

***

U truhláře sedali právě u večeře a vypravovali si, jaké to věci se teď na tomto světě dějou, že teď nemůže skoro ani bratr bratroi věřiť, tím míň někomu jinému; tu se otevřely zprudka dveře a Anežka krejčíkova vlítla do sednice.

„Truhláři,“ řekla, aniž byla pozdravila, „minulý týden kupoval jste od taťka tu naši štrýmu a on vás odbyl, že jí neprodá, neb chystá ji prý mně. Ale teď by vám ji nechal, dáte-li mu za ni, co jste podával.“

„Aha, obrátila se korouhvička,“ smál se truhlář; „vždyť jsem veďal, že nedá žádný více! Ale, holenku, co jsem před týdnem dával, to nedám dnes; nesleví-li tatík desítku, může si krávu nechať, už o ni nestojím.“

Holka si těžce oddychla. „Když to jiné není, tedy sázejte, co za ni dáti můžete; ale zčerstva, chvátám.“

„Copak u vás hoří, že tak pospícháš?“ divil se truhlář a bral z truhly bankovky. „K čemupak ty

192$

peníze tak najednou potřebujete? Vždyť jsem s taťkem před chvilinkou mluvil a on o krávě ani nemukal.“

„Zmýlil se, jak stříhal a zkazil drahý kus sukna, musí je platiť,“ zapálila se holka nad svou nevinnou lží a brala truhláři čerstvě peníze pod rukama se stolu, vážíc si je pevně do šátku, který si byla honem s krku strhla, a než se jí mohl truhlář optati, komu asi to drahé sukno náleželo, vždyť si lidé ke krejčíkoi tak kalé věci k šití nedávali, byla ďouka ze dveří ven.

„Trvám, že ta holka pozbývá,“ zabručal si truhlář, jak se zas mezi ostatní za stůl posadil a chutě lžíci do kysela se škvarky namáčel, aby si vynahradil, čeho byl zameškal.

Venku fučal vítr ostrý jako meč, každou chvíli přehnal přes měsíc tak těžkou chmuru, že nebylo na krok cesty před sebe viděť, a z ní se spouštěl déšť tak sychravý a studený, že člověku jako sty jehel šat prosákal.

Ve vesnici i na vůkolí bylo mrtvo jako na poušti; kdo nemusil, ten taky z baráku ani hlavu nevystrčil; ale navzdor špatnému počasí brala se přece holka z vesnice k horám a sotva měla poslední stavení za sebou, uháněla s větrem o závod.

Byla bosa, prostovlasá, bez kabátku a loktušky, ba ani šátek na krku neměla; ale Anežka necítila ani zimu, ani dýšť, běžala jen pořád kupředu po nejkratších pěšinkách k Fridštýnu.

193$

Krátké cesty bývají málokdy ty nejrounější, obzvláště jak je to u nás v horách; ale co dbala holka na pohodlí? Co si dála ze skal, na kterých její nohy krvavé šlépěje zanechaly? co z potoků, do nichž až po pás zabředla? co z ostrých kořenů, přes které padala? co z pichlavých větví, které jí tvář až do krve zašlehaly? Myslila jen, kudy je nejblíž a nevyhnula se ani skále, ani vodě, kdyby si tím byla o deset kroků zašla, mířila pořád přímo k starému hradu, z lesa po plahočině a plahočinou zas do lesa. Neveďala ani, měkce-li nebo tvrdě-li stoupá, jestli jí to chladí vlahý větřík uhřátou tvář, nebo jehličí kůži ošlehuje. Někdy se zastavila a naslouchala k silnici… kroužila se pod ní, hluboko v údolí jako had; ale mimo Meluzinu, která si v povětří nad ní zaplakala, neozval se široko daleko žádný jiný zvuk. Vojáci musili býti ještě daleko za ní. Holku to po každé u srdce píchlo, že je kolkolem tak ticho a že ten svět jde pořád tím svým starým chodem, jako by bylo všecko jako jindy a na Florika tak hrozný osud se nevalil.

Najednou se začalo v temném lese šeřit, dýšt přestal a měsíc se z mračen vykoulel, jasný jako rybí oko. Vesele svítil holce na její smutné cestě, ale už nebyla dlouhá, uďála jen několik kroků ještě a stála na pasece nad fridštýnskou myslivnou. Starý hrad se vypínal na čtvrt hodinky cesty pod ní.

Teď teprv, když zbořeniště spatřila, stáhlo se jí srdce strachem. Zastavila se chvilinku a hleděla

194$

k těm šedivým zděm a myslila si, jestli v nich přece Florika najde a jak to s ním asi dopadne. Tu ji něco zezadu popadlo a chtělo ji to zvrátit; holka byla silná a mrštná, nedala se a vymkla se statně huňaté strašlivé postavě, která ji byla přepadla.

„Máte po komedii,“ pravila holka a nic se strašidla nelekala, už veďala, kdo to na Fridštýně strašil a proč to bylo: „hleďte, abyste se odsud co nejdou dostali, vrchní ví všecko a vojáci už jsou na cestě za vámi.“

Strašidlo se chtělo zas znova do ní pustit, ale jak slova svoje ještě důrazněji opakovala, se zarazilo. Rozmýšlelo se, jako by neveďalo, má-li holce věřiť čili nic; ale najednou se přec obrátilo a uhánělo pryč do nejtemnější houštiny, co mu jen nohy stačily.

„Pověz!“ křičala Anežka za ním, „pověz, je-li kdo na hradě?“ Ale křičala nadarmo; kdež už bylo strašidlo!

„Máš přátele, Floriku, máš,“ vzdychla si holka bolestně, „zrouna takové, jako je tvá žena. Dokud ti bylo blaze, držali se tě zuby nehty, a teď, kde jdou zlé časy na tebe, ukazujou ti paty.“

Ale vtom ji napadlo, že by snad přece nebyl přestrojený pašíř jen tak beze všeho utekl, kdyby byl ještě někdo na hradě; držali prý pevně k sobě a jeden druhého neopouštěl, snad se už byl vydal Florik k domovu… už ho viďala, jak se ničeho zlého nenaděje a svým drábům právě do pasti

195$

vchází… krev v ní stydla při této myšlence, dala se znova do útěku a v několika skocích stála v zbořeništi.

Stála tam dlouho jako bez sebe, srdce jí tlouklo, hlava se jí točila, div že se nezvrátila… trvalo to chvíli, než se vzpamatovala a opatrně se ohlížeti začala. Bylo tak ticho v těch starých křovím obrostlých rozvalinách, jako na hřbitově; nikde ani hlásku, jen někdy si v staré věži sova zahoukla, až holku zimomorka přeběhla; veďala, že to zlé znamení.

Dodala si mysli a začala po hradě zpolehounka chodit a po lidských stopách pátrat; ale čehož se mohla v noci bez světla dopídit, jsouc tam ještě k tomu nepovědoma?

Teď teprv ji napadlo, že neměla jen tak beze všeho na cestu se vydat. Ach, jak si vyčítala, že tak zbrkle z domova utekla, beze všech prostředků a pomůcek, že si ve svém smrtelném strachu nevzpomněla, čeho jí mohlo býti potřeba!

Vstoupla do klenutí hned vedle bývalé brány, odkud prý rytíři špehovali, jestli se žádný nepřítel na ně nehrne; ale sotně v něm několik kroků udála, obestřela ji čirá tma, nemohla vyzkoumat, je-li tam někdo ještě mimo ni.

Zrouna tak se jí dařilo v jeskyni, kde prý bývala ta rytířská kuchyň; jen napřed, kde měsíc trochu svítil, bylo jí lze se ohlídnouti, ale dál dozadu bylo temno jako v hrobě; nadarmo makala po vlhkém

196$

kamení, jestli tamtudy nevede nějaký vchod do hradu. Vyšla ven, jak byla vešla, nevyzkoumala ničeho. Co si teď měla počíť? Měla křiknouti? Křiknutím mohla všecko prozradit, noc byla teď tak tichounká, že se každý zvuk široko daleko rozléhal, a byl by se jí Florik hlásil, kdyby byl své jméno zaslechl? Naopak, byl by se snad ještě lépe skryl. Že ho to volá její hlas, na to by byl málo dbal, snad jej ani více neměl v paměti, léta – léta uplynula, co ho neslyšal.

V holce klesala odvaha, čas ubíhal jako voda, každou chvíli přicházeli strážníci k hradu blíž, mohli tam býť, než se jí podařilo Florika najíti a dáť mu výstrahu … zoufalost na ni šla a v největším svém strachu vrhla se na zem a volala z hloubi duše své k Bohu, aby ji neopustil.

Vtom jako by vedle ní v křoví bludičky poskakovaly; polekaně se vzchopila, aby se jim uhnula, než ji ještě omámí a kdovíkam zavedou; ale brzo si povšimla, že to nejsou žádná světýlka ze země vyskakující, nýbrž mdlá zář, která ze základů staré kulaté věže se prodírá a zas mizí.

Vděčné vztáhla ruce k nebi. Bylo patrno, že kdosi ve věži dosud mešká.

Ale jak se do ní dostať? Obcházela ji kolkolem, ale ač byla vždy slýchala, že je do ní napolo zasypaný vchod, nemohla se ho přec se žádné strany dopídiť… všude bylo rumu a křoví, zrouna jako naschvál, narounáno. – Už si neveďala jiné rady,

197$

když pořád nadarmo okolo ní slídila, než skulinou, kudy světlo vycházelo, zavolat, pojdi z toho co pojdi. Co ale potom, když tam Florik nebyl a na místo něho nějaký divoký chlap na ni se vyřítí! Zamhouřila oči… nesměla na to ani pomyslit.

Najednou se záře úplně ztratila, ve zdi to zašramotilo, jako by někdo velký kámen odvaloval, načež mužský opatrně nízkým a úzkým průchodem vylezl.

Narovnal se, když byl venku, podíval se na hvězdy, jak je asi už pozdě, naslouchal do dálky a zahoukal jako před tím sova. Jak ruce k ústům pozdvihl, aby se jeho hlas více rozléhal, bylo vidět, že má jednu z nich krvavým šátkem obvázanou.

Chvíli čekal jako na odpověď, ale ono nic; jen v borovici, která jako procas (korouhev) až podnes*& [&Psáno r. 1859] na věži se houpá, zahvízdal vítr a cuchal její silné větve.

Zavrtěl hlavou, zahoukal znova, poslouchal zas v stranu k lesu, odkud byla Anežka přišla … snad se mu měl ozvat pašíř, který utekl, místo co měl zůstat na stráži… ono zas nic, za to se mu ale někdo ozval, koho by se byl zde na světě nejméně nadál… ustoupil se zježenými vlasy, vypoulenýma očima jako před duchem – před Anežkou.

„Jen se mě tak ukrutně nelekej, Floriku!“ pravila holka a srdce se jí v těle obrátilo, jak ho před

198$

sebou viďala a si pomyslila, že nemá přítelínka na tom celém široširém světě, „ještě není tak zle, jak se snad domníváš. Páni sice vědí všecko, našli v lese tvou fajku a lesník fridštýnský vás viďal v noci k hradu utíkat, poslali sem za vámi vojáky, ale ti zde pod půlhodinkou nemohou býti; upláchneš jim hračkou, vydáš-li se hned na cestu.“

Florik se popadal za hlavu a koukal jako pomatený okolo sebe.

„Tedy nás přece mají, přece?“ mumlal mezi zuby, zapomínaje překvapením se přetvářeti a zapírati; „však jsem si to hned myslil, jak nás jich v lese taková síla přepadla, že máme udavače mezi sebou. Kdybych veďal, kdo to je, ten by se mohl těšit! Ale co ty tu chceš?“ obořil se náhle na holku. „Přišlas se mi posmívat, jak daleko to se mnou došlo, nebo stojíš zde snad místo kněze a chceš mě na smrt připraviti, než mě v konopí utopí?“

„Bůh ti tvé zlé řeči odpusť, Floriku!“ zaštkala Anežka a byla by skorem omdlela; taková se na ni hrnula lítost, že Florik tak žadlavě o ní smýšlí; „ale mluv si co chceš, jen dělej, abys co nejdříu se svými kamarády odsud se dostal… jiného si od tebe více nežádám. – Hranice nemáš daleko a v tomto šátku ti nesu pár grošů peněz … abys … abys nemusil snad s sebou vzít… co patří jiným.“

„Vždyť jsem veďal, že ty nic bez kázání neuděláš,“ zaškaredil se Florik; „ale mohlas si cestu uspořit. Jestli to na mne vyšlo, že jsem já byl tím

199$

pašířským hejtmanem, před kterým se každý třásl, tedy to vyšlo, nebudu se pánům skrývat; svého živobytí si ani za vindru nevážím, ať se mnou dělají, co se jim líbí, mám toho všeho beztoho už až po krk.“

„Že jsem se od tebe takových slov dočkat musila!“ zabědovala holka. „Myslila jsem si, kdovíjak jsi šťastný a jak spokojený, vždyť jsi měl, čeho jen srdce ráčilo! Ale nechme toho raději a nemysli na to, co bylo, nýbrž co na tebe čeká. Páni ti nic nesleví, i kdyby tchán kdovíjak platil a ty krví před nimi zaplakal; stydí se, žes tak dlouho z nich rozum tahal, a strojí ti muka jako ještě žádnému. Považ, ó rodičko Boží, jak ti bude, až tě spoutaného krajem povezou, kdes býval mezi všemi nejpřednějším a kde teď každé dítě. na tebe prstem ukáže… ustrň se sám nad sebou, uspoř si toto trápení a pospíchej odsud. – Slyš, teď zazpívali ve vesnici již kohouti, měsíček se nad lesem níží, růsa padá, není daleko do rána, a až se rozšeří, nemůžeš nikam – nikam!“

Florik nebyl Anežku od své veselky viďal, skrývala se před ním a šla mu všude zdaleka s cesty, a on sám vrazil jako chycený zloděj hned oči do země, když zahlídl v zahrádce u krejčíků červený životek se míhať. – Teď ale najednou k ní svůj zrak pozdvihl a koukal tak upřeně do ní, jako by si byl chtěl vše to vynahradit; tu si teprv povšiml, že je prostovlasá, smáčená, zkrvácená.

200$

„Jak to ale vypadáš, holka?“ ptal se jí mírnějším hlasem. „Kdo tě za mnou v takovém nečase, takovou cestou poslal, snad ne Francka?“

„Ne,“ zajíkala se holka, „šla jsem sama; ale ona ví, že jsem se za tebou pustila; byla jsem se jí ptáť, než jsem se na cestu vydala, nejsi-li snad někde jinde,“ k čemuž honem přidala, „aby si snad nemyslil, že něco dělám za Francčinými zády.“ „Proč nechala tebe jíť? proč nepřišla sama, jak by se to bylo pro ni patřilo, chce-li býti pořádnou ženou? Snad ji nezavřeli?“ ptal se znova, nespouštěje dosud s holky očí.

„Ne, ne, toho se neděs; Francka je na svobodě, může si chodit, kudy se jí líbí,“ odpověděla mu Anežka čerstvě. „Lidé říkají, že taky do ničeho nepřijde, umí si prý pomáhat; ale sama přijít nemohla, vždyť vidíš na mně, jak je cesta špatná, a víš, jak je lesem nebezpečno; byla by strachy pošla, a kdyby se to byli páni dovedali, že byla za tebou, mohlo jí to škodit. Dělá teď před nimi, jako by jí po tobě nic nebylo; ale to se rozumí, že jen na oko, až budeš v bezpečnosti, přijde zajisté hned za tebou.“

„A tys mohla necestami za mnou se plahočit? ty jsi se zlých příhod nebála, ani noci neděsila? tobě na tom nezáleželo, že si pány rozhněváš, pustíš-li se za proklatým pašířem?“ pronesl Florik hlasem ještě jemnějším. „Ale nemluv mi více o ženě, nedbal jsem nikdy o ni a nechci o ní do smrti víc

202$

slyšet; je to špatná ženská, muka s ní žít pod jednou střechou.“ A zas se mu oči tak divoce jako prve zasvítily. Anežka si netroufala o Francce více hlesnout…

„Poslyš, holka,“ začal po krátkém pomlčení, „teď není, jak sama víš, kdy k dlouhému otálení: ublížil jsem ti ve vzteku, žes mne nechtěla, a nechal jsem ti taky ublížit; ale vím, že přece víš, jak to se mnou dopadalo. Třeba jsem se s tebou nescházel, proto přece jsem na tebe nezapomněl, i kdybych byl chtěl, nebyl bych to ani dokázal – něco tedy za něco, chceš-li, abych upláchnul, musíš ty se mnou.“

„Pro svaté rány, jaké to hříšné řeči vedeš v takové době?“ zděsila se holka. „Jak bych já mohla s tebou jíti, když máš svou ženu, kterou jsi před Bohem a lidmi přijal? Zaklínám tě, abys se zde déle se mnou neobmeškával, máš nejsvrchovanější čas, chceš-li se odsud dostať; to víš, že to, čeho si na mně žádáš, nikdá neučiním.“

„Mohl jsem to věděť napřed,“ vzkřikl Florik jako tenkráte u studánky, „žes mě zas jen mámit přišla. Odjakživa to bylo takové s tebou, po každé, když jsem si myslil, že mne přec jen ráda máš a nikdá více ode mne už neupustíš, odstrčila jsi mě pro nic a za nic. Ale dobře, nechceš-li se mnou, nehnu se tedy tady odsud, nech si mne chytnou a svážou a do nějaké vlhké tmavé žumpy zavezou,

203$

kde dříu slunce nespatřím, až mě povedou, aby mě krkavcům na hody pověsili!“

„Zadrž, probůh zadrž!“ hořekovala holka a padla před ním na kolena.

„Ty, ty jediná jsi mého neštěstí příčina!“ zvolal pašíř, a nic na to nedbal, že začalo nebe k „Malé Skále“ už blednout a měsíc za hora zacházel, „proto žes mě nechtěla a k jiné holce nutila, jen abys bílá jako beránek do nebe vejíti mohla a ani poskvrny na tobě nebylo k nalezení. Byl jsem chlap do větru, nezapírám to před nikým a radš jsem lidem co naschvál uďál než k vůli; ale s tebou bych byl duši rozdělil, a čemu bys ty byla bránila, toho bych byl taky nechal. – Tobě nezáleželo ze mne co kalého udělat, ty modlářko, tys jen chtěla ve zpovědnici svou ctností se blýštět, že čtvrté přikázání plníš. Tys tím vinna, že jsem se stal z tuláka a z hejřilce pašířem, z pašíře mordýřem, tys mne dohnala, že mně nikde jinde volno nebylo, než v lese, když vítr skučal a větve lámal a pušky bouchaly a kulky lítaly a já se rváti mohl jako ta divá zvěř … jen tak jsem přehlušil červa, který mi na srdci hlodal…“

Holka ležela před ním s tváří zoufale v zem zarytou; ale najednou se zdvihla a poslouchala do dálky… opatrně rozhrnula keř, za kterým s Florikem stála a zsinala jako smrt… natáhla ruku…

204$

Pašíř se podíval, kam ukázala… v ranní mlze se v údolí něco zablýštělo. – Florik sebou trhl a sáhl si honem zdravou rukou za pas, měl tam pěkně vykládanou bambitku.

„Je amen!“ řekl tiše, ale hlas jeho zněl dutě jako z krypty.

„Ještě ne,“ volala holka a najednou stála pevně na nohou, tváře se jí rděly, oči se jí jiskřily: „arci cestou tou teď již nemůžeš, ale co na tom? Půjdeš jinudy… na východní straně se spustíš … máš odtamtud ještě blíže do lesa … co si z toho děláš, že je tam příkrá skála … vždyť umíš lézt a skákat jako kočka.“

A vší silou popadla zdráhajícího se za ruku a táhla ho k místu, odkud myslila, že se bude moci s hradu do lesnaté doliny spustiť a nepozorovaně uniknout.

Ale sotva mezi zbořené nad propastí zdi vstoupila a do údolí se podívala, už zas ucouvla, jako by byla na hada šlápla… i v tu stranu se dole mezi stromovím bodáky a ručnice blýštěly… a tam také … a tam ještě dále také … celý hrad byl obstoupen, a už se několik strážníků s nataženými kohoutky po úzké písčité pěšince opatrně nahoru k zříceninám ubíralo.

Florik je divokým zrakem měřil.

„Hleď upláchnout, holka, v šarvátce proběhneš snadno, nedám se jim tak lehce; ač jsem v hradě samotný, budou míť přece hezký kus práce se

205$

mnou. Leckterý z nich, jenž sem vejde hlavou vzhůru, odejde odsud nohama napřed.“

„Snad bys nechtěl znova ruce nevinnou krví si przniti?“ křikla Anežka přidušeným hlasem, a v tu chvíli mu sáhla za pas a bambitka letěla do křoví.

„Tedy chceš, abych pošel jako pes a těm holomkům ani bránit se nemohl?“ zařval Florik bez sebe vztekem.

„Nebudeš více zabíjet,“ pravila holka tak pevně, jako by se byla náhle v silného muže proměnila, „aniž se tebe někdo z nich za živa dotkne. Ne, ne, tvé ruce nikdo nespoutá, tvé tělo nebudou drábové bičovat a duši tvou neumoří strachy a hrůzou v žaláři, nebudou tě tito lidé soudit, nesmějí tě zavraždit… ty se utečeš k vyššímu soudci, a já půjdu s tebou, abych tam za tebe orodovala.“

Holka vypadala při těchto slovech, jako by ani nebyla z prachu a hlíny stvořena, cosi nadlidského jí z očí zářilo, když na hlubokou propast u svých nohou ukázala, a ještě jednou zašeptala: „Půjdeme spolu!“

Florik jí v tu chvíli porozuměl a trpce na ni se pousmál.

„Máš dobře, už jsem sám na to myslil; ujdu jim zas jak jsem jim už stokráte ušel… teď nebo za několik neděl, bude to aspoň čerstvěji odbyto. Jdi tedy spánembohem, není to divadlo pro ženskou…“

„Nepůjdeš beze mne!“ zvolala Anežka a zachytila ho za ruku; „vždyť jsi mne před chvílí o to

206$

sám žádal, abych tě na tvou cestu odsud nepustila samotného, a teď bys mě nechtěl vzíti s sebou?“

„Jen si ale pomysli, co to počínáš?“ bránil se jí Florik vší mocí. „Což Chceš najednou duši svou provždy zkazit? Vždyť to, co hodlám, u tebe dosud platilo za hřích smrtelný. U mne je to něco jiného, já – já jsu už beztoho na věky – ztracen – pro mne není více milosti ani mezi lidmi na světě, ani u Boha na nebi.“

„Což zapomínáš, nešťastníku, že je Bůh věčné slitování, a jen člověk ve své slepé zášti neodpouští?“ vzkřikla holka, a ponejprv ve svém životě padla Florikoi okolo krku. „A neobstojíš-li před jeho svatým soudem, zamítne-li tě přec ve svém spravedlivém hněvu… nuže, půjdu za tebou do věčné-temnosti, abych tě tam těšiť mohla… co je mi po nebi, kde tebe není!“

Florik ji k sobě přitiskl a víc se neudržal… proudem vyhrkly tvrdému muži slzy z očí.

„Nechceš-li jinak, tedy se mne pevně drž, aby nás roztrhnouti nemohli a spolu v jeden hrob zakopati musili, ty nevěsto má jediná!“

„Neboj se, miláčku můj!“ usmála se Anežka a její plavé vlasy se v ranním úsvitě třpytily jako záře okolo hlavy světice, „už nás nerozloučí ani lidé, ani Bůh!“

Skok … vzkřiknutí… byli svoji pro věčnost.

***

207$

Dole v lese u potoka je zahrabali,, nevykropili jim hrob, ale bledé jitro jim jej denně kropí svými stříbrnými slzami; nepostavili jim kříž, ale nejštíhlejší smrk se pne nad jejich mladými těly k nebesům; nepomodlili se nad nimi, ale drobní ptáčkové jim šveholí každé jaro sladkou píseň o věrném milování.

Dávno na ně už zapomněli, ale matička země věnčí jejich rov ještě každý rok fialkami a nevadnoucím břečťanem – a já, slzíc, kladu na něj toto prostinké kvítko.

***

208$

ZE STARÝCH ČASŮ

Nikde nebýval lidu vesnickému čas tak dlouhý, jako druhdy na robotě. Před slunce východem již musili býti každý tam, kamž mu byl rychtář vzkázal, aby se dostavil. Dávno bylo slunečko zase za horami, když směl domů. Každému se zdál den k nepřečkání.

Jakž teprv, když se sekalo a sklízelo na polích, kdež nebylo nikde nablízku ni strůmku, ni studánky. I musil si pak člověk ten svůj rozpukaný, jako brousek tvrdý chléb, který si z domova přinesl, snísti o polednách přímo na strništi v největším úpalu nenavlažený.

Ale i bylo-li někde křoví či pramének, tož se tam přec jen v čas odpočinku málokdo uchýliti si troufal. Dělával mušketýr ihned zle. Nevrle tvrdíval, že se sekáči při tom tuze obmeškají, že ten sem, onen zas tam zaleze, takto s očí se mu ztratí, třeba kdesi usne a včas ku práci se nedostaví, z čeho padne pak odpovědnost na něho.

Byla to ovšem jen jalová výmluva. Jak by bylo někomu možno bývalo kamsi z polí se vytratiti a

211$

kdesi se obmeškati, když viděl bůhví na jak daleko každou mouchu v letu a pronikal svýma očima krahujčíma každý sebe hustší keř?

Mohli drábové tehdáž leccos dovoliti, v lecčems robotníkům uleviti, ale oni nedovolovali ničeho, neulevovali v ničem. Bývali ještě tvrdší nad úředníky, ba nad pány.

Jeden z nejhorších byl právě v naší krajině pohorské. Říkali mu Hýsek, ale byli by mu mohli říkati zcela jinak : pes či vlk a ještě lépe by byl každý věděl, na koho jméno to padá.

Nejvíce si bažovala o žních Héda*& [& Hedvika] rychtářova. Vždycky jen odebírala, k sekání neměla žádných sil. I sám Hýsek to nahlížel. Nepodobala se vlastně ani dívce z vesnice, každý by byl hádal, kdo nevěděl, komu náleží, že to nějaká slečinka z města. Byla tak útlounká a štíhlounká, pravý div, že ji dosud ještě vítr nevzal a kamsi nezanesl jako nějaké pírko. Bylo by jí však tuze škoda bývalo, neb byla při své drobnosti tak hezoučká, jako obrázek z vosku. Ale odebírat uměla, jak náleží. Právě že byla tak tenká, shýbla se dvakrát tak zčerstva jako jiná odběračka. Proto si správce také vždy o žních pro ni vzkázal.

Nebyl by ji musil otec ovšem ke dvoru posílati, měl jako rychtář jen dvakrát do roka robotu „z lásky“, k níž přijížděl s párem koní; ale ne—

212$

odvedli mu páni dosud žádného z jeho synů, hleděl tedy, aby si u nich nadále zachoval dobrou vůli.

Kdo si vzpomene teď, prochází-li se se zalíbením mezi poli a lukami, jak to bývalo jindy? Že je navlažovaly slzy lidské jako ty páry, které ráno na ně z potůčků vystupovaly, že se nad nimi vznášely vzdechy ze srdcí stísněných jako ten vánek, jenž zvečera nad nimi se zdvíhal. Dobře, nevzpomene-li, Jen si dej přec pak přestal svět těšit.

Ač se Héda chtěla k vůli bratrům také pánům zámeckým zavděčiti a vždy při práci se činila podle možnosti, přece ji to často přemáhalo. Musil ji Hýsek často, chtěl-li či nechtěl-li, před večerem propustiti.

Ale jednou za odpůldne zvláště parného padla nadobro únavou a zůstala na místě ležeti bez hnutí.

Na počátku myslili ženci, že asi jen náhodou klopýtla, a žádný z nich se k tomu neměl, aby jí byl zas pomohl na nohy. Báli se Hýska, aby jim nevyčetl, že se chápou každé příležitosti k lenosti, což by jim byl zajisté také učinil.

Leč když děvče nejen nevstávalo, nýbrž vůbec žádné známky života nedávalo, tož k ní konečně popošel Hýsek sám. Chtěl se přesvědčiti, zdali se jen tak nepřetvařuje, aneb klesla-li skutečně, že jí selhala síla.

S úšklebkem zavadil o ni nohou.

213$

Ó, nevěděla o sobě Heda rychtářova, jinak by byla se vzchopila a vyskočila, třeba v sobě cítila, že v té chvíli zase padne a bez vlády a vědomí ležet zůstane. Tvář její jako křída bílá v ničem se nezměnila, když se jejího ramene dotkla jeho hrubá bota, a oči její, obklíčené jako dvěma černými hroby, zůstaly zamhouřené.

Nedělal si sice Hýsek pranic ze sedláků, bylo mu jedno, nechť si na něho stěžovali nebo nestěžovali, a to proto, že měl patia správce celého v hrsti, ale s rychtářem si to přece jen zkaziti nechtěl. Půjčoval mu totiž peníze, kdykoli jich měl potřebí, a Hýsek jich měl potřebí neustále pro svoje vždy vyprahlé, žíznivé hrdlo. Zdali on sám si nevzpomněl na svůj dluh, rychtář se mu o něm nikdy nezmínil. Jak si toho neměl vážiti?

Nad každou jinou holčicí byl by beze všeho zapráskal karabáčem a na ni se rozkřikl:

„Chceš, abych tě zčipernil, ležačko? Může se ti státi ihned po vůli.“

Tenkráte však toho neučinil. Rozhlédl se a pravil k ženci, jenž mu stál nejblíže:

„Do té holky rychtářovy přec pranic není. Sotva žílu natáhne, už na ni jdou mdloby. Bylo by nejlíp, kdybychom ji odsud co nejdříve domů dostali.“

„Ovšem, ovšem,“ svědčil mu sekáč, avšak nevěděl, jakým způsobem mu má svoje služby při tom nabídnouti, aby mu nepřišel nevhod.

214$

„Ale jak ji domů uklidit?“ zamručel Hýsek znova. „Dám-li ji naložiti na trakař, vzbouří se lidé v každém stavení, kudy ji povezou, a budou si mysliti, kdovíjak jsme ji zde do práce hnali. Snad kdyby ji někdo odsud odnesl? Vždyť ji ani neucítí, neváží víc než metlice.“

„Bodejť, bodejť,“ svědčil mu znova sekáč a chystal se ihned, aby mu vyhověl.

„Ne, ne, ty se s ní nevydáš,“ ušklíbl se mušketýr, „tebe bych se tak hned nedočkal. Dojdi tamhle pro Chrášťalova Kleofáše a přiveď mi jej sem.“

Sekáč učinil poněkud rozpačitě k jeho rozkazu a poodešel, kam mu byl ukázal.

Robotník, jehož oslovil, na chvíli se zamyslil, načež pustil volně kosu a odebral se za ním krokem odměřeným k velmocnému jejich trýzniteli. Byltě to mladík neobyčejně vysoké postavy, přímého držení, v jehož každém hnutí se jevila zvláštní odhodlanost. Čelo jeho bylo tak široké, že by se tomu nebyl zajisté nikdo podivil, kdyby mu bylo na mysl vstoupilo chtít jím proraziti zeď. A ty tvrdé, krátce zastřižené plavé vlasy, jež se mu nad ním ježily jako to strniště, na němž stál, taktéž o tom svědčily, že mívá rád svou hlavu a toho, co si jednou do hlavy vezme, tak hned se nespouští.

Neshrbil záda před Hýskem, jak měli jeho soudruzi v obyčeji, čemuž se tento ani dost málo nepodivil, také se ho neptal, co že mu poroučí. Stanul před ním a vrazil oči do země, jako by mu ne—

215$

bylo s ním jednati. Tomu se mušketýr opět nepodivil, aniž kdo z ostatních.

Míval totiž nejen Kleofáš v obyčeji takovou neslušnou nevšímavost k panstvu dvorskému, k němuž býval Hýsek ovšem také počítán, nýbrž všichni Chrášťalové vůbec, a to od nepaměti. Žádný správce, žádný písař, žádný dráb po celou tu řadu let, co vrchnost nynější v zámku vládla, nebyl s to, aby jim ji odvykl. Jevili ovšem nejednou tisícerou k tomu chuť za to do šatlavy je strčiti, nebo na osla posaditi, avšak měli tajný rozkaz panstva, aby nikdo rodině té v ničem neublížil, dokud by v něčem zřejmě proti své poddanské povinnosti se neprovinila.

Když byla totiž ta selská pozdvížka za císaře Josefa, Chrášťalové z celé kolátory téměř samojediní se nedali přemluviti, aby byli s rebelanty táhli na Prahu.

„Dávejte vrchnosti, co je jejího, a Bohu, co je božího,“ jiné odpovědi pro ně neměli.

„Co s vámi?“ vyčítali jim tehdáž rozhorlení soudruzi. „Máte se za mudrce a zatím jste při hlouposti. Však uvidíte, až se vrátíme, jak budete litovati, že jste nechtěli býti při nás.“

Ač neměli Chrášťalové věru čeho litovati, když se soudruzi poražení, zahanbení z nešťastné výpravy té vrátili, ač by si byli zasloužili, aby se bylo uznalo, že jednali prozíravě a rozumně, přece při

216$

nich od té doby zůstalo, že jsou při hlouposti. I ve dvoře s nimi nakládali, jako by nebyli v hlavě dobře, ale to ovšem proto, aby nemusili uznat a odměnit jejich k zákonům věrnost.

Jen zcela soukromě si vrchnost dosud připomínala, jak se byl rod ten v oné osudné době k ní zachoval, a chtěla, aby se jeho sice směšné, někdy i neuctivé, avšak vždy neškodlivé zvláštnosti od úředníků a zřízenců přehlédly. Přála si, aby mohla na něj nadále spoléhati v případě, kdyby se to opět mezi lidem hnulo, což dosti často tehdáž se stávalo, třeba žádný soud v Praze o tom nezvěděl.

„Tamhle se zvrátila rychtářova Héda, snad v tom parnu zahořela na hlavu,“ pravil ke Kleofáši mušketýr a ukázal opět jen nohou na dívku.

Kleofáš zostra se ohlédl a jeho tváří jako z kamene vytesanou to trhlo, jako by byl před ním náhle sjel blesk. Začervenal se do krve a hned nato zbledl skoro jako Héda sama.

„Nevím, proč nám ji otec sem vždy na krk posílá,“ bublal mušketýr, jako by si nebyli ze dvora sami pro ni vzkazovali. „Vždyť přec musí vědět, že s ní při práci nic není. A ten starý bláhovec, jak si lidé povídají, nechce ji prý ke všemu jinam provdat, poněvadž ji má samojedinou, než do takového statku, kde se mohou na dvoře s párem koní zatočit. Ta tam bude dělati hospodyni! To aby k ní muž přijednal hned dvě chůvy.“

217$

Kleofáš jediným slovem se neozval, kterak on o úmyslech rychtářových vzhledem k dceři smýšlí. Jeho pohled utkvěl němě a pošmourně na dívce.

„Kdo z nás ji má tady křísit a jí sloužit, když máme plné ruce práce,“ dodával Hýsek chvástavě. „I pomyslil jsem si: pošlu pro Kleofáše, ten ji vezme do náručí, vždyť holka více neváží, než metlice, a donese ji domů. On aspoň se zase včas sem vrátí, kdežto jiný… darmo mluvit.“

Kleofáš se nahnul mlčky k děvčeti a vzal je tak opatrně do náručí, jako nejlaskavější matka svoje nemluvně, při čemž si položil hlavu její stále klesající na rameno, tím způsobem, jako by byl odnášel krotkou srnku.

Héda sotva spočívala na prsou jeho, tak náhle se probrala z mrákot, jako by ji byl z nich tlukot jeho srdce probudil. Chvíli se zděšeně svýma velkýma modrýma očima rozhlížela, co že se to s ní tak maně děje, a Kleofáš rovněž ták zděšeně se zase zahleděl do ní, jako by se byl obával, že pozná-li, v čí je náruči, se mu vymkne a odnésti nedá.

Ale Héda tak neučinila. Když se setkala s jeho pohledem, zarděla se jako ty slzičky, co tam opodál kvetly mezi kamením na mezi, a Kleofáš se zarděl jako ona.

Nepomýšlela patrně na to, vymknouti se mu, ba naopak, jakmile se přesvědčila, na čím rameni

218$

spočívá její hlava, s níž se byl svezl červený kosmonoský šátek a vlasy v zlatějších pramenech než to zralé na poli obilí jí splynuly až k patám, vzdychla si zhluboka, načež zamhouřila znova oči, ale tenkráte neomdlévala, nýbrž tak tiše jako malé dítě usínala.

***

Kleofáš se uchýlil se svým lehkým břemenem s pole a jal se skalnatou voznicí stoupati vzhůru k rychtářovu statku. Rozkládal se na blízkém kopci uprostřed velkého pěkného sadu právě vedle kostela.

Nekráčel Kleofáš tak volně vzhůru pro příkrou cestu, nezdála se mu Héda skutečně těžší než metlice, ale dbal se zbožnou téměř pozorností, aby nevzbudil z posilňující dřímoty dívku ochuravělou, která se mu byla s takovou důvěrou svěřila.

Vlastně neměl si na čem zakládati, neb nejen rychtářova Héda, nýbrž každá jiná dívka z okolí byla by mu prokázala tutéž důvěru, ba nebylo vlastně človíčka mezi sousedstvem, jenž by se mu nebyl rád svěřil a při tom si nemyslil, že se nemohl dostati do lepších rukou, než do rukou jeho.

Kdo pocházel od Chrášťalů, o tom koloval jen jediný hlas, totiž že je to nad jiné hodný a spolehlivý občan. Za nejhodnějšího ze všech však byl považován Kleofáš, což připouštěli bratři i otec tuze rádi. Byl to jeden z těch rodů, o nichž si lidé teď

219$

jen již vypravují jako o něčem minulém, co se nevrátí a čeho je na věky věkův škoda.

Pro rodinu tu nemělo jiného na světě platnosti než slovo boží Písmem svatým hlásané, podle něhož, jak již pověděno, při příležitosti oné rebelie neblahé paměti tak přísně se zachovávali, že to lidé ani pochopiti nemohli. Nařízení matčino platilo v rodině té rovněž jako otcovo a nikdy stará Chrášťalka neřekla: „Počkáme, až přijde tatík,“ nýbrž hned vše sama vyřídila a synové ji vždy ve všem uposlechli.

Neměli jiného majetku než chalupu s několika záhony, kouskem louky a lesa. Ale ač pan správce již byl bezpočtukrát tu tomu, tu onomu z bratrů nabídl službu hajného či hlídače, aby se domohli lepšího bydla, přec žádný jí nepřijal; chodívali raději nádeničit, aby si na zimu něco ustřádali.

U Chrášťalů nikdy nezastrkovali dveří, ba u stodoly neměli ani vrat, a přece nebylo pamětníků, že by se tam bylo cosi ztratilo. I ten zloděj se štítil pro jich „onakosť“ jim ublížit. Co by byl nějaký škůdce v každém jiném stavení pokládal za pouhý žert, bylo by se mu zdálo hříchem, kdyby to byl měl spáchat u Chrášťalů. I když se někdy tlupa cikánů ubytovala nablízku vesnice a každý se strachem očekával, jaké zas tenkráte kousky šejdířské provede, neztratilo se u nich ani kuře.

Ostatně by si byli zlí lidé málo u nich na komorách nabrali. Přidržovali se domácí výroku sv. Ja—

220$

na Křtitele, jenž prý za onoho času pravil tomu, kdo měl dvojí roucho, dosti že mu jednoho, druhé aby dal bližnímu svému. I měl tedy na základě výroku toho každý z nich na všední den do práce jen jedinou halenu a na neděli koženou kazajku, a tu si jednali z pouhé uctivosti k Bohu, aby slušně vstoupili před jeho tvář.

Nikdy u Chrášťalů jiného nepožívali, než co dala chalupa. Do hospody žádný z nich nechodil a u muziky nebyl z nich nikdo nikdy viděn. Vedle toho nikdo z nich nevěděl, co to je někomu zalhati, strojiti si z něho blázna, jej za zády pomluviti. Jim byl každý tak hodný, jako byli oni sami, ve špatnost u jiných nevěřili. Jak se jim neměli pak svěťáci smáti a o nich říkati, že jsou „přihlouplí“?

Avšak kdož zostra pozoroval – a těch nebylo právě málo, neb záleželo leckomu na tom, dozkoumati se, co v nich pravdivého a co pokryteckého a není-li při nich přes jejich zjevné ctnosti přec jen jakási tajná potutelnost – vyzpytoval, že jejich útrpnost a láska jaksi pro pány neplatí, že v nich vidí osoby, které jim nejsou rovny a s nimiž nemají tedy nic společného. Zachovávali se k nim a k sluhům jejich s přísnou sice poslušností, taktéž jich nikdy nesoudili, když ostatní občané tak činili, ale to bylo také vše. K jinému důkazu úcty a oddanosti nikdy nedospěli. –

Šťastně se dostal Kleofáš s Hédou až k rychtářovu sadu, kudy se kroužila cestička z údolí přes

221$

zahradu zadem do stavení. Smrákalo se tam po celý den pro samé staré rozlehlé stromy ovocné, a přemilý vanul k mladým lidem teď z něho chládek.

Héda pozdvihla jím osvěžena hlavu, ale Kleofášovo čelo se náhle zachmuřilo. Cítil totiž, že se mu hledí dívka z náručí vymknouti.

„Buď spánembohem,“ zašeptal a pustil ji k zemi.

„Ne, ne, tak to nebylo míněno,“ odporovala mu živě, když viděla, že se k odchodu obrací, a zas zahořela až po vlasy: „Zastyděla jsem se pouze, že jsem ti již tak dlouho k obtíži, a chtěla jsem se pokusiti, budu-li moci sama kráčet. Ale dosud mi hlava neslouží, točí se mi, sotvaže na nohou stojím. Zajisté bych se znova zvrátila, kdybys ode mne teď odešel a mne nechtěl ještě dále provázeti.“

„Já že bych nechtěl?“ hlesl Kleofáš s takovým úžasem, jako by nejen jí, nýbrž i vlastním slovům svým, která po ní opakoval, víry dáti nemohl. „Co to pravíš? Vždyť jsi jindy, když jsme chodívali k starému kantoru odříkávat, navlas věděla, že bych s tebou šel kraj světa přes všecky hory a moře, co jich jest na zemi. Tedys na to přec jen zapomněla!“

„Ó nezapomněla,“ zajíkala se Héda a při tom tak se potácela, že kdyby ji nebyl Kleofáš zachytil za ruku, kdovíco by se bylo zase s ní stalo. Ne, ne, nemohl ji teď ještě opustiti, i kdyby mu to byla nařídila, vždyť právě pozoroval, že byla pěšina před ní propletena samými kořeny, jako zkamenělí

222$

hadi mezi vysokou travou skrytými, na níž bylo lze tuze snadno sklouznouti.

„Nebylo by věru divu,“ dodala vyčítavě, „kdybych byla na to zapomněla, vždyť se mi teď nejen kde můžeš vyhýbáš, ale nikdy se ani neohlédneš, když jdeš kolem našeho. Každý ze sousedů byl u nás, když k nám přinesli ,právo‘, a řekl, že je tomu rád, že udělali otce rychtářem k vůli jeho rozšafnosti, jen od vás nikdo u nás nebyl, a já tě přece s takovou jistotou k nám čekala.“

Kleofáš sklopil hlavu.

„Dnes mi musíš ale vše nahraditi,“ pokračovala, když se nemohla žádné omluvy dočkati. „Nepustím tě teď dříve, dokud k nám nevejdeš a neochutnáš, jaký pečeme u nás chleba a jaké děláme máslo.“

„Nepůjdu s tebou dále než tamhle nahoru k plotu vaší zahrádky,“ bránil se jí hoch rozhodně. „Vaši nevědí, co se na poli s tebou dělo, a považovali by mě za neomaleného člověka, kdybych z ničeho nic s tebou k vám vstoupil. Toho bych nesnesl.“

„U nás není dnes nikoho doma krom staré děvečky. Otec i bratři chystali se, jak jsem na robotu odešla, na jarmark pro obuv. Neboj se tedy, nikdo tě u nás – neuhrane.“

A Héda se zasmála jako žežulka. Již nevěděla patrně ani dost málo o předešlé mdlobě. Při tom otevřela dvířka do zahrádky a táhla hocha stále se zdráhajícího za sebou.

223$

Ach, jak tam bylo krásně, možná-li ještě pěkněji než v sadě! Na záhoncích samý květ, samá vůně, samý bzukot.

Ale jak měli ze zahrádky vstoupiti na dvůr, již žádnou mocí kupředu jej dostati nemohla, nechť mu domlouvala sebe srdečněji. Stanul před ní němě a zarytě jako socha. Konečně trpce ze sebe vyrazil :

„Viď, kam tě otec jednou dá, tam musí být dvůr ještě větší než tuhle ten váš, musí být takový, jak lidem vykládá, aby se tam mohl vůz s párem koní zatočiti?“

Náhle Héda zvěděla, proč se nikdy neohlédl, šel-li kolem jejich oken, a všecka radostí se zachvěla.

„Prořekne tatík ovšem někdy cosi takového,“ pousmála se rozpačitě, „ale nic si při tom nemyslívá. Dobře mi povědomo, že mne nikdy nebude nutiti, do čeho by se mně nechtělo, vždyť mě má jen samojedinou.“

Kleofáš si spokojeně odkašlal.

„Ale když jsi ze statku, tož se ti bude zase do. statku chtíti,“ vyzvídal, „v chalupě by se ti asi tuze stýskalo?“

„Ó nestýskalo!“ ubezpečovala jej a při tom jí vstoupily slzy do očí. „Jen kdyby tam byli hodní lidé. Já na jiného nekoukám, jiného si nepřeju, než abych měla vedle sebe dobrou vůli a upřímnost.“

Kleofáš pozdvihl hlavu a podíval se jí přímo do tváří. I zdálo se Hédě, jako by bylo slunce samo

224$

s nebe do jeho očí sestoupilo, tak mu zazářily, takové pocítila teplo v srdci svém z pohledu jeho.

„Zítra si zastrčím za čepici kytku,“ oznamoval jí šeptem, „a tak učiním každý den.“

„Natrhám ti ji sama po každé ještě za rosy a pošlu ti ji vždy po našem skotákovi,“ slibovala Héda, a také ji bylo sotva slyšeti.

„A na bič si uvážu červenou pentli, a ta již na něm zůstane pro všecky časy. – Jestlipak vyjdeš na práh, až kolem vašeho pojedu a hodně zapráskám? „

„Bodejť bych nevyšla, když budu vědět, že tys to.“

„A když se ti za to vysmějí?“

„Nechť se někdo opováží,“ zahrozila Héda rukou, a nikdy by nebyl Kleofáš řekl, že dovede tak se zamračiti.

„Teď přec jen konečně pojď a ukroj si u nás skývu chleba,“ znova ho zvala. „Kdo by mne slyšel takhle žebronit, zajisté by neuvěřil, že je to Héda rychtářova, která se takto ponižuje.“

Skoro se opět zalekl jejího svraštěného čela a jedním skokem byl ze dvora v síni a ze síně v sednici, aby ji doopravdy nepohněval.

Ale sotva překročil Kleofáš práh sednice, již zase vázly jeho kroky. Byla pustá a prázdná. Ač stálo slunce ještě dobrou hodinu nad západem, přec se v ní již šeřilo.

226$

Stavení rychtářovo bylo bůhvíjak staré, což bylo zejména znáti na podlaze. Kladli ji nejspíše, když byly ještě kolkolem ty pralesy, o nichž ve starých kronikách psáno. Každé prkno bylo přes dva lokte široké a takových stromů už neměli na okolí nikde. Okna nebyla větší dlaně. Stěny časem a čoudem z louče tak zčernalé, že se mohly saze s nich škrábat, což však nebývalo tehdáž ještě obyčejem; ponechávalo se vše, jaké to bylo. Nynější čistota spadá mezi novoty.

Pod záhrobím měly tři kukaně s kvočnami, jednu s kuřaty, druhou s kachňaty, třetí s koroptvemi.*&

[& Časem se stává, že v onom na zvěř bohatém kraji přijdou v polích na hnízda koroptví. Vejce se vyberou a dají pod kvočnu.]

Musil se tu míti člověk na pozoru, ta drobná havěť se mu pořád pod nohama pletla.

Nad velikým lipovým stolem s trnoži v koutě viselo sice několik obrazů, ale sednici nekrášlily ani neobveselovaly. Byly tak zašlé jako vše ostatní. Kdo nevěděl, jaké svaté představují, zajisté sám na to nepřišel. Mezi nimi viselo „právo“. Ono jediné bylo čistě utřeno a žluté cvočky na něm se leskly jako zlato. Mohl je vzíti rychtář kteroukoli chvíli do ruky a poručiti ve svárech a pranicích pokoj.

Nikde nebylo viděti zrcadla. Považovalo se ještě za hřích proti Bohu. Bylo-li jakési v domě, tož je dcerky domácí skrývaly opatrně ve svých truhlách,

227$

Když vstoupila Héda s pecnem chleba a houskou másla na talíři za hochem, zůstala jako on chvíli váhavě státi. I jí se zdála ta stará rodná sednice náhle tak divná, cizí, taková, jak ji ještě nikdy neviděla, že se z toho až otřásla.

„Jen si přece sedni a zakroj si,“ opět hocha pobízela a přišoupla při tom židli ke stolu, na nějž položila vedle božího dárku veliký nůž se střenkou z jeleního parohu.

Avšak Kleofáš ke stolu nepřisedl, do chleba nezakrojil. Podobalo se, že dosud váhá přijmouti pohostinství pod střechou, kdež pochyboval, zdali by jej hospodář, kdyby byl doma, rád u sebe uvítal. Či bylo v tom snad ještě jiného?

I rozlítostnila se Héda konečně z té domněnky, až šel na ni pláč.

„Ty věru děláš, Kleofáši, jako by ses bál zde u nás vykročiti, by na tebe strop nespadl, či podlaha pod nohama se ti neprobořila.“

„Toho se právě nebojím,“ omlouval se hoch, „ale je to tu zcela jiné než u nás doma.“

„Však uvykneš, budeš-li k nám častěji chodit,“ ostýchavě jej ubezpečovala. – „Viď, že budeš, že nezůstaneš jen pod okny stát?“

„Nevím, nevím,“ zavrtěl vážně hlavou, ale najednou se opět zarazil. Oči jeho upřely se podezřivě na polici vedle dveří. Nestála tam při zdi sama, jak to bývalo obyčejem, nýbrž vedle ní v koutku byla vměstnána jakási almárka samá červotoč.

228$

„Jakou to tu máte státi podivnou věc?“ tázal se dívky, napjatě jej pozorující. „Nikdy ještě jsem takové almárky kdesi jinde neviděl.“

„Ovšem, žes neviděl. Vždyť ji mívají jen u rychtářů.“

„Jen u rychtářů? A proč jen tam? K čemu je? Což jest v ní cosi zvláštního?“

Héda se chvíli zamlčela. I ona upřela teď na podivnou tu almárku plachý pohled, zrovna jako by i ona ji dnes ponejprv vedle police pozorovala.

„Co že je v ní zvláštního?“ rozmýšlela se.

„Ano, chci vědět, co v ní přechováváte?“

„Inu, bývají v ní uložena… pouta.“

„Pouta? Že pouta?“

„Ano, jsou v ní pouta,“ přikývla mu Héda, ale slova ta jí jaksi těžce plynula se rtů, když viděla, jak se v tváři proměňuje. „Nechávají si je mušketýři obyčejně u rychtářů, aby se nemusili s nimi nositi ze dvora do obce, odkud mají nějakého provinilce na úřad přivésti.“

Kleofáš se před dívkou tak zprudka vztyčil, že několik kroků od něho ucouvla.

„A takovou věc trpí otec tvůj den co den, rok co rok pod svou střechou?“ zvolal, až se stěny staré sednice otřásly. „A ty, ty, Hédo, jsi se ještě nikdy tomu nevzpouzela?“

„Jak se mohu otci vzpouzeti, když nic zlého nekoná?“

229$

„Že nic zlého nekoná, když přec biřicům vrchnostenským v jejich katanství nadlehčuje? Tak soudíš ty, již jsem vždy v duši své k andělům nebeským přirovnával? To není tedy u tebe žádný hřích, když líčí člověk na člověka – pouta, když mu dopomáhá do žaláře, když zasedává s jeho nepřáteli nad ním k soudu?“

„Ne, to otec nečiní!“ křikla Héda. „On o jiného se nestará, než aby se všude a každému v obci jeho dělo po právu.“

„Ó ty zaslepená!“ vzdychl si Kleofáš tak bolestně, jako by mu byla slovy těmi nůž přímo k srdci vrazila. „Což je při pánech právo? Při nich jiného není než moc, libovůle, násilí! Tys to skutečně nikdy nepozorovala, a přec máš hlavu tak vtipnou, a nikdy‘s to necítila? A já bloud se domníval, že jsi srdce tak měkkého!“

Héda vztáhla proti němu prosebně ruce, ale Kleofáš se nad ní nesmiloval.

„Věz tedy, když jsi na to sama nepřišla, proč my jediní jsme se u vás nestavěli, když přinesli k otci tvému ,právo‘. Pravil tatík náš, když o tom se dověděl: ,Byltě nynější rychtář dosud člověk rozšafný, ale zachytí-li se vrchnost někoho za jediný vlas, již je po všem, přestává s lidmi cítiti.‘ Tak se stalo i u vás, ba stalo se i více, nejen on, i ty, dcera jeho, přestalas s nimi cítiti.“

„To není pravda,“ zaštkala Héda, „my stojíme dosud při všech hodných lidech a jsme jen proti

230$

těm, v nichž zlá vůle. A co ty se dnes najednou tak zostra proti vrchnosti postavuješ? Vždyť právě tvůj rod vždy hlásal, aby se jí dávalo, co je jejího, a Bohu, co je božího. Nejednou jsem slyšela, kterak vám to lidé vyčítali, že se přikázání Boha tak tuze přidržujete.“

„Ano, my jsme přikázání to vždy uznávali a snášeli jsme vrchnost nad sebou jako ostatní metly, jimiž nás navštěvuje Všemohoucí v nevyzpytatelné moudrosti své, snášeli jsme ji jako mor, hlad, vojnu, neúrodu a nevzpouzíme se jí dosud. Trpělivě čekáme dne toho, kdy s nás břemeno to sejme. Bude to tenkráte, až se páni zničí sami svým rozkošnictvím, svou pýchou a bujností. Ó vyhynou páni, že po nich nezůstane žádné stopy budoucím, jako vyhynuli ti draci a obludy, kteří taktéž z božího dopuštění bytovali ve slujích našich skal a lidi rovněž nemilosrdně hubili. Nebudeme jich litovati, nejsou bližními našimi, nejsme povinni milovati je jako sebe samé. My, co máčíme chléb svůj v potu tváři, co jsme prosti duchem, my jsme děti lásky Nejvyššího, naše jest království nebeské. Páni, jež postavil nad nás, nejsou jiného, než nástroje jeho svatého hněvu. Propast tedy mezi námi! Kdo by chtěl některého z nich za bratra považovati, jako by se klaněl meči popravčímu, jenž visí na tenounké nitce nad hlavou jeho otce, jeho synů, nad celou jeho rodinou. Zbyla-li v tobě jiskérka někdejší tvé ctnosti, na to přijdeš, přijít musíš a pak se zdě-

231$

síš toho, co za právo jsi považovala, a budeš se za to k smrti hanbiti, že otec tvůj sloužil takové spravedlnosti, a ty že jsi se jí nehrozila!“

A Kleofáši sršely takové blesky z očí, že si zakryla Héda v nevýslovné hrůze tvář a si netroufala všecka zdrcena k němu pohlédnouti.

Když konečně ruce přec jen spustila, nebylo ho více před ní, nebylo ho nikde v zatemnělé sednici. Byl vyrazil ze dveří a utíkal, pořád utíkal, ale kam to prchá, sám nevěděl.

Nadarmo na něj čekal na poli Hýsek a zle naříkal, jak to v tom světě dopadá, když člověku již ani na Chrášťaly spoléhati nelze.

Nejraději by byl chtěl Kleofáš v onen nešťastný večer utéci ze světa, aby ušel myšlence pro něho tak hrozné, že otec té, v níž viděl dosud světici, napomáhá pánům s klidnou myslí v jejich krutosti i tam, kde jej povinnost k tomu neváže, a že dcera jeho neshledává v tom nic zlého, že jim přechovává pod vlastní střechou i – pouta.

Tedy měl přec jen dobře, že se jí vyhýbal, že se bál pod krov její otcovský vkročiti! Ó, že na to zapomněl, náhle přemožen svou dávnou horoucí k ní láskou! Jak si mohl jediný jen okamžik mysliti, že zůstane prosta nákazy pýchy a tvrdosti!

Kdož by byl viděl Kleofáše takto po lesích blouditi, a to po mnoho dní, aniž se ukázal doma, kde mřeli strachy, co se to s ním děje a kde asi přišel k úrazu, kdož by byl zvěděl krom jeho rodiny

232$

s ním ve všem stejně smýšlející, co ho hněte a k zoufalosti dohání, zajisté by byl pokrčil povážlivě rameny a si vzdychl: „Inu, jaká porada, je jedním slovem z Chrášťalů, a ti byli odjakživa při hlouposti.“

***

Když se rychtář se syny z jarmarku vrátil, pověděla jim stará služka s usedavým pláčem, že leží Héda nahoře na komoře a že je jí tuze, tuze zle.

Nepodivili se tomu, vždyť již slyšeli cestou, že se na poli zvrátila, beze smyslů ležeti zůstala, a Kleofáš Chrášťalův že ji k nařízení mušketýrovu donesl domů.

Stonali oba, jak Héda tak Kleofáš dlouho a dlouho. Těžce odstonávali svou zničenou lásku. Přáli si od dětinství, třeba se tím nepochlubili nikomu, ani sami sobě, myslívali si, že tu jeden bez druhého ani býti nemůže – a najednou si umiňovali vší silou, že na sebe nikdy již nevzpomenou, že si jeden z druhého pranic dělati nebude, že jest mezi nimi pro všecky věky konec…

Ano, konec, neb mohla Héda Kleofáši kdy odpustiti, jak přísně otce jejího odsuzoval? A ona mu přec krví svou pečetila, že jiného nechtívá, než aby byl v obci zachován pořádek. Vyčítal mu, že přestal s občany cítiti, co měl „právo“ v domě, a jak často ho slýchala za toho či onoho se přimlouvati, měl-li býti pokutován za loudavost či vzpurnost.

233$

Jak by se byla prohřešila, kdyby byla chtěla proti němu vystupovati. A že se bránila chovati se k otci nespravedlivě, tož jí ohlásil, že nikoli již anděla s nebe, nýbrž zcela jen všední osobu v ní shledává. Taková byla ta jeho spravedlnost, taková jeho láska! … Hněvivě si pak pravívala, zdali by mohl tak podivínsky smýšleti a jednati, kdyby nepocházel z těch, kteří jsou „při hlouposti“?

Měla Héda, jak z toho jde najevo, při vší dobrotě své také svou hrdost. Nebyla nadarmo jedinou dcerou rychtářovou, to jest první dívkou v obci. Teď teprve zvěděla, jak si na tom zakládá. Někdy jí problesklo dokonce hlavou, že, co se stalo, dobře tak se stalo, byla by si prý zadala, kdyby si byla Kleofáše vzala a přede všemi lidmi se zahodila.

I jala se o tom přemítati, kterak by mu dokázala, a to hodně křiklavě, že se teď za svou někdejší k němu lásku hanbí. Ale zůstávalo dosud jen při choutce. Když se chtěla do mstivých svých úmyslů hodně zahloubiti, na př. jednou za něj odříkávati žalmy pozpátku, aby mu šlo také vše pozpátku, tož pocítila takové v srdci bodnutí, že se přesvědčila, kdyby chtěla doopravdy tak učiniti, že by při tom a každém podobném pokusu více trpěla než Kleofáš sám, že dosud by byla zkáza jeho i zkázou její…

Ale tak to přece zůstati nemohlo… musí přijíti k rozumu a sama sobě to dokázati.

234$

„Co ti nepovím,“ pravil k ní otec, když jednou zvečera znenadání do světnice vstoupil.

Héda pozdvihla k němu mdlý zrak. Počalo se kolem ní smrákati jako tehdáž, když sem byla Kleofáše ve chvíli tak neblahou zavedla.

Byla sama, předla. A co tam seděla a předla, nebyla ještě očí odvrátila od osudné oné v koutě almárky. Považovala ji za původkyni všeho hoře, jež jí otravovalo srdce. Právě než otec vešel, zamihlo se jí v hlavě, neměla-li by ji vynésti na dvůr, rozsekati a na prach a popel spáliti, nechť si tomu řekne mušketýr, co mu libo.

„A co mi tedy povíte, tatínku?“ optala se vlídně rychtáře, ač jí bylo jedno, co od něho uslyší. Avšak byla přec jen ráda, že ji vyrušil z těžkých jejích myšlenek.

„Přicházím z pily, dal jsem si tam dovézti kmeny, chci dát, jak víš, naši prostřední komoru ,do kožicha‘. „

„A co dále?“

„Pilař mě nutil do sednice a poslal do sklepa pro pivo.“

Héda trpělivě očekávala, že se otec vytasí s řadou veselých kousků, jimiž, jej pilař, starý to šantala, zároveň se sklenicí dobrého nápoje častoval. Ale přišlo to jinak.

„Vyptával se mne na to a na jiné v našem hospodářství,“ pokračoval otec, „komu že hodlám ze synů

235$

dáti ,doma‘ a kterého kamsi přiženili. Konečně jsme přišli i na tebe. Skoro mně to nechce s jazyka. Vyčetl mi, že slyší, že tě chci zahrabati.“

„Jak mohl tak zpozdilou věc z úst vypustiti?“ „Povídají si prý lidé o mne, že tě nechci jinam dáti, než do statku, kde se může na dvoře vůz s párem koní zatočiti. I tvrdil, že na takové usedlosti bys asi dlouho nedělala paní, žes na tak veliké starosti slabá.“

Héda pokrčila lhostejně rameny.

„Namluvil toho ještě bůhvíco jiného. Jsem z toho skoro celý vrtohlavý. Dokazoval mi neustále, že nemáme, my otcové, míti jiného na zřeteli, než blaho svých dětí a nikoli svou zálibu.“

Héda hleděla možno-li ještě lhostejněji, jak se jí otáčí nit kolem cívky.

„Dal mi sebe samého za příklad. ,Mám syna a dceru,‘ vykládal mi. ,Toť se rozumí, že bych syna nejraději na svém místě viděl, aby živnost, která je již tolik let v rodině, podle možnosti zvelebil. Ale je nepevného zdraví. Nenechám tedy živnost svou pohromadě. Dcera dostane všecky polnosti a jemu přijde pila. Když si bude držeti pořádného člověka k ruce, může se ušetřit a spokojeně zestárnouti. To je také pěkná věc.“ Hédě počalo býti jaksi nevolno. Nit jí počala přeskakovati.

„Ale k čemu jsou ty dlouhé výklady,“ dodal si rychtář náhle mysli. „Krátce: pilař zakončil: ,Můj

236$

syn je slabounký jako proutek, zrovna jako ta vaše Héda. K tomu se nehodí žádná světácká, s kterou by se musil blýštěti na všech poutích a jarmarkách. Má-li se mi zachovati, tož mi lékař radí, abych k němu hledal dívku mírnou, citlivou, které by se doma líbilo, jež netouží po žádných kratochvílích, která by jej znala vyrážeti z trudných myšlenek, jimž se tuze často oddává.“

Hédě se přetrhla nit. Otec neustával v řeči své.

„To víš, že tě nikdy k nikomu nutiti nebudu, vždyť tě mám jen samojedinou a nechtěl bych se s tvou matkou tam nahoře shledati, kdybych si byl vědom, že jsem ti ublížil. Můžeš na to spoléhati, kdyby sis oblíbila hocha, třeba jen z chalupy, jenž nemá ničeho než svou pilnost a přičinlivost, nikdy bych ti nebránil, ač jsem někdy to a jiné o tom prohodil, že tě jinam dáti nehodlám, než kde mohou na dvoře s párem koní zatočit.“

Héda jen s největším namáháním zatajila bolestný ston. Ovšem že to věděla a také to Kleofáši tehdáž pověděla. Což by mu byla mohla jinak slíbit! den co den kytku ještě za rosy uvitou a mu svoliti, aby si uvázal červený fábor na bič, aby každý zvěděl, že si dobyl dívku srdci jeho nejdražší?

„Ty jsi se ale dosud do nikoho nezakoukala,“ tvrdil otec vážně. „Můžeš si tedy dosud mysliti, kam a na koho chceš. Na pile by snad bylo právě místo pro tebe. Veliké hospodářství, kdež bys celý

237$

den otáčeti se musila jako v kole, by ti snad skutečně nesvědčilo, nýbrž spíše domácnost taková, kde by si více než ženiny práce vážili jejího pěkného mravu, jejího bystrého rozumu, jejích mírných způsobů.“

„Dosti, dosti tatínku, již vím, co vás ke mně zavedlo,“ zvolala Héda a již ho nepřipustila k slovu – dala se do pláče.

Plakala celou noc, celý zítřejší den, a když otec večer opět k ní do sednice přistoupil, kdež za soumraku zase u kolovratu proti nešťastné almárce seděla, znova se rozplakala.

„Ale dítě,“ pravil k ní, „kolikrát ti mám říci, že tě k ničemu nenutím. Zůstane na pile sice tuze pěkné místo, třeba nynější hospodář od ní polnosti odtrhne. Která dívka se tam dostane, bude bez práce a starosti žiti zrovna jako nějaká v městě obchodnice. Ale když se ti to nezdá, tedy mi to přímo řekni. Vždyť sám nahlížím, že to není žádná veselá věc, má-li si vzíti dívka tak onaká a vyhlášená jako ty, kterou by na každém statku tu na vůkolí tuze rádi jako nevěstu uvítali, ke které by se hlásili ženichové jako mladé buky a topoly, když si má vzíti muže, třeba také pěkného a počestného, ale jenž není do světa a na ženě za to, že jí neukládá tu obyčejnou ženskou práci, si žádá zvláštního ošetření, trpělivosti, útěchy, jemuž by se musila jedním slovem obětovati.“

238$

„Nerozmýšlejte si to, tatínku!“ zvolala Héda a utřela si rychle oči. „Právě proto, co se vám zdá tak těžké podstoupiti, právě proto se mi to místo na pile líbí.“

A Héda se náhle utišila a nadobro umoudřila. Nikdo jí již nezastal za soumraku v sednici proti almárce přísti, nikdo ji již neviděl v slzách, ani když šla na oddavky v popelavých damaškových šatech podle mlynářské módy ušitých, jež jí byl dal tchán v městě zhotoviti. Rozplýval se jako její otec radostí nad zdařenými námluvami a po celou hostinu si neustále jeden druhému připíjeli.

Temně se rozhlížela Héda, když vystupovala z kostela za výskotu družic a mládenců, střelby a hudby.

„Nikdy mne ten člověk nespravedlivý doopravdy rád neměl,“ pravila si v duchu mezi tím, co si mladý manžel hrdý a šťastný na svou vzácnou nevěstu ruku její na rameno pokládal. „Zdaž by nebyl přišel, když s jiným u oltáře jsem klečela, aby mi sfoukal všecky svíčky a s nimi zároveň zhasil všecko štěstí, které by u muže toho na mne čekalo. Dobře, že toho opominul, kdo ví, čeho bych se byla dopustila – ale teď je nadobro konec. Sama bych se před sebou styděti musila, kdybych toho nedokázala, abych do své nejdelší smrti o něho ani, ani jedinou myšlenkou již nezavadila.“

***

239$

A Héda dostála skvěle slovu. Minulost pro ni na pile zapadla, dýchala jen pro svého muže. Co mu na očích viděla, státi se musilo. Neznala žádné jiné radosti, než jeho spokojenost. Bylo pravda, co otci řekla, nevzala si ho pro pic jiného, než aby se mu mohla celá věnovati a se smrtí o něho zápasiti, neb brzo na to přišla, že je více nemocen, než se byla nadála. Když se jí přec někdy o Kleofáši zdálo, hned šla a umyla se u kropenky svěcenou vodou.

Neustále jen vymýšlela, čím by mladého manžela pobavila, potěšila, důvěru a naději v život v něm sílila. Odňala mu každou starost, sama na pile dohlížela a s čeládkou jednala. Chtěla, aby měl vedle ní blažený věk, a také jej měl. Tulil se k ní jako syn k matce.

Byl-li těžkomyslným, modlívala se s ním takové krásné modlitby, jež sama si vymýšlela, že hned každá tíseň od něho odstoupila, a musil-li ulehnouti, tož si vzala kolovrat k jeho loži a vypravovala mu takové podivuhodné pohádky, že někdy nemohl samým napětím ani dechu popadati.

Dosud na pilu povolávali k churavému synovi jen kořenářky, čarodějné baby a pomahače, ale to Hédě nedostačovalo. Posílala do okolních městeček, kde o některém učeném lékaři slyšela a zachovávala se k jeho radě, nikoli jak to bývalo tenkráte v obyčeji, jen na oko, nýbrž přísně a svědomitě.

240$

Ale bohužel nemělo přičinění její žádoucího účinku. Chřadl mladý pilař přese všechnu opatrnost ženinu a prostředky lékařův učených od měsíce k měsíci. Zato jako by ji chtěl osud odměniti, okřívala sama a často se podivila, kde se jí dostává sil k úkolu tomu těžkému a bolestnému.

Počala se totiž znenáhla starati nejen o muže vlastního, nýbrž i také o jiné. Byla leccos od doktorů pochytila. Naučili ji připravovati tak mnohý tišící lék, tak mnohou hojivou mast. Slyšela-li od čeládky, že ten či onen nablízku stůně, hned k němu poslala s tím, co uznala, že by mu mohlo býti k prospěchu. Její rady se osvědčovaly, i netrvalo dlouho a bylo známo po celém okolí, že mladá pilařka pomáhá, a to vždy zdarma, jen z lásky k Bohu, že si žádného ze svých nejdražších léků zaplatiti nedá.

Měla zakrátko v přístěnku za sednicí celou lékárnu, láhev vedle láhve, hliněný kelímek vedle kelímku, škatulek větších i menších k nesčítání. Ale ani ona neměla z toho všeho takovou radost jako její muž. Nic tak rád nedělal, chudák, jako v jejích zásobách se přebíral. Zdálo se mu pak, že se posilňuje a uzdravuje.

„Jak by bylo možno, abych umřel, když máš proti smrti tolik, ale tolik toho nalíčeno,“ těšíval se a věřil tomu na slovo.

Hédě bylo po každé se odvrátiti, když se takto zaradoval. Tajila před ním opatrně svůj zármutek.

241$

Nesměl zvěděti, že lékaři žádné naděje již nedávají, a že sama více a více přestává doufat. Věděla, že tu dlouho trávu šlapati nebude, věděla, že se jí bude tuze po něm stýskati, těžce, těžce pohřeší jeho náklonnost, jeho vděčnost, jeho srdečné s ní nakládání. Ó byl jiného srdce, než ten … jistý!

„Pro koho potom budu žíti, až tě tu nebude?“ s pláčem sama sebe se tázávala, když v noci tak těžce na loži odkašlával.

Když nato však zrána otvírala okno, aby mu vpustila do dusné sedničky čerstvý vzduch a teplé slunečko, vždy tázati se přestala.

Již to věděla.

Shromažďovalo se totiž téměř již za svítání před pilou mnoho lidí, z nichž každý dychtivě očekával, až mezi ně vstoupí. Povídalo se, že doktoři v městě nemívají takové zástupy před svými dveřmi jako ona a že nebývají nemocní jejich rad tak žádostiví, jako rady její.

Jaká to byla radost, když mezi ně vešla! Každý chtěl s ní promluviti první a co možná nejdéle. Ten k ní přišel, aby jí vypravoval o vlastním utrpení, jiný pohledával pomoci pro choré dítě, třetí se k ní vydal za souseda, jenž se s lůžka hnouti nemohl a tak dále. Všichni jí důvěřovali, viděla, že je všem potřebnou. Věděla, že jak ona přeje sklíčeným a nešťastným, nikdo již jim nepřeje a přáti nebude. Měla tedy pro koho žiti, až osiří její srdce … jediná to útěcha v jejím hoři.

242$

Nadarmo čekali jednou zrána lidé opět na mladou pilařku, až, jak bylo jejím zvykem, s přívětivým úsměvem mezi ně do síně vstoupí a jednoho po druhém se optá, co že by rád. Plačky oznamovala čeládka, že dnešní noci mladý pilař bez bolesti na věčnost odešel a že manželka jeho dosud ještě od jeho lože nepovstala a od něho dříve nepovstane, dokud nenadejde chvíle věčného loučení …

Nebyli by lidé přec jen řekli, že svému muži tak přeje, neviděli o svatbě na ní žádnou takovou veselost jako na jiných nevěstách, ač se nevědělo, a nikdo o tom neslyšel, že by si byla někoho jiného raději vzala.

Toť se rozumí, že bylo vyjednanou věcí, ji že učinil nebožtík jedinou dědičkou svou za to, že mu tak šlechetně po pět let sloužila, podle možnosti věk prodlužovala, na vlastní mladost zapomínala a vedle něho všech radostí světských se vzdávala.

Nikdo o tom nepochyboval, nejméně však starý rychtář. Již se nemohl ani dočkati, až mu to dcera dosvědčí.

„Konečně přec pověz, jak se muž o tebe postaral,“ pobízel Hédu, když po čtyřnedělní mši se vracela z kostela a místo aby s rodinou nebožtíkovou, jak obyčejem bývá, byla zašla do hospody k smuteční hostině, přišla navštívit otce.

„Jak to myslíte?“ podivila se mu.

243$

„Inu, jak to myslím! Chci věděti, co dal postaviti do kšaftu, zdali jsi nade vším paní, či budeš-li musiti přec nějakou část pustiti příbuzným?“

Héda se zamyslila.

„Nevím, udělal-li nebožtík kšaft a co dal do něho postaviti,“ smutně zavrtěla hlavou, - „nikdy jsme o tom spolu neměli řeči.“

„To je pěkná věc,“ utrhl se otec na dceru. „Jak jen jsi to mohla nechat takhle běžeti? Když on se k tomu neměl, sama melas o tom začíti.“

„Ne, tohle bych nebyla mohla udělati za celý svět, i kdyby mi to bylo na mysl vstoupilo, ale jak vám povídám, já na to ani nevzdechla.“

„Což se ani starý ti nikdy o tom nezmínil, když viděl, jak těžce mu syn stůně a že z toho asi nevyjde? Je to sice starý lišák a ke své straně tuze opatrný, ale když jsi jeho synovi tak dlouho a poctivě ve dne v noci sloužila, tolik mladých let mu obětovala, tož tě mohl aspoň jedním slovíčkem ubezpečiti, že tě v ničem zkrátiti nehodlá.“

„Tchán se mi o ničem podobném nezmínil, a já, hněvejte se, nehněvejte, všecko spíš jsem v hlavě své nosila, než jak to jednou se mnou dopadne.“

Rychtář kroutil povážlivě hlavou.

„Musím se věru diviti, že se pilař tedy aspoň mně o tom nezmínil, když s tebou neměl žádné o té věci řeči. Měl se aspoň dnes po službách božích za tou příčinou zde stavěti, aby se mnou porozprá-

244$

věl. Vždyť je čtyřnedělní černá mše nejdelší lhůtou, aby se lidé o takových záležitostech domluvili a každý zvěděl, na čem stojí. Dlužno se vyznati, že se mi tohle ani dost málo nelíbí. Nemůže mi tedy nikdo vzíti za zlé, půjdu-li za ním teď do hospody sám, abych se ho na to optal, a bylo by dobře, abys ty šla se mnou. Beztoho tam náležíš, a je mi divno, že nikoho pro tebe nevyslal.“

„Ne, tatínku, toho si na mně nežádejte,“ vzpírala se mu Héda všecka bledá. „Dopřejte mi, abych si zde odpočinula, vždyť jsem tak dlouho, ach tak dlouho neměla pokojné chvíle.“

A Héda sklesla na židli v té staré rodné své sednici, kdež bylo vše jako jindy, ač byla řada let uplynula mezi tím, co zde naposledy předla, kde stály opět tři kukaně pod záhrobím, z nichž se ta malá havěť lidem pod nohama pletla – klesla opět na židli naproti té černé osudné almárce… Zdaž otec tu dosud přechovával ta panská pouta, která ji s Kleofášem rozvedla? … Jestlipak věděl Kleofáš, že je vdovou? Jak by nevěděl! Ale nechť věděl, nevěděl – co na tom? Musí se však přec jen otce zeptati, jak to s pouty stojí, a to hned, jak se vrátí.

Leč nebylo k tomu času. Dveře se rozletěly, a otec se starším bratrem jejím, jenž se byl stal mezitím, co se byla provdala, zde hospodářem, vešli. Oba hořeli v tvářích.

245$

„Co se to s vámi děje?“ zalekla se Héda a prudce povstala.

„Kam to hodláš?“ zasmál se otec trpce. „Chceš domů? Vždyť nemáš nikde jinde domova než zde. Zůstaň tedy seděti.“

„Jak tomu mám rozuměti?“ užasla mladá vdova. „Jak jinak?“ znova se zasmál rychtář jizlivě, „než že nás starý pilař všecky obelstil. Nebledni, vždyť ti nedělám žádných výčitek, musil bych především vyčítati sobě, že jsem mu důvěřoval jako řádnému muži a o tvoje právo se nehlásil, když byl k tomu čas.“

„Otec mého muže nás obelstil?“ vzdychla si všecka zničena myšlenkou tou.

„Jen měj rozum a neber si to,“ domlouval jí otec, „vždyť máš ještě nás. Když viděl, že se každý ostýchá optati se ho, jak to hodlá se synem zavésti, tož toho použil a nedal na něj praničeho psáti. Co můžeš tedy děditi po muži, když neměl vlastně ničeho svého a žil u rodičů jako dítě a nikoli jako spolumajitel živnosti? Jaká teď porada? Máme se pustiti s tím vychytralým člověkem do soudu?“ „Nikoliv!“ sepjala Héda před otcem ruce.

„Mně se také do soudu nechce,“ vmísil se do jejich hovoru bratr, „neb mám za to, že má vše dobře promyšleno a že bychom na něm ničeho nevymohli, když jsme pravou lhůtu propásli. Řekl, chceš-li, že ti ponechá jednu z komor, ale u stolu,

246$

jako vdově synově, že ti déle než rok místa popřáti nemůže, to že by bylo na ně mnoho. Vrátí ti tvůj přínos a tvoje zboží. To je vše. Hned zítra ti pro to pojedu.“

„A já o výměnek s tebou se rozdělím,“ dodal rychtář se zaslzeným zrakem, „tak jsme to teď cestou z hospody mezi sebou udělali.“

„Ano, u nás vše v pořádku,“ přikývl bratr srdečně a podal sestře ruku. „Řekl jsem, že se o žádnou komoru na pile neprosíme, že jich máme doma dost a okolo stolu našeho že je také místa dosti ještě pro tebe, vždyť tě máme sestru samojedinou. I kdyby nebylo otce, zůstala bys přec u nás a do pily už bys nevkročila.“

Héda byla celá zmatená. To si přec jen nemyslila, že se tak rozloučí s místem, kam se srdcem tak upřímným se byla přistěhovala jen v úmyslu, aby tam prospívala, kde svou povinnost tak řádně a ráda konala. Nelitovala jmění, vždyť si nebyla nikdy na jakési dědictví myslila, ale bylo jí tuze líto, že starý pilař, jak teď bylo patrno, otci pro nic jiného o ni neříkal, než aby v ní získal levnou ošetřovatelku k synovi, s nímž se obírati a obmeškávati neměl nikdo z domácích asi chuti.

Avšak pamatovala se vší mocí. Když poznala tolik nevděčnosti, kde měla nároky na největší uznalost, zdaž by zase s její strany nebylo taktéž bývalo křiklavou nevděčností neuznati, s jakou láskou rodina její k ní se hlásila?

247$

S usedavým pláčem padla nejdříve bratrovi, pak otci kolem krku.

„Ano, zůstanu u vás,“ vzlykala, „tak dlouho, dokud mne od vás neodtrhne Bůh sám.“

***

Veliký byl z toho povyk po celém okolí, jak se rozneslo, kterak se na pile nevěstě obětavé odměnili, povyk tak neslýchaný, že se toho i starý pilař zcela opravdově zhrozil, což nebývalo právě v jeho povaze. Nahlédl, že pochybil, ovšem v jiném smyslu, než se mu vyčítalo, a přál si teď vřele následkem nepříjemných slechů a povídaček stále vzrůstajících a se stupňujících s Hédou se smluviti. Chtěl učiniti všemožné ústupky, především však byl toho žádostiv, aby se u něho znova ubytovala, a to co nejdříve, neb od té chvíle, co opustila pilu, bylo po slávě tohoto stavení, nikdo se tam již ani neohlédl, kdežto se podobalo jindy jakémusi zázračnému místu, zač bývalo také od mnohých ve vší pravdě považováno.

Sotva zvěděli lidé, že zůstane mladá pilařka u otce, již se vše hrnulo na rychtu. Což nebylo možná, tak aspoň se teď zdálo sobeckému tchánovi jejímu, že se za nimi táhne i zdar a požehnání boží? Jinak by ovšem nebyl vyslal tak četných poslů za Hédou. Ale u rychtářů nevyslechli ani jediného, třeba přicházeli s návrhy dosti lákavými, totiž že

248$

jest tchán teď, kdy není více přemožen žalem tak hrozným za syna, ochoten poskytnouti jeho vdově, která se bez jeho vůle a viny z domu jeho odstěhovala, vedle bytu navždy i vše ostatní.

Héda mu nedávala na tyto vzkazy nikdy odpovědi. Nejen, že její rodina s činností její samaritánskou souhlasila, že nikdo z ní nedal na největšího mrzáka, jenž ji přišel vyhledat, škaredého oka a |e nehněval, obmeškal-li ji při práci, naopak ještě jí domlouvali:

„Neohlížej se přec na jiného, než na svoje nemocné. To budiž teď tvoje práce a starost nejpřednější. Teprve tenkráte, když tě nebude míti žádný bídný člověk zapotřebí, vezmi srp do ruky, nebo vzpomeň si na svůj kolovrat!“

I proti tomu neměli její domácí ničeho, vydávala-li se Héda za osobami zvláště povážlivě nemocnými, ba často, bylo-li se jí vzdáliti v pozdní hodinu, poslali s ní skotáka.

Jak tomu byla Héda povděčna, že teď nebyl nikdo z jejích svěřenců nucen jako druhdy, když mívala ještě manžela na starosti, při těžké chorobě namáhavé chůze za ní konati, které nejeden z nich, jak často se stalo, dosti povážlivě byl odstonal. Zdálo se jí, že nemůže nikdy býti spokojenější, než je teď. – Ale co znamenal pak ten vzdech, jenž jí při uvažování takovém bezděčně na rty vstoupil? Nevěřila ve stálost osudu? Bylo-li tomu tak, tož se

249$

nemýlila, spouštěly se na její stezku vezdejší nové nečekané stíny.

Vracíval se rychtář ze zámku, kdež každou sobotu se úřadovalo, s tváří dosti povážlivou domů. Povšimla si toho Héda dosti záhy, ale když se ho tázávala, co že mu je, odpovídal jí jen zkrátka, že to není nic zvláštního, nebo že je unaven, či že se zlobil při jakémsi mezi sousedy sporu, který se nedal vyrovnat, jak by si byl přál, a tak dále. Tušila, že to není celá pravda, ale nadarmo si hlavu lámala, co jí zamlčuje.

Konečně se přec jednou vytasil s tím, co jej hnětlo.

„Nelze, abych ti déle zatajil, dítě, že ne všichni lidé se stejnou zálibou na tvoje samaritánství pohlížejí.“

Héda měla za to, že se přeslechla.

„Nemýlíte se, tatínku?“

„Ovšem, že se nemýlím.“

„A jací by to mohli býti lidé, kteří by byli s to, nepřáti žebravému ubožákovi kousek mé masti?“

Otec se nevrle odvrátil. Trvalo to několik dní, ba více než týden, než se dočkala určitější odpovědi na svou otázku.

„Inu, kdo že je proti tvému samaritánství,“ na ni zabručel. „Kdo jiný, než ti páni tam dole v zámku? Kdykoli se o tom zavede řeč, po každé mi povědí, že to býti nemá a že se to jen tak dlouho trpělo k vůli mně a že jsi vdovou.“

250$

Héda sebou trhla. Zdálo se jí najednou, jako by před ní stál Kleofáš smutný, vyčítavý. Ponejprv dnes, co opět meškala pod střechou otcovskou, obrazu toho zhurta nezaplašila – nezapudila si ho z duše:

„Tohle říkají páni a smýšlejí tak skutečně?“ nedůvěřivě vrtěla hlavou.

„Ano, smýšlejí tak skutečně, nejsou v tom žádné žerty. Chceš-li při tom zůstati, budeš si to musit jinak zaváděti.“

„Nemohu si představiti, jak bych si to jinak zaváděla?“

„Budeš-li se se svým léčením a se svými chůzemi k nemocným poněkud tajiti.“

„Já se mám tím tajiti, že s lidmi dobře smýšlím, s nimi cítím a ráda jim pomáhám? Vždyť jednám jen, jak Kristus nařizuje.“

„Nepřicházej mi se žádným blouzněním, není to v tomto případě na místě. Takové pokoutní léčení, jak to na zámku jmenují, nemá býti. Je to proti úřednímu nařízení. Krátce páni to nechtějí a zapovídají to.“

„Jen mně aspoň probůh povězte, proč?“

„Poněvadž si na to ti doktoři, víš, ti učení, studovaní doktoři stěžují. Ubývá jim tím u lidí úcty i výdělku, a těch se vrchnost ujímati musí, poněvadž platili taxy, než dostali k léčení dovolení a měli veliké útraty se studiemi.“

251$

„Jestli já jsem neplatila taxy, tož zase pomáhám za to lidem zdarma a vše zdarma jim poskytuji, kdežto u nich musí člověk každý krok a prášek dobře zaplatit. Proč jste jim to ještě neřekl?“

„Ovšem, že jsem jim to řekl, a to již kolikrát, ale v tom právě se prohřešuješ nejvíce, když dáváš vše zdarma. Bodejť by prý chodili lidé pak k doktorům za peníze.“

„Ale vždyť se ke mně obrací samá chudina, která doktorům vlastně ani platiti nemůže. Jestli nebudou směti ke mně chodit, zůstanou bez pomoci.“

Otec pokrčil rameny.

„Pověděl jsem ti, jaké to je, a ty se podle toho spravuj, nechceš-li sobě a snad i ještě jiným způsobí ti veliké opletání.“

„V jakém jsme to světě spleteném!“ zalomila Héda rukama. „Vrchnost uznává za svou povinnost hájiti toho, kdo chce míti ze žebráka výdělek, a pronásledovati toho, jenž mu slouží zdarma, a tomu se říká spravedlnost? Vždy mě to těšilo, že jste rychtářem, ale po tom, co jsem teď uslyšela, kterak to s tou spravedlností vlastně dopadá, skoro mě mrzí, že jím jste.“

„Opovážíš-li se takhle před někým cizím mluviti, tož jsem jím nejspíše nejdéle byl. Již jsem ti pověděl, že mi vyčtli na úřadě, že své vlastní dítě nepřidržuji k zákonitému jednání.“

„Zákonité jednání jest tedy vzpouzeti se dobrým

252$

skutkům jednoho člověka, aby uražena nebyla hltavost několika jiných?“ dobývala na něm Héda.

„Neptej se mne takhle! S pány nejsou žádné šprýmy, když se jim člověk opříti nemůže. Neb při nich je moc a kde je moc, toť stará věc, že je také právo, tož je nejlépe svého se vzdáti a jim podlézti.“

Na upřímné toto vyznání Héda ztrnula. Byla sice leccos podobného mezi sousedy zaslechla, co si po výstupu s Kleofášem dávala na mínění lidská lepší pozor, i on byl leccos prohodil, o čem jí bylo často dlouho a trapně přemítati, ale nic ji nebylo ještě tak dojalo, jako tento výrok, který byla z jeho úst zaslechla: „Kde je moc, tam jen také právo, kdo nechce snášeti násilí, tomu nezbývá než podlézti.“

Co to bylo vlastně podlézti v záležitosti její? Nechť sebe napiatěji o tom rozumovala, přec na jiného přijíti nemohla, než že to znamená státi zajedno s utiskovateli, schvalovati jako oni zištnost, vzdáti se soucitu, milosrdenství.

Měli tedy ti, jimž se celý svět smál jako osobám přihlouplým, přec jen pravdu, když oni samojediní nepřišli k rychtáři, aby mu řekli, že se těší, že k němu bylo přineseno „právo“? Mohla Kleofáši ještě vyčítati, že se byl na těch prohřešil, jež v onen smutný večer obviňoval?

„Ach, ne ty na mně, já jsem se prohřešila na tobě!“ zvolala kajícně mezi proudem trpkých slz.

253$

„Ó kéž bych se ti mohla z toho vyznati! Ale to se nestane nikdy … nikdy … nebudeš chtíti o mně zvědět… a já se ti teď již nedivím.“

***

Zůstal starý rychtář celý zdrcený po tomto hovoru s dcerou a uvažoval, mnoholi v jejích slovech pravdy a mnoholi bludného.

Héda to pozorovala a nevytrhovala ho nikdy z jeho rozjímání. Trvala při svém, jak mu to byla pověděla. Již za svítání ji potkávali lidé, jak má košíček bílým šátkem obvázaný na ruce a s ním putuje široko daleko tu do údolí, tam zas vysoko na horu, jak tam obchází chaloupku za chaloupkou, všude něco z košíčku uštědří, a komu na tom záleželo, snadno se doptal, že koná vše bez náhrady a ač je teď vdovou, již rodina manželova opustila, jež žije jen z milosti otce a bratrů, obětuje i svůj přínos a dosud svoje léky bez nejmenší náhrady rozdává.

„Udělej mi to k vůli, dítě,“ žádal ji otec, když se jednou opět za bílého rána kamsi z domova chystala. „Zůstaň aspoň týden doma, aby tě nikdo po okolí s košíčkem choditi neviděl. Kdo tě potřebuje, nechť přijde za tebou na zapřenou do sadu. Tam v tom houští jej před zvědavýma očima snadno ukryješ. Tohle mi poradili hodní lidé, kteří by neradi, abychom se s pány rozkmotřili a ty, nedejž

254$

Bože, snad byla zapletena do nějakého vyšetřování. Vždyť bys měla hanbu po celý život.“ „Takovou hanbu bych za svou největší čest považovala,“ ohlašovala Héda s planoucím zrakem sklíčenému otci.

Neučinila k jeho žádosti ani teď. Složila bílý šátek se zubovitým krajem, jejž právě v ruce držela, uvázala si jej „na ušička“, přehodila přes něj černou loktušku, kterou od smrti mužovy nositi nepřestávala, v čemž spatřovaly kmotry pevný úmysl, že se znovu provdati nehodlá, a skládala do košíčka, čeho jí bylo potřebí.

„Počkej, počkej!“ zamumlal najednou rychtář výstražně a naslouchal.

K stavení blížil se přes náves hlasitý hovor. Několik osob mezi sebou živě rokovalo. Poznal mezi nimi hlas nejstaršího svého syna, vzlykot staré děvečky, pláč skotákův, sykot mušketýrův a pánovité bručení kancelistovo.

„Honem, honem, odskoč,“ poroučel, „ještě jim uprchneš než vejdou do síně, honem do chléva, z chléva do stáje a odtamtud zadními dvířky kamsi do lesa. Jdou pro tebe… není o tom pochyby, zmateme je tu, nenajdou tě!“

Ale Héda zůstala tak nepohnutě na svém místě, jako by nebyla jediného z jeho slov pochopila. Neučinila žádného kroku ke dveřím, nerci-li, aby se byla utekla do chléva a odtamtud se hleděla do—

255$

stati kamsi do lesa. Nevěřila, věřiti nemohla, co otec tušil.

„Tu jsou,“ vzdychl starý rychtář. „Již ti není pomoci, nešťastné dítě! Bůhví, jak tam s tebou naloží. Nebudou šetřiti ni mne, starce nad hrobem, ani tebe, mladé ženy. Veliká nás čeká potupa.“

Za několik okamžiků skutečně se rozletěly dveře, dva konšelé do sednice vstoupili. Za nimi vklouzl jako kuna do kurníku Hýsek. Avšak nezůstal za nimi státi. Přiblížil se za jejich zády k almárce, kdež potměšile stanul s upřeným na Hédu zrakem.

Kancelista, člověk tělnatý, s tváří nabubřenou, očima vypoulenýma, sedl si na židli, již dříve postrčil doprostřed sednice a ukázal staršímu z konšelů na „právo“, jehož se tento s ostýchavým na rychtáře pohledem uchopil a v ruce podržel. Byltě pro tu chvíli on rychtářem jmenován.

„Neradi jsme se sem vydali,“ oslovil dosavadní hlavu obce, „ale vrchnost tak nařídila. Pan správce sám nás k sobě povolal a věc jak náleží nám objasnil. Přese vší výstrahu vám danou, neustále se prý dcera vaše prohřešuje proti úřadům.“

„Má otec můj jen jedinou dceru, nemůže se tedy žádná jiná prohřešovati než já,“ ozvala se Héda a při tom před něho předstoupila, ale nikoli bojácně, nýbrž s pozdviženou hlavou.

„Ano, vy to jste, k vůli, níž jsme sem zavítali,“ přisvědčoval kancelista hrozebně.

256$

„A jaký je můj hřích?“ znovu Héda se tázala a ještě výše hlavu vypiala.

„Jste obžalována na úřadě pro mastičkářství, nepovolané léčení, pro poškozování živnosti, za niž platí ty které osoby daně, jíž se domohly po velikých útratách; dále vás obviňuje obžaloba z užívání škodlivých bylin k nápojům a mastím, jimiž šíříte nemoci mezi lidmi a zlehčujete stav lékařský.“

„Dokažte mi jediným příkladem, že jsem komusi mastí nebo lékem uškodila!“ vyjela Héda citlivě.

„Nejsme zde, abychom se před vámi zodpovídali, nýbrž vy se máte zodpovídati před námi ze skutků nezákonitých.“

„Přispěti svému bližnímu, smilovati se nad ním, je tedy ve vší pravdě u vás skutek nezákonitý?“

„Kolikrát vám mám říci,“ zahřměl kancelista teď plnou silou svých plic a svého spravedlivého hněvu, „že svým mastičkářstvím poškozujete všechny pány lékaře v okolí v jejich obživě? Jejich mnoholetá studia veliký vyžadovala peníz, bylo jim složiti veliké taxy za své diplomy a teď, když se dostali na místa, kdež jim bylo povoleno působiti, teď je povolávají jen sem tam do domu, většina doběhne si k vám pro radu, a kdo se k nim obrátí, chce, aby mu sloužili zdarma jako vy. Již několikrát byl váš otec v příčině té napomenut, jak jsem již pověděl, a jelikož věc ta v ničem se nezměnila, usneseno, aby se sáhlo k prostředku rozhodnému.

258$

Neslíbíte-li, že se svého darebného řemesla vzdáte a nebudete-li slib ten, jenž se bude rovnati přísaze, na úřadě opakovati, pak uvidíte, co s vámi díti se bude.“

„K takové přísaze mne nikdo nedonutí,“ oznamovala Héda pevně a rozhodně. „Nikdo mi posud nedokázal a také nedokáže, že bych byla komusi svou pomocí ublížila, a co se týče pánů doktorů, tož na jejich výdělek ohlédnouti se nemohu, neb co konám, konám z křesťanské své povinnosti.“

„Víme dosti,“ zachraptěl písař, „a zároveň víme, co zase naší povinností.“

I ohlédl se po Hýskovi, jenž otevřel almárku a z ní vyňal – pouta.

Jakmile zařinčela v jeho potměšilé ruce, strhl se v sednici ohromný povyk. Všichni členové rodiny co jich bylo právě doma, i s čeládkou i se sousedy, kteří byli přiběhli, aby viděli, co se u rychtáře děje, se dali do hlasitého pláče a štkaní.

Již dlouho kolovaly slechy, že dají páni nejspíše Hédu vsaditi, poněvadž ji vůkolní doktoři jeden za druhým zažalovali. Že tak dlouho váhali proti ní zakročiti, stalo prý se jedině z ohledu k otci. Teď tedy přece ha to došlo, že měla býti odvedena za svoje milosrdenství jako jakási poběhlice?

Každý myslil, že bude míti Héda ze své potupy smrt. Ale ona se ohlédla po mušketýrovi, jako by jí přinášel ne pouta, nýbrž korunu.

259$

„Jen mě spoutejte, spoutejte, mám toho mnoho k odpykání,“ vybízela jej zvučným, skoro radostným hlasem. „Nenahlížela jsem dosud, co to je nespravedlivost, libovůle, násilí mezi lidmi, hájila jsem nesmyslně ty, kteří se jich dopouštěli, a kárala jsem zaslepeně ony, kdož nad nimi se rmoutívali. Dnes teprve jasně poznávám, kde pravda a kde křivda. Zasloužená to tedy věc, aby pouta, která tu byla chována pro ty, kdož uznati nechtějí kde že právo, byla teď na mne navlečena. Čemu jsem se nebránila za jiné, tomu propadávám sama. Na co si mohu stěžovati? Spravedlivá mě to stíhá pokuta za bezpráví v duchu tak dlouho a zarytě páchané.“

A Héda si dala Hýskem pouta navléknouti a od něho ze sednice se vyvésti. Ač si starý otec tam v koutě šediny s hlavy rval, neprolila při tom jediné slzy.

Zástup plačících lidí ji očekával před statkem, zástup plačících lidí ji provázel přes celou vesnici, ale nikdo si netroufal zakročiti zjevně v prospěch její a úřednímu usnesení se vzpouzeti. Každý věděl, že je zle, a bál se jí přitížiti, či sám sobě a rodině své stejný s ní osud připraviti.

Ale provázeli ji spoluobčané po celou cestu až k samému dvoru, před samý zámek, ač se pokoušeli i konšelé i kancelista s mušketýrem několikrát po dobrém i po zlém, aby je rozptýlili. Tvářili se lidé sice, jako by chtěli uposlechnouti, a tak k roz—

260$

kazu jejich vždy ucouvli, ale sotva odvrátily úřední osoby od nich pozornost, již se vše zase za spoutanou Hédou hrnulo a pláč tu a tam na počátku tajený vypukl před zámkem v plné síle a rozléhal se v jeho chodbách a síních téměř jako žalm.

Od oné selské rebelie, kdy táhli robotníci na Prahu, aby si vymohli na pánech úlevy ve svých krutých povinnostech a žádného napomínání a varování přijati nechtěli, nebylo cosi podobného tam slýcháno.

Ale proč Héda pojednou zavrávorala? Probudilo se v ní přec jen vědomí její hanby, vzpomněla si konečně, že jest potupena pro všecky časy, že vsadí-li ji páni do šatlavy, žádný pořádný muž již nikdy o její ruku nezavadí, že jí budou zlomyslníci její trest až do smrti vyčítati, svět že pro ni navždy zavázán a ona že z něho jiného nepoznala než starost a péči o churavého muže, jež jí jeho rodina odplatila nevděkem šeredným?

Všichni se ohlédli, kam zírala mladá vdova s takovým zanícením, jako by se tam brána nebeská před ní otvírala.

A také se otvírala. Ó nebylo to žádné vidění, nýbrž skutečně Kleofáš, který stál u vrat zámku a na ni čekal. Slyšel při práci, co se děje a ihned se vzchopil a předběhl průvod.

„Kleofáši, zdaž nevidíš, žes měl pravdu do posledního slova!“ zvolala, a teď teprve jí vyhrkly slzy z očí.

261$

Nevěděli lidé ovšem, oč se mezi nimi jedná, a s podivením na to pohlíželi, kterak Kleofáš rozprostřel proti ní náruč a ona do ní klesla jako tenkráte, když v úpalu slunce se na poli zvrátila a on ji odnesl domů. Přitiskl ji k prsům a odnesl ji jako tehdáž v bezvědomí, jenže do kanceláře.

„Co ty tu chceš?“ rozkřikl se naň správce, nemálo zmaten výjevem tím neočekávaným a při všem pláči a žalu přec bouřlivým. „Kdo tě sem volal?“

„Dostavil jsem se,“ ohlašoval mu Kleofáš a tenkrát nevrazil očí podle svého způsobu do země, nýbrž významně na pány se podíval, „abych, bude-li zde ta žena, která je mou drahou nevěstou, odsouzena do žaláře, její trest za ni odseděl.“

Nevýslovný jásot následoval na tato slova. 1 zdálo se úředníkům, že nebe i země se zachvěly jeho hlaholem. Povážlivě na sebe pohlédli.

Viděli okny, že lidé tam stojí, hlava vedle hlavy jako zeď. Podobaly se zástupy ty mračnům více a více houstnoucím. Jakž, kdyby se srazila? Nevyšel by z nich jen rachot hromu, nekřižovaly by se v nich jen blesky, možná dost, že by některý z nich sjel a zapálil jim střechu nad hlavou.

Pan správce se nutil na to do úsměvu, ostatní páni úředníci a mušketýři také. Cítil dnes každý z nich, žeť opatrnosti třeba, že s těmito lidmi nejsou veliké žerty. Stála záležitost, o kterou se jednalo, za to, aby bylo přišlo k nějakému pohoršlivému vý-

262$

stupu? Byla tím poškozena vrchnost, nebo některý panský zájem, že rychtářova dcera byla mastičkářkou? Nebyli by se vlastně páni doktoři tím urazili, kdyby se jí, nevědomé ženštině, byla přiřkla čest úředního zakročení? Jemu aspoň v té chvíli se zdálo, že by byli na své slávě a pověsti spíše utrpěli než získali, kdyby byli mladou pilařku páni odsoudili do vězení jako, osobu důležitou, na níž skutečně záleží. Byl jist, že až panu hraběti bude událost tu ze svého stanoviska vypravovati, tuze jej pochválí za to, že ji přivedl k tak důstojnému zakončení, a to tím spíše, že zcela znenadání se do ní zapletl jeden z Chrášťalů.

„Nadarmo jsi se namáhal, milý Kleofáši,“ pravil tak hlasitě, že jej bylo až bůhvíkde slyšeti. „Prohřešila se sice dcera rychtáře našeho ženskými svými vzdory, ale doufáme, že se z nich dnes nadobro vyléčila. Proto jí nebude jiný trest uložen, než který právě teď vytrpěla, když z domu otcovského byla sem úředním sluhou přivedena, a každý ji viděl v poutech.“

Nová bouře jásotu zahřměla kolem starého zámku.

„Ať žije náš dobrý pan správce!“ ozývalo se se všech stran.

Jen Kleofáš ničeho nevolal a panu správci neděkoval. Smekl pouta s rukou Hédiných, hodil je mušketýrovi pod nohy, což vyvolalo hlučný smích, jehož se pan správce i písaři milostivě zúčastnit i

263$

ráčili, jelikož se vše v dobrém skončiti mělo, načež pojal Hédu znova v náruč a znova ji odnesl.

Avšak nevrátil ji otci, jenž s bolestí čekal, na jak dlouho mu strčí dceru do šatlavy, a teprve od cizích lidí se dověděl, jak šťastně vše dopadlo – odnesl ji rovnou cestou ke Chrášťalům a posadil ji na lavici, hrd a šťasten právě mezi svoje rodiče.

„Nevím, jak se ti tu zalíbí,“ pravila stará Chrášťalka, všecka zaleknuta a přec blažena, jakou to přivádí Kleofáš onakou nevěstu do jejich chatrné chaloupky, „a budeš-li chtíti mezi námi zůstati?“

„Jak by se mi tu nelíbilo,“ vzdychla si Héda celá omámena neočekávaným splněním svých nejtajnějších, nejsvětějších tužeb, k nimž nikdy ani sama před sebou hlásiti se netroufala, „vždyť je tu tak krásně, jako by tu dlela – sama Panna Maria se svatým Josefem.“

A myslila to upřímně.

***

Tenkráte byli přec jen zcela jiní lidé než teď. Zdaž by každý, koho by teď tak pokutovali jako tehdáž mladou pilařku, pro všecky časy nezalezl a pokoje si nedal, když mu bylo pro nic a za nic k vůli pracizím osobám tolik vytrpěti jak strachu, tak hanby?

Ale Héda si z toho málo dělala, že ji vedl dráb v řinkajících poutech jako zbůjnici skoro celou míli

264$

cesty kolem bůhvíkolika statků, chalup a baráků, snad na sta lidem na odiv za to, že ji ti učení páni zažalovali, poněvadž prý je svým mastičkářstvím v jejich živnosti poškozuje.

Vařila a pražila svoje léky pro chudáky ve jménu božím u Chrášťalů dále, a co bylo při tom nejkrásnějšího, nejen její muž, nýbrž celá rodina, do níž se dostala, byla opět tělem i duší při ní a kdekdo z ní co zvláštního vydělal, hned jí to na její samaritánství ještě přidal a zůstal v staré kukle a v opelichaném kožíšku.

Inu, vždyť lidé nadarmo neříkali, že jsou Chrášťalů sice první v obci lidé, ale vedle toho všickni – „při hlouposti“.

***

265$

MLADŠÍ BRATR

Když pouštěl starý Hlaváček staršímu synu Janovi statek, dodal, pohlížeje ke kamnům, kde se krčil mladší: „A tuhle náš Vavřinec zůstane u tebe. Je to sice takový, jak říkáme ,devátý Martin’ (volný člověk), ale práci svou umí přec jak se patří postavit. Křiklouna, klevetníka a jucháče v něm doma míti nebudeš. Kdyby se mu přihodilo někam se přiženit a místo to i tobě se líbilo, pak mu dáš dvě krávy, dva korce žita a nějaký ten kužel lnu na košili a plandu, aby měla žena hned z čeho péci a přísti a domácí jeho o něm říci nemohli: Hle, hle! ze statku syn a prázdný k nám do stavení přišel.

Jan kývl hlavou, že je spokojen, a žena jeho přikývla také. Bodejť by také nebyli taťkovi svědčili, když jim pouštěl statek, na němž nebylo dloužku a žádné jiné dávky, kromě těch několika hrstí výměnku! Že Vavřinec u nich si zdarma chleba krájet nebude, také dobře jim bylo povědomo.

Jak otec u stolu dořekl, všichni se zdvihli, každý šel po svém a bylo to. Tenkráte se ještě takové věci

269$

pečetěmi a podpisy nestvrzovaly a svědci k smlouvám takovým nebrali. Vše stálo jen na slovu.

Nepřišlo starému Hlaváčkovi ani ve snu na mysl, aby i mladšího syna se optal, je-li on také spokojen, kterak to s ním udělal? Za jedno to bylo na všech živnostech tak, že jednomu dítěti přišlo všecko všudy a ostatním jen z toho nějaký capart, a za druhé neměl ni on, ni kdo jiný z domácích ve zvyku nadělat s Vavřincem velkých řečí, nadto s ním o něčem se poradit; celý s ním hovor býval: „Hle, Vavřinče náš, tohle uděláš, tamhle dojdeš, to či ono přineseš,“ po čemž on někdy se ozval, někdy se neozval a bylo s ním po rokování. Kdyby se jeho otec byl i dnes ptal, co on tomu říká, jak to na statku spořádal, zajisté by byl měl ihned dveře v ruce a byl by pelentil (utíkal) ze sednice, co by byl mohl, poznávaje, že ho chce jen tak napalovat, jak někdy činíval. Nebylť, jak se otec Janovi zmínil, právě z nejčipernějších, ale to přec velmi dobře věděl, že je u Hlaváčků na statku Vavřinec – Nevavřinec jedna věc.

Hned, jak se Hlaváčkovům Jan narodil, velice do srdce si ho vzali. Udělali si mezi sebou, jeho že bude statek, a kdyby jim po něm ještě přišlo deset synů. Byltě to také hoch jako obůrek, peřina proň ke křtu uchystaná ani mu nestačila, musili ho zapovít do matčiny spodničky. V celé vsi o tom si povídali a chodili se naň dívat. Od první chvíle bylo ho plné stavení; byl ostrý jako trn; křičíval,

270$

že člověk vedle něho na svoje uši neslyšel. Sotva hlavu držel, již nikoho báti se nechtěl; co mu dali do ruky, tím praštil o zemi; když se mu hned nedostalo, čeho si žádal, celý v tváři zmodral. Měliť rodiče náramnou radost z toho, že se má tak k světu, těšili se, že bude z něho jednou ostrý hospodář, což také uhodli. Vavřince zato nebylo nikdy slyšet, vyrostl, aniž rodiče věděli, jak a kdo ho vlastně vyhlídal. Janovými hurty byli celí omámeni; pro staršího hocha neměli nikdy kdy na mladšího dohlédnout, mnohdy dokonce i zapomněli k obědu ho zavolat, jako by ho ani nebyli měli.

Vavřinec vždy tiše a sám v některém koutě se popelil, s hrstkou květin či s dřívkem byl s to, aby se páral od rána do večera. Tím snad, že nikdo po něm nekoukal, nikdo si ho nevšímal, nikdo k němu nemluvil, zvykl si i on po nikom nekoukat, nikoho si nevšímat, k nikomu nemluvit. Rovněž nikdo nevěděl, kdy a od koho se nějaké práci přiučil. Uměl však, když k tomu přišla léta, všecko, co na polích potřebí a nedal se k práci nikdy budit ani pobízet. Jan jí sice větší kus v krátkém čase urazil, ale jak ji udělal, tak ji udělal; kdežto Vavřinec volně vše započal a provedl, ale bez úhonky za to dokonal. Nechť si ho kdo haněl ve všem, v práci nikdo hanu dáti mu nemohl. Květinám i co hoch přáti nepřestal; jak měl v neděli času nešporního chvilenku pokdy, již byl v zahradě a tam s nimi se obíral. Měl jich mezi hlavatkou nasázených, co se

271$

jich mezi záhony vešlo. Šel-li okolo statku někdo - cizí, hádal podle květin v zahrádce, že mají u Hlaváčků několik dcer na vdávání. Jinak do kostela nechodil, než v jedné ruce růženec, v druhé kytku.

Jak pracoval Vavřinec za otce, tak teď za bratra; nemohl si Jan v ničem naň stěžovat a také nestěžoval. Ani švagrová naň nic nevěděla. Oba byli rádi, že nemusejí platit čeledína, který by bral, nač by přišel, a sotva by se vším tak spokojen byl jako Vavřinec. Ten ani nepípal, nechť mu to dali takové či makové, nechť mu uložili práci, která proň byla či nebyla. Neslyšel nikdo od něho, jako od hochů jiných, jimž je zůstat na statku při bratrech, „že je to přec jen zcela jiné sloužit rodičům, z nichž jsme se zrodili, než poslouchati toho, s nímž v jedné leželi jsme kolébce.“ Kdyby se ho stranou nějaký zvědavec na to optal, má-li se teď lépe či hůře než jindy, buď mu dokonce neodpověděl nebo zamumlal, že dosud o tom ještě nemyslil.

Nelhal; Vavřinec o tom skutečně nepřemítával, jak mu bývalo a jak je mu teď; nemívalť velké přemýšlení v obyčeji. Málokdy že něco jiného v hlavě se mu zamihlo, než na čem měl právě zrak upřený a ruku položenou, a sotva se mu to tam vyskytlo, již to bylo obyčejně to tam, jako bublina na rybníce za tichého poledne. Ta také vyskočí a zas splaskne, aniž víme, odkud se vzala, proč zmizela a co se asi na dně vodním dělo, že tak maně se ukázala.

272$

Doma Vavřince bývalo vidět jen k večeru. V létě štípával toho času pak u stáje dříví, naklepával kosy a srpy, sedě na můstkách, a v zimě spravoval na péci staré chomouty a cepy. Nepozdvihl od práce nikdy očí; nikdy mu „nepřišlo, jako hochům jiným, aby na dvoře poškádlil nějaké děvče, okolo něho s konvemi ke korytu jdoucí, či některou potýral přástevnici své švagrově, když za zimních večerů u ní se scházely a třeba přes půlnoc mezi sebou i s hochy se veselily. Jak byl s prací svou hotov, natáhl se na pec a dal se do chrupání, jako by jich v sednici nebylo. Za to děvčata okolo něho chodila jako okolo sloupu u vrat, nikdy s ním řeči nemívala a jestliže přec některá o něm se zmínila, vždy mu přislípkovala, že je takový asi hoch jako „za čtyry krejcary houska“.

Vavřince nebylo proto za dne na statku vidět, že býval skoro pořád na robotě. Měli sice u Hlaváčků robotu velikou, ale tak velikou přec neměli, aby byli museli na ni chodit každý den, který Bůh lidem dává. Avšak měli nehodu. Kus panské louky zabíhalo mezi nejlepší jich pole; když na ni dala vrchnost vyhnat dobytek, velkou jim vždy dělal na osení škodu. Dlouho již o to žebronili, aby ji směli koupit; chtěli za ni dát ještě jednou tolik, zač stála. Ale za to, že pan správce v tom Janovi pomáhal, vymínil si, aby mu posílal Vavřince do dvora, kdykoli si proň vzkáže. Jan se bratra neptal, chce-li či nechce na robotu, kdykoli se pánům zlíbí: slíbil

273$

s radostí, že jim ho pošle. Měl ještě jiné než louku za lubem a chtěl, aby správce mu k tomu dopomohl.

Vzkazoval si správce pro Vavřince pořád. Hleděl si zahrady zámecké; rád se pyšnil květinami a zahradník si chválil Vavřince, že se mu k práci tam nejlépe hodí, vše že na pokoji nechává, ovoce i sazeničky. Vavřinec býval tedy na dvoře více doma než na statku. Dávno by ho byl udělal správce předákem,*& jen kdyby byl více od řeči býval.

[& „Předáci“ museli mezí robotníky býti při práci nejpřednější a nejpilnější a ostatním dodávat chuti slovem i skutkem. Za to měli některé výhody: dostávali na poledne pivo, směli dříve domů atd.]

Ale on uměl jen sám dost a dost dělat; jiných napomínat a práci jim chválit, to neuměl.

***

Kopal Vavřinec právě za panskými stodolami strouhu, aby do nich na jaře nezatékalo, když naň zavolal šafář.

Křikl naň, co hrdla měl, aby toho ke všem všudy nechal a připospěl si do dvora.

Vavřinec nevěděl, oč se jedná a proč tak naň dokračuje, ale nechal všeho, vzal motyku na rameno a šel, kam ho volal. Přišedšímu k vratům přihodilo se, co málokdy se mu stávalo – podivením zůstal celý tuhý.

274$

Byloť ve dvoře všecko vzhůru, vše jinačí, než to bývalo. Co přišlo robotníků dnes do práce, všichni tam byli shromážděni. Běhali sem tam, pokřikovali na sebe, hádali se mezi sebou; každý chtěl něco jiného a nejlépe všemu samo jediný rozumět. Jedni trhali prkna ze špejcharů a stloukali je, druzí skládali s vozů smrčky mladé, jež osekávali a ještě jiní stavěli z toho hrozitánskou nějakou bránu uprostřed dvora, okrašlujíce ji věnci. Rovněž rozvěšovali věnce po všech kolem dvora staveních; nejvíce jich ovšem přišlo na zámek. Dcera mušketýrova sypala po dvoře, po síních a na schodech samé kvítí. Byla svátečně ustrojena, ač byl „tento den“, samá čistá pentle a prima. Za živůtkem měla tolik božího dřeva nastrkáno, že zdaleka voněla jako hapatyka.

Bůh ví, jak dlouho by byl Vavřinec ve vratech stál, zaraženě na to patře, co se na dvoře děje, kdyby ho nebyl pan kancelářský zahlídl. Okřikl ho tak urputně, jako před tím šafář, zdali si myslí, že si proň naschvál poslal, aby si sem přišel na podívanou. Poručil mu, aby se zostra zatočil, ne tak zdlouha, jak to jeho obyčejem, o žebřík se postaral a šel zastrčit na střechu zámku náruč korouhviček bílých a růžových, které ležely uchystány na chvoji, aby je bylo hodně zdaleka vidět.

Nebylo panu kancelářskému věru se divit, že dnes pouštěl nejen na Vavřince, nýbrž na všechny takovou hrůzu, měl toho tuze mnoho.

275$

Zajel si totiž pan správce asi před týdnem do Prahy, nikoli snad, aby se tam smluvil s někým stran obilí, nýbrž pro mladou paničku. Kancelářský umínil si s ostatními písaři, že návrat jeho náležitě oslaví; ale dali si s přípravami na čas, myslili, že se nebude mladému párku ták hned chtít z Prahy do hor pod ten studený Ještěd. Najednou – tu máš! pan správce zde! Přiběhne z ničeho nic z blízkého městečka posel, že obědvá milostpán v pivovaře u pana starého a navečer že bude jistotně doma. Proto tak z čista jasna ten shon, křik a zmatek ve dvoře.

Třásl se pan kancelářský, že nebude všecko včas hotovo, k věčné proň hanbě, ale bylo. Ještě nedával mušketýr s půdy, kamž měl poručeno vylézt a kočár v dálce ihned ohlásit, žádného znamení, že něco pozoruje, co by mohlo být asi povoz páně správcův a již se podobal zámek a vše, co k němu náleželo, řadě besídek a dvůr zahradě.

Se spokojeným úsměvem se pan kancelářský rozhlížel, poroučeje při tom robotníkům, kteří se k příkladu jeho také spokojeně rozhlíželi, aby se teď všickni tam pod topoly u studně jak se patří umyli, oprášili, oděv na sobě upravili a pak od vrat k oné zelené bráně a odtamtud zas až ke vchodu do zámku ve dvou řadách manýrně postavili. Jak vjede kočár do dvora, nechť křiknou ponejprv: „Vivat milostivým pánům našim!“, po druhé, až

276$

sleze s kočáru pan správce a po třetí, až sleze jeho mladá paní.

Vavřinec učinil k rozkazu pana kancelářského vše jak ostatní, jen v tom ho neposlechl, aby se do řady postavil. Byl k tomu tuze nesmělý. Přikrčil se jako doma u kamen, vedle zahradního plotu.

Jak tam tak stál, pohlížeje k vratům, kudy měl pan správce do dvora vjeti, nevěděl znenáhla, co s rukama. Počaly ho brněti, že v nich nic neměl a jimi nic nedělal; brzo ho počaly brnět i nohy a konečně i hlava. Nemohl si v ní jaksi srovnat, že chodí pan kancelářský po dvoře, písaři také všichni, že vidí, že ani čeleď dvorská ani robotníci nic nedělají a že se přec proto do nikoho nezavádí. I to si nemohl srovnat, že leží jeho motyka tamhle v koutě za vraty, kam ji byl hodil, když byl poslán pro žebřík, a odpočívá jako on. Nikdy ještě nevidělo sluníčko ni jeho, ni ji takhle zahálet, byli neúnavní od svítání do smrákání a nerozlučitelní a jako věrní manželé. Mocně se musel vždy pamatovat, že se dnes takto děje na uvítanou pana správce, který přijede za chvilinku s paní „správčicí“, pro niž si byl schválně až v Praze.

Tu mušketýr najednou s vikýře zamáchl bílým šátkem, pan kancelářský, s písaři za sebou, běžel k zelené bráně, robotníci se narovnali a Vavřinec za nimi se ještě více schoulil.

Zadunělo to v dálce, jako když hřmí, pak blíže a ještě blíže, a zaprášený kočár hrčel do dvora.

277$

Hlučné „Vivat!“ ho uvítalo, sotva ve vratech se objevil. Po druhé ještě hlučněji se ozývalo, když vyskočil pan správce z kočáru, na všechny strany vlídně děkuje.

Pan správce byl muž v nejlepších letech, postavy přímé, vysoké. Oči a vousy měl jako uhel černé, při tom lesklé, čelo bílé jako arch papíru, tváře mu jen kvetly. Nebyl to právě div, že se líbil slečinkám v Praze; mohl se zalíbit nejhezčí z nich, obzvláště, koukal-li tak jasně a usmíval-li se tak úlisné jako teď. Kdo ho viděl v této chvíli, nebyl by nikdy věřil, že umí také koukat, jako když po lidech nožem hází, křikne-li, že zalezou jeho psi, a zahlédnou-li ho robotníci zdaleka, že na nich vyráží husí kůže. Nemiloval pan správce dlouhých s lidmi soudů, neukázal se ni na poli, ni na dvoře jinak než s bičem v ruce; vyplácel hned hotovými. Nikdy vinník nedošel milosti, leda prosila-li zaň hezká sestra či milenka.

Po třetí zahřmělo „Vivat“. Vystoupila za manželem mladá panička. Všichni křičeli, jen Vavřinec tenkráte nekřičel. Nemohl podivením. Dnes se jen divil.

To že byla ta nová správčice? Ne, to nemohla býti; byla to nejspíše některá její družice, která s ní z Prahy přijela, aby se jí tu příliš nestýskalo. Správčice ještě seděla v kočáru!

Myslil Vavřinec, že musí být správčice správci podobna, hrdého vzezření, ostrého pohledu, vysoké

278$

postavy, pánovitých posunků; myslil, že musí býti jako on zdaleka služkám svým postrachem, za pozdrav že nikomu neděkuje a ruce že bude nosit zdaleka před sebou, aby jí je každý, kdo ji potká, políbit musel.

Zatím se vyhoupla z kočáru lehce jako motýlice, osůbka drobounká a útlounká, holé to děcko – manželu nešla ani k rameni. V pase ji mohl přeštípnout, dechem jako pírko odfouknout, křiknutím porazit. Stála vedle muže se sklopeným čelem a zrakem, mezitím co pan kancelářský, poněkud koktaje a mna si neustále ruce, s mnohými úklonami odříkával jakousi řeč. Při tom v jednom kuse se rděla a zas hned bledla, jako by se v jednom bála a styděla. Byla-li to přec správčice, nebyla v ničem manželu podobna; tím podobnější však onomu voskovému Jezulátku, které stálo v kostele na hrubém oltáři na modré zeměkouli, hvězdami stříbrnými poseté, světu rozpiatou náručí žehnajíc.

Od dětinství rád Vavřinec na Jezulátko to pohlížel. V duchu divíval se při tom tomu, jenž tak uměl je zhotovit, a rád by byl věděl, jaké měl asi k tomu nástroje. Ba, nejen nástroje dobré, ale i nápady dobré a vtipné musel mít, že to tak pěkně dokázal. By lať správčice sice o něco větší než Jezulátko, ale na puntík tak bělounká a po lících růžová a zrovna takové plavé hedvábné kadeře, jako jemu, splývaly jí okolo tváře přes šíj na bílé šaty.

279$

Vavřinec nejen že s ústy polootevřenými zrak se správčice nespustil: koukal ještě na místo, kde stála, když byl pan kancelářský dávno již řeč svou ukončil, správce dávno za ni se mu poděkoval, křížem s ním se líbaje a všem ostatním písařům ruce tiskna, a ona dávno s manželem a jeho podřízenými zmizela v síni zámecké, dcerou mušketýrovou květinami posypané.

Mezitím se zešeřilo. Sjížděli se hosté z okolí, panem kancelářským nakvap pro dnešní večer pozvaní. Všecka okna v zámku, co jich bylo, se ozářila. Bylo hlučno nahoře mezi pány i dole mezi lidem selským. Měsíc vycházel zpolehounka nad lesy, usmíval se při tom tak lichometně, jako by i on byl ženichem s panem správcem zároveň. Bílé květy střemchy v panské zahradě, čouhající přes plot, o který Vavřinec dosud sám se opíral, nemíchaje se ani tenkráte mezi mladou chasu, páchly až k omámení, páchly, až se Vavřinci hlava točila. Z čeho jiného by mu bylo bývalo, jako by se byl náhle něčeho silného napil? Ve vonném jich houští ozýval se slavík, a Vavřinec ho poslouchal tak, jako když ho slyší dnes ponejprv. Nikdy dříve si nepovšiml, jak si umí prozpěvovat, zrovna jako kdyby měl od každého kousku zaplaceno. Nedal si ptáček překážet vřískáním dud, které byl ovčák do náručí chytil a chutě mačkal, když se počal dvůr naplňovat holkami, jimž se chtělo do tance. Vedl si jako dudák svou a Vavřinec měl z toho

280$

radost, že se mu přehlušit nedává. Panu správci prý se ta mela na dvoře líbila, poručil šafáři, aby vyvalil lidem sud piva ze sklepa, by se napili na zdraví jeho mladé paní. To tylo výskání, tančení, zpívání a připíjení, zrovna jako by byly časy nejlepší a na světě ani památky po dření, robotě a šatlavě.

„Co tu stojíš a brejlíš do měsíce?“ ozval se náhle kdosi vedle Vavřince.

Vavřinec sebou trhl, jako kdyby byl spadl s kostelní věže.

„Pojď se mnou honem do kola, aby se ti ostatní zas nesmáli!“ znova se hlas ozval. Vavřinec se zamračil, jak se snad ještě na nikoho nezamračil, a přec ho to zvala do kola holka jako omydlík, dcera to mušketýrova. Nemohl kuřeti ublížit, ale jí by byl v té chvíli hned něco udělal. Bylo mu, jako by na něm byla spáchala bůhvíjaký zločin, že tak znenadání k němu promluvila.

„Nechci,“ zabručel, odvrátiv od ní hlavu k plotu.

„Tedy nech tak!“ mušketýrova na to, plna zlosti. „Jsem ráda, že se mnou nejdeš, jen abys to věděl; zmýlila jsem se, myslila jsem, že tu stojí Vašků Vašek, a zatím tys to. Pro tebe bych si nebyla přišla do nejdelší smrti; vždyť vím, že tancovat neumíš, jsi chuďátko, jako do příkopu vlitý, říkají ti hřbet, takoví hoši se přec k tanci neberou. Musejí býti jako Vašků Vašek, rovní jako sirka, má-li si holka pro ně sama chodit. Kdybys u muziky býval, viděl bys, jak se hoši o mne trhají:

281$

sotva přijdu, mezi děvčata si stoupnu, již mne jich také chytí deset najednou a každý chce, abych s ním šla. Ale já nejdu s každým, vybírám si; jak bych tedy chtěla teď jít s tebou do kola? Kolik mandelkrát k vůli mně se seprali! Uhlídáš, že, budu-li chtít, se mnou půjde teď hned v tuto chvíli pan správce sám a nechá k vůli mně svou mladou paní tam nahoře nakrásně sedět.“

Vavřinec slyšel sice holku se hněvat, ale co povídá, to neslyšel, neposlouchal ji. Poodešel si mezitím, co ho tupila a sebe vynášela, do koutka za vrata pro motyku a chystal se domů. Když mušketýrova viděla, že je nehnutý, plna vzteku od něho utekla.

Všecko, co ta mušketýrova holka Vavřinci vyčítala, byla samá čistá lež až na to, že tančit neumí a k muzikám nechodívá. Nebyl sice právě jako sirka, ale jako do příkopu vlitý také nebyl a ošklivý také ne. Vzal jaksi na sebe tvářnost té země, k níž byl celý den nahnut, byl přihnědlý, mlčelivý, vážný jako ona, ale jiné chyby na sobě neměl. Kdyby byl hlavu více vzhůru nosil, vlasy, které si hnal všecky nazpět, poněkud si zastřihl a takové by měl šaty jako Vašků Vašek, bohatého to sedláka syn, a kdyby mu byly boty tak vrzaly jako onomu: že by byly holky po něm ještě více koukaly než po Vaškovi?

Mušketýrova si již dávno myslila, že by mohl býti k čemu, kdyby jen chtěl, a hodlala mu to dnes

282$

říci. Nezmýlila se, přistoupivši k němu; jen ve hněvu se tak vymlouvala.

Vavřinec dosud jako omámen dnešním odpůldnem, vzal motyku na rameno a vyšel ze dvora. Ubíral se svým obyčejným, stejným, volným krokem z údolí domů k horám. Dlouho slyšel za sebou křik, smích a tleskání. Tleskali lidé a smáli se, poněvadž mušketýrova, ze samých hadích ocásků upletená to holka, si doběhla do panských pokojů pro pana správce, aby Vavřinci dokázala, nadarmo že se před ním nevychloubala. Vida, nechlubila se skutečně jen tak na licho! Nechal svou mladou paní sedět a šel s ní do dvora tančit, aby, jak manželce své pravil, těm sprostým lidem v tak radostný den také nějakou radost způsobil.

Než zašel Vavřinec do háje, údolí od hor dělícího, zastavil se a ke dvoru se ohlédl. Neslyšel hluk tancujících a vřeskot dud, již byl tuze vzdálen. Tiše a tajemně se rozkládal zámek mezi tmavým stromovím, a okna jeho vysílala k němu záři tak radostnou, jako kdyby byl chtěl za každým z nich vycházeti měsíc tak jasný a krásný, jako stál nad ním na nebi.

Vavřinec, zíraje k zámku, zavrtěl hlavou.

Byla to přec tedy správčice, ta osůbka, která z kočáru se vyhoupla jako motydlice a manželu ani k rameni nešla; nikoli, jak se domníval, jen nějaká její družice!

283$

„Kdo by se byl nadál, že si pojede správce až do Prahy pro … pro … takovou titěrku!“ zamumlal a při tom mimovolně natáhl svou mozolovitou ruku.

Dlouho patřil na svou tvrdou, upracovanou dlaň i pousmál se při tom – vzácná to u něho věc.

Pořád pod sebe se usmívaje, dodal: „Vždyť jí není do téhle hrsti, uschoval bych ji v ní jako… jako… vrabčátko! A to má býti nějaká správčice!“

***

„Dnes budeš klučovat za zahradou louku,“ nařizoval šafář Vavřinci, když přišel za několik dní zas na robotu.

Vavřinec naň nedůvěřivě koukl, zdali se nepodřekl. Louku prý má klučovat, která právě teď nejpěkněji se zelenala?

Šafář uhodl, co si asi myslí.

„To je jí škoda, viď?“ pravil mu pošeptmu. „Ale jakáž pomoc! Když si vezmou páni něco do hlavy, tak to musí být, jestli to je k čemu či k ničemu. Tohle ale nepochází od pána, nýbrž od paní. Zdá se jí zahrada malá, a pán jí slíbil, že dá udělat tak velikou, aby ho v ní ani nenašla, když se jí schová.“

Vavřinec odešel beze slova na louku a dal se do práce.

284$

Dlouho, velmi dlouho kopal a neprojevil, co si mysli. Najednou z ničeho nic se postavil, opřel se o motyku a koukl se tyčkovaným plotem do zahrady.

„Tahle zahrada že je malá?“ pravil si; „vždyť je jí více než půldruhého korce. Kdo by si pomyslil, že musí mít – takové tintidlo tolik místa! Kdyby si ji semhle postavil, pohodlně by tu stála.“

A Vavřinec, usmívaje se, natáhl ruku a pohlížel si opět na svou tvrdou upracovanou dlaň, po čemž se dal znova do práce.

Dnes se to Vavřinci nějak tuze dobře kopalo, ač sám sobě neustále opakoval, že koná pradaremnou věc. Co se z té louky navozil sena a otavy, jaká z ní byla sladká píce, jak rád ji dobytek požíval; na ni samotnou mohl si člověk držet tři krávy, a teď měla přijít navždy v nic!

Zdálo se Vavřinci, že kopá sotva hodinku, zatím zvonili již poledne. Podivně se rozhlížeje, jako by se chtěl podívat, kam mu ten čas asi utekl, hodil motyku, sáhl do kapsy pro kudlu, do uzlu pro chleba a zasednuv si ke plotu do chládku, počal krájet a jíst.

Tu to za ním zašumělo, nejinak, než jako když se zdvihá největší vítr. Ohlédne se; ani lísteček nikde se nehne, podívá se křovím do zahrady a spatří tam na stinné za plotem cestičce – novou paní správčici. – To, co zaslechl, nebyl žádný

285$

vítr, šustily tak na ní hedvábné šaty a škrobené sukně.

„Kdo by jí neviděl, mohl by si věru myslit, bůhvíco se to hrne za osobu!“ v duchu si pravil. Při tom nemohl oči od plotu odtrhnout, pořád ji musel křovinami pozorovat. Neviděla ho; pročež se chovala, jako kdyby tam sama byla. Vavřinec, ač nebyl z nejvtipnějších, jak lidé o něm pravili, přec brzo poznal, že sem přišla, aby se tu o samotě – učila dělat paní.

Nehnul se od plotu, pořád seděl s hlavou obrácenou, nedojedený krajíc v jedné ruce a v druhé kudlu, ač měl být již dávno zas při práci. Pohlížeje na to, co správčice provozuje, ani si na práci nevzpomněl.

Koukala správčice po sobě, jak jí to sluší, čechrala na sobě sukně, aby lépe stály, chodila po prstech, aby byla větší, kroutila se, ohlížejíc se při tom, táhnou-li se za ní sukně a práší-li se hodně. Pak zas dělala, jako by někoho potkávala, usmívala se naň a vítala ho, zhluboka se mu poklonivši. Poklonila se třikrát, čtyřikrát, ba ještě vícekrát po sobě, než se jí to podařilo, jak chtěla a jak to snad býti mělo. Pak zas vytáhla zrcátko z kapsy a podívala se, jak má na hlavě čepec, z něhož jí visela dlouhá růžová pentle. Zas se usmála; nejspíše se sama sobě v čepečku tuze dobře líbila. Ale najednou, jako by se byla vzpamatovala, že teď, když je vdaná, musí také dělat

286$

moudrou a starou. Měla na ruce pověšenou koženou kabelku, vyňala z ní rychle knihu, otevřela ji, svraštila čelo a koukala do ní jako nějaký kněz, po cestičce vážně sem tam přecházejíc.

„Jen se přetvařuj, přetvařuj!“ pousmál se Vavřinec; „není ti to nic platno, páračkou jsi a zůstaneš.“

Celé odpoledne, ba ještě na zpáteční cestě domů musel se Vavřinec smát, připomínaje si, kterak dělala správčice starou. – Druhý den, mezi kopáním, najednou to zašustilo přímo vedle Vavřince, jako včera za plotem. Nezdvihl ani hlavu a přec věděl, kdo to. Řekl si: „Rád se podívám, co mi as bude chtít poroučet!“

Nepřišla mu správčice poroučet, neporoučela nikomu. Když něco chtěla, vždy k tomu přidala: „prosím“. Smál se jí za to správce a říkal, že si to musí odvyknout, poněvadž se to pro ni nesluší, ale ona odvyknout nemohla.

Přišla se Vavřince otázat, kdy asi bude hotov. Nemohla se té veliké zahrady již ani dočkat. Zůstala chvíli vedle něho, otáčejíc při tom okolo prstů růžovou pentli jí s čepce vlající a dívala se naň, kterak to kopá. Užasla, že je to práce tak těžká a politovala ho. Pravila, že to klučování snad nemuselo býti, louka že snad mohla zůstat loukou a jen stromy a květinami se posázet. Znova užasla, když Vavřinec zamumlal, nezdvíhaje při tom hlavu, že

287$

by se v zemi tak tvrdé nic neujalo, tím kopáním že teprv zkypří. Myslila prý dosud, že se byliny musí všude ujmout, aťsi je zem jakákoli.

„Nu, tys tomu dala,“ řekl si Vavřinec, když byla pryč a zas se jí musel dát do smíchu. Tázal se sama sebe, jestli asi kdy podojila, škopíček másla vyprala, klín trávy nažala, i zas si řekl: „Ty bys tomu asi dala, takové tintidlo jinam nepatří než k nějakému pánu do hedvábné škatulky,“ a zas se jí smál. Co živ byl, ještě tolik se nenasmál jako teď, co byla ta nová správčice ve dvoře.

Když byla louka sklučována a měla být se zahradou spojena, správčice na něco nového si vzpomněla. Chtěla, aby byla i ta starší část všecka předělána, že se jí taková, jaká je, prý nelíbí. Kde byly trávníky, tam se jí chtělo stromů, kde záhony, tam houští, kde cesty, tam květin.

Vavřinec, stoje při tom, nevěřil svým uším.

„Pomysleme si,“ podivil se jí v tichosti, „kterak by chtěla taková hračka ten svět na rub obracet!“ Jak ona si žádala mít zahradu připravenou, to by byl musel na ní dělat několik roků a nikoli několik neděl, jak bylo ujednáno.

Ale hle, pan správce nejen že se nerozdurdil, když mu přišla s takovou, nýbrž poručil zahradníkovi, aby dal všecko zrovna tak udělat, jak si to paní udává, nechť to stojí o nějaký den práce a groš peněz více, než si umínil.

288$

„Chci, aby tě zahrada těšila, cukroušku,“ pravil k své paničce a zatahal ji při tom zamilovaně za ouška.

Zahradník se divil pánovi, že jí tak ve všem svoluje, vedla mu cesty právě přes záhony, kde se mu dařily nejpěknější a nejvzácnější květiny, jimiž se jindy tak rád pyšníval.

Vavřinec se tomu zas pranic nedivil. Kterak cos odříci takové titěrce? Kdyby jí byl řekl správce na něco „ne“, při tom na ni se zakaboniv, snad by byla z toho měla nemoc. Ona zajisté by mu byla také vše po vůli udělala a ve všem mu vyhověla, čeho by si byl na ní žádal. Pane Bože, ta mu přála, ta do něho koukala, ta snad jen proň dýchala! Vavřinec neměl dosud o tom pojmu, že může být takové lásky na světě. Zůstal někdy celý dřevěný, když s manželem se dala do laškování, přicházejíc, aby se s ním podívala, jak práce v zahradě pokračuje. Ta ho znala škrtit, po tváři hladit a líbat! Nechtěl-li se jí dát dusit, jak ona chtěla, utrhla si větvičku růžovou a vyplácela ho přes ruce, házela po něm květiny, že se jí měl co bránit; dělala, jako by ho již vidět nechtěla a utíkala před ním, co mohla. Honíval se za ní s jiskřícím zrakem jako lev za muškou. Ta tomu byla ráda, chytil-li ji přec, pověsila se mu pak na krk, říkala mu, že je nejmilejší její potěšení, nejkrásnější a nejlepší ze všech mužů na světě. Tak šťastná jako ona že již není žádná jiná žena.

289$

Bývala veselá na manžely podívaná, a přece si Vavřinec při tom někdy zhluboka vzdychl.

„Jestlipak by ho asi tak škrtila, kdyby věděla, jak umí bičem hrozit a holky štípat do tváře?“ při tom vždy si pomyslil.

***

Tím kopáním v zahradě uteklo Vavřinci léto jako jediný týden; zato zima neměla konce.

Nebyla horší zima předešlých, nechumelilo se od Ještěda více než jiná leta, námětě také nebyly větší a cesty špatnější. Do dvora na mlácení a na dělání řezanky také častěji než jindy nemusel a přec se mu zdálo, tahle zima že není k přečkání.

Od prvního sněhu nebylo správčici ani spatřit. Mělť ji správce nahoře v panských pokojích dobře před zimou uchráněnu, skutečně jako v hedvábné škatulce, kam Vavřinec ji tenkráte odkázal. Na všecky dveře v zámku dal ještě jedny, ale ne dřevěné, nýbrž ba vlnkou vycpané; kudy chodila, tam dal pokrýt podlahu měkounkými houněmi a ji samotnu zavinul do kožichu od paty až k hlavě. Nedovolil, aby jí více z něho koukalo než hezký nosík.

Tak vykládala mušketýrova dcera v ratejně při obědě a smála se správci, že se bojí o ženu, aby mu nezmrzla; ale prý nejen že se o to stará, aby jí nebylo zima, dbá i o to, aby jí nebyl čas dlouhý,

290$

když musí být tak uzavřena. Musil jí zahradník po všech stolcích rozestavět ve střípcích květiny, mezi nimiž měla ve skleněných koulích stříbrné rybičky a v zlaté kleci ptáka, který uměl mluvit. Tomu ptáku říkali „papoušek“; byl zelený jako brčál a nejedl než cukr, což zvěděl Vavřinec opět od mušketýrovy. Dělala, jako by nebylo tehdáž večer u plotu mezi nima nic bývalo; kde mohla, k němu se přitočila a povídala mu, nač se jí neptal.

Konečně se otevřelo jaro, a šafář poslal Vavřince ze stodoly zas do zahrady, od loňska nedodělané.

Vavřinci se zdálo, že má ještě jednou tolik dechu, co mohl zas v zahradě pracovat; ale to bylo jen v prvních dnech. Nemohl se jara dočkat; přišlo, a teď mu zas připadalo, jako by vlastně ani žádné jaro nebylo. A přec bylo nebe bez mráčku, povětří jako ohřáté, na polích osení zelené jako rozmarýna a ptáčkové celý den zobáčky nezavřeli!

Vloni bývala správčice v zahradě den co den, dopoledne i odpůldne; letos tam ještě ani jednou nevkročila. Nadarmo poslouchal Vavřinec, brzo-li za ním zas zašustí hedvábné šaty, zazní smích a ohlížel se, odkud k němu zavlají růžové pentle – zůstalo všude na cestičkách ticho, žádné svévolné nožky nezdvíhaly na nich naschvál prach. – K čemu dala tedy vše na rub obrátit, když ji to tak

291$

brzo zas omrzelo? Věčná škoda té louky, mohla býti posud, a krávy by se měly po čem oblizovat. Ale kterak si žádat, aby mělo rozum takové tintidlo, kterého nebylo ani do hrsti?

Již si Vavřinec myslil, že úplně na zahradu zanevřela, tu najednou ji zahlédl mezi záhony, aniž ji viděl vstoupiti do vrátek. Nevyskakovala dnes jako kůzle, šaty na ní nešustily; zcela ztichounka a zvolňounka vešla a kráčela, jak chodíme po kostele. Nebyla sama; nesla v náručí cosi tak drobňoučkého a bělounkého, jako byla sama. Tiskla k srdci pachole, navlas, ale na jediný vlásek k ní podobné.

Vavřinec zkameněl, spatřiv ji tak znenadání jako na květinách se vznášeti s tím útlým poupětem na prsou. Byla to ona, a přec byla všecička proměněna. Připadalo mu, že vyrostla, ale zato že ještě více zútlela a zbělela, tváře a oči její (byly průzračné. Neplápolaly jí dnes s hlavy žádné fábory, bílý závoj pokrýval jí vlasy a spadaje s -nich na hlavinku dítěte, zahaloval ji. Matka a dítě ubíraly se jako v oblaku.

Když šla okolo Vavřince krokem neslyšným, ještě více k zemi se naklonil, než činíval. Nechtěl, aby viděla, kterak se zapálil. Vyrazilo na něm náhle takové horko, že mu přišly z toho až slzy do očí. Co by jí byl řekl, kdyby se ho byla tázala, co mu schází? Kterak jí vylíčiti, že mu je, jako by byl náhle vstoupil do chrámu Páně, kde slaven

292$

velký svátek a kde slyší vykládat o svatém, blaženém jakémsi tajemství?!

Nemusel se tak tuze nahýbat, aby dojetí svoje skryl; neviděla ho, jdouc kolem něho. Věděl, že ho skutečně nevidí a ne snad pro pýchu jen vidět nechce – věděl, že jiného dnes nevidí než dítě svoje.

„Hle, holenku,“ šeptala pacholátku, jako by jí bylo mohlo rozumět. „„To je tedy ten svět, o němž jsem ti již tolik se napovídala. Tu kvetou konvalinky, tamhle se houpá ptáček, a zde se červenají jahody. Líbí se ti tu lépe než v tvé kolébčičce?“

A dítě všude se podívalo velkýma modrýma očima, kam jeho mladá matka ukázala bílým prstem.

„Taková titěrka,“ chtěl si Vavřinec pomyslit, ale soucitem překypujícím nedomyslil, a od té chvíle také správčici již ani jednou v duchu tak nepokřtil. Dříve jí slovo to slušelo, ale teď… teď se mu jaksi pro ni již nehodilo.

„Viď, naše paní – ta ztratila? Ta zbledla a zhubla!“ prohodila Mušketýrová. Přišla si do zahrady pro petržel, právě když správčice z ní odcházela.

„Za to tys dost červená a při dobrém zdraví,“ odsekl jí Vavřinec. Vyjelo mu to, ani nevěděl jak.

Mušketýrová se zasmála, jako by jí byl tím řekl co hezkého, ale při tom zaťala zuby. Věděla dobře, kterak to myslí. Koukla po něm, div očima ho

293$

nezažahla. Již viděla, že s ním nic není – od té chvíle k němu nepromluvila.

Když přišel Vavřinec večer domů, bylo jeho první, podívat se v sednici po dětech. Nemusel se po nich tuze rozhlížet, čemejřily se, ve všech koutech, menší, větší, jak kdo chtěl. Šly po sobě jako varhánky. Sehnul se k tomu nejmenšímu, které počalo právě po zemi lézti, vzal je za ruku a po celý večer je choval. Chtěl mu také něco ukazovat, ale – nešlo mu to – nebýval nikdy od řeči.

V neděli nechal malé dítě po zemi se batolit, za to sebral větší, umyl je u koryta, učísl je a když je měl ustrojené, dal každému kytku do ruky a vedl se s nimi do kostela.

***

Ponejprv ve svém životě si Vavřinec trápil něčím hlavu. Přemýšlel, proč asi chodí správčice k potoku a tam mezi olšemi se prochází, když má teď zahradu připravenou jako ráj. Vídal tam jen pana správce a chůvu s dítětem.

Minuly tři roky, co louku klučoval, aby byla zahrada větší. Co se nakopal, než zatočil všecky ty cestičky právě tak, jak ona si toho žádala; než zahradník vše vysázel, jak jí se líbilo! A teď, když byla zahrada konečně nachlup taková, jak ji míti chtěla – chodila jinam! Jak vyšla ze zámku, ihned jen k potoku zamířila.

294$

Jen co u toho potoka měla? Bylo tam smutno i o polednách voda olšemi stísněná, se černala, větříček se nehnul, nikdo tamtudy nechodil. Nechodili tamtudy lidé, že se báli vodníka; bytoval v potoce. Vídali ho zdaleka, kterak stojí na omženém v potoce kamení, rozvěšuje po olších modré a červené pentle, aby lidi přilákal. Kdyby se byl některý všetečník k nim odvážil, nikdo by se ho již nebyl z olší dočkal.

Jednou přišlo Vavřinci na mysl, jakž, kdyby chtěl vodník i správčici pentlemi svými omámit? Ženštiny jsou po pentlích jak blázni; třeba jich mají doma plné přítruhličí, přec se jim ještě nějakých chce. I správčice měla pentle asi ráda, dobře měl ještě na paměti tu dlouhou růžovou, která s čepce tak vesele jí plápolala.

Od té chvíle, co přišla Vavřinci tahle myšlenka, neměl pokoje. Pořád ho pokoušela a strašila, až se odhodlal, že půjde věci na kloub.

Umínil si, že musí vypátrat, jak to s tím vodníkem v olších dopadá, jestli si lidé o něm jen tak povídají, či zdržuje-li se tam skutečně a na jakém to místě.

„Přistihnu-li tě, pak se, netvore, ale těš a čekej poslední svou hodinu!“ vyhrožoval vodníkovi, když jednou večer po práci k potoku se ubíral s motykou na rameni.

Stoupl si do nejhustšího křoví a číhal. Nic se nehnulo; jen rej komárů se veselil ve zmírajícím

295$

paprsku zapadajícího slunce, který tiše mezi stromy dohoříval a nebylo slyšet než temné žbluňkání okolo černých skal ve vodě povalených.

Myslil si právě, že ho vodník cítí a že asi ven z vody dnes se neodváží, když cos zašramotilo. Rychle vezme motyku do ruky, napřáhne ji a podívá se, odkud by nejlépe na něho se dostal – místo vodníka spatřil však správčici.

Přicházela krokem volným; ne pro špatnou cestu, nýbrž že se jaksi sotva táhla. Více padla než si sedla na břeh, několik jen kroků od něho; nemohla patrně dál. Dlouho seděla, mlčky před sebe do vody hledíc a roztržitě škubala chvějící se rukou kloboučí a potočník vedle ní kvetoucí. Vavřinec ji pozoroval ani nedýchaje, jak prudce urvané lístky do vody hází, jak podivně za nimi kouká… Najednou si zakryla tvář, zaštkala a hodila sebou na zemi do té večerní rosou vlhké trávy, mezi to tvrdé kamení.

Dávno byla správčice zas ta tam, než přišel Vavřinec k sobě. Položil ruku mimovolně na prsa, měl v nich jako ránu. Jako plakala správčice, nikdy tak nikoho plakat ještě neslyšel, ani o pohřbech. Jak dříve, než ji poznal, nevěděl, že může být taková láska jako její na světě, tak dosud ani nevěděl, že může být i taková bolest, jakou teď najevo dávala.

Odešel jako pitomý domů a jako pitomý přišel druhý den do dvora. Po celou noc si jen opakoval,

296$

proč asi správčice tak hrozně plakala a co jí je. Neměl jiného na mysli ani teď mezi prací. Rovnal ještě s několika jinými na dvoře prkna, měla se dát správka na špejchary.

Proč, jen proč si tak tuze vedla? Jemu se ovšem zdála dosud hezká, jako když ji ponejprv spatřil, ba skoro ještě krásnější; ale lidé pořád něco měli, že zhubla, zbledla, syn že jiným matkám krásy přidává, jí že ubral atd.

Oplakávala snad u potoka v tajnosti krásu, kterou jiní na ní pohřešovali?

Snad se jí, rozstonal náhle muž nebo dítě, aniž o tom věděl? Ale ne, byli oba zdrávi jako ryby. Právě teď šel správce po dvoře, vypadal jako živobytí. Smál se zdaleka na hošíka, který běhal jako čamrda okolo studně pod topoly. Pánbůh ho požehnej! rostl jako z vody; kterak se tu hnal za kohoutem, jen se hlavička na něm třásla. Nemohla mu mušketýrová ani stačit. Byla teď u pánů chůvou a měla chlapečka pořád na starosti. Pan správce prý nechtěl, aby se jeho paní s dítětem tak těžkým tahala a v noci je hlídala. Bylo by jí to mohlo uškodit, když byla tak slabá.

Pán přistoupil k hošíkovi, promluvil k němu několik slov, pak promluvil s chůvou. Nejspíše jí nařizoval, jak má mít na dítě pozor a kterak o ně dbát, když má jen to jediné, že tak naléhavě a dlouho k ní mluvil a tak napjatě do ní koukal. Mušketýrova byla patrně na to hrdá, že tak mno-298$

ho na ní si zakládá! Oči jí jen hrály, když pána poslouchala. Několikrát mrštila také okem po Vavřinci, jako by mu říci chtěla: ,Vidíš, hlupáku!‘„

Najednou správce se zamračil, ale jak! Ve vratech zámku objevila se správčice, pohlížela, bledá jako smrt s očima do krve uplakanýma, na svoje dítě. Nevolala pacholátko k sobě; ale hoch, sotva ji spatřil, dal se do křiku: „Mama, mama!“ i sápal se k ní vší mocí.

I zavedl se správce přede všemi lidmi do své paní: co tu chce, proč za dítětem chodí a zbytečně je dráždí? Vyčítal jí, že přec ví. že k ničemu není, že neumí než stonat, ať je tedy ráda, že jí drží chůvu, na niž se může spolehnout, a ať jí zbytečně nepřitíží. Poručil, aby mušketýrova ihned dítě matce s očí odnesla do zahrady a tam aby si s ním hrála. Sám šel za ní. krotě plačící dítě a slibuje mu bůhvíco všecko, nebude-li chtít k mamince a bude-li mít chůvu rádo.

Kdyby byl někdo Vavřinci v tu chvíli nůž do srdce vrazil, snad by se nebyla ukázala jediná kapka krve. Již si nemusil hlavu trápit, proč chodí správčice k potoku, kam nikdo nechodí, proč tam pláče, jak neslyšel plakat ani o pohřbech – již věděl, proč ji netěší zahrada, kde se tolik nakopal. A lidé se divili, že bledne a hubne? Odkud jí mělo přijít zdraví a síla?

299$

Jak jen se mohl ten správce tak přeporadit a tohle jí udělat, jí… takové titěrce!

Ještě, kdyby to bývala nějaká statná, vyrostlá osoba, ale taková páračka, již mohl dechem porazit… Kdyby jí byl aspoň ponechal to pacholátko, které tak ráda měla. tak vřele chovala! Ale to právě potřeboval k sobě, aby měl zámysl před lidmi, když s mušketýrovou mluvil a s ní po zahradě chodil.

Vavřinec si právě nemyslil, že to jednou takové přijde, neměl dar. cosi předvídat, ale když ji vídal, že muže tak škrtí a hladí, přec si musíval na leccos vzpomenout… teď to tu bylo!

Tento večer nešel Vavřinec ani domů; mohli si na statku myslit, co chtěli. Poodešel po práci k potoku a tam se dal do práce nové. Počal kopat a připravovat podle potoka cestičku; věděl, že správčice tamtudy asi hned tak chodit nepřestane. Každou díru zasypal, kde by byla mohla noha její se svézti, každý kámen odstranil, o který by byla mohla zavadit, každou větev ulomil, která by ji byla mohla šlehnout. Tak činil večer co večer a vždy se mu tam naskytovala práce nová. Nasbíral oblásků, vystavěl z nich hromadu, přikryl drnem a udělal jí lávku tam, kde ji vídal nejčastěji zacházet a nejdéle prodlévat. V neděli chodil do lesa na ptáky a které chytil, pustil v olších, aby jí tam zpívali. Spatřil-li někde na louce nějakou pěknou bylinu, hned ji vykopal a přesadil k vodě. Zahrad-300$

nich květin si tam nasadit netroufal, aby jí to nebylo nápadné, kde se tu vzaly a ona se nelekala, že nebývá v olších sama. Šťastný to býval proň den, Viděl-li ji od potoka přicházet, nějakou vrbovku nebo kytičku světlíku mezi prsty.

„Není jí pomoci!“ vrtíval Vavřinec smutně hlavou, když, chodě večer podle potoka, tu zdvihl zvadlý list nebo suchý snět, tam zas odšoupl nohou kamínek s cesty, aby tam bylo vše tak hezké a upravené jako v nějakém sadě, „ta se jim neubrání. Je z těch, co se bránit neumějí.“

Vavřinec si pak zhluboka vzdychl, připomínaje si, že i on je také z těch, kteří se bránit neumějí; ti smělí ale že opanovali svět a teď že si dělají na něm s ostatními, co chtějí, páni s poddanými, rodiče s dětmi, muži se ženami a bratři rodní s bratry.

***

„Do smrti bys neuhodl, jaké štěstí na tebe čeká.“ Takto uvítal jednou Jan bratra, který, přicházeje ze dvora, si vylezl na pec, kde se dal do řezání tlelotiny na troud.

Vavřinec, ač se rozmýšlel, přec neuhodl, jaké se mu to naskytuje štěstí. Bratr tedy pokračoval: „Byl u nás z Veselé ten přišeptavač, bez kterého se žádná svatba neukutí. Poslala ho k nám ovdovělá Klomínková. Nemůže zůstat sama na statku, usoužila by se prý s čeládkou a s dětmi. Má

301$

jich pět. Hledá tedy k sobě svědomitého hospodáře a pro ně otčíma laskavého. Viděla tě prý v kostele s našimi dětmi a líbí se jí, že s nimi přicházíš a odcházíš. Šla schválně několikrát za vámi a dobře si povšimla, že na ně ani tenkrát škaredě nekoukneš, když tě právě tuze neposlouchají. Ví, že jsi pořádný dělník; když chce pan správce něco zvláštního, že jen pro tebe si vzkáže, i myslí si tedy, ty že by ses na statek její hodil.“

Takového návrhu se Vavřinec arci nenadál; zůstal, jako když ho k peci přiková.

„Měl by ses tam jako písař desetkrát lépe než já zde. Jak se tu musím dřít, poněvadž tě chce mít správce pořád na dvoře, a odříci mu to nemohu, chci-li, aby zas jinak při mně ruku držel. U Klomínkové bys na nic máknout nemusel, drží si dva čeledíny, statek jí to nese. Nemusel bys než dohlídnout. Vzkázala také, že kdyby odtud před tebou odešla, vše, co má na svou ruku zahospodařeného, tobě by nechala. Vezmeš-li si ji, budeš mít najednou po robotě a do dvora také nemusíš ani páchnout …“

„Nechci,“ vyrazil Vavřinec tak prudce ze sebe, až nevěděl Jan, co se s ním děje, a již. byl s pece dole a ze sednice venku. Bylo to po druhé v životě, co se něčemu tak rozhodně opřel; jednou to mušketýrové, když ho zvala do kola, a teď po druhé.

Jan myslil nejinak, než že se bratr v něčem přeslechl, že se mu tak brání. Vyšel tedy za ním na

302$

můstky, kde stál, opíraje se o zeď a těžce oddychuje.

„Jen mi řekni, proč tu Klomínkovou nechceš!“ začal naň znova; „vždyť ji znáš a víš, že to není žádná žadlavá ženská, v letech je ti rovna, a čistá, mírná a spořádaná také je. Pamatuj se přec, nejsi již mladík, leta plynou jako voda: jak dlouho to bude trvat, co se ustaráš? Jen se podívej na naše hochy, jak kynou. Dlouho-li tomu, co jsem se oženil, a jak dlouho to bude ještě trvat, než budu muset ženit je. Hnedle již mi přijde na to pomýšleti.“

Ale Vavřinec domluvy bratrovy nedoslechl; utekl mu s můstků do sadů a odtamtud bůhvíkam, jen aby ho již poslouchat nemusel.

Bratr Vavřince těšil, že nebude musit do dvora ani páchnout, vezme-li si vdovu zámožnou, nazýval to štěstím, a on zatím většího štěstí neznal, než chodit do dvora. Dříve mu to bývalo někdy divné, že on právě musí chodit ze všech lidí ve vesnici nejčastěji na robotu, a na bratra líto, že ho tam posílá, aniž se ho táže, chce-li se mu či nechce.

Ale později byl tomu rád, že naň připadá robota tak často, a teď již nemohl bez toho býti. Ne, to nešlo, aby přestal chodit do dvora! Kdo by byl připravoval cestičku okolo potoka, kterou správčice, jak dobře uhodl, šlapat nepřestávala; kdo, číhaje v houští, až přijde si poplakat, by byl pak truchlil v skrytosti s ní? Což měla o všecko přijít, i o něho?

303$

Ovšem, nevěděla o jeho útrpnosti, ale on si myslil, že jí přec jaksi ulehčuje, když s ní se trudí. Vždyť nevědí dušičky v očistci také, kdo za ně zde svíčičky zapaluje/ a modlitbu obětuje, a přec prý pociťují ve svém soužení ulehčení, plameny je mořící zchladí vánek líbezný, když si člověk dobrý na ně vzpomene.

Ne, nemohl přestat do dvora chodit; bylo jí teď hůře než kdy jindy. Neznamenala v domě již nic, a paní byla mušketýrova. Lidé se jí klaněli, a kdo chtěl něco od správce mít, jen k ní se obrátil. Vládla celým dvorem; co ona poručila, to se musilo stát. Správce ji poslouchal jako klouče, ženu jako by nebyl měl. Dávno zajisté by byla vystrnadila Vavřince za to, že jí tehdáž nechtěl rozumět, když si ještě na správce tuze nemyslila, ale ponechávala ho sobě nablízku naschvál, aby ji stále viděl v jejím povýšení a litoval slepoty své. K tomu odvezli správčici synáčka do škol do Prahy, vídala ho jednou v roce na podzim nějaký jen týden. Otec ho pak chtěl pořád mít jen u sebe, měl se tulit k bývalé chůvě, jí být za to vděčen, že s ním prý zkusila, a matky vlastní si hrubě nevšímat. Ale hoch měl lepší rozum a srdce než otec; když nemohl k matce veřejně, chodil k ní na zapřenou večer k potoku do olší a tam s ní si šeptal a plakal.

Vavřinec je někdy poslouchal a plakal při tom také. To byl hoch! Nepřibývalo mu jen rok k roku na těle,, že ho nemohl Vavřinec, od jedněch

304$

prázdnin k druhým, nikdy poznat, ale přibývalo mu i na duchu. Ten znal matku těšit, k další trpělivosti ji pamatovat, ten jí sliboval, jak se jednou bude dobře mít, až on doroste, pánem se stane a ji si vezme k sobě! –

Nechť si Jan mluvil do bratra, co chtěl a jak chtěl, on z toho se nehnul, že si bohatou vdovu nevezme. I rozhněval se starší bratr naň, že k němu mnoho neděl nemluvil a zvěstoval mu, že toho bude zajisté jednou litovat. Ale ještě více než bratr, rozhněvala se naň švagrová.

Dříve nechtěla, aby se Vavřinec ženil; jak někdo o tom začal, že by věděl proň místo, hned ho zakřikla, bylo jí líto proň „vybutí“ a platu cizímu čeledínu. Teď však smýšlela jinak. Leta plynula, jak Jan pravil, skutečně jako voda, rostl ve dvoře správcův syn, že ho nebývalo rok od roku ani poznati, a na statku nejstarší hoch se vyhoupl již na koně jako nic, dělal s otcem na polích jako starý. Neměli jen jediného: za ním šli po sobě ještě tři, jeden větší hubeník než druhý, pak přišly dvě holky a po nich zas tři kluci jako bukáči. Za dva, tři roky měli u Hlaváčků sednici plnou lidí a místo jednoho čeledína kolik. Pak byl Vavřinec nejen zbytečný, nýbrž k obtíži. Počali se ho již teď báti, jaké to. asi jednou s ním bude, až mu síly ubude a on zestárne. Mohli mu ovšem říci, aby si šel hledat službu jinde, když jim dorůstají teď k práci děti; ale za to se přec jen styděli. Teď ho mohli

305$

nejlepším způsobem dostat z domu; jistě by si nebyla Klomínková na nich jeho přínosu žádala, sňatek ten by jim byl tedy na všecky strany prospíval. Nikdy neměl svou vůli a právě tenkráte si postavil hlavu.

„Jestli pak jsem si to nemyslila, že tenhle potutelník jednou moje děti okrade!“ lála švagrová tvrošíjnému Vavřinci. „Jak dlouho se bude moci ještě hýbat, že nechce pamatovati na stará leta a se zaopatřit? Že nebožtík tchán takové břemeno na nás uvalil! Již teď není, jaký býval, ti páni ve dvoře celého ho zedřeli; zestárne a zeslábne, než ještě mu k tomu přijdou leta. Já pak abych mu sloužila, jídlo až k ústům uchystala a dětem svým utrhovala. Kde tolik již krků, tam to není jedna věc, je-li o jedlíka víc či méně, jak on si snad myslí. Ale ne, děti k vůli němu neodstrčíme! Dokud bude moci pracovat, dobře, a až nebude moci – ať vezme mošnu a jde mezi lidi. Nebude první ani poslední. Když teď takové štěstí od sebe odstrkuje, jiného si nezaslouží.“

***

Nebe se modrá jako chrpa, kostel hoří v parném sluníčku jako zlatý hrad, staré lípy kolem něho stojí, ani se nehnou, každý lupínek na nich se leskne jako drahý kámen. Právě mají na květ.

Ve vesnici jako po vymření, nikde nic se neozývá, jen někdy to zašplouchne u koryta pod vrbou

306$

vedle plotu hřbitovního. Jindy v tak jasný, den vody se tam nedostává; dnes koryto přetéká, leskne se před ním kalužina jako broušené zrcadlo. Nedostavují se k němu dnes mi myčky, ni pradleny s červenými konvemi a škopky s modrými; obloučky. Je opuštěno. Jen dva holubi je obcházejí, peří na nich se třpytí jako paví, nohy mají růžové. Někdy se jeden napije z kalužiny a zapláská křídloma, druhý sedne na stojánek, zavrká a napije se také. To je všecko.

Náves samé sešlapané kvítí, okolo oken, domků, nově oleštěných, vinou se kvetoucí letorosty, v síních čisto a uklizeno jako v kanceláři; ale nikde človíčka spatřit. Kdož nepozná, žeť právě po poledni o Božím těle, kdež mladý, starý, jak lžíci položí, již také zaleze, aby se prospal? Děti jdou do stodoly, holky do komory, dědeček do sadu pod jabloň a hoši na seno. Všichni odpočívají, nejen že dnes velký svátek, tak velký jako o Božím hodě, nýbrž že si musil každý ráno přivstat a se chystat, by průvod oslavil. Děvčata si byla před slunce východem pro kvítí, které sypala před velebnou svátostí, větší holky se pletly a žehlily si bílé šaty, sousedé se strojili dnes před zrcadlem, aby nedělali žádnou v ničem ostudu, až střídavě ponesou nad panem farářem nebesa, a hoši si běželi před svítáním do města pro prach. Ti zas jednou za hřbitovem z moždířů bouchali, div že se celá ves nesesula.

307$

Všecko za parného půldne ve vsi si hovělo, jen jediný člověk si nehověl. On samojediný se ploužil volným krokem, se sklopenou hlavou ven do pole. Tam si sedl pod planou hrušku, – právě odkvétala. Bylo to na vršku, odkud daleký rozhled. Kdyby nebylo bývalo tam dole toho háje, byl by mohl člověk vidět až k samému dvoru.

Vavřinec to byl, který samojediný ve vesnici bděl a teď pod hruškou si zasedl. Nezašel si sem, aby i on se prospal a tu odpočíval, nýbrž poslali ho, aby vyhlížel pana správce.

Pan správce dnes ráno se opozdil a nemohl přijít na procesí. Tuze ho to mrzelo; rád se ukazoval na místě vrchnosti při takových příležitostech.

Ale přijel mu znenadání z Prahy syn, student, na návštěvu. Vzkázal tedy, že přijde zato na požehnání i s rodinou a že se pak staví u rychtáře na svačinu. Rychtářem byl v posledním čase Jan, dosud ho měl pan správce v lásce a držel při něm ruku. Poslala rychtářka Vavřince, aby na pana správce čekal a jí přišel hned povědít, jak ho zdaleka uvidí, by mohla včas postavit na kávu a prostřít na stůl.

Vavřinec hleděl do dálky a při tom se mu zakalily oči. Nezakalovaly se mu od koukání, nýbrž od vnitřního zármutku. Řekl si dnes ponejprv, že je – „stár“!

Dávno již se mu hoši smáli, že si žene vlasy nazpátek, že nosí bakančata (střevíce) a brslenky

308$

(krátké, kožené spodky), že chodí do kostela v jedné ruce růženec, v druhé kytku, že má za kloboukem plno svatých obrázků, a říkali mu: „starce“! On toho nikdy tuze si nepovšiml, ponejprv včera na to přišel, že se u něho skutečně připozdívá. Podle let nepočítal stáří svoje, těch nebylo ještě nejvíce, bratr byl ještě starší, a přece se dosud za starého nepočítal a chutě rychtařil; ale Vavřinec pocítil, že je tu na světě zbytečným, ba obtížným – co to jiného, než býti starým, když říkají lidé člověku do očí, že tu již není k ničemu!

Včera, když přišel z pole domů, slyšel, kterak bratr pouští nejstaršímu hochu svému statek. Udělav ho hospodářem, poručil mu, co má každému z ostatních dětí dáti, kterak pamatovat i na matku, kdyby ho jednou nebylo. O strýci ani nemukal. Potom odjel dnes ráno mladý hospodář na námluvy do kraje, kde mu dohodili bohatou nevěstu.

Sedě pod odkvetlou hruškou a vytíraje si zakalené oči tvrdou rukou, tušil Vavřinec, až přijde ta bohatá nevěsta, že bude starý u kamen strýc asi ještě více překážet než ta tchynina jarmara v síni. Kdykoli okolo jarmary půjde, si pomyslí: „Jen kdybys ty tu už nestála!“ a když půjde okolo něho: „Ty mne tu teprv na očích mrzíš, kterak odtud jen tě dostat?“

Přemýšlel Vavřinec, nemá-li sám odejíti, než ho nějakým způsobem vystrčí, a někam na službu se

309$

dát? Rád by byl šel sloužit, tuze rád; ale kdo bere do služby čeledína, jemuž počínají dřevěnět ruce, při práci nohy již tuze sloužit nechtějí, který chodí ohnutý, i když nic nenese? Zedřeli ho ti páni, zedřeli, a bratr jim ho dal zedřít, aby měl u nich dobré oko a z nich prospěch! Jan vedle něho vypadal jako ženich!

„Lásko, ty Bože! Jak jen to se mnou jednou dopadne? snad nebudu muset chodit s mošnou mezi dobré lidi, abych život obhájil?“ najednou hlasitě zahořekoval a dal se do pláče.

Styděl se sám před sebou za svou budoucnost.

„Nic bych neříkal,“ pokračoval pořád až do usedání pláče, „kdybych byl na tom světě provozoval nějaké daremnosti či Pána Boha o den okrádal. Sám bych si teď pověděl, že mi to patří, proč jsem nebyl, jak jsem býti měl. Ale co jsem živ, dru se do krve, táhnu za dva koně, ba ti by nebyli někdy takový kus práce urazili jako já. Se vším, co mi dali, jsem byl spokojen, nebyl jsem o jiném, den co den na robotě, než o suchém chlebě, nikomu nic zlého jsem nikdy neudělal, nikdy nepřál, a teď k stáru budou mně snad muset dávat cizí lidé po tvrdé kůrce? Snad mně někdy i řeknou, že jsem nemusel být nic kalého, když nemám kde být, a přátelé mne živit nechtějí? Budou si snad i myslit, že jsem byl nějaký nedbalec, či lenoch, či ještě něco horšího … Ach, kdyby mohl takhle zde pod tou hruškou

310$

usnout a nikdy již se neprobudit, to by byla výhoda!“

I vzpomněl si Vavřinec teď na bratra, kterak mu zvěstoval, že toho bude jednou litovat, že si nevzal tu bohatou vdovu, která oň tak tuze stála! Měl si ji vzít, teď to nahlížel; ale kterak si ji vzít, když měl v hlavě – jiného? I to si teď vyčítal.

„Co jsem si to jen vzal do té své kotrby!“ káral sám sebe; „snad mne Bůh teď za to trestá, že jsem byl tak pošetilý. Kdybych byl té nebohé titěrce tím aspoň prospěl, že jsem se ze dvora hnout nechtěl, že jsem si s ní bažoval (tesknil) v tajnosti, ničeho bych teď nelitoval, ba řekl bych, šťastný že jsem člověk, a rád teď bych snášel, co na mne čeká … ale ona z toho nic nemá… a nikdy pranic z toho neměla! No, jen když jsem se dočkal aspoň toho, že jí ten hoch vyrůstá k radosti. Z toho bude jednou, jak se patří, muž, je mu to vidět na očích, bude po matce, celý po matce, tak upřímného měkkého srdce, bez špetky pýchy. Jen když se nevydařil po otci! Kdyby byl jako on, více by mne to pálilo a tížilo, než mne jednou bude v ruce pálit žebrácká hůl a srdce moje tížit mošna…“

A tvář Vavřincovu polil vřelý ruměnec. Již nepřemítal více o tom, jaké to přec s ním bude, myslil na správčici a byl tomu rád, že jí přece nějaká radost vykvetla, a to radost největší – zdárné dítě!

Vtom vstal, viděl kočár právě z háje vyjíždět a strmým úvozem volně k horám se kolíbat. Vstal;

311$

ale neodešel. Jel vedle kočáru někdo na koni; byl to mladý pán.

„Musím se přec naň podívat, jak mu to na tom koni sluší,“ pravil si Vavřinec, „snad ponejprv dnes naň sedl. „Ta“ naň bude asi koukat, vím, že oči s něho nespustí! Až budou u kříže vedle jasanů, nadběhnu jim pěšinkou a budu doma hned. Švagrová se ještě dosti časně doví, že jedou!“

Vavřinec si stoupl za hrušku, aby nebylo z kočáru vidět, že u ní někdo stojí a zevluje. Stoupl si tak, že mohl již zdaleko pozorovat matku a syna, s nimiž srostl celým životem, bez nichž si jej ani představit nemohl.

Najednou sebou trhnul, jako když ho do srdce střelí, chvíli se potácel omámen tím, co viděl; po čemž se rozeběhl, co mu tuhé nohy stačily…

Právě když dojížděl kočár ke kříži, v stínu jasanů postaveném, vyřítilo se ze stromů hejno vrabcův odtamtud, vyplašeno prásknutím biče kočího. Vznášeli se s nesmírným hlukem nad kočárem, jako by rušitelům-míru svého láli a jim pomstou vyhrožovali.

I zalekl se jich kůň mladého pána, zastřihl ušima, vzepjal se a cítě, že jím vládne slabá jen a nezkušená síla, dal se do divokého cvalu přímo přes pole k hrušce…

Vzkřikla správcová, až celé okolí se zachvělo, daleko z vozu se vyhýbajíc, a Vavřinec bez roz—

312$

mýšlení dal se do běhu splašenému koni právě v ústrety … necítil se … letěl… jako mladík přese všecky překážky silou a pružností podivuhodnou se vymrštiv… vrhl se na splašené zvíře, trhl jím takovým násilím, že se náhle zastavilo, na celém těle se třesouc, a pomohl mladému pánovi neméně se třesoucímu s něho se shoupnout. Ale sotva stál jinoch na zemi, kůň znova sebou škubl, učinil několik ohromných skoků, a když se mu nepodařilo Vavřince se zprostit, vykopl, co mohl… a ruka, která se byla jeho uzdy tak šťastně uchopila, náhle povolila…

Mladý pán to neviděl, neohlédl se ni po koni, ni po svém ochránci, letěl jako na křídlech k matce. Omdlévala v kočáře vedle zsinalého otce; vzkřísil ji svými polibky.

Škoda, že Vavřinec neslyšel vzkřiknutí, jímž, otevřevši oči, syna k srdci přivinula… ležel bez sebe na zemi několik jen kroků opodál stromu, kdež boje se, co naň čeká, před malou jen chvílí si byl tak upřímně přál, aby zde usnul navždy …

Ale snad ho slyšel přec, neboť když jeli okolo něho, matka a syn v těsném objetí, otevřel oči, úsměv přelétl jeho bledou tvář, jeho bledé rty… neviděli ho, viděli jen sebe. Jen správce ho viděl, ale uznal za nedůstojné sám mu přispěti, poslal mu teprve z vesnice lidi na pomoc… nalezli ho již studeného…

***

313$

Když se správcová u rychtáře konečně vzpamatovala ze záchvatu hrůzy i blaženosti, vzpomněla si ovšem na toho, jehož viděla přes pole letěti a synu tak neohroženě život zachovati. Ptala se naň, chtěla mu na kolenou děkovati, vše, co měla, za službu tu mu nabídnouti… tu slyšela, že ho právě nesou na márách do umrlčí komory, kůň že ho smrtelně zranil!

Trpce zaplakala! Nedala se zdržet, vyběhla a doprovodila Vavřince až do toho temného zákoutí, kam ho složili. Padla vedle něho na kolena, modlila se a kropila jeho tvář tisíci a tisíci slz. Pořád opakovala, nad ním se kloníc: „Jaká bych to byla teď bídná žena bez tebe, dobrodinče můj, ochránce, Bohem samým mi seslaný! …“

Vadil se s ní správce, domlouvali jí sousedé, prosil ji také syn, aby tolik neplakala. Říkali jí, že není toho člověka vlastně pražádná škoda, že to byl jen takový nemotora, který neuměl než motykou se ohánět. Ubezpečovali ji i vlastní bratr jeho, že se mu nemohlo lepšího stát, že by tu byl zanedlouho býval jiným i sobě jen k obtíži, mohla se přesvědčiti zřejmě, že ho nikdo z přátel jeho nelituje – ale ona plakala a plakala dále, jako kdyby si byla chtěla srdce z prsou vyplakat. Konečně se dala synem pozdě večer od mrtvoly odvésti.

***

314$

Takový hrob, jaký dala správcová Vavřinci připravit, nebyl na celém hřbitově, takový kříž, jaký dala k němu postavit, nikdo nikdy v celém okolí ještě ani neviděl, chodili se lidé naň dívat. Každý týden přišla ze dvora vždy k němu pěšky a do sytosti po každé nad ním se vyplakala. Jak on někdy jí na cestičku vedle potoka v olších, tak sázela ona mu teď květiny na hrob, nebývalo zelený drn pro ně ani vidět. Těch věnců bylo bez počtu, které mu uvila a přinášela za to, že jí zachoval jedinou života jejího radost.

Netušila ovšem, jak se jí odměnil za to, že bývala ona někdy života jeho klopotného radost jediná.

***

315$

TEN NÁROD

Za dne nemíval Šimon Bařinův ovšem k přemýšlení kdy – dobýval v lese pařezy, a když tělo těžkou práci koná, nemůže ji konat i hlava – ale večer si to nahrazoval: tu jen rozjímal. Měl v obyčeji, že při tom si sepjal ruce a pevně, jako když se nejvřeleji modlí, k prsům je přitisknul; zdvihl-li mezi tím oči k nebi, míval je vždy plny slz. „Ó, ty ukřižovanče!“ volával pak, ale dále nikdy nemohl; předělávala ho lítost. Tím ukřižovancem byl u něho národ český, jemuž pro krátkost říkával jen: „Ten národ.“ Vyřkl-li tato dvě slovíčka, vždy všechen v tváři se proměnil, jako když má nejkrásnější vidění; nosil jej tak hluboko v srdci jako svátou věc. Někteří v horách se mu proto divili, jiní zase smáli, ale nechť si o něm smýšleli tak či tak, v jednom byli všichni svorni: že totiž, co říká, myslí poctivě a upřímně.

Na „ten národ“ stonal Šimon, co začal Vácslav Strnadův honit s otcem skopy do Němec. Chodívali je kupovat do kraje, odkud si přinesl Vácslav mnoho věd, o nichž nebývalo do oné doby u nás ani

319$

slýcháno. Ale ničehož si tak nevážil jako toho, co tam přezvěděl „o tom národě“, jak s ním jednou se dělo a co by díti mělo, aby přišel zas do své staré cti a slávy. Byltě Vácslav předplacen na kolikeré české noviny; kde slyšel o nějaké české knize, ta musila býti také jeho, a při všech sbírkách na národní věc býval on vždy nejpřednější. Neuškodil si tím ovšem; otec jeho měl velikou živnost a obchod dobrý, ale jiní občané mají také výnosné obchody a dobré živnosti a dělají přec, jako kdyby jim po tom všem pranic nebylo, jen aby nemusili krejcarem hnouti. Všímá si u nás něčeho šlechetného desetkrát spíše chuďas, – jenž žije jen od ruky k ústům a obětuje na to svou hřivnu – než boháč. Jak to chodí jinde, nevím.

Strnadův Vácslav naše lidi teprve pořádně poučil, co vlastně je „ten národ“, a kterak mají slovu tomu vyrozumět. Mnozí si povšimli jeho řeči a zalíbila se jim tuze, čehož důkazem, že od oné chvíle volby vždy zcela jinak dopadly, než dopadávaly před tím; ale nikdo si toho tak nepovšiml a pro to nezahořel jako Šimon. Padl na jeho učení, zrovna jako kdyby byl mohl z toho zbohatnout.

„Tys naším dobrodincem,“ říkával Vácslavovi, „darovals nám, co stojí za všecky ve světě statky; čím bychom tu byli v tom zastrčeném světě bez tebe? Zapomínali bychom na svět a on na nás, v temnosti a tuposti prošli bychom životem. Ty teprva nám přinesl’s světlo, učil’s nás koukat a

320$

myslit. Kterak se ti jednou odsloužíme? Zdá se mi často, že kdybych za tebe vycedil krev svou kapku za kapkou, přec bych ti ještě nezaplatil, co ti dluhuji!“

Vácslav ale nechtíval nikdy míti, aby ho Šimon tak přespříliš chválil, šlo mu skutečně jen o to, aby provedl dobrou věc a nežádal si žádné při tom slávy. Nebyl z těch, kteří se národa přidržují, jen aby se o nich v okolí mluvilo, či v novinách psalo, nýbrž na všecky strany člověk vzácný.

„Jen jdi, jen jdi!“ odmlouval Šimonovi, kdykoli se mu začal děkovat, „vždyť jsem tu posud nevykonal, než že jsem vás napomenul, abyste se k tomu hlásili, co dávno vaše.“

Šimon tedy umlkl, když Vácslav nerad slyšel, kterak proň cítí, ale tím více se mu uvnitř srdce svého děkoval, kdykoli si na „ten národ“ vzpomněl, což se stalo zajisté stokrát za jediný den. Vácslav si Šimona rovněž tak často připomínal; jakmile něco zajímavého mezi lidmi přeslechl nebo z novin se dověděl, hned býval přítel první jeho myšlenkou, i zatoužil, aby si mohl s ním o tom zahovořit. Způsobem tím oba téměř nedělali, než že duchem se navštěvovali a spolu rozmlouvali; jak si neměl pak jeden druhého vzít do obzvláštní lásky?

Lidé se ovšem Šimonovi nedivili, že se Vácslava tak velice přidržuje; ale že si Vácslav, který si mohl chodit se samými jen synky z města, právě Šimona tak velice oblíbil – to jim šlo nad rozum.

321$

Vždyť přec nebyl než obyčejným nádeníkem. Měl arci svůj barák, ale zač pak ten stál? Byl na chrust, kdož by do něho byl sirku hodil, jej zapálil, a pak trčel tak vysoko nad vesnicí mezi samou již klečí, že kdo neměl právě nejzdravější plíce a nejmladší nohy, dvakrát si to rozmyslil, než se tam vydal. Okolo domku nešlo než oves, a ten býval ještě jako metlice; musil Šimon chodit den co den do lesa na těžkou práci, aby to doma na živobytí stačilo. Ale „ten národ“ mezi ním a Vácslavem vše vyrovnal, a jejich obapolná k němu láska tak pevně k sobě je klížila, že se často se smíchem jeden druhého tázali, jak jen to dokáže jednou smrt, aby je od sebe roztrhla? Hádali, že bude míti s nimi hodný kus práce, než se jí to podaří.

Přišel-li Vácslav od skopů domů, nikdy si v domácnosti ničeho dříve nepovšiml, dokud si nedoběhl k Šimonovi, aby si s ním pohovořil o tom, co jim oběma tak tuze na srdci leželo. Po celý čas, který neztrávil ve, světě za obchodem, obmeškával se večer co večer u něho na horách, rozmlouvaje s ním „o tom národě“ a radě se, kterak s tím zatočiti, aby se stali naši lidé horlivější, pokroku dbalejší a doma raději něco moudrého si přečetli, nebo přečisti dali, než aby v hospodě pili, karbanili a se šklíbili.

Bařinovou to sice tuze těšilo, že si jejího Šimona tak velice váží boháčův syn; ale když se nemohli večer nikdy od sebe dostat, majíce mezi sebou po—

322$

řád jen o jedné věci řeč, jako kdyby již jiného na světě nebylo, či vlastně na ničem jiném nezáleželo, tož Vincce přec jen někdy pošeptala, že z přátelství toho pro Šimona vlastně nic nekouká, lépe by mu prý Vácslav posloužil, kdyby od spaní ho nezdržoval a nenaváděl ho, aby se o záležitosti jiných lidí více staral než o svoje vlastní. Chodíval totiž Vácslav od Bařinů mnohdy teprve až o půlnoci domů; ale zato starý Strnad nic proti nim nemíval. Bylo mu naopak tuze milé, že chodil syn místo za milenkou – za přítelem. Nechtěl Vácslava ženit, nelíbilo se mu jít již na výměnek; dělal rád sám hospodáře.

Ale i když Vácslav konečně domů se odebral, nešel Šimon přec jen ještě spat. Zhasil pouze louč, aby matka neříkala, že ji daremně pálí, a zůstal sám za stolem sedět, kouře, přemítaje a vzdychaje.

„Kdypak si hodláš dnes lehnout?“ volávala naň matka s pece, kdež měla svoje lože, zaslechla-li ho, probudivši se, v noci ještě křesat.

„Nechce se mi spáti.“

„Přijde ti spaní, jen co se do peřin zvrátíš.“

„Ba nepřijde, matko!“

„Jen to zkus.“

„Nemůže ke mně pro velikou skálu, která mi na srdci leží.“

„Což nemůžeš ani v noci ty svoje pletky z hlavy vypustit?“

323$

„Rád bych, ale nejde to! Nemohu si pomoci a poručit. Ó, kéž by mohl našinec za to dát zde tu svou pravou ruku, nebo z hlavy oko, aby s ním bylo lépe, pořád a pořád lépe.“

„Nevolej přece na sebe tak ukrutné metly!“

„Nic by nebylo pro mne kruté, co bych za „ten národ“ podstoupil. Obětoval bych zaň rád více ještě než oko a ruku, kdybych věděl, že mu tím pomohu zas na nohy. Hned bych se dal zastřelit, upálit, za živa zakopat, ba všecky všudy smrti, co jich Bůh na člověka dopouští, vytrpěl bych zaň radostně. Jen nedělejte, jako bych kdovíco obzvláštního mluvil! Snad si nemyslíte, že jsem já první, jenž je toho žádostiv? Vy byste tomu dala! Jiní to kosáci než já položili zaň hrdla a statky, dali se na hranicích mučit a upálit, katanským mečem si hlavy srubat a šli na smrt zpívajíce; jen abyste to věděla! Byli mezi nimi rytířové, kteří na desíti hradech poroučeli, učenci, hrabata a jiní ještě šlechetníci po celém světě vyhlášení. Jak jen si můžete myslit, že „ten národ“ čeká teprve na takového z lesa sprosťáka jako jsem já! Musím se vám věru smáti!“

A Šimon v zasmání bolestném udeřil tak pádně těžkou rukou do stolu, že se celé stavení zatřáslo, a i Vincka nahoře na komoře ze spaní se protrhla. To již bylo co říci; tvrdívala o ní Bařinová, že by byla zajisté potopu světa zaspala, kdyby byla již tehdáž na světě bývala, tak pevné mívala spaní.

324$

Nebylo se čemu divit, vždyť to bylo mladé, nezkušené, teprve okolo šestnácti let, kdež ještě nebývá o nic starost a lítost, zdravé to také bylo jako hlohyně, jak by si to nebylo rádo chruplo?

Nemohla-li Bařinová se synem nic svésti, ukonejšila se obyčejně myšlenkou, že se umoudří, jako tak mnohý jiný, až bude míti mladou ženu a hezké děti, načež na loži se obrátivši zas spánembohem usnula. Ale synova postel zůstala netknuta, a přečasto ho zastala Vincka ještě bdícího, když, vstávajíc se sluncem, shora přiběhla, aby v sednici roztopila na snídani.

Spatřivši ho za stolem ustrojeného, přepadlého, s dýmkou v ruce, uhodla hned, že má ještě dnes spáti a vyčtla mu pak zostra, jaké to provozuje nerozumné věci, do nichž pranic není? Podivil-li se zato zas jejímu velikánskému rozumu, věděla hned, že ji napaluje; i zasmála se tomu z plna srdce.

Z největšího smíchu dala se pak ale najednou do vypravování, co se jí v noci zdálo, kam dnes kozy vyžene a s kterými to pasáky se umluvila, že se sejdou, aby si zas jednou všecky písně svoje zazpívali. Kam zahnala Vincka svoje malé stádo, tam bývaly hory vždy plny zpěvu. Šimon znal její hlas zdaleka, byl by jej poznal snad mezi tisíci, tak dobře mu byl povědomý. Uměla jej tak vysoko vytáhnout, že se ozýval, jako když břinká na stříbrnou strunu.

***

325$

Vincka byla u Bařinů schovankou. Vzala si ji Šimonova matka za svou, poněvadž měla jen jediného syna a žádnou dceru, která by jí byla mohla posloužiti, kdyby se na ni přihrnula nemoc. Vincka byla hezoučká, veselá, upřímná, po nebožtících rodičích měla také nějaký zlatý, za který by se byla mohla dát správa na vetchý barák; zdálo se Bařinové, čím více dívka dospívala, že si nemůže nejen pro sebe přáti lepší opatrovatelky, nýbrž ani pro syna lepší nevěsty.

Šimon se velice podivil, když mu matka jednou pravila, že by snad nebylo zle, kdyby Vincka u nich zůstala navždy. Což bylo možno, aby od nich odešla? Měl vždy za to, že je s nimi jedno!

Jemu aspoň se tak zdálo od onoho okamžiku, když ji poručník její k nim přivedl. Snesl plačící holčičce hned vše, co měl nejvzácnějšího, z jeho ruky jedla, v jeho náruči usínala, dokud se u nich neokoukala a nezvykla. Šimon si vlastně Vincku vyhejčkal a vypěstoval a zajisté by se byl spíše vpravil do myšlenky, že se již nebude tráva zelenat, hory k nebi vypínat a nebe to nad nimi modrat, než že by ji mohl někdo z jeho baráku odvést do svého. Nebyl si vědom, kdy a jak se mu to dostalo do hlavy, že s jinou na oddavky nepůjde, než s Vinckou; ale bylo to v ní a tak pevně do ní vryto, že by si spíše celý mozek z ní dobyl, než z něho obraz ten.

Bařinová nesměla Vincku v ničem napomínat; chtěl Šimon, aby jí nechala vše platit. Pro výšku

326$

a odlehlost baráku přišel si k nim málokdo pohovořit a ona přicházela také jen zřídka dolů do vesnice mezi děvčata, aby ji byla drobet vycvikovala: zůstala tedy velmi dětinskou a nechtělo se jí dosud než skotačit. Když Bařinová jednou před ní prohodila, že jí chystá syna, řekla jí na to: „Třebas“ asi takovým způsobem, jako kdyby se těšila, že půjde se Šimonem zakrátko na nějakou pout, kdež jí nakoupí marcipánu, co ho bude chtít. I soudila matka na to, že musí se svatbou ještě čekat, až přijde nevěstě lepší rozum. Šimon beztoho na ženění nepospíchal pro samé truchlivé přemýšlení „o tom národě“, a Bařinová byla skoro také ráda, že se to ještě nějakou chvíli protáhne. Přála si, aby si syn zjednal dříve tolik šatstva, aby nemusil pak řídit na sebe, až mu bude řídit na děti.

Někdy sice k večeru, když se Šimon vrátil z práce domů – červánky za horami se do pivoňková rděly a všude se rozkládalo ono sladké ticho a milé šero, jež předchází noc plnou hvězd, a v lese, z něhož se šířila vůně tak těžká, že se z toho až prsa úžila, – Vincka najednou z ničehož nic zaholikala: tu mu to škublo srdcem, že upustil, co v ruce držel. Všecky stíny a vzdechy se mu náhle z duše vytratily a cosi tak lahodného a omamujícího, jako ta vůně z lesa, spustilo se mu na mysl. I zatočila se mu pak hlava jako zpitému, až musil z toho přimhouřit víčka a najednou ji viděl v duchu vedle sebe státi. Zaleskly se naň oči černé jako ostruži-327$

ny, vlasy jako zlatá příze, růžové líce a v každém z nich důlek právě tak veliký, že by se byl mohl do něho položit malounký lískový oříšek; i pravil si: „Zdaližpak mám rozum, že se nežením?“

Ale když, otevřev oči, ji pak viděl z lesa domů přiháněti a s kůzlaty vyskakovati o závod výše a ještě výše než ona, a při tom tak hlasitě se smáti, až se to kolkolem rozléhalo, tož vzpamatovav se, řekl si: „Co ale s ní? Vždyť je to takový blázínek, který ten svět v ničem nepochopuje. Musím čekat, až se umoudří; zatím snad nadejdou „tomu národu“ lepší časy a i já budu veselejším. Až do kostela se povedeme, bude nám to pak lépe vedle sebe slušet, než teď teď by to skoro trochu křičelo, že tak od sebe se lišíme …“

***

Nejraději čítával Šimon knížky nějakým Havlíčkem sepsané; od těch nebýval nikdy k odtržení, mnohdy nad nimi zaplakal hlasem. Veliké dával matce vždy pohoršení, pravě k ní mezi čtením: „Ten, co tohle říkání složil, byl pravý kněz lidu; jeho epištolám by se měl každý učit od slova k slovu nazpaměť, každá v nich stránka kus svátého Písma. Ten se znal ,toho národa‘ zastávat a zaň bojovat! Kdož by ho mohl špendlíkem z hrobu vykopat, sám do hlíny se položit a místo něho v ní hnít! Jediný takový muž stojí za kolik tisíc lidí, jako jsme my tu v našich horách.“

328$

A na to si stoupl po každé před svůj kříž a volá val žalostněji než kdy jindy: „Ó, ty ukřižovanče!“

Měli totiž u Bařinů všem lidem ku podivu dva kříže; jeden visel nad stolem mezi svatými obrazy – ten patřil matce, a druhý, synův, visel nade dveřmi mezi samými vousáči, podobiznami to těch, kteří dělají teď tak zle na těch pražských sněmích, „poslancové“ jim říkají. Havlíček, ač dávno mrtev, byl také mezi nimi, měl na sobě šubu samé kudrny. Právě vedle něho visel obraz člověka v červené košili. To byl zas nějaký Garibaldi, rodem z Itálie, jenž prý cítil se všemi národy stejně. Kdežkoli ho volal lid v bídě postavený na pomoc, ihned se dostavil a dal se zaň do boje, nešetře ani dost málo svého zdraví a nežádaje si za to jediného krejcaru. Měl statky a bohatství u velikém opovržení, bylo mu asi dobře povědomo, že všechno zlo na světě hlavně v nich svůj původ mívá. Pro všechny tyto vlastnosti, o nichž byl Vácslav našim občanům vykládal, byl si ho Šimon tak velice oblíbil, že mu vykázal místo mezi svými nejvýtečnějšími rodáky. Byl by prý navlas tak jednal jako on, kdyby byl měl jeho vojanské vědy.

Podíval-li se Šimon na svůj kříž, tož v něm viděl „ten národ“ krváceti, i poklonil se mu po každé v tichém zármutku. Nesměla arci matka o tom vědět, kterak se to vlastně s tím křížem má, jinak by mu nebyla zajisté trpěla rouhání takové; vždyť ne—

329$

mohla ani snésti, že si okolo něho ty vousáče zavěsil, také mu je zhanila, kdy a kde jen mohla.

„To jsi si z nich udělal svaté,“ vyčítala mu, „a myslíš si, bůhvíco v nich vězí obzvláštního! Ale já počítám, že si asi také jak se patří přihnou a sehrajou, když je nikdo nevidí…“

Na to míval Šimon jen útrpný úsměv.

„Ti mají právě kdy na takové daremnosti si vzpomenout!“ pokrčil pohrdlivě rameny; „jen považte, co to je, za nás všecky mysliti a jednati; jde člověku hlava kolem, jen co si na to pomyslí. Chtěl bych se o bůhvíco zasadit, že ani nevědí, kterak se berou karty do rukou a jak pivo chutná. Vždyť máme my tu všecky takové věci v ošklivosti, jak vás jen může napadnout, že by se jich oni ještě přidržovali? …“

Ale matka se ze svého zvrátit nedala.

„Vím co vím, nevypravíš mi z hlavy, co jsem viděla a slyšela, když jsem ještě na robotu chodívala; však jim jde za to odněkud dobrý žold, že na těch sněmích tak křičí!“

„Matko, matko! Jen s tím mi aspoň nepřicházejte. Vždyť jsem vám přec již tolikrát řekl, kterak se ve mně vše vaří, musím-li od vás takové věci poslouchat!“

„Dělali páni v panském dvoře také, jako by nad ně nebylo; byli proti vrchnostem, když s lidmi mezi čtyřma očima mluvili a říkali jim, kdyby oni měli co poroučet, že by musilo vše býti zcela jinak;

330$

ale pod rukou byli s nimi spolčeni a plnili jim i sobě statně truhly. Když měli při svých hostinách pak drobet v hlavě, pochlubili se tím, jak lidi mámí, a smáli se, že jim věří.“

„K těm svým pánům mi moje lidi nepřirovnávejte; jsou jiné krve, jiný v nich duch a srdce. Nechali by raději desetkrát život, než by brali jméno národa nadarmo. Kdyby jim šel odněkud nějaký žold, za který by dělali jen tak na oko, že k lidem stojí a zatím nás jen balamutili, jak vy tomu chcete – inu pak – pak bych já sám ten svět zapálil, ať shoří na prach a popel! V co by mohl člověk věřit, na co spoléhat, čeho, můj ty Bože, se zachytit? … musil by si zoufat, že ho Bůh naň postavil!“

I zamyslila se matka konečně nad velikým jeho žalem.

„K čemu se s ním ale pořád pálím?“ pravila si. „Ať mu žena jednou hlavu napraví, je na to mladší a čipernější; s ní tu pobude, ne se mnou..

A od té chvíle, co si to umínila, již mu málokdy co říkala, a řekla-li, nebývalo to nikdy zlé. Postavil-li se před kříž, nechávala ho s pokojem, třeba si tam postál několik hodin.

***

Přestala ale se Šimonem teprva všecka řeč, co mu přinesl Vácslav z kraje veliký tuhý arch podivně počmarikovaný, jenž se dal tak složiti, že z něho pak byl malinký jen kousek; nazýval jej

331$

„mapa“. Všecky země, co jich je, byly na něm zaznamenány, ale kdo se v tom dobře neznal, neviděl na něm než samé čáry, každou jiné barvy. Učil Vácslav Šimona na archu tom říkat, vše na něm mu vysvětluje; ukázal mu, odkud pochází ten Garibaldi, kde leží Francie, Anglie, jak veliké je Německo a kde jsou naše Čechy.

Když přišli na Čechy, Šimon tak náramně se zasmušil, že měl s ním Vácslav velikou práci, než ho zas z toho vyvedl. Miloval tak velice „ten národ“ jako Šimon, ale přicházel mnoho do světa, kdež mezi lidmi se oblomil, uměl se tedy do všeho lépe vpravit, byl hladší a obratnější než přítel jeho, jenž byl ve všem tak důkladný a samorostlý jako ty buky v lese, jichž kořeny v potu tváře dobýval: znalť se tak málo kroutit a ohýbat jako ony. Domníval se zprvu, že ho chce Vácslav jen tak nabírat, když mu naznačil, že to skromné místečko na mapě, kteréž musil člověk vždy teprve hodnou chvíli hledat, než je nalezl, představuje celou českou zemi. Nechtěl a nemohl Šimon nikterakž uvěřiti, že je proti ostatním říším tak malá a nepatrná, zrovna jako pecka od třešně mezi ně zakutálená. Povyjasnil se sice, když ho Vácslav na to upozornil, že má podobu srdce, ale trvalo to jen chvilenku, co se těšil, že je tak hezké věci podobna; hned zas se rozlítostnil, že není větší a rozsáhlejší.

Ale večer ten se pro Šimona přec jen ještě dobře skončil. Ukázal totiž Vácslav na největší na celé

332$

mapě kus a pověděl mu, to že je to Rusko, kdež bydlí sami jen Slované, s nimiž jsou Čechové jedné téměř mluvy, jenže mají Rusové drobátko jiné písmo a takovou víru, že jim musí kněz u oltáře vše říkat v jejich jazyku, protože takový, jemuž by nerozuměli, ve svých chrámech nestrpí. Chtěl mu pak ještě leccos jiného zajímavého sdělit, ale Šimon již nechtěl jiného vidět a vědět, vždy jen zas k Rusku se vrátil, kdež bydlí tolik lidí, kteří jsou s Čechy jedné krve, jedněch obyčejů, jenže mají o drobátko jiné písmo a víru, a jichž je skoro ještě jednou tolik co Němců. Neustále jen zemi tu si prohlížel, jezdil po ní prstem, měřil ji na svůj palec, porovnávaje ji s ostatními, o mnoholi je větší, stopuje po Vácslavovi, kde všude ty větve slovanské z ní vybíhají, kam až dosahují; i nechtěl pro parnou horlivost a radost o večeři ani slyšet, odnesla ji matka se stolu tak, jak mu ji přinesla.

Vincka u kamen sebou ani nepohnula – spala. Sedávala tam večer co večer se svým kolovratem, ale nenapředla toho mnoho; bývala od zpívání a běhání tak unavena, že jakmile si sedla, již začala podřimovat. Když Šimon vstal, aby k ní přihlédl, proč se mu neozývá, viděl, že má hlavu o kachle opřenou, šátek s ní smeknutý, vlasy po sobě rozpuštěné a že sladce a tiše oddychuje jako holoubě.

Nebyl s to, aby ji vyrušil ze spánku tak utěšeného a ji pobídl, aby se vedle něho postavila v šik bojovníků národních. Přál jí vřele ten svatý mír.

333$

„Vždyť s ní ještě nic není,“ omlouval se Vácslavovi ze své slabosti; „je to takový mladý blázínek, který musí teprva přijít do svého rozumu.“

Vácslav příteli v duchu velmi horlivě přisvědčil, že s Vinckou skutečně nic není. Divíval se mu často, kterak si ji mohl oblíbit. Její hlučné způsoby se mu protivily, odvrátil po každé hlavu, vešla-li do sednice bosa v krátké vyrostlé kytlici, kabátek na jednom rameni, každý vlas zvlášť. Nemoh! se ani na ni podívat, ba nevěděl ani hrubě, je-li hezká či nehezká, pro samý hněv, že má právě ona býti jednou Šimonova. Hněval se na Šimona, že se vůbec ženit hodlá, ale neříkal mu to, aby ho nezarmoutil, vida, jak velice Vincce přeje.

Šimon se již nespustil myšlenky své a od onoho večera dorážel na každého ve smyslu tom, především však na Vincku. Ale ona nemohla se ve své prostotě nikterakž do toho vpravit, čeho na ní si žádá a jak to vlastně myslí. Konečně se jí podobalo, že ji snad jen tak béře na rozum, a pozorovala-li, že chce zas začít „o tom národě“, již měla dveře v ruce, což bývalo Šimonovi velice proti mysli.

„Že utíkáš před mými výklady,“ mínil konečně, „a jich si všímati nechceš, tomu se vlastně ani tak příliš nedivím; neumím pěkně povědět, co si nejpěknějšího myslím. Ale za to umí Vácslav vše tím lépe vylíčit, a jak vysloví jen tři slova, již se musí

334$

každému v hlavě rozbřesknout, plyne mu řeč od úst jako zlatý proud, každé v něm slovo drahý kámen.

Udělej mi to přec k vůli a poslouchej ho jen jedinkrát pořádně otevřenýma očima a ušima. Však ti pak dřímota brzy přejde a taková se v tobě probudí dychtivost po jeho hovorech, že ho budeš chtít poslouchat od večera do večera, aniž při tom pocítíš hladu a žízně, ba celá okřeješ a se posilníš.

Vincka udělala Šimonovi velmi ráda něco k radosti; přemáhala se tedy v příštích večerech ze všech sil, aby odolala spaní. Dávala si u kolovrátku dobrý pozor na každé Vácslavovo slovo, ale netrvalo to ani čtvrt hodinky, a již ležela zas hlavou na kachlích, pohroužena v sladkou dřímotu.

„Nemohla jsem si z jeho řeči pranic vybrat,“ – ospravedlňovala se plačtivě, když jí to Šimon vyčetl; „nechtělo mi ani jediné jeho slovo do hlavy. Jak se můžeš ale jen proto na mne hněvat? Věř mi přec jednou, Šimone, že to, co mezi sebou máte, pro mne není. Vždyť mi také říkáváš, žádám-li na tobě, aby sis se mnou někdy zazpíval: ,Jen jdi, tohle pro mne není,‘ a nikdy ještě jsem se proto na tebe nemračila, ač mi to také milé nebývá.“

Co si měl s ní počít? Žádná ještě s ní řeč; nehodila se dosud se svým rozoumkem jinam, než na hory mezi pasáky.

***

335$

Měl Vácslav přihnat veliké stádo skopců z Královéhradecka, ale přihnali tenkráte honci bez něho domů. Dostal se v jednom z tamějších měst v hospodě do hádky s měšťáky, kteří podle jeho uznání nesmýšleli s národem, jak by byli měli; přišlo mezi oběma stranami do tuhého, Vácslav rozhorliv se, mnoho prořekl, co se veřejně mluvit nesmí, nechce-li člověk přijít do velikého trestu. Jeho odpůrcové ho udali a on byl ještě tutéž noc zajat a do vyšetřovací vazby odveden.

Starý Strnad šel také s národem, ale přec ne tak tuze jako syn; zalekl se tedy zprávy té velice a nevěděl v první chvíli, jak by dobře udělal, má-li se ihned za synem vybrat a hledět pány v jeho prospěch obměkčit, neb raději nechat věci, až se v nich trochu hněv proti němu ztiší. Ale Šimon, dověděv se, co s Vácslavem se děje, nerozmýšlel se ani okamžik, jak by jednati měl.

Sotva přiběhl jeden z honců k němu se smutnou novinou, co se událo, již skočil na nohy, popadl sváteční čepici i kazajku, překrojil pecen chleba vejpůlky a zavázav si jej do uzlíka, vzal si do ruky hůl po nebožtíkovi otci, a chystal se beze slov na cestu.

„Kampak to hodláš před samou nocí?“ podivila se mu matka.

„Kam jinam, než za Vácslavem?“

„Vždyť tě k němu nepustí, co tedy tam?“

„Abych se ho zastal…“

336$

A než mohla matka proti úmyslu tomu co namítat, již byl ze dveří ven, ani se nedočkav, až přijde Vincka z pastvy, aby jí dal spánembohem. Jak neměla pak matka naříkat, do čeho jí to syn pospíchá a se nestrachovat, jak to s ním dopadne? Když přihnala Vincka domů, plakala a strachovala se věrně s ní. –

Ale dopadlo to se Šimonem lépe, než si obě myslily, avšak zcela jinak, než on si to myslil a chtěl.

Přibyv do města, kdež byl přítel nade vše mu drahý uvězněn, poptal se v hospodě na úředníka, který má jeho věc pod mocí. Bez ostýchání se vydal k němu do bytu. Byv po několikahodinném čekání konečně připuštěn, ohlásil mu, že se dostavil, aby slavnému soudu pověděl, jakého to dokonalého člověka dal do žaláře k vůli několika zpátečním škůdcům, jimž zcela dobře se stalo, že jim někdo do očí pověděl, čím jsou a zač je národ považuje; k tomu dodal, kterak si celé hory Vácslava váží, že ho považují všude v okolí za nejpokročilejšího občana, jehož si neopominou vyslat na sněm, jen co přijde do patřičných k tomu let.

Jak si na to úředník na Šimona vyjel, každý snadno si pomyslí, kdož jen poněkud ve světě se poohlédl a ví, kterak to v něm chodí, obzvláště mezi takovými pány. Ohlásil mu především, že se žádný nepovolaný svědek k soudu nepřipouští; pak ho pokáral za jeho smělé, hloupé řeči, dodávaje,

338$

aby Pánu Bohu děkoval, že ho nechává bez pokuty vyváznout, a aby co nejrychleji se vrátil, odkud přišel.

Ale nedal se mu Šimon tak snadno odbýt; nahlédl sice, že by bylo marné žádat si přes moc, aby mu bylo dovoleno přítele veřejně hájit, avšak z hrozeb si pranic nedělal. Žádal si naopak na úředníkovi, aby to zprostředkoval, by byl aspoň on za Vácslava dán do vazby, na něm že pranic nezáleží a na příteli tuze mnoho. Když mu bylo i to odepřeno s napomenutím ještě přísnějším, tož zase snažně prosil, aby mu byl tedy tentýž trest s přítelem vyměřen, že to bude jen spravedlivé, poněvadž ve všem s ním souhlasí.

Teď ale toho měl úředník právě dost; jakž také ne? Vždyť podobné věci snad se nedočkal, co úřadoval. Obrátiv se ke stolu, zazvonil zvonkem na něm postaveným, a když na to vešel sluha úřední, poručil mu, aby zde toho poblázněného člověka bez odkladu vyvedl, nejen z jeho domu, nýbrž i z města. Bude-li se mu vzpouzet, nechť si zavolá na pomoc četníka, aby ho postrkem dopravil, kam patří.

Šimon vida nezbytí a obávaje se, kdyby chtěl znovu doléhat, že by snad ještě přitížil Vácslavovi, proti němuž viděl že panuje veliká rozhořčenost, dal se tedy bez dalšího odporu odvésti a z města vyprovoditi jako zločinec, aniž přítele spatřil. Prosba jeho, aby ho směl navštívit, byla tak urputně zamítnuta, jako před tím jeho návrhy.

339$

Šimon se vrátil do svých hor v takovém zármutku, že po mnoho dni ničehož nepojedl. Stále mu na duši hlodalo, že nemohl přítele nejen potěšiti, ale že mu nebylo ani dopřáno s ním trpěti. Vedle toho doznívala v něm pořád potupná slova, jimiž úředník se vyjádřil „o tom národě“, o takových lidech, jako je on a Vácslav. Nazýval je rýpaly, buřiči a hanebníky, s nimiž by se mělo zcela jinak zatočiti, aby byl jednou v zemi od nich pokoj. Nemohl se probrat ze svých truchlivých myšlenek, nechť mu matka a Vincka sebe více domlouvaly. Jak přišla do Ještěda zpráva, že je Vácslav odsouzen na celý rok, nepřišel po několik nocí ani z lesa domů.

Trvalo to neděle, než se tak dalece uspokojil, že se aspoň jednou za den takž jakž pousmál. Udělal si totiž na dveřích tolik vroubků, na kolik dní byl přítel odsouzen, a přicházeje večer z práce domů, vždy jeden z nich smazal, při čemž po každé přelítl slabý úsměv jeho tvář. Ani na Vincku po celý ten čas vesele nekoukl, což ji velice hnětlo.

„Jen ty počkej!“ zahrozila mu jednou, když ani nevzhlédl při žertech, které si byla všecky schválně vymyslila pro jeho vyražení, a jimž jindy tak srdečně se smával, „již vidím, že Vácslavovi více přeješ než mně, a to přec nemá býti, když si mne chceš vzíti. Matka tvoje aspoň říká, že máš míti ze všech lidí nejradš mne a ne jeho.“

Vincčina výčitka Šimona velice dojala.

„Ne, Vincko, to si o mně nemysli,“ ubezpečoval

340$

ji po dlouhém poctivém přemítání; „jedním slovem ti dokáži, že mi křivdíš. Ty, kteří Vácslavovi ublížili, nechal jsem na pokoji, odešel jsem od nich, aniž bych je byl za to potrestal, co mu učinili; ale na toho, kdož by chtěly tobě dost málo ublížit, strhl bych bez rozmýšlení tam tu dvojku nabitou, kterou mám viset nad postelí.“

„Při něm máš ale přece jen všecky myšlenky, a kdybych se ti neozvala sama, snad bys ke mně nepromluvil po celý týden.“

„To je jen teď, Vincko! Považ si přec, on, takový ve všem šlechetník, a je zavřen ve vlhké díře při chlebu a vodě, nevidí ani slunce, ni zeleně a také tak hned neuvidí, a já mohu chodit na svobodě a dělat si, co chci. Nemohli si mne tam místo něho podržet?“

„Copak to mluvíš! Vždyť by tě bylo zrovna tak škoda do žaláře, jako jeho.“

„To není pravda! Kdybys si ho byla kdy jak se patří povšimla, nemluvila bys takhle, byla bys sama na to přišla, že mám ve všem tuze daleko k němu, on že vždy na tisíc honů přede mnou. Je to naše hlava, teď to přišlo teprve jak se patří najevo těch několik neděl, co je od nás vzdálen, již to tu všude vázne, a kdyby se neměl k nám vrátit, vše tu zas usne a utichne. Já mám také dobrou vůli, ale neumím do lidí tak mluvit, je budit a oživovat jako on, a pák on má peníze, já jsem chuďas, takového člověka žádný rád neposlouchá. Chceš-li

341$

mi způsobit vší mocí nějakou radost v zármutku mém, tož ti povím tedy jakou: Slib mi, že až k nám se vrátí, si budeš dávat na jeho řeči lepší pozor; a svolíš-li, že až k nám ponejprv zas přes práh vkročí, mu podáš věnec a k němu srdečně promluvíš, jak to dělají děvčata jinde mučedníkům za národní věc, tu … tu … bych věru nečekal až do našich oddavek, nýbrž teď ihned bych ti koupil na nové šaty, aby ses před něho slušně postaviti mohla..

Vincce se zajiskřily oči. Co byla na světě, neměla ještě na sobě šaty, vždy jen kanduše, sukně, kytlice, kyrysky.

„Jestliže mně koupíš takové bledě zelené,“ zašeptala, plna radostné naděje, „jako měla onehdy mlynářova, když šla okolo našeho říkat na svatbu, pak podám Vácslavovi tolik věnců, co jich budeš chtít a vypovím mu třebas celou knihu.“

„Nu, dobrá!“ potěšil se Šimon slibu tak ochotnému a hned příští neděli poslal matku s Vinckou dolů do vesnice ke krejčíkovi, aby jí ušil navlas takové šaty, jako šil onehdy mlynářové, když šla říkat na svatbu.

***

Den před návratem Vácslavovým z vězení nebyl Šimonův domek k poznání. Z dymníku vyčnívala jedle, stěny nebylo vidět pro samou zeleň, všude, kde měl být hřebík, byla zastrčena kytka, a okap

342$

byl jeden věnec. S obou stran dveří do síně zasadil Šimon na věčnou památku dvě mlaďounké, krásné břízy, jichž se v lese dlouho navybíral, než se mu hodily; chtěl míti jednu jako druhou.

Všichni sousedé se přišli podívat, jak Šimon se chystá uvítat přítele. Nikdo by nebyl do něho řekl, že zná vše tak uměle sestrojit, na žádném táboře to nemohlo býti krásněji připraveno k uvítání slavných hostů, jako okolo jeho stavení. I starý Strnad vážil příkrou cestu na hory, aby se přesvědčil, hodlá-li Šimon syna jeho skutečně tak oslavit, jak to lidé dělají; vždyť toho byla plná ves, nikdo o jiném nemluvil.

Nesl za ním na hory skoták krásný kožich beránkový, dar to pro Bařinovou za to, že syn její opět svoje přátelství k Vácslavovi tak velice osvědčuje. Dověděl se starý Strnad, když za synem se vydal, aby se přeptal, kterak stojí jeho záležitost, též o tom, co Šimon obmýšlel. Pověděl mu to sám onen úředník, s nímž bylo i jemu jednati.

Zaslzel, vida teď nanovo, jak věrně Šimon napořád k synu jeho stojí; i opakoval jeho matce, co jí již několikrát mezi tím časem pověděl, že může totiž ve všem naň počítat jako na přítele pokrevného. Zároveň jí svěřil, že jak jindy tomu přával, že se mu syn přidržuje místo děvčete národní věci, tak velice si nyní přeje, aby se co nevidět oženil, myšlenky aby se mu ustálily, a on v budoucnosti již do takové věci si nenamočil.

343$

Bařinová mu ve všem svědčila, vždyť měla se synem tentýž kříž.. Dala se ihned do přemýšlení, která z ještědských děvčat by se nejlépe k Strnadovům na statek hodila. Vyjmenovala mu jich po sobě asi pět z nejbohatších a nejhezčích. Ale starý Strnad vrtěl hlavou při každé! Žádal si prý do stavení nevěstu dobrosrdečnou, úslužnou, veselou, třeba neměla ničehož, a nikoli zámožnou, kteráž by mu byla chtěla za svůj přínos na statku poroučet. Bařinová slíbila, že se mu bude tedy po takové pídit. Než se s ním rozešla, musila rukou dáním slíbit, že přijde i s Vinckou i se Šimonem letos k němu dolu na posvícení, kdež celý týden na statku jeho v přátelství a lásce pobudou.

Bylo by marné, chtít vylíčiti, co ti dva přátelé provozovali, když se konečně zas po tolika měsících shledali. Od bílého rána číhal Šimon u okna, zdali se neubírá Vácslav ještě údolím k horám, ač dobře věděl, že nemůže dřív domů zavítat, než okolo poledního. Vždyť se musil přec také chvilenku u otce obmeškat, než se mohl vydat k němu.

Spatřiv ho konečně zdaleka, letěl mu s otevřenou náručí s vrchu dolů v ústrety, div že hlavu nesrazil na spádné cestě, a Vácslav spěchal proti němu s touž nedočkavostí, otevíraje rovněž proti němu náruč dokořán. Padli si okolo krku a chytli se s hlasitým, radostným pláčem, i drželi se tak dlouho v objetí, jako kdyby se po celý život již pustit nemohli a nechtěli. Pozorovali je lidé z ves-344$

nice a musili se dát nad nimi také do pláče, uznávajíce, že to přec jen krásná věc, milují-li se dva tak věrně a nerozlučně. Obyčejně dodává se při pohledu takovém: „Jen jestli jim to potrvá,“ ale o tom nikdo nepochyboval, všichni byli přesvědčeni: přátelství to již zkušené a tak skvěle osvědčené, že jim potrvá až do smrti.

Když srdcím svým konečně do sytosti ulevili, pojal Šimon přítele za ruku a se zrakem zářícím vnitřním uspokojením, dovedl ho k svému baráku.

Nevěděl Vácslav skutečně, co by mu řekl, poznávaje, Co podnikl k jeho poctě, a již šel na něho znovu pláč; tu najednou se zarazil a zůstal stát, jako když ho do země vleje.

Před vchodem do stavení, mezi strůmky, spletenými v živou bránu slavnostní, stála dívka zlatovlasá v splývajícím rouše bledě-zeleném, vysoká, štíhlá a spanilá, jako mladých těch bříz třetí sestra. Se sklopeným zrakem podávala Vácslavovi věnec z lesního kvítí.

„Vítej nám, hrdino vlasti, mučedníku národa,“ zašeptala hlasem dojemnějším, než to šelestění útlých lupenů nad ní, ale nedopověděla. Vzhlédla mezi oslovením svým, zalekla se a začervenala jako růže.

„Myslila jsem, že to již vedeš Vácslava,“ omluvila se rozpačitě a chtěla ucouvnout do domku.

„Což ho nevedu?“ zvolal Šimon podiven; „kampak dáváš oči?“

345$

Znovu zvedla panna zlatovlasá zrak k příchozímu, jenž němý a nepohnutý, jako v sloup proměněn, na ni zíral, a opět zahořela při tom po tváři a šíji. „To prý je Vácslav! Což je to možná? Kdepak jsou jeho hladké, červené tváře, jeho opálené čelo, jeho zavalitý, ramenatý vzrůst? Vždyť stojí před ní mladík bledý, ohebný, s dlouhým tmavým vlasem, plným vousem a očima …“ Vincka si ho jindy ovšem mnoho nevšimla, ale to přec věděla, že dříve takových neměl, a měl-li, že se aspoň nikdy takovým způsobem na ni nedíval; vždyť pociťuje jejich palčivost až u samého srdce a neví, co se s ní děje… vstupuje jí to až do hlavy, musí se zadržeti bříz, má strach, aby ji to nezvrátilo …

„Ty svou věc jak náleží krásně provádíš, Vincko,“ smál se jí Šimon, když nechala svoje slavné uvítání, jemuž tak dlouho se učila, nedopověděné, podstrčivši Vácslavovi věnec u velikém zmatku jen tak, jako obyčejnou jakous věc.

„To že je Vincka?“ lekl se zas Vácslav, upustiv věnec, jejž byl k ústům přitiskl, a jak ona dříve se červenala, tak an teď bledl. Musil mu to Šimon třikrát opakovat, než tomu uvěřil. Domníval se prý, že to přespolní družice, již občané tamější vypravili, aby ho v jejich jménu pozdravila. Mnul si pořád čelo, jako kdyby se chtěl probudit ze sna. Bylo to ale také až k neuvěření, co se to vylouplo za ten rok z onoho mladého blázínka, z oné dovádivé hlučné dívčiny, kteráž buď s kluky o závod

346$

holikala nebo s kůzlaty skákala, již si nemohl dosud jinak představit než bosou, rozcuchanou, v suknici až po kolena, u kamen nad kolovratem dřímající! Stála před ním teď panna jako divizna, v každém hnutí plachou skromnost, v pohledu svátou nevinnost, jakéž nikdy a nikde dosud neviděl, ač se pořád tloukl světem …

Kdož by se byl podivil, že se Vácslav teď ještě déle u Bařinů obmeškával než jindy! Vždyť si měli tolik co povídat! Ale tomu se musil zajisté každý divit, že si Vincka nyní u kamen nikdy již na spaní ani nevzpomněla. Poslouchávala teď Vácslava tak, jak si toho Šimon vždy na ní žádal, s otevřeným zrakem a sluchem; a ejhle! vše, co jí zvěstoval, skutečně na ní se vyplnilo! Kam jen dávala jindy rozum, tvrdíc, že to, co přítel jeho mluví, není pro ni? Bylyť jeho řeči věru zlato a každé slovo v nich drahým kamenem … nechtívalo se jí již ni zpívat, ni skotačit; mnohem více ji teď těšívalo, krýti se kdesi v lese, kdež věděla, že nikdo na ni nepřijde, opakovati si tam, co byla od Vácslava slyšela, a představovati si, kterak se při tom tvářil. Jak šlechetně se vypínala jeho postava mezi hovorem, bledé čelo se mu zardělo a v očích zahořela svatá přesvědčenost. Jak dobře mu slušely ty dlouhé vlasy a vousy! Žádný v celém Ještědě již tak nevypadal jako on, Jindy býval celý k Šimonovi podoben, jako bratr k bratrovi, ale ve vězení byl se natáhl, převyšoval ho teď o celou hla-347$

vu; nevypadal již ani jako horák, nýbrž jako takový student, již putují v létě vždy po horách na Ještěd. Ó, jak měl Šimon pravdu, když ji ubezpečoval, Vácslav že vlastně hor těch duše, on jediný že je osvětluje, oživuje, bez něho že by v nich nic nebylo. Kde bloudívala duchem, že na to přicházela teprv teď? Jak se teď hanbívala za svou předešlou splašenost, co si asi Vácslav o ní myslíval, když ji vídal tak tupě a ospale nad kolovratem seděti? Byla by ho mohla teď věru poslouchat od večera do večera bez jídla, bez pití, beze spaní, ba zdálo se jí, že by mohla snad spíše býti beze všeho ostatního, jen již ne. bez jeho výkladu. Jednou aspoň, když se Vácslav zmínil o době ve vězení ztrávené, přišlo jí na mysl, jak by to bylo, kdyby ho páni zas jednou vsadili a on k nim opět nepřišel po celý rok? Myslila, že se na lavici neudrží, tak se myšlenky té lekla. Ó, jak teď pochopovala Šimonův stesk o něho, jeho hněv a lítost, že ho zavřeli do tak dusné, temné díry, i jeho přání, kdyby mohl aspoň vše to za něho vytrpěti sám! Tenkráte by to u ní neodešlo jen tak, odstonala by jeho vzdálenost a dříve by se nezhojila, až by ho mohla zas uvítat mezi břízami. Kdož by to byl na ni kdy hádal? Bylať Vincka opět příkladem, kterak se lidé proměňují ve světě tom proměnlivém.

Ukazovali-li si přátelé teď večer na mapě, tož to Vincce nedalo, také musila, vidět, co to tam přec mezi sebou mají, nad čím se těší a se rmoutí. Chtěla

348$

se rmoutiti a těšiti s nimi. Zdvihla se od kamen a zvolna, zvolnička přikradla se pak k nim ke stolu. Zakrátko se jí skutečně rozbřesklo, oč se vlastně jedná, i věděla také tuze dobře, kde je ten kořen toho velkého stromu slovanského, na němž je Ještěd květem posledním, a byla by mohla tak určitě, jako Šimon Vácslavovi ukázat, kde a jak se rozprostírají jeho větve po světě a kterak se jmenují. Ale Vácslav se jí nikdy na to nezeptal, všímal si jen Šimona, jen jeho poučoval, s ní mluvil, jen když musil, a to samé obyčejné věci. Setkal-li se náhodou při tom s jejím zrakem, vždy chladně spustil oči, ani jednou již se na ni tak nepodíval, jako tehdáž pod břízami; a vzal-li ji někdy Šimon vřele za ruku, těše se, že začíná konečně cítit s národem: tak nespokojen od ní odvracel tvář, že jí to vždy všemi žilami proniklo. Nechtěl ani slyšet, že ji Šimon chválí; nepřál děvčatům, stěžovala si Bařinová teď den co den na jeho pýchu, zamítal všecky nevěsty, které mu k přání otcovu družbila, ač mu pověděla vždy o těch nejdokonalejších. Takové stesky poslouchávala Vincka ale s podivnou radostí; při každé zamítnuté nevěstě byla tak veselá, jako kdyby jí byl někdo zas na nové šaty daroval, tak pěkné, jako ty bledě-zelené. Vždyť věděla nejen od Šimona, ale teď sama vlastním poznáním, že ho není ani ta nejhodnější hodna. Ale že se mu nezdá i ona sama ani o chloupeček lepší všech ostatních, kdež se přec na svoje oči den co

349$

den přesvědčoval, kterak se té národní věci chápe a přidržuje – to se jí za to ani dost málo líbit nechtělo.

Jak dlouho tomu, co Vincka po každé užasla, probděl-li Šimon zas jednou celou noc – poněvadž mu nedaly myšlenky pokoje – teď ležela sama mnohdy až do svítání s otevřenýma očima na posteli, přemýšlejíc o tom, proč Vácslav dnes večer zas tak nespokojen po ní se koukl, když jí Šimon žertem zacukal za rulík, který se jí zpod šátku vysmekl, krouže se jako zlatý had po plecích až ke kolenům? Co v tom bylo zlého? Ovšem, měla míti vlasy v lepším pořádku, ale jakáž pomoc, když ji nechtěly poslouchat! Mohl se předsvědčiti, do jich má, pak by byl snad uvěřil, že si s nimi neví rady…

Nechystal se Šimon s sebou k Strnadovům na posvícení, nebyl milovníkem hluku, kdež o nic se nejednalo; míval radostné pokřikování a veselý šramot jen tehdáž rád, dopadly-li volby v dobrém smyslu. Za to si vyšla Bařinová s Vinckou chutě zas jednou mezi lidi z té pohorské poustevny. Obzvláště na Vincce vše jen hrálo. Netěšila se však ani na hostinu, ani na muziku a tanec, ale nemohla se dočkat, až uvidí sednici, v níž se Vácslav narodil, až uslyší otce jeho o mládí synově vypravovat. Nemohla si ani představit, že by mohli jeho příbuzní o čem jiném mluviti nežli o něm.

Včera vzkázal starý Strnad ještě jednou na ho—

350$

ry, jen aby se od Bařinů jistotně dostavili, bez nich že by se mu letos ani nezdálo, že je posvícení. Bylo uděláno, že se s nimi sejde v kostele o hrubé, odkud si je odvede domů se svými nejbližšími a nejvzácnějšími přespolními přáteli. Toť se rozumí, že Vincka dnes oblékla svoje bledězelené šaty, aby svým hostitelům v ničem hanby nedělala.

Nepovšiml si Šimon, kterak jí sluší tehdáž, když v nich Vácslava vítala, neměl na jiném myšlenky, než na Vácslavovi; i dařilo se mu dnes zrovna jako tehdáž příteli, když v nich znenadání před něho vstoupila – nemohl překvapením s ní očí spustit a k ní promluvit.

Jen mlčky jí podal ruku na rozloučenou, když mu dávala sbohem a mimovolně se uchopil ještě jednou její ruky, jako kdyby se byl chtěl přesvědčit, je-li to přec jen ona, jeho to Vincka, kteráž k němu náleží jako půl duše jeho, k níž přirostlo k neodtržení srdce jeho, již si vychoval od dětství, aby u něho v lásce pobyla do smrti. Dnes teprve v tom neobvyklém slušném oděvu poznával, že je krásná, tak velice krásná, že mu připadalo, jako by k němu do vetchého, starého baráku ani nenáležela, že je jí pro ně oba veliká škoda.

Záhadný nepokoj v něm se rozvlnil, sotvaže ji viděl s matkou ve dveřích mizeti. Vyskočil a přecházel po sednici velikými, bouřlivými kroky. Dlouho to v sobě předělával a tlumil, ale nedalo se

351$

to potlačit, přišlo k výbuchu – strašlivá ho uchvátila žárlivost. Vyčítal si náhle, že ji od sebe pustil, třásl se zlostí, vida v duchu, kterak se budou hoši v kostele na ni dívat, skřípal zuby, představuje si, jak ji bude jeden za druhým večer při muzice vytáčet, a bezděčně zdvihl pěst, zahroziv tomu, na něhož se při tom pousmála, zahrozil i jí – jak jen mohla od něho odejít! Kdyby se nebyl styděl, hned by se byl zdvihl a pro ni si doběhl, ale nejen že by se mu byli lidé smáli – z toho by si byl konečně málo dělal – ale byl by otce přítele milovaného velice takovým jednáním urazil. Jen ze šetrnosti k němu se zdržel – ale jak to v něm burácelo! Mnoho hodin se mučil jako v očistci.

„Zdaližpak mám rozum, že se nežením,“ vyčítal si konečně; „na copak vlastně čekám? S tím národem nebude tak hnedle lépe, to již je ze všeho dávno vidět, a ona přišla již zcela do svého rozumu. Ani se nepamatuji, kdy jsem ji viděl skotačit a hřmotit; je teď jako pěna. Poslouchává Vácslava večer jako kněze, nespouští s něho ani očí, když vykládá, cítí již ve všem se mnou. Učiním nejlépe, řeknu-li matce ihned, jak se domů vrátí, aby začala k svatbě chystat. Nebudu již čekat, ba nebudu.“

A Šimon se jal přemýšlet, jak si to zavede, až bude oženilý, aby mu to na všecky strany stačilo; i usnesl se na tom v duchu, že si zařídí oddavky okolo sv. Kateřiny, až přestane práce v lese.

352$

Odbude vše jen v tichosti bez svatebníků. Vácslav mu půjde za jediného svědka a kostelník se mu může postavit za druhého. Kéž by tu ten čas již byl, kéž by tu byla aspoň již Vincka z posvícení! Ne, nechť se naň starý Strnad hněvá jak chce, celý týden mu ji na statku neponechá; za tři dni nejdéle si pro ni dojde.

Zdálo se Šimonovi, že je dnešní den bez konce, jako moře, žádný ještě, co byl na světě, mu nebyl tak dlouhý a nesnesitelný! Oddechl si, jako když s něho můra spadne, vida měsíc v okně se zatřpytiti. Otevřel si je dokořán.

Tichá záře, hluboký mír spočíval na krajině. Po nebi bez mráčku postupoval od Krkonoš úplněk, spouštěje na zemi postříbřené roušky mlhy. Tu a tam se to v průzračných jejich záhybech zamodralo – vzdálené to lesy – tu a tam se v nich zamihl zlatý blesk – rybník či potok v dálce se lesknoucí – tu a tam se v nich zachvěla bledá na obzoru perla – zacházející to hvězda. – Ale Šimon, pohlížeje na krajinu, podobající se v té chvíli diamantovému prahu k samému nebi, neviděl, jaký to velebný večer nadešel horám; do duše rozvlněné přihrnuly se všecky staré, černé jeho vidiny. Musil si vzpomenouti, mnoholi hrůz a svízelů se přivalilo na tutéž zemi, kteráž se teď tak líbezně jako kus ráje ze sna usmívala; zhrozil se mnoholi krve bylo v ní prolito, aby směla zůstat svou, že by na ni snad všecky řeky a potoky její nestačily; viděl

353$

v duchu, mnoholi hranic bylo v ní zapáleno, aby byla zničena pravda v ní zrozená, představil si, že by zbledly v děsné jejich záplavě všecky hvězdy i měsíc a slunce samo, a dým z nich že by udusil všechen život v ní; viděl v duchu, že kdyby se půda všude tam otevřela, kdež v ní zahrabán bojovník za právo národní, jedinému by se podobala hrobu, i počal si zoufati při pomyšlení, kolik lidí o to stojí, aby to, co z Čechů zbylo, vypleněno bylo, jako na podzim z polí pejřavka …

„Ó, ty ukřižovanče!“ zasténal, „zdaližpak si ještě jednou odchováš plemeno, které zhojí tvoje rány? Ó, kdož by ti mohl pomoci a za to dát svou pravou ruku, svoje oko z hlavy? ..

Někdo vstupoval do dveří; Šimon, ohlížeje se, poznal při měsíčku Vácslava. Ach, jak se zaradoval, že si přítel i dnes naň vzpomněl, že spěchal od hostí posvícenských k němu, do samoty, aby si jako jindy pohovořili! Dostavil se jako na zavolání, právě když mu bylo nejhůře; znal ho Vácslav vždy tak dobře vyrážet z takových smutných vrtochů, že obyčejně ustoupily živé a bezpečné naději na lepší časy. Zajisté se mu to podaří i teď.

„Ty nejsi tedy u muziky?“ uvítal Vácslava, podávaje mu zdaleka ruku.

„Jak vidíš, nejsem!“ Vácslav na to; ale buď neviděl, že mu Šimon ruku podává, nebo si toho nepovšiml. Nepřijal jí, přiblíživ se k němu.

Šimon se zarazil; pozoroval, že Vácslava cosi

354$

tísní, a to nikoli něco jen malého, jinak by si nebyl tak zvláště počínal.

„Co se ti přihodilo? Měl jsi s otcem hádku? Přišli jste v obchodu ke škodě? Či slyšel jsi snad, že se chtějí naši při volbě do sněmu přidržovati jiného, než nám v novinách schválili?“ doléhal na přítele.

Ale Vácslav stál pořád němý proti němu; neodpovídal ani na jedinou otázku jeho, tak starostlivě pronesenou. Ba mrštil po něm několikrát takovým způsobem okem, jako by upřímné to dotazování mu ani dost málo po chuti nebylo.

Konečně po dlouhé přestávce, kdež Šimon nevěděl, co si pomysliti, promluvil Vácslav k němu hlasem, v němž byla samá jen trpkost a ani stopy staré vřelosti:

„Tys vážil onehdy za mnou cestu obtížnou a nebezpečnou – chtěl jsi za mne obětovat svobodu -avšak já vážím dnes za tebou cestu ještě těžší, a cokoli jsi za mne vytrpěti chtěl, trpím já teď za tebe vpravdě.“

Opět nevěděl Šimon, ztrnuv podivením a leknutím, co by si o tom všem pomyslil.

„Dnes, Šimone, mne tu vidíš naposledy,“ pokračoval Vácslav s hořkostí, vzmáhající se při každém slovu; „nemohu a nebudu k tobě již přicházeti jako jindy. Kdybys mi nebyl dosud býval více než bratrem – pak ovšem bych se s tebou takto neloučil, ba neodcházel bych ani… pokusil bych se

355$

o to, kdo s koho… ale ne, ne! Neboj se, odejdu v pokoji od tebe i odtud!

„Vácslave, Vácslave!“ zvolal Šimon, chytaje se za hlavu, „co to, probůh, blábolíš? Jak to ke mně mluvíš, příteli! Poslouchám tě a nevím, kdo z nás pozbyl rozumu, zdali ty, jenž tak spleteně mluvíš, nebo já, který vše tak spleteně slyším, že nevím, kde to stojím, s kým to hovořím a kdo jsem. Loučíš se prý se mnou navždy, hlas tvůj se při tom třese rozhořčeností… snad tě nechtějí dát nanovo do žaláře? …“

„Půjdu sám do žaláře doživotního, samovolného. Každý bude myslit, že jsem na svobodě a snad mi budou mnozí závidět, jak jsem šťasten a v hojnosti postaven, a zatím budu žebrákem, jenž povleče za sebou pouta nejtěžší – a to vše k vůli tobě!“

„K vůli mně,“ popadl se Šimon znovu za hlavu; „jde jednomu z nás tedy přec na rozum? Vácslave, pohlédni, jak se mi ruce třesou, ponejprv, co jsem živ, pozoruji na sobě slabost takovou, k čemu mne dnes schválně sužuješ? Což mně nemůžeš v krátkosti a čerstvosti vypovědět, co s tebou se děje a jakého hříchu jsem se nevědomky dopustil, že na mne tak přísně pohlížíš a tak krutě ke mně mluvíš?“

„Když ti na čerstvosti a krátkosti tak záleženo, tedy věz, že odcházím – poněvadž se mi Vincka tak líbí jako tobě!“ zasmál se Vácslav hořce.

356$

Šimon zbledl jako sníh; nikdy nespustili snad ještě nebožtíka tak siného do hrobu, jak se objevil on v této chvíli – vždyť to, co pociťoval, se rovnalo desíti smrtem najednou. Dlouhou chvíli stál, jako když v něm není ni ducha, ni života, ni krve; ale najednou se vzchopil, oči jeho krvavě zasvítily, skočil ke své posteli, strhl nad ní se stěny dvojku a – namířil ji přímo na Vácslava.

Vácslav se hrdě proti němu postavil.

„Usmrtit mne tedy chceš za to, že s tebou jednám jako poctivec?“

„Ano, zastřelím tě … jako zloděje tě zastřelím!“ zaskřípal Šimon, a v jeho pohledu číhala lítá šelma.

Vácslav, slyše o zloději, popadl od chleba nůž, na stole ležící, ale do temna se zardívaje, pustil jej z ruky, sotva se ho uchopil.

„Co jsem ti vzal, co ti vzíti chci bez tvého vědomí a svolení, že mne tak potupně nazýváš? Kdybych tě chtěl o Vincku úkladně připravit, zdaž bych tu stál a ti to ohlašoval, zaslepenče! Právě, že ti ji chci ponechat, odcházím a oznamuji ti to, aby ses odchodu mému neprotivoval. Mohu-liž pak poctivěji jednat?“

„Ale já nechci, aby bylo pravda, cos mi řekl – nechci, abys měl Vincku rád … nechci, nechci… nikdo ji nesmí milovat, než já, moje je; kdož o ni zavadí jen myšlenkou jedinou, lotrem je … pověz honem, že není pravda, cos mi pravil, že jsi si jen

357$

o posvícení ze mne blázna strojil, že mne neviděls nikdy pomateného, nikdy vzteklého a že mne chtěl’s v tom vidět, aby si se měl čemu zasmát… jinak..

A Šimon pozdvihl znovu dvojku.

„Znáš mne jako lháře, či kejklíře, že se takové věci o mně domníváš? Kolikrát ti mám opakovat, že bych tu nestál, kdybych byl podvodníkem, a že jím nejsem, snad nejjasněji z toho jde najevo, že neví Vincka jediné slovo o tom, co se mnou se děje.“

„Ona o ničem neví!“ oddychl si Šimon a pustil váhavě pušku.

„Jak by mohla o něčem vědět, z čehož jsem se sám sobě teprva dnes jak se patří vyznal?“ rozkřikl se Vácslav v náruživé, hněvivé bolesti. „Nechtěl jsem si věřit, co ve mne jitřiti počíná, když jsem se s ní zas po prvé shledal zde před vchodem do domu tvého mezi těmi dvěma břízami! Myslil jsem, že to vidím zázrak … anděla … posel boží mne zasáhl z jejího nevinného oka, zpitoměl jsem v jeho záři; od té chvíle nejsem pánem svým… Dělám vše naopak, nezajímá mne, za co bych byl jindy duši dal, nemohu na nic myslit, jiného si přát – než aby byla moje … Kudy chodím, stojím, všude válčím se svou láskou; zatínám pěsti, rvu si vlasy, ryji si nehty ve svém mase, až krvácím … ale nic naplat! Jen se pamatuj, jak jsem jindy smýšlel o mužích zamilovaných! Dětmi jsem

358$

je zval a Babami, kteří nezasluhují býti, čím je Bůh stvořil, teď náležím mezi ně. Ach, co mne to stojí přemáhání a práce, než se večer obrním lhostejností, abych se mohl vydat mezi vás a nikdo na mně nic neznal! Co jsem vytrpěl, vida tě s ní laškovati a ji k tomu se usmívati; myslil jsem ale, že se přec šťastně přemohu vůlí železnou, tu mi otec dnes vše pokazil. Sedaje ke stolu mezi matku tvou a ji, pravil: Škoda, holka, že jsi již Šimonova, byl bych si tě jinak namluvil pro syna. Žádná nevěsta by se mi k nám tak nelíbila, jako právě ty. Slovy těmi jako kdyby byl přede mnou vykopal hrob. Zavířila ve mně náhle taková zoufalost, že je pro mne ztracena, že nevím, co by bylo z toho pošlo, kdybych nebyl zčerstva od stolu vstal. Nemohl jsem ji již vidět na místě, kde by seděti mohla a kam nikdy nezasedne, poněvadž je již jiného – tvou. Ó, Šimone, jak tě nenávidím, co bych ti jen za to udělal, že tak šťastným budeš, a já že musím býti tak nad každé pomyšlení nešťastným! Musím utéci, a to brzo; my dva nemůžeme vedle sebe žiti, denně se viděti a potkávati, pošlo by z toho zajisté něco hrozného!… Dávno mi nabízejí, jak snad víš, na Jičínsku hostinec, líbí se i otci, a dávno by jej byl koupil, kdybych se tomu nebyl bránil. Ale mně se nikdy nechtělo z těch našich hor, od našich lidí… teď musím… do zimy budeme dávno odtud odstěhováni, a hned po posvícení se tam vydám, abych vše smluvil.“

359$

„K čemu bys teprva čekal až po posvícení? Odejdi odtud co možná nejdříve, neodkládej to až za týden, můžeš jít hned zejtra, ba hned teď,“ pobízel ho Šimon dychtivě; „jdi, jdi, noc je jasná, vlahá, půjde se ti to lépe než za dne a zůstaň tam již nadobro. Však to otec dokáže, aby se bez tebe odtud odstěhoval. Jdi, a na naše hory již do smrti ani si nevzpomeň.“

„Snad bys mi nechtěl i v tom poroučet, na co myslit smím či nesmím?“

„Budeš-li vzpomínat na hory, vzpomeneš si při tom i na Vincku, a ty na ni myslit nesmíš. Myšlenkami lidi k sobě vábíme i proti vůli jejich, což to ještě nevíš, či věděti nechceš? Co by mi to bylo pak platno, že odtud odešels, kdybys ji duchem svým k sobě lákal, a jí pak po tobě se zastesklo?“ zvolal Šimon tak úpěnlivě, že Vácslav, chtěje proti němu znovu zas vyjeti, náhle umlkl a sklopil oči. Připomněl si tak mnohý radostný pohled její, když vešel, tak mnohé zmatené její uzardění a hlasu zachvění, když k němu promluvila; připomněl si ale především slzy, které jí dnes náhle z očí vyhrkly a po lících jako stříbro skanuly, když otec litoval, že je již jiného. Vždyť právě slzy ty ho z domu vyháněly, útěk i z rodiště neodkladně mu kázajíce …

„Myslím, že jsme záležitosti svoje tak dalece urovnali, jak se urovnati mohly; povinností naší, abychom přihlédli teď k důležitějším,“ pravil po dlouhém zamlčení tak chladně, jako kdyby nebyl

360$

po celý ten čas o jiném přemýšlel, než o tom, co pronášel. „Hýbá a přetvořuje se to zde den ode dne utěšeněji, lid náš je dobrý, čilý, dá si radit a rád všeho dobrého a nového se uchopí, ale při tom je, jak ti dobře povědomo, lehké krve, snadno zmítaný a zapomnětlivý. Jak by jej pustil člověk jen na několik neděl z ruky, již by bylo zle; musí býti pořád napomínán, podněcován, aby nenastal zas ten starý život u něho. Tvou úlohou teď, abys nedal našim občanům sklesnouti do bývalé netečnosti, nýbrž abys pevně se uchopil opratí, přísně k tomu hleděl, ať žádný pletichář nad nimi nedostane moc, jak již kolikrát, právě v nejrozhodnějších okamžicích se stalo. Obzvláště teď před volbami musíš večer co večer dolů do vesnice noviny jim předčítat, vykládat, varovat je přede všemi možnými úskoky a nástrahami, krátce, co já dosud s tebou jsem dělal, musíš ty teď vzít sám na sebe..

A Vácslav se měl k odchodu. Odcházelo se mu těžce z místa, kdež ztrávil nejmilejší okamžiky života, kdež meškával raději než doma, kdež míval bratra, nad něhož nebylo a od něhož prchal teď jako od nejúhlavnějšího nepřítele… zášť v srdci… těžce se mu to odcházelo odtamtud, kdež ji viděl všude a všude … tu sedávala u kolovratu, o tento stůl se opírala, pohlížejíc do mapy a z mapy ostýchavě po očku na něho … zdalipak ho bude postrádati, po něm snad tesklivě slíditi

362$

v hodinách, kdež jindy přicházíval? … Ó, bude,… bude! Nechtěl se Vácslav nad tím zaradovati, ale musil proti vůli své.

Šimon stopoval každé linuti přítelovo týmž divokým, podezřivým v zraku výrazem, ale poznával, že se loučí doopravdy, pro celý život že se loučí, nejen s domovem, ale i s přátelstvím a láskou … kdo ho o to vše jedním rázem připravil? K vůli komu odcházel odtud smuten a chůd, on, jenž tu vše vzkřísil, bez něhož by zde ani nic nebylo?

„Sbohem, sbohem!“ zašeptal Vácslav, bera dveře do ruky; ale příteli poslední pozdrav ten neplatil.

Šimon těžce pracoval, tak těžce pracoval, jako kdyby byla nastala poslední jeho hodinka. Před malou chvíli siný jako mrtvola, byl teď nejen v očích, ale i po celé tváři jako krví zalit. Bylo vidět, kterak mu buší v hlavě myšlenky, v ňadrech srdce, zdvíhaly se mu skráně, a prsa jako kdyby se mu chtěla ihned rozpoltit. Pravý to div, že v něm nepraskla některá žíla a on mrtev na zem se nesvalil.

„Zůstaň!“ vydralo se mu konečně z úst, ale lidského v tom zvuku nic nebylo, svědčil o boji nadlidském.

Vácslav, stoje již na prahu, nerad se obrátil. Domníval se, že mu chce bývalý přítel ruku podati, aby se nerozešli v zášti zjevné. Učinil tak

363$

s nechutí, ale pozastavil se přec. Vždyť konečně za to, co je rozdvojilo, ani ten ani onen nemohl; samo sebou bez viny kteréhokoli vše tak divně, tak smutně přišlo.

I vrátil se tedy těch několik kroků zpět k Šimonovi, jenž stolu tak pevně se držel, jako kdyby se byl obával, že bez podpory sklesne, a podával mu ruku sám první.

Ale Šimon se jí neuchopil; opakoval jen ještě jednou: „Zůstaň!“

„Netrap mne přec tak zbytečně!“

„Jen tu buď!“

„Copak nemáš kusa srdce? Pomysli si, jak by tobě bylo, kdybys byl na mém místě?“

„Jsem tam …“

„Rád bych věděl, v čem!“

„Chci ti ji – nechat!“

Vácslav křikl a vztáhl proti němu obě ruce; ale ihned mu sklesly.

„To není možná!“ vzdychl si.

„Již je to hotové,“ hlesl Šimon, jako když skonává.

Při pohledu na vnitřní boj toho, jehož zval tak rád a tak často bratrem, pohnulo se ve Vácslavovi celé jeho srdce šlechetné; i pocítil proň jako Vždy jindy.

„Ne, Šimone!“ zvolal, „tak jsem to nemyslil; nepřišel jsem k tobě, abych žádal nemožných věcí,

364$

chtěl jsem ti skutečně jen poctivě pověděti, co ve mně se děje a proč odtud tak nakvap spěchám.“

„Ty ale nesmíš odtud!“

„Nemuč nás oba již déle!“

„Nesmíš odtud, poněvadž by ty hory tu bez tebe neobstály… já tě zastupovat nemohu … nemám ani tvou hlavu, ani tvoje peníze; kdo by chtěl poslouchat takového sprosťáka, jako jsem já? Všecko by tu přišlo zas v nic – a já bych to měl pak na svědomí…“

„Platíš u občanů tolik jako já.“

„Vždyť jsem to zkusil, jak byls pryč… již to usínalo, ochabovalo. – Když tu bez ní zůstat nemůžeš .– buď tu tedy s ní…“

A Šimonova tvář se stáhla při těch slovech v hoři tak strašlivém, že mu padl Vácslav, překonán útrpností, okolo krku.

„Ne, ne, to nemůže býti a nesmí! Ty jsi ji sobě vyhejčkal, srdce tvoje s ní srostlo od dětství; já ji mám teprva jak se patří rád několik neděl… mne to nebude tak bolet, vyrvu-li si ji z duše, jako tebe! … Pokusím se o to, setrvat tu, i když bude tvoje.“

Šimon ho od Sebe volně odstrčil.

„Toho bys nedokázal; uprchl bys časem přec. A i kdybys dokázal; což myslíš, že by mne již těšila? Neohlížej se na mne; musíme se starat, jak bychom věc nejlépe opatřili, a pak teprva o sebe. Teď právě si ji můžeš nejlépe naklonit, bude u vás

365$

celý týden – tu lze mnoho provést. Řeknu matce mé, že nemám do ženění žádné chuti, ať to zprostředkuje, aby se o n a k nám již nevrátila; nechť ji teď k tobě domlouvá. Neboj |Se, že ji bude musit mnoho přemlouvat; dá si asi říci bez domluvy. Když jsem já ji napomínal, aby se přidržovala „toho národa“, nevěděla jak do toho; ale co si povšimla tvých výkladů – všemu ihned porozuměla… neboj se, dá si říci, dá!“

A zas se stáhl Šimonův obličej v křeče tak strašlivé, že si Vácslav oči zakryl, aby na to patřit nemusil.

Ale najednou se v něm probudil zas onen divoký vztek, v němž si nebyl podoben.

„Měj si ji tedy, když to býti musí; ale to ti povídám, nechť nezabloudí od vás nikdy sem na hory, nechť nikdy nezaholiká, vystoupí-li za humny! Jak bych ji zaslechl, tož bych pak musil chtěj nechtěj popadnout zde tu dvojku, se rozběhnout – a jeden z nás tří by se se světem rozloučil. Já nejsem takový hladký pán jako ty, nemám tvých světských vtipů, vyrostl jsme mezi tvrdými, divokými skalami, stokrát jsem viděl, kterak do nich uhodil hrom, je povalil, stromy nejvyšší na nich rozpoltil, zapálil… mohla by mne také jednou napadnout chuť, zahrát si na takového hroma, vše rozdrtit, zničit, co mi překáží; pročež pozor! … Ale ne … ne nezapovídej jí ničehož, ať si zazpívá kdy chce a kde chce, zpívá tak ráda, nemůže býti

366$

bez zpěvu, odstonala by to, kdyby nesměla se nikdy ozvat… nic jí neudělám… a tobě – také ne…!“

„Šimone,“ zaplakal Vácslav, „co ty zamýšlíš, nestane se nikdy; nesnesl bych myšlenku na tvůj žal, nemohl bych býti vedle ní šťastným. „

„Buď již zticha, prosím tě, a jdi; k tobě stokrát lépe se hodí, než ke mně. Ty máš podle ní podobu, stavení, všecko… než jsi přišel, jsem si myslil, že je jí ke mně do mé chudoby a sprostoty věčná škoda. Jdi jen, a o mne se nestarej; přijde-li ti o mně myšlenka – pomysli si, že jsem šel ze světa. Mnoho mi dals, tak mnoho, že jsem ti vždy říkal, jen krví svou že ti to splatit mohu, teď ti to splácím poctivě podle slibu svého, dávám ti svou krev kapku za kajkou; již ti nejsem pranic dlužen, cos mi dal, je zcela moje, nemáš již na to práva. Proč nejdeš? Co tu ještě stojíš a díváš se na mne? Bolí mne oči tvoje, jako kdybys mi do prsou samé nože vrážel… prosím tě, jdi!…“

„Šimone, příteli jediný, nejdražší! Neodstrkuj mne takovým způsobem od sebe. Jakž mohu odejíti a přijmouti, co mi tak velkomyslně darovati chceš, když tu zůstáváš sám, zcela sám na světě?“

„Což nemám ,ten národ‘?“ vzpřímil se Šimon před ním najednou, zdvíhaje s takovou vznešeností oči ke kříži nade dveřmi, že oněměl, nevěda již, co by namítal proti odpovědi takové a takovým způsobem pronesené. Jindy opanovával on

367$

vždy mysl přítelovu, ale v této chvíli opanoval Šimon jeho tak mocně, že si již netroufal ho osloviti a mu odporovati. Vyhověl mu beze slov, jat hrůzou posvátnou při odříkání tom velebném.

Dokud meškal Vácslav v sednici, stál Šimon hrdě vztýčen, nespouštěje očí s obrazu Ukřižovaného, s nímž měl v, okamžiku tom podobu úchvatnou. Ale sotva dozněly jeho kroky za stavením, jako když mu podtne nohy – padl před křížem na kolena, dotýkaje se čelem podlahy …

Vyrval si v službě národu živé srdce z ňader …

***

Vácslav svěřil se ještě tuto noc otci se vším, a starý Strnad, nadmíru spokojen, že se k němu na statek dostane nevěsta, kteráž se mu nejlépe ze všech pro syna líbila, zprostředkoval celou záležitost tak, že nevzniklo v nikom tušení pravdy.

Pověděl Bařinové důvěrně, že syn její se nehodlá ženit, pro známé svoje vrtochy, čemuž bez nejmenší pochyby uvěřila; ale přestala ihned plakat, že se jí zamilovaný záměr její nepodařil, když před ní vysázel celou řadu bílých tolarů za to, že tak dobře vychovala Vincku pro syna jeho, za jehožto námluvčího při tom se prohlásil. Pod záminkou, aby Vincka na Šimona zapomněla a Vácslavovi se naklonila, poslal pěstounku a schovanku do kraje k sestře své, kteráž postonávajíc, měla potřebí pomoci a zastání v hospodářství.

368$

Bařinové se velice zalíbilo dělat na statku jejím hospodyni místo ní, a Vincce se teprva po horách nestýskalo. Vždyť přicházel Vácslav každou chvíli, aby churavou tetu navštívil, a Bařinové bylo uklouzlo, že se Šimonem a s ní nejspíše nic nebude, poněvadž je mu „ten národ“ přec ještě milejší než ona. Nehněvala se proto na něho, ba děkovala za to Bohu večer co večer, než usnula, že v jeho srdci vše tak dobře řídil. Vždyť se proroctví Šimonovo ve všem na ní vyplnilo. Konečně poznala, žeť Vácslav nejen před každým jiným, ale i před ním o sto kroků napřed. Teď se nemusila aspoň poznání toho zhrozit, mohla Vácslavovi zpříma ukázat, jak o něm smýšlí, těšit se jeho přítomnosti, plešatí, že se odnaučil nespokojena na ni pohlížet…

I to se pak svedlo -na tetu, že neslavila svůj sňatek s Vácslavem v horách, nýbrž na jejím statku. Nemohla nemocná cestovati, a přec chtěla prý býti na svatbě. Jak by jí nebyli vyhověli? Zatím nechtěl Vácslav, aby nejslabší ozvěna slavnosti té přítele doletěla a poranila; pročež se oženil v kraji.

Co dělal mezitím Šimon na horách v zasněženém baráčku sám a sám po celou tu dlouhou, bouřlivou zimu, kteráž ze zdála Vácslavovi a Vincce nejvonnějším jarem?

Matka, vrátivši se k němu, když mladou hospodyňku do nové domácnosti patřičně zasvětila, ne—

369$

poznala na něm žádné proměny; pouze tomu se podivila, že podťal u samého kořene obě břízky, které stavení tak velice okrašlovaly a jež tak dlouho a pečlivě vybíral, než je vsadil na stálou památku svého přátelství s Vácslavem.

Jen kříž nade dveřmi by byl mohl o tom vypravovati, co v něm se dělo; ten mohl světu pověděti, čeho, zasvětiv se myšlence, jest schopen český venkovan, jehož jméno nikdy se neozve, bude-li se národ honositi skutky svých dětí, jehož hrobu neověnčí vavřínem, jemuž nepostaví žádného okázalého pomníku, a jenž mu dal přec více ještě v oběť než život – celé blaho a spokojenost srdce svého.

***

OBSAH

Divousové – – 9

Josefů Josef – – 45

Kterak se dohodli – – 103

O krejčíkově Anežce – – 129

Ze starých časů – – 211

Mladší bratr – – 269

Ten národ – – 319

SEBRANÉ SPISY KAROLINY SVĚTLÉ - SVAZEK XVIII

KAROLÍNA SVĚTLÁ - DIVOUSOVÉ A JINÉ POVÍDKY

SEDMÉ VYDÁNÍ 1940; Nakladatelství L. Mazáč v Praze (digr v1); sedmé vydání vyšlo v květnu 1940 nákladem L. Mazáče v Praze. Vytiskla Politika v Praze.