Milionář z chatrče

Vikas Swarup

Ikar (2008)

Hodnocení:
★★★★☆

Štítky:
Literatura světová, Romány

Literatura světováttt Rományttt

Nikdo nevěří, že nepodváděl. Jak by také mohl mladík z mumbajského slumu, který nemá žádné vzdělání, v životě nepřečetl ani noviny a nikdy neslyšel o Shakespearovi, uhodnout odpovědi na všechny složité otázky v televizní soutěži o nejvyšší výhru všech dob? Někdy ovšem stačí velká porce štěstí. Jenže to Rámovi Muhammadu Thomasovi nepřálo už od chvíle, kdy ho jako miminko našly jeptišky v kontejneru na odložené šatstvo. Poznal strach, bídu, nemoc i předsudky. Když kousek po kousku odhaluje obhájkyni Smitě Šáhové svou minulost, zvolna vychází najevo, jak může obyčejný kluk, který nemá tušení, kolik planet má sluneční soustava, s jistotou vědět, že nejmenší z nich se jmenuje Pluto.

MILIONÁŘ Z CHATRČE

VIKAS

SWARUP

Vikas Swarup

Q AND A

Copyright © 2005 by Vikas Swarup

All rights reserved

Translation © 2006 by Simon Pellar

ISBN 978-80-249-1225-7

Poznámka překladatele

Děkuji PhDr. Dušanu Zbavitelovi za neocenitelnou pomoc při překladu indických reálií a transkripci indických jmen.

Šimon Pellar

Pro moje rodiče,

Vinóda a Indru Svarúpovy

a také pro nebožtíka dědečka,

Šrí Džagadíše Svarúpa

PROLOG

Nedávno jsem vyhrál televizní soutěž a teď za to sedím ve vězení.

Přišli si pro mě včera v noci, tak pozdě, že už spali i toulaví psi. Rozrazili dveře, nasadili mi pouta a vyvedli mě na ulici, kde čekal džíp s blikajícím červeným majáčkem.

Moje zatčení nevzbudilo žádnou pozornost. Stará sova ve větvích tamaryšku sice rozdurděně zahoukala, ale sousedi ani nevystrčili hlavu.

Policie zatýká lidi z Dháraví stejně často, jako je v příměstských vlacích obírají kapsáři. Není dne, aby někdo neskončil na stanici. Někteří kopou a řvou, takže je policajti musejí odvléct násilím, jiní jdou jako beránci, klidně a bez odporu. Takoví se zatčením počítají, nebo na něj dokonce čekají. Příjezd džípu s rudým majáčkem jim vlastně přináší úlevu.

Když si to promítnu zpátky, nejspíš jsem se měl taky vzpouzet a křičet. Mohl jsem protestovat, že jsem nic neprovedl, mohl jsem zburcovat sousedy. Ale nebylo by mi to nic platné. I kdyby se mi nakrásně podařilo je vzbudit, nehnuli by na mou obranu prstem. Chvíli by ospale mžourali, sem tam by někdo prohodil nějakou banalitu, jako třeba „Hele, další chudák“, načež by se zíváním zalezli zpátky do pelechu. To, že zmizím z největšího slumu v Asii, jejich život přece nezmění. Ranní fronta na vodu se nezkrátí a všichni budou mít jako každý den co dělat, aby o půl osmé chytili vlak do města.

Taky by je nezajímalo, proč mě vlastně sebrali. Ostatně když ti dva policajti ke mně vtrhli, neptal jsem se ani já. Jestliže člověk od narození žije „načerno“, tře bídu s nouzí na městském smetišti, kde se musí rvát o každý centimetr místa a vykadit se může, až když na něj dojde řada, považuje zatčení za jakousi nevyhnutelnou součást života, a když si pro něj jednoho dne přijede džíp s červeným majáčkem a policajt mu pod nos strčí zatykač, ani se nediví.

Někteří sousedi by určitě řekli, že si za to můžu sám, protože jsem se do té televize neměl přihlašovat. Zdvihli by varovně prst a připomněli mi dávnou moudrost, že chudák nemá ve světě bohatých co pohledávat. Jakým právem se číšník bez rupie v kapse cpe do vědomostní soutěže? Ubožáci jako my tu nejsou od toho, aby mysleli. Po nás se nechce, abychom používali hlavu, jen ruce a nohy.

Ale stejně lituju, že nikdo z nich o mém triumfu neví. Kdyby viděli, jak bravurně jsem zvládl všechny ty otázky, určitě by se na mě začali dívat s úctou. Je strašná škoda, že tu soutěž ještě v televizi nedávali. V mém okolí se však už začalo proslýchat, že se na mě usmálo štěstí a vyhrál jsem v nějaké loterii. Když se to dozvěděli kolegové v restauraci, uspořádali na mou počest oslavu. Zpívalo se, tancovalo a pilo dlouho do noci. Poprvé jsme k večeři neměli ty Ramzího ohřívané blafy, ale dali jsme si z jednoho pětihvězdičkového hotelu na Marině Drive dovézt kuřecí birjáníz sikh kabáb. Stařičký barman mi nabídl svou dceru za manželku, věčně mrzutý provozní se shovívavě usmíval a konečně mi vyplatil dlužnou mzdu. Ten večer jsem pro něj nebyl parchant mizerná ani prašivý pes.

Teď mi místo něj spílá inspektor Godbolé. A má pro mě ještě horší nadávky. Sedím se zkříženýma nohama v cele třikrát dva metry a dívám se na zrezivělé kovové dveře a zamřížované čtvercové okénko, kterým dovnitř proniká proužek slunečního světla plný zvířeného prachu. Je tady horko a vlhko. Kolem zbytků rozmačkaného přezrálého manga na kamenné podlaze bzučí hejno much. K noze mi unaveně přilezl šváb. Mám hlad a kručí mi v žaludku.

Prý mě co nevidět znovu vyslechnou, ale stejně uplyne celá věčnost, než si pro mě někdo přijde. Je to ovšem samotný Godbolé.

Může mu být kolem pětačtyřiceti, hlavu mu zdobí začínající pleš a kulatému obličeji vévodí turecké kníry. Přes khaki kalhoty mu visí mohutné břicho, a tak chodí dost ztěžka. „Zatracený mrchy,“ zavrčí a ožene se po mouše, která mu krouží před nosem. Netrefí se.

Má zjevně mizernou náladu. Každou chvíli si musí rukávem utírat pramínky potu, které mu neustále stékají po čele. Mouchy a vedro mu lezou pěkně na nervy, ale není to nic proti tomu, jak ho rozčiluje moje jméno. „Ráma Muhammad Thomas, no kdo to kdy slyšel, to přece není žádný jméno, ale nějakej ekumenickej paskvil! Copak tvoje máma nevěděla, s kým si tě upletla?“ mele pořád dokola.

Jenomže já jsem na podobné urážky zvyklý, a tak ani nereaguju.

Ve vyšetřovací místnosti zřejmě sedí někdo důležitý, protože oba policajti, kteří hlídají přede dveřmi, se vypínají v pozoru. Ráno ještě ležérně žvýkali betel a vyprávěli si sprosté vtipy. Godbolé mě strčí dovnitř. Před grafem na stěně, který znázorňuje počet vražd a únosů v uplynulých letech, stojí dva muži. Toho s dlouhými vlasy, jaké nosí ženy nebo rockové hvězdy, dobře znám. Při natáčení soutěže dával moderátorovi do sluchátek instrukce. Druhého jsem nikdy předtím neviděl. Je to plešatý běloch v lila obleku a s ostře oranžovou kravatou u krku. Napadne mě, že kvádro a kravatu si v tomhle pařáku dokáže vzít jenom běloch, a okamžitě si vzpomenu na plukovníka Taylora.

Ačkoli větrák u stropu běží na plné otáčky, je tu k zadušení, protože místnost nemá okno a horko sálající z bílých stěn se hromadí uvnitř. Pod dřevěným stropem vede dlouhý tenký trámek, který dělí prostor na dvě stejně velké části. Visí z něj lampa s plechovým stínítkem. Kužel světla dopadá doprostřed rezavého kovového stolu se třemi židlemi. Jinak tady není vůbec nic.

Godbolé mě bělochovi představí jako cirkusový principál, který do manéže uvádí svého nejoblíbenějšího lva. „Prosím, sáhibe. Ráma Muhammad Thomas,“ opíše rukou široký oblouk.

Běloch si kapesníkem otře čelo a podívá se na mě, jako bych byl právě objevený druh opice. „Tohle je tedy náš slavný vítěz? Musím říct, že vypadá starší, než jsem čekal.“ Snažím se podle výslovnosti určit, odkud asi pochází. Mluví se stejným nosovým přízvukem jako bohatí američtí turisté z Bostonu a Baltimoru, které jsem prováděl v Ágře.

Pomalu se posadí na židli. Má tmavomodré oči, růžový nos a na čele mu vystupují zelenkavé větvičky žil. „Ahoj,“ pozdraví mě. „Já jsem Neil Johnson a zastupuju NewAge Telemedia, což je společnost, jež vlastní autorská práva na soutěž, které jste se zúčastnil. A tohle je producent Billy Nanda.“

Mlčím. Opice přece nemluví, natožpak anglicky.

Johnson se obrátí k Nandovi. „Anglicky přece umí, ne?“

„Co blázníš, Neile,“ opáčí Nanda. „Jak by mohl? Pingl z kdovíjakýho zapadáku? Co si myslíš, proboha?“

V té chvíli vzduch prořízne kvílení blížící se sirény, vzápětí dovnitř vrazí strážník a cosi inspektoru Godboléovi pošeptá. Ten vyběhne na chodbu a vrátí se s malým tlouštíkem v policejní uniformě. Je samý prýmek, takže to bude nějaká vysoká šarže. Godbolé na Johnsona vycení zažloutlé zuby. „Pane Johnsone? Je tu sáhib policejní ředitel.“

Američan se zvedne. „Jsem vám velice vděčen, že jste se uvolil přijet, pane řediteli. Billyho už myslím znáte.“

Policejní ředitel přikývne. „Vyjel jsem hned, jakmile jsem dostal zprávu od ministra vnitra.“

„Ach tak, jistě… S panem Michajlovem je pojí dávné přátelství.“

„Takže co pro vás můžu udělat?“

„Potřebuju pomoct s CháEsEm.“

„Jak prosím?“

„To je zkratka pro Chcete se stát miliardářem.“

„A to má být co?“

„Televizní vědomostní soutěž v produkci naší společnosti, která se vysílá v pětatřiceti zemích světa. Možná jste viděl reklamy. Je jich plná Mumbaj.“

„Nějak jsem si nevšiml. Ale proč miliardářem?“

„Proč ne? Sledoval jste Chcete být milionářem?“

„Kaun banégá krórpati? Na to přece koukala celá Indie. U nás doma jsme nevynechali ani jedno pokračování.“

„A proč?“

„No… bylo to moc zajímavé.“

„A bylo by to stejně zajímavé, kdyby soutěžící mohl místo milionu vyhrát jen deset tisíc?“

„Hm… To asi ne.“

„No vidíte. To, co lidi na celém světě vzrušuje nejvíc, není sex, ale peníze. A čím větší je suma, o kterou jde, tím víc je v tom adrenalinu.“

„Pochopitelně. A kdopak tu vaši soutěž moderuje?“

„Prém Kumár.“

„Ten? Taková šmíra! Vždyť není ani zpoloviny tak známý jako Amitábh Baččan, co uváděl Krórpati.“

„Žádně strachy, bude známý až až. A vzít jsme ho museli, protože ve zdejší dceřiné společnosti New Age TeleMedia vlastní devětadvacet procent.“

„Jo tak. A co s tím vším má společného tady ten, no jakpak se vlastně jmenuje, tenhle Ráma Muhammad Thomas?“

„Minulý týden soutěžil v patnáctém pokračování.“

„No a co?“

„Odpověděl na všech dvanáct otázek správně, takže vyhrál miliardu rupií.“

„Cože? To myslíte vážně?“

„Naprosto. Překvapilo nás to úplně stejně jako teď vás. Takový mladíček, a získá největší výhru v dějinách. Naštěstí jsme to ještě neodvysílali, takže o tom skoro nikdo neví.“

„Fajn. Když říkáte, že vyhrál miliardu, tak ji vyhrál. Nechápu, v čem je problém.“

Johnson chviličku mlčí. „Můžeme si s vámi promluvit v soukromí?“ zeptá se nakonec.

Policejní ředitel ukáže Godboléovi, ať vypadne. Inspektor se na mě zaškaredí a vystřelí za dveře. Já sice zůstávám, ale nikdo mi nevěnuje sebemenší pozornost. Vždyť jsem jen pingl a neumím anglicky.

„Tak povídejte,“ vybídne ředitel Johnsona.

„Víte, pan Michajlov jaksi nemůže tu miliardu vyplatit,“ řekne Johnson.

„Tak proč ji tedy sliboval?“

„No… to byl jen takový obchodní trik.“

„Dobře, ale já tomu stejně pořád nerozumím. Když někdo vyhrál nejvyšší cenu, bude mít váš pořad mnohem lepší sledovanost. Vzpomínám si, že když se vysílalo Chcete být milionářem a nějaký soutěžící se k tomu milionu skutečně dopracoval, tak se zdvojnásobila.“

„Jenomže teď to nepřišlo ve správný čas, chápete? Takovéhle soutěže nemůže řídit náhoda jako při házení kostkou. Musejí sledovat určitý scénář. A podle toho našeho neměl nikdo vyhrát aspoň osm měsíců. Do té doby by nám vložené investice zaplatil příjem z reklamy. Jenže ten Thomas nám udělal pořádnou čáru přes rozpočet.“

Policejní ředitel přikývne. „No dobře, ale co s tím já můžu dělat?“

„Chtěl bych, abyste nám pomohl prokázat, že podváděl a odpovědi na všech dvanáct otázek nemohl znát. Musel mít komplice. Uvědomte si, že nikdy ani nestrčil nos do školy a nečetl noviny. Na tu hlavní cenu prostě neměl.“

„Hm… Já nevím,“ poškrábe se policejní ředitel na hlavě. „V dějinách se přece vyskytli lidi, které všichni pokládali za hlupáky, a pak se ukázalo, že jsou to géniové. Například takový Einstein prý ani nedodělal střední školu.“

„Podívejte, pane řediteli, my vám můžeme hned teď dokázat, že tenhle člověk žádný lumen není,“ prohlásí Johnson a pokyne Nandovi.

Ten si prsty projede hřívu, přistoupí ke mně a osloví mě v hindštině. „Pane Thomasi, v naší show jste podal brilantní výkon a my bychom chtěli, abyste své znalosti potvrdil. Položíme vám velmi jednoduché otázky, na které umí odpovědět skoro každý člověk s průměrnou inteligencí.“ Mávne rukou, ať se posadím. „Jste připraven? Takže otázka číslo jedna. Jakou má Francie měnu? Je to za a) dolar, za b) libra, za c) euro a konečně za d) frank?“

Mlčím. Policejní ředitel se nakloní a zničehonic mi vlepí facku. „Slyšels, ty hajzle? Odpověz, nebo ti přerazím sanici.“

Nanda vyskočí málem až do stropu jako blázen nebo rocková hvězda. „Prosím vás, nešlo by to vyřídit nějak civilizovaně?“ zeptá se policejního ředitele a potom se podívá na mě. „Takže? Jak odpovíte?“

„Frank,“ zabručím.

„Špatně. Správná odpověď zní euro. Přejděme ke druhé otázce. Který člověk jako první vkročil na měsíc? Byl to za a) Edwin Aldrin, za b) Neil Armstrong, za c) Jurij Garagarin, za d) Jimmy Carter?“

„Nevím.“

„Neil Armstrong. Otázka číslo tři. Pyramidy se nacházejí za a) v New Yorku, za b) v Římě, za c) v Káhiře nebo za d) v Paříži?“

„Nevím.“

„V Káhiře. Otázka číslo čtyři. Kdo je prezidentem Spojených států? Je to za a) Bill Clinton, za b) Colin Powell, za c) John Kerry, za d) George Bush?“

„Nevím.“

„George Bush. Bohužel jste zatím ani jednou neodpověděl správně, pane Thomasi.“

Otočí se k policejnímu řediteli a pokračuje anglicky. „Vidíte? Říkal jsem, že je to pitomec. Minulý týden musel podvádět, jinak to není možné.“

„Ale jak to podle vás navlékl?“ chce vědět policejní ředitel.

„To právě nechápeme. Mám tu pro vás dvě kopie záznamu na DVD. Naši odborníci ho prošli vteřinu po vteřině a na nic nepřišli. Ale něco se určitě najde.“

Hladem se mi svírá už nejen břicho, ale i krk a začíná se mi točit hlava. Předkloním se a celý schoulený se rozkašlu.

Připlešatělý Johnson po mně šlehne pohledem. „Pane řediteli, nevzpomínáte si náhodou na toho majora, co v anglické verzi soutěže Chcete být milionářem vyhrál milion liber? Společnost, která tu soutěž v Anglii uváděla, mu výhru odmítla vyplatit. Vyšetřovala to policie a podařilo se jí usvědčit ho z podvodu. Ukázalo se, že mezi obecenstvem ve studiu měl komplice, nějakého profesora nebo co, a ten mu odpovědi napovídal kašláním. A k něčemu podobnému evidentně došlo i tady.“

„Takže chcete, abychom pátrali po nějakém kašlajícím divákovi?“

„Ne. Záznam dokazuje, že nikdo v obecenstvu nekašlal. Správnou odpověď mu komplic musel signalizovat jinak.“

„Třeba mu pípal na pager nebo na mobil.“

„Kdepak. Víme s naprostou jistotou, že u sebe nic takového neměl. A ve studiu by to ani nefungovalo.“

Policejní ředitel dostane úžasný nápad. „A co když má v hlavě implantovaný paměťový čip?“

Johnson si vzdychne. „To je zatím možné jen ve vědeckofantastických filmech, pane řediteli. Podívejte, ať už je v tom, co chce, spoléháme na vás, že to zjistíte. Nemáme představu, kdo je ten komplic ani jaké signály používali. Ale je stoprocentně jisté, že tady ten mládenec podváděl. A vy nám musíte pomoct to dokázat.“

„A co to vyřešit nějakým odstupným?“ vyhrkne dychtivě policejní ředitel. „Tenhle kluk určitě ani netuší, kolik má taková miliarda nul. Jistě by mu stačilo, kdybyste mu šoupli pár tisícovek.“

Mám chuť dát mu takovou pěstí, až by se mu před očima roztančily hvězdičky. Před soutěží jsem sice fakt nevěděl, kolik miliarda obnáší, ale to už neplatí. Teď to vím moc dobře a jsem rozhodnutý výhru inkasovat. A celou, se všemi devíti nulami.

Johnsonova odpověď mě uklidní. „Ne, to nejde. Mohl by nás žalovat. Jsou jenom dvě možnosti. Buď je to podvodník a půjde sedět, nebo vyhrál právem a tu miliardu dostane. Jenomže kdyby ji pan Michajlov teď musel vypláznout, sklátí ho infarkt.“

Policejní ředitel mu pohlédne zpříma do očí. „To věřím,“ zamumlá. „Jenom pořád nechápu, jak se celá ta záležitost týká mě.“

Johnson ho vezme za paži, jako by právě na tohle čekal, odvede ho do rohu místnosti a chviličku tam s ním tlumeně hovoří. Zachytím jenom slova „deset procent“. Policejní ředitel září. „No dobře, dobře, pane Johnsone, nedělejte si starosti. Hned se zeptáme Godboléa.“

„Co jste z něj zatím dostal?“ spustí, když Godbolé přijde.

Ten na mě vrhne záštiplný pohled. „Nic, sáhibe řediteli. Pořád jenom mele, že odpovědi věděl, parchant jeden. Prý měl štěstí.“

„Tak štěstí, jo?“ ušklíbne se Johnson.

„Ano, pane. K výslechu třetího stupně jsem zatím nepřikročil, jinak by už zpíval, ale jestli mi dáte svolení, dostanu z něj jména všech jeho kompliců na to tata.“

Policejní ředitel se tázavě podívá na Johnsona a na Nandu. „Souhlasíte?“

Nanda zavrtí hlavou tak prudce, až se mu dlouhé vlasy rozletí kolem hlavy. „V žádném případě. Mučení nepřichází v úvahu. Novináři vědí, že jste ho sebrali, a jestli zjistí, že jste z něj přiznání dostali nezákonnými prostředky, můžeme to zabalit. Už takhle mám problémů víc než dost a nepotřebuju, aby se po mně vozila nějaká nablblá nevládní organizace na ochranu lidských práv.“

Policejní ředitel ho poplácá po zádech. „Vy už jste opravdu jak ti Amerikáni, příteli. Ale žádný strach, tady inspektor Godbolé je skutečně profík. Ten mládenec nebude mít jedinou modřinu.“

Do krku mi jako balon stoupne žluč a mám co dělat, abych nezačal dávit.

Policejní ředitel se obrátí k odchodu. „Godbolé, do zítřejšího rána chci od vás jméno komplice a veškeré podrobnosti ohledně modu operandi. Můžete použít všech prostředků, které uznáte za vhodné, ale mějte na paměti, že vaše povýšení bude záviset na tom, jak si poradíte.“

„Děkuju, pane. Děkuju.“ Godbolé se automaticky usměje. „Buďte bez obav, pane řediteli. Než s tím klukem skončím, dozná se i k atentátu na Mahátmu Gándhího.“

Pokouším se vzpomenout, kdo tu vraždu opravdu spáchal. Mahátma Gándhí prý před smrtí řekl: „Zdravím tě, Rámo!“ Pamatuju si to moc dobře, protože když jsem to slyšel poprvé, vykřikl jsem: „To mluví o mně?“ Otec Timothy mi pak vysvětlil, že se tak jmenoval hinduistický bůh Ráma, který strádal čtrnáct let ve vyhnanství v džungli.

Godbolé jde policejního ředitele i oba chlapy z televize vyprovodit, ale hned se zase vrátí. Vtrhne do místnosti jako velká voda, s prásknutím za sebou zavře a luskne prsty. „Tak jdeme na to, hajzle! Do naha!“

V každém póru těla mi pulzuje ostrá bolest. Ruce mám silným provazem připoutané ke stropnímu trámu, a protože místnost je tři metry vysoká, visím volně ve vzduchu a mám pocit, že se mi každou chvíli ruce i nohy utrhnou. Jsem úplně nahý a žebra mi trčí jako podvyživenému dítěti z Afriky.

Godbolé mě týrá už dobře přes hodinu a pořád nemá dost. Každých zhruba dvacet minut přijde s nějakou novou mučící metodou. Nejdřív mi do konečníku strčil dřevěnou hůl pomazanou práškovým čili. Bylo to, jako by mi tam zarazil doběla rozžhavený pohrabáč. Zalykal jsem se bolestí tak strašlivou, že jsem se div neudusil. Potom mi držel hlavu ve kbelíku s vodou tak dlouho, že mi málem explodovaly plíce, a když jsem začal prskat a lapat po dechu, skoro jsem se utopil.

Teď mává drátem, jako by s prskavkou v ruce oslavoval svátek světel Diválí. Chvíli kolem mě zvolna tancuje jako boxer otupělý údery, pak najednou udělá výpad a zapíchne mi drát do levého chodidla. Tělem mi projede elektrický výboj a zkroutím se v záchvatu prudkých křečí. Mám pocit, že mi do žil stříkl horký jed.

„Tak povíš mi konečně, jak to bylo s tou televizní soutěží, hajzle jeden! Kdo ti radil, jak máš odpovídat? Jakmile mi to řekneš, dám ti pokoj. Dostaneš něco teplého do žaludku a můžeš se vrátit domů.“

Ale domov je nekonečně daleko a z jídla bych se pozvracel. Když člověk dlouho hladoví, žaludek se mu tak scvrkne, že v něm zůstane místo jenom pro tupou bolest.

Zahltí mě první vlna nevolnosti a začínám ztrácet vědomí. V jakési husté mlze vidím vysokou ženu s dlouhými rozpuštěnými vlasy černými jako uhel. Volně jí vlají ve větru, jehož skučení doléhá odněkud z dálky, a zakrývají jí tvář. Bílé sárí se v poryvech hlasitě třepetá jako papírový drak. Žena rozpřáhne ruce a vzlykne: „Synku… Chlapečku můj…, co to s tebou dělají?“

„Mami!“ vykřiknu a přes mlžné prázdno k ní natáhnu ruku, ale v tom okamžiku mi Godbolé surově sevře krk. Nemůžu popadnout dech. Mám pocit, že utíkám, ale přitom se nehnu z místa. Vzápětí mi Godbolé vrazí takovou facku, že se závoj zvedne a před očima se mi rozjasní.

Potom mi znovu podá černé plnicí pero se zlatým třpytivým hrotem, na němž se modře leskne kapička inkoustu. „To doznání podepíšeš,“ zasyčí.

Je velice prosté. „Já, Ráma Muhammad Thomas, tímto místopřísežně prohlašuji, že jsem dne 10. července v televizní soutěži Chcete se stát miliardářem bezostyšně podváděl. Odpovědi na otázky jsem neznal. Proto se vzdávám všech nároků jak na hlavní, tak na jakoukoli jinou výhru. Svého podvodu upřímně lituji. Toto prohlášení činím při plném vědomí, ze své svobodné vůle, a jeho pravost stvrzuji svým podpisem. Ráma Muhammad Thomas.“

Vím, že je jen otázka času, kdy podepíšu, protože tahle muka už dlouho nevydržím. Všichni mi vždycky říkali, ať se policii vyhýbám. Kluci jako já, co žijou na ulici, jsou v pyramidě moci až úplně vespodu, ještě níž než drobní kriminálníci, jako třeba kapsáři, kteří jsou pod vyděrači a lichváři, co se musejí klanět mafiánským bossům. A ti jsou zase takhle malí před velkými firmami. A nade všemi stojí policie, která ve svých rukou drží absolutní moc. Na policii totiž nemá nikdo. Copak jde dát policejně hlídat policii? Takže to prohlášení nakonec podepíšu. Dejme tomu po dalších deseti patnácti fackách. Elektrických šoků snesu tak pět, nanejvýš šest.

Zničehonic se za dveřmi strhne hádka. Policajti cosi vehementně namítají a kdosi jim zvýšeným hlasem odpovídá. Potom se s prásknutím rozletí dveře a do místnosti vrazí průměrně vysoká mladá štíhlá žena s dlouhými černými vlasy. Má nádherně klenuté obočí, pěkné zuby a na čele velkou modrou bindí. Je oblečená v bílých kalhotových šatech s modrou šálou, na nohou má kožené sandály a na levém rameni jí visí kožená kabelka.

Její příchod vyvede Godboléa z míry natolik, že se omylem dotkne drátem vlastní ruky a vyjekne bolestí. Automaticky se natáhne a chce ji popadnout za límec, ale rychle si uvědomí, že je to žena. „Kdo jste, sakra? Jak si dovolujete sem takhle vpadnout? Copak nevidíte, že mám práci?“

„Jmenuji se Smita Sáhová,“ představí se žena klidně. „Jsem advokátka a budu pana Rámu Muhammada Thomase zastupovat.“ Pohlédne na mě, ale když zjistí, že jsem nahý, rychle odvrátí oči.

Godbolé stojí jako zkamenělý, ve tváři ohromený výraz. To oznámení ho tak zaskočí, že ani nezaznamená, jak vyrazilo dech mně. V životě jsem tu ženskou neviděl. Nemám peníze ani na to, abych si vzal taxíka, natožpak advokáta.

„Můžete mi to zopakovat?“ zašeptá. „Říkala jste, že ho budete zastupovat?“

„Ano. A musím dodat, že to, co tady s mým mandantem provádíte, je naprosto nepřípustné, takže si vyhrazuje právo žalovat vás za porušení paragrafů 330 a 331 indického trestního zákona. Teď mi ukažte veškerou dokumentaci. Chci vidět oznámení o spáchání trestného činu a záznam o sdělení obvinění, které podle článku 22 ústavy podmiňuje vzetí do vazby. Upozorňuji vás, že jste porušil paragraf 50 civilního trestního řádu. Pokud mi nepředložíte příkaz k zatčení, okamžitě si svého mandanta odvedu, abych s ním mohla hovořit v soukromí.“

„Eee… hmm… Já…,“ koktá bezmocně Godbolé. „Musím mluvit s panem policejním ředitelem,“ vyhrkne, když se konečně zmůže na souvislou větu. „Chviličku strpení, prosím.“ Zavrtí hlavou a vyklouzne z místnosti.

Nevěřím vlastním uším. Netušil jsem, že ještě větší vliv než policie mají právníci. Je mi jasné, že pyramida moci se bude muset zrevidovat.

Zato si vůbec neuvědomuju, kdy se Godbolé vrátil a co si s právnickou ještě řekli, protože ztrácím vědomí. Z bolesti a hladu, ale taky z radosti.

Sedím na kožené pohovce, v rukou hrnek horkého čaje, a dívám se na obdélníkovou desku psacího stolu s červenou stolní lampou a spoustou papírů pod skleněným těžítkem. Stěny pokoje jsou vymalované narůžovo, police přetékají tlustými černými svazky se zlacenými tituly na hřbetech. Na stěnách visí zarámovaná vysvědčení a diplomy. V rohu místnosti stojí květináč s měsíčnicí, která se naklání za světlem.

Smita se vrací, v jedné ruce sklenici, ve druhé talíř. Do nosu mě udeří vůně jídla. „Určitě máte hlad, tak vám nesu čapátí s míchanou zeleninou a kolu. Víc jsem toho v ledničce nenašla.“

Chytnu ji za ruku. Je teplá a vlhká. „Děkuju vám,“ zašeptám. Pořád mi není jasné, jak se na té policejní stanici vůbec ocitla. Mně řekla jenom to, že se o mém zatčení dočetla v novinách a přišla, jak nejrychleji to šlo. Pak si mě odvezla sem do Bandry. Proč to udělala, na to se jí ptát nehodlám. Do zázraků by člověk neměl moc vrtat.

Pouštím se do jídla. Čapátí sprovodím ze světa všechny, ze zeleniny taky nenechám vůbec nic, kolu vypiju do poslední kapky. Cpu se, až se mi dělají boule za ušima.

Je pozdě večer. Jsem vyspalý a v žaludku mám jako v pokojíčku. Smita je tu taky. Sedíme vedle sebe v její ložnici na veliké posteli s modrým přehozem. Smita má ložnici zařízenou úplně jinak než moje bývalá zaměstnavatelka, filmová hvězda Nílima Kumáríová. Místo obrovských zrcadel, nejrůznějších filmových trofejí a ocenění za herecký výkon tu jsou police plné knih a veliký hnědý plyšový medvěd se skleněnýma očima. Společného mají obě místnosti jenom to, že jsou vybavené velkým televizorem značky Sony a také přehrávačem DVD.

Smita drží v ruce krabičku s dévédéčkem. „Podívejte, mám kopii záznamu soutěže, takže si ho pečlivě projdeme a vy mi podrobně vysvětlíte, jak jste došel k těm odpovědím. A chci slyšet pravdu.“

„Pravdu?“

„Budu vás obhajovat i v případě, že jste podváděl. Všechno, co mi řeknete, zůstane jen mezi námi, takže soud to nebude moct použít proti vám.“

Začínají se mě zmocňovat pochybnosti. Všechno mi to připadá dost neuvěřitelné. Co když ji na mě plešoun Johnson nasadil, aby ze mě vytáhla něco, co by mi mohlo uškodit? Dá se jí věřit?

Musím se rozhodnout, a tak vyndám z kapsy svou osvědčenou rupii. Když mi padne klas, řeknu jí pravdu, jak po mně chce, jestli to bude lev, něco jí namluvím. Hodím a je to klas.

„Znáte Alberta Fernandese?“ zeptám se.

„Ne. Kdo je to?“

„Má v Dháraví nelegální výrobnu přezek k hodinkovým řemínkům.“

„No dobře, a co?“

„Hraje matku.“

„Cože hraje?“

„Matku. To je hazardní karetní hra. Je zakázaná.“

„Aha.“

„Takže Albert Fernandes hraje matku a minulé úterý měl fantastickou kliku.“

„Jak to myslíte?“

„Dostal patnáctkrát za sebou takovou kombinaci listů, že bral všechno. Věřila byste? Patnáctkrát! Vyhrál za večer padesát tisíc rupií.“

„No dobře, ale co to má společného s vámi?“

„Vážně nechápete? Měl štěstí v kartách. Já zase v televizní soutěži.“

„Chcete mi tvrdit, že těch dvanáct správných odpovědí jste uhodl jen čirou náhodou?“

„Kdepak. Proč náhodou? Já je znal.“

„Vy jste je znal?“

„Ano. Všechny do jedné.“

„Tak proč mluvíte o štěstí?“

„A co jiného to mohlo být? Měl jsem štěstí, že se mě ptali jenom na to, co jsem věděl.“

Její nevěřícný výraz se mě hluboce dotkne. Vzedme se ve mně hněv, ale zároveň mě zaplaví smutek. „Já vím, co vám táhne hlavou,“ vybuchnu. „Stejně jako Godbolé pořád nedokážete pochopit, co si o sobě vlastně myslím, že jsem se do té soutěže vůbec přihlásil. A stejně jako on jste přesvědčená, že jsem dobrý leda k tomu, abych roznášel smažená kuřata a whisky. Že mám žít jako pes a umřít jako nějaká veš. Nemám pravdu?“

„Ne, Rámo,“ vezme mě za ruku. „Tohle si tedy opravdu nemyslím. Ale musíte mě pochopit. Jestli vám mám pomoct, potřebuju vědět, jak jste tu miliardu vyhrál. A přiznávám, že se tomu zdráhám uvěřit. Vždyť polovinu těch otázek bych já sama nezodpověděla.“

„Víte, my chudí taky dovedeme klást otázky, na které jen tak někdo neodpoví. Vsadím se, že kdyby si takovou soutěž vymyslel někdo z nás, bohatí si ani neškrtnou. Já sice nevím, jakou měnou se platí ve Francii, ale zato můžu naprosto přesně říct, kolik procent bere lichvář z vedlejší ulice. Netuším, kdo jako první stanul na měsíci, ale dobře vím, kdo u nás v Dháraví rozjel načerno přepalování dévédéček. Kdybych se vás na to zeptal, dovedla byste mi odpovědět?“

„Počkejte, Rámo, přestaňte se rozčilovat. Já vás přece vůbec nechtěla urazit. Vážně bych vám ráda pomohla. I když jste nepodváděl, stejně musím vědět, jak jste k těm odpovědím přišel.“

„To vysvětlit nedokážu.“

„A proč, prosím vás?“

„Vy můžete zdůvodnit, proč dýcháte? Kdepak. Prostě to víte. Já sice nechodil do školy a v životě jsem nepřečetl jedinou knížku, ale věřte mi, že jsem ty odpovědi znal.“

„Chci-li tedy pochopit, jak je to možné, musím se seznámit s celým vaším dosavadním životem?“

„Asi ano.“

Smita přikývne. „A víte, že máte asi pravdu? V tom to bude. Při takové soutěži nezáleží tolik na vědomostech jako na tom, jestli si je člověk dokáže vybavit.“ Urovná si modrou dupánu a pohlédne mi do očí. „Ráda bych si vaše vzpomínky vyslechla. Od úplného začátku.“

„To jako od chvíle, kdy jsem se narodil? Mám začít rokem jedna?“

„Ne. Odpovědí číslo jedna. Ale než se do toho pustíte, musíte mi slíbit, že budete mluvit pravdu.“

„Myslíte, jak se to říká ve filmech? ‚Pravdu, čistou pravdu a nic než pravdu‘?“

„Přesně tak.“

Zhluboka se nadechnu. „Dobrá, slibuju. Ale na co mám přísahat? Na které písmo svaté? Bhagavadgítu? Korán? Bibli? Vyberte si, mně na tom nesejde.“

„Nic takového nepotřebuju. Jsem váš svědek. Stejně jako vy můj.“

Vytáhne z obalu lesklý disk a vsune ho do přehrávače.

1 000 SMRT HRDINY

V sále se ozve třetí zvonění, což znamená, že opona z rudého sametu se co nevidět rozhrne. Světla pomalu zhasínají, jen orientační nápisy VÝCHOD žhnou rudě do tmy jako uhlíky. Prodavači nabízející praženou kukuřici a limonády odcházejí a my se Salímem se co nejpohodlněji uvelebujeme na sedadlech.

Ze všeho nejdřív bych vám měl říct, že Salím je můj nejlepší kamarád. A ještě byste měla vědět, že miluje naše filmy. Ale ne všechny. Jenom ty, ve kterých hraje Armán Alí.

Prvním akčním hrdinou indického filmu byl prý Armitábh Baččan a po něm nastoupil Sarúkh Chán. Dnes jejich místo zaujímá právě Armán Alí. To on je nejvyšší z řeckých bohů Indie a pro něj tlučou miliony srdcí.

Salím ho nesmírně obdivuje. Vlastně ne, doslova ho zbožňuje. Z kamrlíčku, který máme v čólu, jak se u nás v Mumbaji říká barákům s byty o jedné místnosti, udělal hotovou svatyni. Stěny polepil plakáty, které jeho idol zachycují tu na motorce, tam zase na koni, jednou s pistolí, podruhé bez košile s odhalenou mužně chlupatou hrudí, potřetí v bazénu v zajetí houfu krasavic.

Sedíme v kině Regál na mumbajském předměstí Bandra, a to na balkoně v první řadě na sedadlech A21 a A22. Po pravdě řečeno tu nemáme co pohledávat. Na vstupenkách, které mám zastrčené v kapsičce košile, totiž nestojí BALKON /150 Rp., ale PŘÍZEMÍ VPŘEDU/25 Rp. Uvaděč, který nám u vchodu trhal lístky, byl zřejmě v dobrém rozmaru, a tak nám velkodušně nabídl, ať si sedneme na balkon, abychom si film jaksepatří užili. V kině je totiž skoro prázdno. I na nejlacinějších místech úplně vepředu sedí maximálně dvacet diváků.

Obvykle se Salímem taky lížeme plátno, takže máme všechno včetně pískotu a poznámek hezky z první ruky. Šálím říká, že čím sedí blíž, tím víc z filmu má. Kdyby se předklonil a natáhl ruku, skoro by si mohl na Armána sáhnout. Z první brázdy mu klidně spočítá všechny žíly na zaťatém bicepsu, jasně vidí bělmo hnědozelených očí, jemné chloupky v rýze na bradě i černé znamínko na jeho jemně modelovaném nose.

Já z Armána Alího zase tak odvázaný nejsem. Připadá mi, že ať hraje, v čem chce, pořád je to na jedno brdo. Ale v první řadě taky sedám rád, protože odtamtud vypadají prsa hlavních hrdinek ještě dráždivěji.

Opona se rozhrne a obří plátno zjasní. Nejdřív přijdou reklamy. Čtyři jsou firemní, v páté nás stát poučuje. Dozvíme se, že kdo chce být třídní premiant a hrát ve školním kriketovém mužstvu, musí snídat kukuřičné lupínky CORNY. Kdo touží získat krásné žihadlo a k tomu obdiv krásných žen, voní se jen kolínskou SPICE. „Právě tu používá Armán!“ zvolá Salím. Díky mýdlu ROMA budeme mít zářivě bílé prádlo a uděláme oslnivou kariéru. Když budeme pít whisky RED & WHITE, budeme si žít jako mahárádžové. A jestli budeme kouřit, umřeme na rakovinu plic.

Po reklamách následuje krátká přestávka, protože promítač musí vyměnit kotouče. Čekáme a pokašláváme. Potom se na širokoúhlém plátně objeví certifikát Úřadu pro dohled nad filmovými díly. Praví se v něm, že film je mládeži nepřístupný a tvoří ho sedmnáct kotoučů o celkové délce 4639,15 metrů. Certifikát je podepsaný vedoucí Úřadu pí. M. Kanéovou, která musí filmy schvalovat. Salím o ní často mluví. Závidí jí, že všechny Armánovy filmy vidí jako první.

Vzápětí přijdou úvodní titulky. Salím zná celý štáb až po kostyméra, vlásenkáře, maskéra, vedoucího produkce, hlavního účetního, zvukaře a všemožné asistenty. Ačkoli anglicky moc neumí, všechna jména, dokonce i ta uvedená nejmenším písmem, čte naprosto správně. Viděl film už osmkrát a pokaždé si zapamatoval další. Teď zírá na plátno s takovým soustředěním, jako by seděl na premiéře, na kterou se dostal jen díky tomu, že koupil pod rukou šíleně předražené lístky.

Armán Alí má opravdu působivý nástup. Seskočí k nám totiž z modrobílé helikoptéry. Salímovi svítí oči a ve tváři se mu zračí stejně nelíčené nadšení jako před rokem, kdy ho viděl poprvé. Nemyslím na plátně, ale ve skutečnosti.

Vběhne do dveří, vrhne se na postel a zaboří tvář do polštáře.

„Salíme! Co je? Salíme!“ vykřiknu polekaně. „To už jsi zpátky? Takhle brzo? Co se stalo?“ Překulím ho na záda a zjistím, že se blaženě usmívá.

„Já tomu pořád nemůžu věřit. Tohle je můj nejšťastnější den v životě,“ vydechne.

„No dobře, ale proč? Vyhráls v loterii?“

„Kdepak. To se s tím vůbec nedá srovnat. Viděl jsem Armána Alího.“

Začne mi to líčit, ale zalyká se vzrušením, takže mu skoro není rozumět. Svůj idol zahlédl z autobusu před jedním pě-tihvězdičkovým hotelem v Ghátkóparu, kde jako obvykle rozvážel obědy. Armán právě vystoupil ze svého mercedesu a zamířil dovnitř. Salím sevřel poslední krabici s tiffinem, kterou měl ještě doručit, vyskočil z rozjetého autobusu, přičemž málem spadl rovnou pod kola nějakého maruti, a rozběhl se ke vchodu. Dorazil k němu právě ve chvíli, kdy Armán procházel otočnými dveřmi, a protože mu mohutný portýr v uniformě zastoupil cestu, v zoufalství na svého hrdinu zavolal jménem, aby upoutal jeho pozornost. Armán se zastavil a otočil se, krátce na Salíma pohlédl a s pousmáním lehce kývl, jako by ho poznával a odpovídal mu na pozdrav. Potom šel dál do hotelové haly. Salím pustil práci z hlavy a utíkal domů, aby mi sdělil, že se mu splnil největší sen. Ten den si mohl jeden zákazník Gáuli Tiffin Service o obědě nechat jenom zdát.

„Vypadá Armán stejně jako na plátně?“ vyzvídám.

„Kdepak, ještě líp,“ odpoví Salím. „Ve skutečnosti je vyšší a hezčí. Jestli ještě po něčem v životě toužím, tak podat mu ruku. Nejmíň měsíc bych si ji nemyl.“

V duchu si říkám, jak je to krásné, když si někdo vytkne tak prostinký cíl jako potřást rukou filmové hvězdě.

Ruka na plátně třímá pistoli a míří na trojici policistů. V tomhle filmu hraje Armán gangstera s dobrým srdcem, který bohatým bere a chudým dává. Mezi jednotlivými eskapádami se stačí zamilovat do hlavní hrdinky, již hraje mladá začínající hvězdička Prija Kapúrová, zazpívá šest písní a ještě splní největší přání milované matce a vezme ji na pouť ke svatyni bohyně Vaišnó. To všechno stihne do přestávky.

Jakmile se na plátně objeví Prija, začnou diváci v přízemí hvízdat a pokřikovat. Před pár lety vyhrála soutěž Miss World, má překrásnou tvář a klasickou postavu s bujnými ňadry a úzkým pasem. Je to vážně kus a momentálně moje nejoblíbenější herečka. Teď pořád špulí rty a okřikuje vtipálka, který Armánovi sekunduje a má všelijaké legrační hlášky. Smějeme se.

* * *

„Dobrá, tvůj životní cíl je stisknout Armánovi ruku,“ řeknu Salímovi. „Ale po čem podle tebe touží on? Vždyť má všechno na světě. Krásu, slávu i peníze.“

„To se teda pleteš,“ odvětí Salím zachmuřeně. „Nemá přece Urvaší.“

O tom, že se Armán s Urvaší po devíti měsících žhoucí lásky rozešli, píšou všechny noviny. Armán je strašně nešťastný, nejí ani nepije, a dokonce snad pomýšlí na sebevraždu. Urvaší Randhávová se vrátila ke své profesi modelky.

Salímovi plavou oči v slzách. Celý den nevzal do úst. Skleněný rámeček ve tvaru srdce, který si pro fotografii Armána s Urvaší koupil a za který dal skoro polovičku svého mizerného platu, leží na zemi rozbitý na tisíc kousků.

„Ale no tak, Salíme, přestaň se chovat jako dítě. S tím nic nenaděláš,“ domlouvám mu.

„Jen kdybych se mohl s Armánem setkat. Pomohl bych mu tu bolest překonat. Vzal bych ho za ruku a nechal ho, aby se mi vyplakal na rameni. Pláč prý ulevuje.“

„Ale k čemu by to bylo? Urvaší se k němu přece už stejně nevrátí.“

Salím rychle vzhlédne. „Myslíš, že bych s ní měl promluvit? Třeba by se mi podařilo ji přesvědčit. Řekl bych jí, že udělala strašnou chybu, že Armán je zoufalý a pomalu usychá smutkem.“

Vrtím hlavou. Nechci, aby se za Urvaší honil po celé Mumbaji. „Lidem se přece nemůžeš plést do života a řešit za ně jejich problémy. Armán Alí je dospělý a svoje záležitosti si uspořádá sám.“

„Tak mu aspoň pošlu nějaký dárek,“ vzdychne Salím.

Jde do krámu, koupí láhev lepidla a začne rozbitý rámeček spravovat. Trvá mu to týden, ale nakonec je srdce zase celé a to, že bylo napadrť, připomíná jenom černá pavučina tenkých spojů.

„Dám mu ho na památku. Aby si uvědomil, že i zlomené srdce se může zacelit.“

„To jako lepidlem?“

„Ne. Láskou a porozuměním.“

Nakonec rámeček zabalí do kusu látky a pošle ho na Armánovu adresu. Nevím, jestli ho Armánovi opravdu dali, nebo jestli ho rozbila pošta či ochranka nebo ho sekretářka hodila do koše. Salím ale věří, že se k jeho hrdinovi dostalo a pomohlo tu strašlivou ránu zahojit, takže se mohl znovu věnovat natáčení trháků, jako je tenhle, který já vidím poprvé a on už po deváté.

Armán s matkou za doprovodu zbožné písně vystupují ke svatyni bohyně Vaišnó.

„Když prý Matku Vaišnó o něco upřímně požádáš, splní ti to. Řekni, co by sis přál?“ ptám se Salíma.

„A ty?“ opáčí.

„Nejspíš peníze.“

„Já bych ji poprosil, aby dala Armána s Urvaší zase dohromady,“ řekne Salím bez váhání.

Na plátně se rozsvítí velký červený nápis PŘESTÁVKA.

Vstaneme a protáhneme se, potom si od prodavače občerstvení koupíme dvě mazlavé nedosmažené samósy. Kluk, který prodává limonádu, se zasmušile rozhlíží po liduprázdném hledišti. Dneska nic nevydělá. Po jídle jdeme na záchod. Jsou tam hezké bílé kachlíky, čistá umyvadla i mušle. Každý máme svou oblíbenou. Salím si vždycky stoupne až úplně vpravo, kdežto já k jediné, která visí na levé stěně. Zatímco si ulevuju, prohlížím si nápisy před sebou. JÁ BYCH ŠUKAL, AŽ BYCH BREČEL… TADY CHCAL TINU… ŠÍNA JE KURVA… MILUJU PRIJUNKU.

Jakoupak Prijunku, vztekám se v duchu. Plivnu si na ruku a pokouším se zbytečná černá písmena na konci umazat, ale nejde to, protože ten debil, který je připsal, použil fix. Nakonec se mi podaří seškrábat je nehty, takže jméno zase vypadá tak, jak jsem ho tu před čtyřmi měsíci zvěčnil já. MILUJU PRIJU.

Ozve se druhé zvonění. Přestávka pomalu končí a co nevidět se začne znovu promítat. O čem je film dál, už vím dávno od Salíma. Armán s Prijou se přesunou do Švýcarska, zapějou spolu píseň a Priju pak zabije nepřátelský gang. Armán se pomstí tím, že postřílí stovky zločinců, odhalí několik zkorumpovaných politiků a policejních hlavounů a nakonec zemře smrtí hodnou hrdiny.

Když se vrátíme na A21 a A22, v hledišti se znovu setmí. V té chvíli na balkon vejde jakýsi vysoký chlap a sedne si hned vedle Salíma. Může si vybrat z dvou stovek sedadel, ale z neznámého důvodu se rozhodne zrovna pro A20. Do tváře mu sice nevidím, ale rozeznávám, že je starý a má dlouhé vousy. Na sobě má něco, co vypadá jako kaftan nebo paňdzábí.

Probouzí ve mně zvědavost. Proč přišel až v půlce filmu? Zaplatil za lístek jen polovic? Salím ho nebere na vědomí. Dychtivě se naklání dopředu, aby mu neutekl jediný detail právě začínající milostné scény mezi Armánem a Prijou.

Armána do Švýcarska zdánlivě přivádí pátrání po zlosynech, ale ve skutečnosti je to láska. Právě své milé zpívá za doprovodu dvaceti bílých sboristek. Mají na sobě tradiční kostýmy s krátkými sukýnkami, takže se v Alpách musejí klepat zimou. Po písničce a tanečním čísle vidíme Armána sedět v hotelovém pokoji před krbem, ve kterém praská oheň.

Prija se koupe. Slyšíme, jak si do zvuku tekoucí vody pobrukuje nějakou melodii. V dalším záběru sedí ve vaně a mydlí si záda a nohy. Potom jednu zvedne a sprchou z ní pěnu smyje. Doufáme, že si ji opláchne i z bujných ňader, ale pochopitelně se nedočkáme.

Nakonec vystoupí z vany zahalená jen do růžové osušky a vlasy černé jako uhel se jí na zádech vlhce lesknou. Dlouhé nohy má hladké a bez jediného chloupku. Armán ji obejme a zasype jí tvář polibky. Když sklouzne rty k hrdlu, zazní tichá sladkobolná hudba. Prija mu knoflíček po knoflíčku pomalu rozepne košili, on ji ladným pohybem ze sebe stáhne a odhalí mužnou hruď. Plápolající oheň v krbu zalévá milence zlatou září. Prija tiše sténá, prohýbá se jako luk a Armán ji laská na krku. Nakonec jí sjede rukou na záda, zatáhne za ručník a ten jí spadne k nohám. Na kratičký okamžik je vidět kousek nahého stehna a pak záda, ale prsa ani náhodou. Salím je přesvědčený, že tady zasáhly cenzorské nůžky. Právě tohle je důvod, proč vedoucí Úřadu pro dohled nad filmovými díly tak závidí.

Armán svírá Priju v objetí. Slyšíme její přerývaný dech, vidíme, jak se jí dmou ňadra a na čele jí vyvstávají droboučké krůpěje potu. Z prvních řad v přízemí se ozývá hvízdání a výkřiky. Stařík vedle Salíma se zavrtí a překříží nohy. Mám dojem, že si sahá do rozkroku, ale nejsem si jistý.

„Ten dědula vedle tebe se začíná rozehřívat,“ šeptám Salímovi. Neposlouchá mě. Člověk na vedlejším sedadle ho nezajímá, protože jako u vytržení zírá na propletená těla svíjející se v rytmu hudby, která scénu podkresluje. Kamera švenkuje přes Armánova zvedající se záda a najíždí na krb, v němž zlatožluté plameny stravující polena šlehají čím dál výš. Pak přijde zatmívačka.

Oheň hučí i v naší kuchyňce, jen v kamínkách místo polen hoří listy papíru. „Hajzlové!… Psi prašiví!“ mumlá Salím a cupuje na kousky tlustý svazek lesklého papíru.

„Co to děláš?“ ptám se polekaně.

„Vybíjím si zlost na těch parchantech, co pomlouvají Armána,“ odpoví a přihodí na oheň další list.

Teprve teď si uvědomím, že trhá nějaký časopis.

„Co je to za časák? Vždyť je nový, ne?“

„Starburst, poslední číslo. Tady ve stánku jich měli jenom deset, ale zlikviduju všechny, co seženu.“

Popadnu výtisk, který ještě nestačil zničit. Na obálce je fotografie Armána Alího a pod ní palcový titulek: ŠOKUJÍCÍ PRAVDA.

„Ale je na něm tvůj idol, tak proč to pálíš!?“ zvolám překvapeně.

„Kvůli tomu, co tam o něm píšou.“

„Vždyť neumíš číst.“

„Trochu jo a kromě toho mám uši. Ty sprosťárny, co tam o Armánovi vykládají, si povídala paní Bárvéová s paní Širkéovou.“

„Sprosťárny?“

„Jako že Urvaší ho nechala, protože ji nedokázal uspokojit. Prej je to buzík.“

„No a co?“

„A – to si jako myslíš, že dovolím, aby jim to prošlo? Takový hnusný pomluvy? Já moc dobře vím, že si ten článek vycucali z prstu. Armán má totiž úspěch a to mu jeho nepřátelé nedovedou odpustit. Proto na něj kydají všechnu tuhle špínu. Chtějí ho připravit o reputaci, a to nemůžu připustit. Vlítnu do redakce a Starburst lehne popelem.“

Vzteky je rozžhavený doběla a mně je naprosto jasné proč. Homosexuály totiž bytostně nesnáší. Otírat se takhle o jeho idol je vůbec to nejhorší, co kdo může udělat.

Mně taky nikdo nemusí vykládat, co takový úchylák provádí s důvěřivými kluky někde v přítmí hlediště, na veřejném záchodku, v městském parku či v dětském domově.

V příštím čísle Starburst svoje tvrzení naštěstí odvolá, takže ze Salíma se žhář nestane.

* * *

Vášeň se rozhořívá i na balkoně. Stařík na sedadle A20 se přisune k Salímovi blíž a přitiskne mu nohu k lýtku. Salím si nejdřív myslí, že si za to může sám, protože se moc roztahuje, podruhé si řekne, že je to nejspíš náhoda, ale napotřetí pochopí, že dědula to dělá schválně.

„Jestli se ten chlívák na mě nepřestane mačkat, dostane po hubě,“ zašeptá.

„Neblázni,“ mírním ho. „Podívej, kolik mu je. To je nejspíš třes z nemohoucnosti.“

V té chvíli začíná bojová scéna a Salím obrátí pozornost zpátky k filmu. Armán vtrhne do doupěte největšího padoucha a rozpoutá tam hotové peklo. Řádí jako zběsilý, a protože mistrovsky ovládá box, karate, kung-fu i všechna další bojová umění, kosí jednoho nepřítele po druhém neúnavně jako nějaký stroj.

Jenomže ruce nenechává zahálet ani stařík. Položí ruku na společnou opěrku a lehounce ji přitiskne k Salímově paži. Salím si toho nevšímá, protože je zcela zaujatý filmem, který spěje k vyvrcholení.

Začíná nejvypjatější scéna. Armán úspěšně sprovodil všechny zlosyny ze světa a umírá. Tričko má nasáklé krví, tělo provrtané kulkami a kalhoty zamazané od hlíny. Plazí se totiž k matce, která se zjevila jako na zavolanou.

Salím se s očima plnýma slz nakloní ještě víc dopředu a procítěně pronese: „Doufám, že jsem vám byl dobrým synem, maminko. Nesmíte pro mne plakat. Zemřít mlád, ale jako čestný muž je stokrát lepší než dožít se vysokého věku jako zbabělec.“

Armán položí matce hlavu do klína a opakuje po Salímovi: „Doufám, že jsem vám byl dobrým synem, maminko. Nesmíte pro mne plakat. Zemřít mlád, ale jako čestný muž je stokrát lepší než dožít se vysokého věku jako zbabělec.“ Matka drží jeho zkrvavenou hlavu v náručí a skrápí mu tvář slzami. Armán jí sevře ruku a hruď se mu začne namáhavě dmout.

Mně taky padají slzy do klína. Mám před očima scénu, v níž jiná matka líbá na čelíčko novorozeně, pokládá ho do kontejneru na staré šatstvo a pečlivě kolem něj hadry aranžuje. Někde v pozadí je slyšet skučení větru a kvílení policejních sirén. Policajti jako obvykle přijedou, až když je po všem a hrdina veškerou práci oddřel za ně. Teď už mu nepomůžou.

Bradatý stařík se mezitím propracoval dál. Levičku má v Salímově klíně, ale zatím se o nic nepokouší. Salím je Armánovou smrtí tak zaujatý, že nic kolem sebe nevnímá, takže se stařík osmělí a přejede mu dlaní po džínách. Přesně ve chvíli, kdy Armán začne smrtelně chroptět, mu hmátne do rozroku a stiskne.

„Pusť!“ vybuchne Salím. „Úchyle hnusná, já tě zabiju, ty zkurvenče!“ zařve a rozpřáhne se, aby ho vší silou praštil.

Dědek bleskurychle ucukne a začne vstávat, ale než se narovná, Salím po něm hrábne. Popadnout ho za límec se mu už sice nepodaří, ale stačí ho chytit za vousy, a jak za ně škubne, zůstanou mu v ruce. Staroch přiškrceně vykřikne, vyskočí a těch šest sedm metrů k východu přelítne jak žíznivá čára.

V té chvíli vypadne elektrika. Obraz z plátna zmizí, ale vzápětí nastartuje záložní generátor a ve ztemnělém sále se rozsvítí nouzová světla. Dědulu to zaskočí, strne jako jelen před reflektory auta a pak se prudce otočí, v očích zmatek.

Hned nato se dodávka proudu obnoví, nouzová světla zhasnou a na plátně se znovu rozběhne film. Stařík se vrhne mezi černé závěsy pod rudým nápisem VÝCHOD, rozrazí dveře a zmizí v předsálí.

Výpadek trval jen okamžik, ale já i Salím jsme si stačili všimnout živých hnědozelených očí, krásně modelovaného nosu a brady s roztomilou rýhou uprostřed.

Když se na plátně začnou odvíjet závěrečné titulky, Salím tiše sedí a v ruce svírá chomáč šedivých vousů, z nichž se line slabounká vůně kolínské a mastixu. Tentokrát jméno výtvarníka reklamních materiálů, šéfa propagace, vrchního osvětlovače ani stavěčů scény, režiséra davových scén a švenkra nevnímá. V očích mu stojí hořké slzy.

Jeho hrdina Armán Alí právě vydechl naposledy.

Smita se na mě dívá s pochybami. „A tohle se stalo kdy?“

„Asi před šesti lety. Bydleli jsme tehdy se Salímem v jednom čólu v Ghátkóparu.“

„Uvědomujete si vůbec, co jste mi právě řekl?“

„Jak to myslíte?“

„Kdyby se to dostalo na veřejnost, Armána Alího by to naprosto zničilo. Mohl by to u filmu zabalit. Samozřejmě za předpokladu, že jste si to celé nevymyslel.“

„Takže vy mi pořád nevěříte?“

„To jsem neřekla.“

„Vidím vám to na očích. Jestli si myslíte, že lžu, těžko vám to vymluvím. Ale na tomhle DVD je přesvědčivý důkaz. Můžeme se podívat na první otázku?“

Smita přikývne a stiskne na ovladači tlačítko PLAY.

Světla jsou silně ztlumená, takže obecenstvo v kruhovém hledišti skoro nevidím. Ve studiu září jediný bodový reflektor namířený do středu, kde stojí polokruhový stůl a u něj proti sobě dvě kožená otáčecí křesla. V jednom sedím já, ve druhém Prém Kumár. Za ním visí veliký monitor, na který mi budou promítat otázky. Na světelném panelu teď svítí nápis TICHO.

„Kamery jedou, tři, dva, jedna, vysíláme.“

Ozve se znělka pořadu a studiem se rozlehne Kumárův hlas. „A je to tady, vážení přátelé. Znovu budeme sledovat, komu připadne výhra, o jakou se v celé historii televize ještě nesoutěžilo. Ano, dámy a pánové, pojďme se podívat, kdo se chce stát miliardářem!“

Na panelu naskočí nápis POTLESK. Obecenstvo se roztleská a tu a tam někdo vykřikne nebo zahvízdá.

Když znělka utichne, Prém Kumár oznámí: „Já vám teď představím trojici šťastlivců, které nám náhodně vybral počítač. Soutěžící číslo tři je Kapii Čaudhurí z Maldy v Západním Bengálsku. Soutěžící číslo dvě je profesor Hari Parikh z Ahmadábádu a náš první soutěžící je osmnáctiletý Ráma Muhammad Thomas přímo odtud z Mumbaje. Dámy a pánové, přivítejte ho prosím potleskem!“

Všichni poslechnou, a když aplaus utichne, Prém Kumár se ke mně otočí. „Ráma Muhammad Thomas, to je opravdu nezvyklé jméno, ale na druhé straně potvrzuje, jakým bohatstvím svébytných kultur Indie oplývá. Můžu se zeptat, čím se živíte, pane Thomasi?“

„Dělám číšníka v jednom baru a restauraci v Kolabě.“

„Tak číšníka! No to je opravdu zajímavé. Povězte mi, jaký máte měsíční příjem?“

„Kolem devíti set rupií.“

„To není moc. Jestli dneska vyhrajete, co se všemi těmi penězi uděláte?“

„Nevím.“

„Vy nevíte?“

„Ne.“

Prém Kumár se na mě zamračí, protože se nedržím scénáře. Na otázky, které mi bude klást před vlastní soutěží, mám odpovídat „živě“ a „zábavně“. Správně jsem měl říct, že si koupím restauraci, letadlo nebo nějaký ostrov. Případně že uspořádám obrovský večírek, vezmu si královnu krásy nebo se podívám někam do tramtárie.

„No dobře. Teď vás musím seznámit s pravidly. Dostanete dvanáct otázek, a pokud je všechny zodpovíte správně, vyhrajete největší jackpot v historii televizních soutěží, celou miliardu rupií! Až do otázky číslo devět můžete kdykoli odstoupit, ale potom už ne a hra pokračuje systémem hop nebo trop. Ale to si probereme, až budeme mít otázku číslo devět za sebou. Jestliže nebudete znát odpověď, neztrácejte hlavu. Máte totiž dvě nápovědy, a to přítele na telefonu a padesát na padesát. Tolik tedy na úvod a teď přistoupíme k první otázce. Hrajeme o tisíc rupií. Můžeme začít, pane Thomasi?“

„Ano.“

„Tak tedy otázka číslo jedna. Je velice jednoduchá, týká se jednoho oblíbeného filmu a já jsem si jistý, že odpověď budou znát všichni diváci jak zde ve studiu, tak doma u obrazovek. Jak známo, jeden z nejúspěšnějších filmových párů naší doby tvoří Armán Alí a Prija Kapúrová. Můžete nám říct, ve kterém slavném filmu se společně objevili poprvé? Byl to za a) Oheň, za b) Hrdina, za c) Hlad nebo za d) Zrada?“

Hudební doprovod se změní a navozuje teď atmosféru napětí, které ještě podtrhuje hlasité tikání.

„Správná odpověď je d. Zrada.“

„Chodíte do kina, pane Thomasi?“

„Ano.“

„A Zradu jste viděl?“

„Ano.“

„Jste si odpovědí absolutně jistý? Na sto procent?“

„Ano.“

Ozve se sílící víření bubnů a pak na monitoru zabliká správná odpověď.

„Naprosto správně, vyhrál jste tisíc rupií! A teď si uděláme krátkou přestávku na reklamu.“

Na panelu se rozsvítí nápis POTLESK a obecenstvo začne aplaudovat. Prém Kumár se usmívá, ale já zůstávám vážný.

2 000 KNĚZŮV KŘIŽ

Jestli jste někdy přijela do Dillí vlakem, musíte znát čtvrť Pahárgaňdž, která se rozkládá hned vedle prašného a hlučného hlavního nádraží. Když z něj cestující vyjdou ven, pustí se většinou doleva kolem tržiště plného lidí, laciných hotýlků a ještě levnějších šlapek k náměstí Connaught Place v centru. Kdybyste ale z nádraží zahnula vpravo a šla kolem mlékárenského závodu Mother Dairy a ženské nemocnice Džívan džjótí, uviděla byste červenou budovu s velkým bílým křížem. To je kostel Panny Marie, kde jsem se před osmnácti lety na Boží hod narodil. Nebo přesněji řečeno, kde mě té studené noci 25. prosince někdo odložil do velké plechové nádoby na staré šatstvo, kterou tam jeptišky postavily. Kdo to byl a proč mě tam nechal, to jsem nikdy nezjistil, ale všechno ukazuje na to, že jsem přišel na svět vedle v nemocnici a matka se mě z nějakých důvodů musela zbavit.

Tu scénu si často představuju. V duchu vidím, jak za hluboké noci vychází z nemocnice vysoká půvabná dívka v bílém sárí a s povijanem v náručí. Do tváře jí není vidět, protože ji zakrývají dlouhé černé vlasy vlající v prudkém větru, jehož poryvy zvedají prach a honí po zemi šustící listí. Oblohu křižují blesky. Dívka smutně kráčí ke kostelu, dítě přitisknuté k hrudi. Když dojde k vratům, zastaví se a uchopí kulaté kovové klepátko. Vítr však kvílí tak hlasitě, že klepání není slyšet. Dívka nemůže otálet, a tak s očima plnýma slz zasype dítě polibky, položí ho do kontejneru a obloží hadry, aby mu nebyla zima. Věnuje mu poslední pohled, potom se odvrátí, rozběhne se pryč a za okamžik zmizí kameře ve tmě.

Jeptišky od Panny Marie vedly sirotčinec a nabízely děti k adopci. Mě chtěly udat taky, jenomže zatímco všechna ostatní mimina si lidi rozebrali, mě se nikdo neujal. Budoucí rodiče se na mě vždycky podívali, pak si vyměnili krátký pohled, neznatelně zavrtěli hlavou a přešli k další postýlce. Důvod neznám. Možná jsem byl moc tmavý, ošklivý a uřvaný. Nebo jsem se neusmíval jako andělíček a moc jsem říhal. Ať to bylo jakkoli, v sirotčinci jsem zůstal dva roky. Ačkoli je to s podivem, jeptišky mě nepokřtily a říkaly mi jednoduše „nalezenec“. Byl jsem prostě dítě, o které nikdo nestál.

Nakonec si mě přece jenom vzali manželé Philomena a Dominie Thomasovi, kteří se do Dillí přistěhovali z tamilnádského Nágarkójilu. Paní Thomasova uklízela v kostele sv. Josefa a její muž tam dělal zahradníka. Oběma už bylo přes čtyřicet a Pánbůh jim ještě nepožehnal, a tak na ně farář Timothy Francis naléhal, aby nějaké dítě adoptovali, že jim to pomůže zaplnit prázdné místo v životě. Když přišli do sirotčince u Panny Marie, pan Thomas se na mě bezpochyby letmo podíval a přešel k dalšímu dítěti, ale paní Thomasové stačil jediný pohled, aby chtěla jenom mě. Byla totiž hodně tmavá, a tak jsem jí šel k pleti.

Než se vyřídily papíry spojené s adopcí, museli Thomasovi dva měsíce čekat. Tři dny poté, co si mě odnesli domů, ještě předtím, než mě dali pokřtít, pan Thomas zjistil, že manželka už prázdné místo v životě bohatě zaplnila. Jenomže jsem se o to nepostaral já, nýbrž jistý Mastán Šékh, dámský krejčí muslimského vyznání, který se specializoval na šaty s krátkou sukní. Philomena Thomasova zapomněla jak na starého manžela, tak na nové děcko a utekla s ním. Údajně do Bhópálu, ale kde skutečně žije, to se neví.

Pan Thomas, rozpálený manželčinou zradou doběla, popadl kolíbku a odnesl mě k faráři. „Tady vám kluka vracím, otče. Donutil jste mě, abych ho adoptoval, ale nepřinesl mi nic než neštěstí. Tak si s ním dělejte, co chcete.“ A než otec Timothy stačil říct „amen“, pan Thomas odešel. Naposled ho viděli na nádraží, jak si s brokovnicí v ruce kupuje lístek do Bhópálu. Takže otec Timothy se mě musel chtě nechtě ujmout. Dal mi střechu nad hlavou, stravu a jméno Joseph Michael Thomas. Křest jsem neabsolvoval. Žádný kněz mi nesmočil šošolku v kropence, nepostříkal mě svěcenou vodou ani přese mě nepřehodil bílou štolu. Nikdo nezažehl svíci. A to jméno mi zůstalo jenom šest dní.

Ten sedmý navštívili otce Timothyho dva pánové. Jeden byl tlustý a na sobě měl kurta pádžama bílé jako padlý sníh, druhý byl hubený, vousatý a oblečený v serváni.

„Jsme z Ekumenického výboru,“ oznámil tlusťoch. „Já se jmenuju Džagdíš Šarma a tohle je pan Inájat Hidájatolláh. Původně s námi měl přijít ještě třetí člen výboru, pan Harvindar Singh, který zastupuje sikhismus, ale zřejmě se zdržel v gurudváře na modlitbách. Přejděme rovnou k věci. Dozvěděli jsme se, že jste poskytl přístřeší malému sirotkovi.“

„Ano, jeho adoptivní rodiče zmizeli a nechali mi ho tady, chudáčka,“ odpověděl otec Timothy, který pořád netušil, čemu za tu nečekanou návštěvu vlastně vděčí.

„Jaké jste mu dal jméno?“

„Joseph Michael Thomas.“

„Tedy křesťanské, že?“

„Ano, ale to –“

„Jak můžete vědět, že jde o dítě křesťanských rodičů?“

„No, to nemůžu.“

„Tak proč jste mu dal křesťanské jméno?“

„Nějaké přece mít musí. Takže se jmenuje Joseph Michael Thomas. Co je na tom špatného?“

„Všechno. Copak si neuvědomujete, jak jsou lidi na vnucování víry citliví? Nevíte, kolik kostelů ve městě už vypálil rozvášněný dav, který si myslel, že se v nich masově obrací na křesťanství?“

„Ale v tomhle případě přece o konverzi nejde.“

„Podívejte, my víme, že jste to neudělal ve zlém úmyslu. Ale povídá se, že jste pokřtil malého hinduistu.“

„Jak víte, že je to hinduista?“

„Lůze, která se zítra chystá na váš kostel, je srdečně jedno, jak to je doopravdy. Proto jsme vám přišli pomoct. Aby se situace uklidnila.“

„A co mám podle vás dělat?“

„Změnit klukovi jméno.“

„Na jaké?“

„No… třeba na nějaké hindské, to byste rozhodně neudělal chybu. Co takhle Ráma, po jednom z našich nejuctívanějších bohů?“ navrhl pan Šarma.

Pan Hidájatolláh si tiše odkašlal. „Nezlobte se na mě, pane Šarmo, ale to je přece úplně stejná špatnost. Jaký máme důkaz, že se kluk narodil jako hinduista? Co když je to muslim? Proč by se nemohl jmenovat například Muhammad?“

Oba pánové se začali navzájem přesvědčovat, že bych měl být Ráma, respektive Muhammad, až to po půl hodině otec Timothy vzdal. „Jestli stačí chlapci změnit jméno, aby mi sem nevtrhl rozlícený dav, beze všeho to udělám. Co kdybych vám vyhověl oběma a pojmenoval ho Ráma Muhammad Thomas? To by uspokojilo všechny, ne?“

Měl jsem veliké štěstí, že pan Singh to tehdy nestihl.

* * *

Otec Timothy byl vysoký běloch v nejlepším věku a v oploceném komplexu kostela měl obrovskou faru s rozlehlou zahradou plnou ovocných stromů. Pokud jsem v životě poznal něco jako štěstí, bylo to v průběhu příštích šesti let, kdy mi byl otcem, matkou, pánem, učitelem a knězem dohromady.

Pocházel ze severní Anglie, konkrétně z Yorku, ale v Indii žil už spoustu let. Právě díky němu umím anglicky číst i spisovně mluvit. Naučil mě anglické pohádky, říkanky a dětské písničky, a když jsem mu je falešně prozpěvoval, zřejmě alespoň na chvilku pustil z hlavy kněžské povinnosti.

Na faře jsem si připadal jako člen veliké rodiny. Kromě otce Timothyho tu žil jeho věrný sluha Joseph a hned ve vedlejším domku hospodyně, paní Gonzálesová. A přímo v sousedství bydleli instalatéři, ševci, metaři a pradláci s kupou dětí, které chodily před kostel hrát kriket a fotbal. Zatímco otec Timothy mi vykládal o Adamovi a Evě nebo o Ježíši Kristu, moje širší rodina mě seznamovala se základy dalších náboženství. Takhle jsem se dozvěděl o existenci Mahábháraty a posvátné knihy Korán, o Prorokově útěku z Mekky do Medíny i o vypálení Lanky. K mé výchově patřil Betlém i Ajódhja, Svatopetrská bazilika i hadždž.

To ale neznamená, že by mě náboženství moc zajímalo. Jako každé jiné dítě jsem myslel jen na jídlo, na spánek a ze všeho nejvíc na hraní. Odpoledne jsem tedy s vrstevníky chytal na zahradě motýly a plašil ptáky nebo jsem unikl bdělým očím sluhy Josepha, který v saloně oprašoval všechny ty serepetičky, jež tam měl otec Timothy vystavené, a potají trhal zralé mango. Když mě zahradník přece jenom načapal, zasypal jsem ho vždycky nadávkami v hindštině. Vesele jsem poskakoval v monzunovém lijavci, pokoušel se chytat do ruky droboučké rybky v blátivých kalužích dešťové vody, ale k nemalé starosti otce Timothyho jsem vždycky chytil leda tak rýmu a kašel. S dětmi z ulice jsem hrál fotbal, chodil domů pokopaný a samá modřina a potom jsem v noci plakal bolestí.

Otec Timothy měl ustavičně napilno. Každé ráno chodil na procházku, hrál golf, volejbal a tenis, hodně četl a třikrát ročně jezdil do Anglie za svou starou matkou. Byl také výborný houslista. Skoro každý večer sedával na zahradě zalité měsíčním světlem a procítěně hrál ty nejsmutnější melodie, jaké si dovedete představit. Když v období dešťů večer pršelo, měl jsem pocit, že jeho tklivé písně rozplakaly i nebe.

Moc rád jsem chodil do kostela. Byla to stará budova z roku 1878 s vitrážovými okny a krásným dřevěným krovem. Nad nádherně vyřezávaným oltářem visel veliký kříž s Ježíšem Kristem a písmeny INRI a všude stály dřevěné sochy svatých, jimž vévodila Panna Marie na trůně s Jezulátkem. Lavice z týkového dřeva ale bývaly plné jen v neděli. To měl otec Timothy dlouhé kázání, které mě vždycky uspalo a vzbudil jsem se, až když začal rozdávat tělo a krev Páně. Taky se mi líbilo, když se hrálo na varhany a zpíval sbor. A přímo jsem miloval velikonoční vajíčka a vánoční stromky, jenomže ty byly jen jednou do roka. Kromě toho jsem měl rád svatby a ty se naštěstí konaly bez ohledu na roční období. Vždycky jsem dychtivě čekal, až otec Timothy ženicha vybídne: „A teď můžete políbit nevěstu.“ Pokaždé jsem byl první, kdo začal házet konfety.

Náš vztah s otcem Timothym mi dlouho nebyl jasný. Nevěděl jsem, jestli jsem sluha nebo syn, příživník nebo mazlíček. Prvních pár let jsem si myslel, že otec Timothy je můj táta, ale pak jsem si začal uvědomovat, že tu něco nehraje. „Otče“ mu totiž říkal každý, kdo přišel v neděli na mši, a mně pořád nešlo do hlavy, jak je možné, že je otcem tolika lidí a já mám takovou spoustu starších sourozenců. Kromě toho mě mátlo, že je bílý a já ne. Tak jsem se ho na to jednou zeptal a on mi ten iluzorní svět, ve kterém jsem do té doby žil, rozbil na padrť. Co nejšetrněji mi vysvětlil, že se mu nemůžu podobat, protože nejsem jeho syn, ale sirotek, kterého matka strčila do kontejneru na odložené šatstvo před sirotčincem Panny Marie. Tehdy jsem pochopil, že otec není totéž co táta. Večer jsem zase brečel, ale poprvé za to nemohla fyzická bolest.

Jakmile jsem zjistil, že k otci Timothymu mě neváže žádné biologické pouto a za to, že bydlím na faře, vděčím jen jeho velkodušnosti, umínil jsem si, že mu musím alespoň částečně splatit, co mu dlužím. Začal jsem proto pomáhat s drobnými domácími pracemi, například odnášet špinavé prádlo z koše do pračky. Potom jsem před ní sedával, sledoval otáčení bubnu a žasl nad tím, že z něj prádlo vyjde tak nádherně čisté. Jednou jsem to proto zkusil i s několika zaprášenými knihami. Taky jsem myl nádobí v kuchyňském dřezu a rozbil pár krásných kousků porcelánu. A když jsem krájel zeleninu, málem jsem si uřízl prst.

Otec Timothy mě představil mnoha farníkům. Seznámil mě například se starou paní Benedictovou, která bez ohledu na počasí chodila poctivě na mši každý den, až se jednou na chodníku svalila na zem a brzy nato umřela na zápal plic. Nebo jsem s ním byl na svatbě Jessiky, která tak usedavě plakala, že z toho její otec dostal infarkt. A jednou odpoledne mě vzal na čaj k plukovníku Waughovi, což byl australský vojenský atašé, se kterým mluvil nějakým cizím jazykem. Jindy jsme zas byli rybařit s panem Lawrencem, ale nic nechytil, a aby obalamutil manželku, koupil na trhu obrovského pstruha.

Všichni lidé, které jsem znal, otce Timothyho chválili a říkali, že je to nejlepší kněz, jakého kdy diecéze měla. Vídal jsem ho utěšovat pozůstalé, navštěvovat nemocné, půjčovat peníze potřebným, a dokonce sedat u stolu s malomocnými. Pro každého měl úsměv, se všemi problémy si nějak poradil a na každou situaci znal citát z Bible, ať už to bylo narození, křest, biřmování, první přijímání, sňatek nebo smrt.

Je neděle a kostel je plný lidí, kteří přišli na mši. Otec Timothy nestojí u oltáře sám. Je s ním ještě jeden člověk v sutaně a s kolárkem, ale vypadá spíš jako boxer než kněz. „S velkým potěšením vám sděluji, že řady služebníků božích u svatého Josefa rozšířil otec John Little, který tu bude sloužit jako jáhen,“ představí ho otec Timothy. „Jak vidíte, je mnohem mladší než já, ale přestože byl vysvěcen teprve před třemi lety, má veliké zkušenosti. Jsem si jistý, že s mladšími farníky si bude rozumět mnohem líp, takže mu nebudou přezdívat ‚ten starý páprda‘ jako mně.“ Věřící se začnou chichotat.

Večer otec Timothy pozve otce Johna na večeři. Obsluhovat je má Joseph, ale protože se celý třesu, abych se svému dobroději zavděčil, vezmu v kuchyni těžkou mísu s polévkou a nejistými kroky zamířím do jídelny. Jenomže jak se dá od neobratného sedmiletého špunta čekat, místo abych ji postavil na stůl, zvrhnu ji otci Johnovi do klína. Vyskočí, jako by ho píchl, a první slovo, které od něj slyším, je „krucinál“. Otec Timothy zdvihne obočí, ale nic neřekne.

Za tři dny jede na dovolenou do Anglie a kostel i mě svěří otci Johnovi. S tím se setkám až dva dny nato před kostelem, když sestupuje po schodišti od vrat.

„Dobrý večer, otče,“ pozdravím zdvořile.

Přezíravě na mě pohlédne. „Nejsi ty ten ňouma, ten sirotek, co na mě tuhle vylil polívku? Hele, když je teď otec Timothy pryč, budeš sekat latinu. Já si tě ohlídám.“

Joseph mě pošle, abych otci Johnovi donesl do pokoje sklenici mléka. Zrovna se dívá v televizi na film a pobídne mě dovnitř. „Pojď dál, Thomasi. Chceš se koukat se mnou?“ Pohlédnu na obrazovku. Běží na ní nějaký film v angličtině.

Zřejmě je o farářích, protože vidím hned dva, jednoho v černé, druhého v bílé sutaně. O něčem si povídají. Jsem rád, že otec John sleduje dobré filmy s náboženskou tematikou, ale za chvíli mě zamrazí v zádech. Následující scéna totiž ukazuje holčičku asi tak v mém věku, která sedí na posteli a zřejmě není normální, protože ve tváři má divný výraz a koulí očima jako blázen. Pak do místnosti vstoupí kněz v černé sutaně s křížem v ruce. Napřáhne ho k dívence a ta začne chraplavým mužským hlasem vykřikovat nejhroznější nadávky, jaké jsem, v životě slyšel. Rychle si zacpu uši, protože otec Timothy říkal, že sprosťárny nesmím nikdy poslouchat. Najednou holčička umlkne a vzápětí se začne smát jako šílená. Potom jí z pusy prudce jako ze zahradní hadice vytryskne proud hnusného zeleného šlemu a kněze postříká. Zvedne se mi žaludek. Už se na to nemůžu dívat, a tak utíkám do svého pokoje. Otec John se pobaveně směje. „Vrať se, ty pitomečku, vždyť je to jenom film!“ volá za mnou. Tu noc mám děsivé sny.

Za tři dny jdu s Josephem nakoupit maso, vejce, zeleninu a mouku. Když se večer vracíme na faru, uslyšíme za sebou motorku. Než se stačím otočit, je u nás, řidič mě udeří do hlavy a rychle ujíždí dál, až se za ním práší. Zahlédnu jen jeho záda. Je to statný chlapík v kožené bundě a úzkých černých kalhotách, za ním sedí podobně oblečený spolujezdec. Uvažuju, kdo ten motocyklista asi je a proč mě uhodil. Nenapadne mě, že by to mohl být otec John. Koneckonců jsem jen hloupý sirotek.

O týden později nesu otci Johnovi poštu, ale zrovna se koupe. „Nech to na stole!“ zavolá na mě. Už se chystám odejít, ale vtom si všimnu, že zpod matrace vyčnívá kousek papíru. Podívám se blíž. Je to časopis. Vytáhnu ho a zjistím, že je jich tam víc. Nejsou tlusté, ale mají pěkné lesklé obálky. Jenom tituly jsou nějaké zvláštní, samé Gay jako třeba Gay Parade nebo Gay Power. Vím, že gay je anglicky „veselý“, a tak mi to nejde do hlavy, protože pánové na fotografiích se moc vesele netváří. Všichni jsou nazí, jak je Pánbůh stvořil, a celí chlupatí. Rychle časopisy zastrčím zpátky pod matraci a obrátím se k odchodu, ale v té chvíli se z koupelny vynoří otec John s ručníkem kolem pasu. Na prsou má jakési obrazce, na pažích dokonce hady, všechno vyvedené černým inkoustem. „Co tu hledáš?“ vyjede na mě. „Koukej mazat!“

Nemám zdání, proč je tak pomalovaný a proč si pod matrací schovává ty časopisy, ale jsem jenom hloupý sirotek.

V noci často vídám, jak k otci Johnovi chodí do pokoje podivní mladíci. Otec Timothy taky mívá návštěvníky, ale nikdy nepřijíždějí na motorce ani nenosí koženou bundu a na krku tlustý kovový řetěz. Rozhodnu se, že jednoho budu sledovat až k otci Johnovi. Mladík zaklepe, vstoupí dovnitř a otec John za ním zavře. Vím, že dělám velkou špatnost, ale umírám zvědavostí, a tak se podívám klíčovou dírkou. Otec John s tím mladíkem v kůži sedí na posteli. Potom otevře zásuvku a vyndá umělohmotnou krabičku s nějakým bílým práškem. Nasype si z ní na hřbet levé ruky uzounkou čáru a totéž udělá i tomu druhému. Pak oba skloní hlavu, zhluboka se nadechnou a bílý prášek jim zmizí v nose. Otec John se rozesměje jako ta bláznivá holka ve filmu, který si pouštěl. Jeho kamarád řekne: „Teda to je síla, fakt dobrej. U kněze bych něco takovýho nečekal. Mimochodem, jak tě vůbec napadlo nahodit tyhle mimikry?“

Otec John se znovu zasměje. „Protože hošani s kolárkem nosej opravdu rajcovní vohoz,“ odpoví a vstane. „Pojď,“ vybídne přítele a natáhne k němu ruku. Raději se rychle odplížím pryč.

Nemám sebemenší ponětí, proč si otec John dává zásyp do nosu, ale co můžete chtít od hloupého sirotka, že?

Když se otec Timothy vrátí z dovolené v Anglii, mám hroznou radost. Zřejmě na otce Johna vyslechne spoustu stížností, protože už za dva dny se s ním v pracovně hrozně pohádá a otec John pak vyběhne celý rozčilený.

Je po Velikonocích a všechna vajíčka jsem už snědl. A hospodyně paní Gonzálesová se uculuje.

„Copak, paní Gonzálesová?“ ptám se.

„Ty to nevíš?“ zašeptá spiklenecky. „Joseph načapal v kostele otce Johna s jiným mužským. Ale ne abys to někomu vyzvonil! A hlavně mlč před otcem Timothym, nebo nastane boží dopuštění.“

Nechápu to. Co je na tom špatného, že otec John byl s nějakým mužem v kostele? Otec Timothy tam bývá od rána do večera, třeba když zpovídá.

Poprvé v životě usednu do zpovědnice taky.

„Nuže, můj synu, co jsi mi přišel povědět?“ zeptá se otec Timothy.

„To jsem já.“

Úplně nadskočí. „Co tady děláš, Thomasi? Neříkal jsem ti, že tohle není jen tak pro zábavu?“

„Ale já se chci vyzpovídat, protože jsem zhřešil.“

„Opravdu?“ opáčí trochu vlídněji. „Jak?“

„Pozoroval jsem klíčovou dírkou otce Johna. A bez dovolení jsem si prohlížel jeho věci.“

„Ale to je v pořádku, synku. To mi říkat nemusíš.“

„Právě že musím,“ protestuju. A pak mu popíšu ty časopisy pod matrací, obrazce na těle, noční návštěvníky oblečené v kůži a šňupání zásypu.

Ten večer se v pracovně strhne strašlivá hádka. Poslouchám u dveří. Oba kněží na sebe křičí. Otec Timothy nakonec otci Johnovi pohrozí, že ho nahlásí biskupovi. „Jako kněží musíme nést opravdu těžký kříž,“ prohlásí. „A jestli na to nemáš dost síly, vrať se do semináře.“

Jednoho dne ráno přijde do kostela anglický baťůžkář, a když otec Timothy zjistí, že je také z Yorku, dovolí mu, aby u nás pár dní zůstal. „Iane, tohle je Thomas, který tady bydlí se mnou,“ představí nás. „Thomasi, to je Ian. Víš, že pochází taky z Yorku? Pořád chceš vědět, jak to tam vypadá, takže teď se můžeš vyptávat jeho.“

Ian se mi líbí. Je mu asi patnáct nebo šestnáct. Má světlou pleť, modré oči a plavé vlasy. Ukazuje mi fotky Yorku. Na jedné je veliký kostel. „To je naše katedrála,“ poznamená. Další snímky zachycují krásné zahrady, muzea a parky.

„A znáš matku otce Timothyho?“ ptám se. „Bydlí v Yorku jako ty.“

„Ne. Ale až se vrátím, navštívím ji. Už mám její adresu.“

„A co tvoje maminka? Ta je taky odtamtud?“

„Ano, ale před deseti lety zemřela. Srazil ji motocykl.“ Vytáhne z peněženky fotografii a ukáže mi ji. Jeho matka měla taky světlou pleť, modré oči a plavé vlasy.

„A proč jsi vlastně přijel do Indie?“ zajímám se.

„Za otcem.“

„Co dělá?“

Ian zaváhá. „Učí na katolické škole v Déhrádúnu,“ řekne nakonec.

„A proč tam nejsi s ním?“

„Protože chodím do školy v Yorku.“

„Tak proč tedy otec nebydlí s tebou tam?“

„Protože to nejde. Ale třikrát do roka mě navštěvuje. Tentokrát jsem se rozhodl, že přijedu já za ním.“

„Máš ho rád?“

„Moc.“

„Chtěl bys, aby s tebou mohl být pořád?“

„Ano. A tvůj otec? Co ten dělá?“

„Žádného nemám. Jsem sirotek, a k tomu ještě hloupý.“

Tři dny nato spolu otec Timothy, Ian a otec John večeří. Sedí u stolu, dlouho jedí, baví se, a otec Timothy dokonce hraje na housle. Otec John se zvedne někdy po půlnoci, ale otec Timothy s Ianem si ještě povídají. Ležím v posteli, poslouchám smích, který otevřenými okny proniká přes zahradu až ke mně, a nemůžu spát.

Venku svítí měsíc a fouká prudký vítr. Eukalypty na dvoře se kymácejí a listí hlasitě šustí. Pak se mi začne chtít na záchod, a tak vstanu. Když míjím pokoj otce Johna, slyším nějaké zvuky a vidím pode dveřmi světlo. Po špičkách k nim přistoupím. Jsou zamčené, a tak se podívám klíčovou dírkou. To, co vidím, mě ohromí, Ian leží přehnutý přes stůl a otec John se nad ním sklání, kalhoty od pyžama kolem kotníků. Vyděsím se. Jsem sice jen hloupý sirotek, ale vím, že by se to mělo zatrhnout, a tak se rozběhnu za otcem Timothym. „Vzbuďte se, otče!“ křičím. „Vstávejte, otec John ubližuje Ianovi!“

„Cože? Ianovi?“ vyskočí otec Timothy a oba utíkáme k pokoji otce Johna. Otec Timothy rozrazí dveře, a když spatří, co jsem před chvílí viděl já, zbledne, jako by se o něj pokoušely mdloby, a musí se chytit zárubně, aby neupadl. Potom zrudne a rozzuří se tak strašně, že mu málem jde pěna od pusy. Dostanu strach. Takhle vzteklého jsem ho ještě neviděl. „Jdi do svého pokoje, Iane!“ zařve. „A ty taky, Thomasi!“

Tomu už vůbec nerozumím, ale okamžitě poslechnu.

* * *

Druhý den brzy ráno mě vzbudí dvě hlasité rány. Přicházejí od kostela. Okamžitě se dovtípím, že se něco stalo, a rozběhnu se tam. To, co uvidím, mnou otřese do morku kostí. U oltáře, přímo pod ukřižovaným Kristem, klečí v kaluži krve zhroucený otec Timothy v sutaně. Vypadá, jako by se modlil. O deset kroků dál leží krví zbrocený otec John. Má prostřelenou hlavu a na lavicích ulpívají kousíčky mozku. Oblečený je v kůži a na pažích se mu svíjejí černí hadi. V pravé ruce svírá brokovnici.

Při pohledu na tu hrůzu se mi na okamžik zastaví dech. Pak ze sebe vyrazím pronikavý výkřik, který rozbije ranní ticho jako kulka z pistole a vyplaší vrány ve větvích eukalyptů. Joseph, který utírá prach z ozdobných předmětů v saloně, se zarazí a zaposlouchá, paní Gonzálesová vyběhne ze sprchy, Ian se rázem probere a pádí do kostela.

Skláním se nad otcem Timothym a kvílím jako každé osmileté dítě, které ztratilo všechno, co mu bylo v životě drahé, Ian na něj mlčky pohlédne, pak si sedne vedle mě a dá se taky do pláče. Držíme se za ruce a brečíme skoro tři hodiny bez ohledu na to, že přijede policejní džíp s červeným majáčkem a po něm sanitka s doktorem v bílém plášti. Naříkáme i poté, co mrtvoly zakryjí bílým prostěradlem a odvezou, i když nás Joseph s paní Gonzálesovou odvedou domů a všemožně nás utěšují.

O hodně později se mě Ian zeptá: „Proč jsi vlastně tolik plakal, Thomasi?“

„Protože ode dneška jsem opravdu sirotek. Byl mi otcem, stejně jako všem věřícím ve farnosti. Jenom nechápu, proč jsi plakal ty. Kvůli tomu, jak se na tebe rozzlobil, když tě nachytal s otcem Johnem?“

„Ne, protože jsem taky ztratil úplně všechno. Teď je ze mě stejný sirotek jako z tebe.“

„Ale tvůj otec přece neumřel, žije v Déhrádúnu!“ zvolám udiveně.

„Kdepak, já ti neřekl pravdu,“ rozvzlyká se lan nanovo. „Ale teď už ti to povědět můžu. Timothy Francis byl možná tvůj otec, ale pro mě to byl skutečný táta.“

Smita se tváří smutně. „To je opravdu tragický příběh,“ vzdychne. „Teď už chápu, co měl otec Timothy na mysli, když říkal, že kněz musí nést těžký kříž. Je neuvěřitelné, že celá ta léta dokázal vést dvojí život, že měl ženu a dítě a zároveň byl knězem. Mimochodem, co se pak s Ianem stalo?“

„Nevím. Vrátil se do Anglie a myslím, že si ho k sobě vzal nějaký strýc.“

„A s vámi?“

„Mě poslali do dětského domova.“

„Aha. Tak se podíváme, jak to bylo s druhou otázkou,“ prohlásí Smita a zmáčkne na ovladači tlačítko PLAY.

Zatím pořád ještě běží reklama.

Prém Kumár se ke mně nakloní a zašeptá. „Takže k druhé otázce. Budu se ptát, co znamená zkratka FBI. Už jste ji někdy slyšel, ne?“

„Ne,“ zavrtím hlavou.

Ušklíbne se. „Já to věděl. Podívejte, my bychom chtěli, abyste vyhrál aspoň něco. Můžu tu otázku klidně změnit. Stačí, když mi rychle povíte nějakou zkratku, kterou znáte.“

Chvíli přemýšlím. „Teda FBI mi fakt nic neříká, ale znám INRI,“ prohlásím nakonec.

„A to je co?“

„Stojí to nahoře na krucifixu.“

„Jo? No dobře, mrknu se na to do databáze.“ Přestávka vyhrazená pro reklamu končí a znovu se ozve znělka pořadu.

Prém Kumár se ke mně otočí. „Teď se ještě zeptáme, jakou pan Ráma Muhammad Thomas vyznává víru, když se v jeho jméně odrážejí hned tři náboženství. Řekněte nám, kam se chodíte modlit?“

„Copak člověk kvůli tomu musí do nějakého chrámu, kostela nebo mešity? Já věřím tomu, co tvrdí básník Kabír. Hari je na východě, Alláh na západě. Nahlédni do svého srdce a najdeš tam Rámu i Karíma.“

„To jste řekl moc hezky, pane Thomasi. Zřejmě jste expert na všechna náboženství. Pokud je to skutečně tak, další otázka pro vás bude hračka. Takže pozor, otázka číslo dvě za dva tisíce rupií. Jaké je správné pořadí písmen, která můžeme vidět na kříži? Je to za a) IRNI, za b) INRI, za c) RINI nebo za d) NIRI? Je vám otázka jasná, pane Thomasi?“

„Ano.“

„A jak zní vaše odpověď?“

„Správné pořadí je za b) INRI.“

„Jste si stoprocentně jistý?“

„Ano.“

Zavíří bubny a pak začne blikat nápis se správnou odpovědí.

„Trefa! Právě jste vyhrál dva tisíce rupií!“

„Amen,“ zašeptám.

5 000 BRATRSKÝ SLIB

Než začnete řešit nějakou záležitost, posuďte ji ze všech stran. Odložte si trochu peněz pro případ nouze. Noví sousedé vás rozveselí. Ve vaší domácnosti nejspíš vyvstane drobný problém, ale nevěšte hlavu, protože ho rychle zvládnete. Nikomu neraďte, pokud vás k tomu nevyzve.

Tak zní doporučení dnešního horoskopu v novinách pro ty, kdo se stejně jako já narodili poslední týden v prosinci, čili ve znamení Kozoroha.

Já tedy normálně noviny nečtu, ale občas si z popelnice nějaké vezmu na podpal v kuchyňských kamnech, a když nemám co dělat, nejdřív si je prolistuju.

A horoskopům nevěřím. Podle nich bych už musel být dávno mrtvý, jak mi předpověděl pandit Rámašankar Šástrí. Na tomhle ale zrnko pravdy asi je. Do sousední místnosti se zrovna stěhují noví nájemníci a doma skutečně mám malý problém.

Zrovna jsme se vrátili z kina Regál a Salím zuří. Nepříčetný vzteky rve ze zdí plakáty s Armánem Alím, které náš pokojík zdobily celé tři roky. Armána v kožené bundě roztrhal na cáry, Armána na motorce rozsekal nožem a Armána s mužně chlupatou hrudí nacpal do velké plechovky, kterou používáme na odpadky. Armána s revolverem v ruce rozcupoval na kousky a Armánem na koni přiložil. Nemáme žádný nábytek, jen dvě postele, takže bez plakátů vypadá pokoj ještě holejší než předtím, a navíc jsou teď na bílých zdech vidět plesnivé skvrny.

Přestože mě horoskop varoval, nedokážu odolat a připomenu Salímovi jednu dobrou radu. „Když jsi chtěl před deseti měsíci dát Armána dohromady s Urvaší, říkal jsem ti, že si nemáš brát problémy druhých k srdci a plést se jim do života, pamatuješ? Tak si to zapiš za uši aspoň teď.“

Salím se mračí a mlčky dupe po plakátu s Armánem obklopeným houfem krásek.

Pak za dveřmi uslyším kroky a hlasy. Vypadá to, že partaj odvedle konečně dorazila. Protože rád poznávám nové lidi, zvedne mi to náladu. Třeba mají syna v mém věku. Putul a Dhjánéš jsou bezva kluci, ale rodiče je v neděli jen málokdy pustí ven hrát, a já jindy nemůžu, protože chodím do práce. Adžaj je vejtaha a štve mě. Když jsem mu řekl, že jsem nastoupil do slévárny, před celým barákem se mi posmíval. Já sice uznávám, že dělat ve slévárně není zdaleka tak vzrušující jako pracovat pro filmovou hvězdu, ale rozhodně je to lepší než sedět na zadku na ulici.

Jelikož jsem dlouho bydlel u herečky Nílimy Kumáríové, skoro jsem zapomněl, jaké to je žít v cólu. Tyhle baráky s jedno-pokojovými minibytečky jsou něco jako páchnoucí podpaží Mumbaje. Bydlí v nich jen příslušníci nižší střední třídy, kteří jsou na tom jen o trošičku líp než ti největší chudáci, co se mačkají ve slumech, jako je třeba Dháraví. Jak jednou prohlásil pan Barvě, kdo je bohatý a bydlí v pětipokojovém bytě vyloženém mramorem a žulou, ten si užívá. Kdo se krčí v příšerné děravé chatrči na periferii, ten jenom živoří. A my, co se tísníme v přecpaných cólech, my prostě žijeme.

Ale takovéhle baráky mají i určité výhody. To, co se přihodilo Nílimě Kumáríové, by se tady nikomu stát nemohlo, protože si vzájemně vidíme do talíře. Všichni žijeme pod jednou střechou, myjeme se a vykonáváme potřebu na jednom místě. Nesetkáváme se při společenských příležitostech, ale ve frontě na společný záchod. Například pan Gókhálé se prý se svou ženou seznámil právě tam. Zamilovali se do sebe, když čekali, až na ně dojde řada, a do měsíce byli svoji.

Já se tady do žádné holky zamilovat nemůžu, protože jsou tlusté a ošklivé. Žádná se ani trochu nepodobá mojí nejoblíbenější herečce Prije Kapúrové. Kromě toho se zajímají jenom o blbosti, jako o panenky, a není s nimi žádná zábava. Nejenže neovládají žádný sport, jako box, ale neumějí dokonce ani tu nejprimitivnější hru, jako třeba kabaddí. Ne že bych měl na hraní moc času. Celý den makám v továrně a domů chodím až v šest večer. A práce je to opravdu těžká, protože žár roztaveného železa člověka dusí a jasné oranžové plameny oslepují oči.

„Thomasi!“ uslyším správce cólu pan Rámakrišnu. To je moc důležitý člověk. Chodíme za ním, když praskne žárovka nebo kvůli nízkému tlaku neteče voda. Žebroníme, ať nám počká, jestliže nám nezbývá na činži, nebo do něj hučíme, aby dal spravit dřevěné zábradlí v prvním patře, protože se nebezpečně viklá.

Když vyjdu na chodbu, uvidím pana Rámakrišnu se zamračeným mužíkem středního věku, který má ve tváři výraz, jako by už dlouho nebyl na velké. „Thomasi, seznam se tuhle s panem Šántarámem. Právě se přistěhovali a budou hned tady vedle. Říkal jsem mu, že jsi slušný chlapec a že jemu i jeho paní a dceři pomůžeš se tu zabydlet. No nic, pane Šántaráme, já už musím zase běžet.“

To snad ne, zaúpím v duchu. Tak oni mají jenom holku! Zapátrám po Šántarámově rodině a na jeden prchavý okamžik spatřím na posteli sedět šedovlasou ženu a dívku s dlouhými černými vlasy, která je starší než já. Pak si Šántarám všimne, že mu koukám do bytu, a honem dveře zavře. „Čímpak se živíte?“ zeptám se.

„Jsem vědec, zabývám se astronomií. Ale to bys nepochopil. Teď zrovna jsem vědeckou práci na čas přerušil a dělám vedoucího odbytu v předváděcím centru firmy Vimal. Tady nezůstaneme dlouho, je to jen dočasné řešení. Brzy se máme stěhovat do luxusního apartmá v Narima Point.“

Je mi jasné, že lže. Kdo si může dovolit byt kousek od pláže, nemusí do cólu ani na čas.

V celém baráku jsou strašně tenké stěny. Na dělící příčku stačí přitisknout ucho, soustředit se a člověk slyší všechno, co se vedle šustne. A ještě lepší je přiložit na zeď obrácenou skleničku. My se Salímem často špehujeme partaj nalevo od nás. Jsou to nějací Bapatovi, jejichž pokojík sousedí s naší kuchyňkou. Nejsou už mladí a mezi nájemníky se povídá, že pan Bapat manželku bije, ale v noci se zřejmě zase smiřují, protože je často slyšíme supět, vzdychat a sténat a máme z toho legraci.

Položím nerezový hrnek na stěnu, kterou teď máme společnou se Šántarámovými, přitisknu na něj ucho a okamžitě uslyším pana Šántaráma.

„Tohle je učiněná černá díra. Bydlet tady je pod mou důstojnost, ale než dostanu nějaké zaměstnání v oboru, kvůli vám dvěma to ponížení vydržím. A nechci tu vidět zdejší kluky, ti ať mi sem nepáchnou, to říkám rovnou. Bůhví, z jakých brlohů pocházejí. Dva takoví bydlí hned vedle. Podle mě jsou to grázlové k pohledání. Takže si dej pozor, Gudíjo, protože jestli tě načapám, jak se s některým vybavuješ, seřežu tě páskem.“ Pan Šántarám se na okamžik odmlčí a pak zahřímá: „Rozuměno?“ Vylekaně s hrnkem ucuknu.

V příštích pár týdnech pana Šántaráma potkám jen párkrát a jeho manželku nevidím vůbec. O dceři to platí taky. Chodí denně do školy, nejspíš do přípravky na univerzitu, ale v době, kdy se vracím ze slévárny, už dávno sedí doma a dveře jejich bytu jsou vždycky zavřené.

Salím v podstatě ani neví, že se vedle někdo nastěhoval. Jako jídlonoš je velice vytížený a volného času má hrozně málo. V sedm ráno vstane, oblékne si volnou bílou košili a bavlněné kalhoty a na hlavu si nasadí bílou nehrúovku, která je poznávacím znamením všech pěti tisíc mumbajských dabbaválů. Další dvě hodiny vyzvedává zhruba v pětadvaceti domácnostech krabice s připravenými obědy a pak je odveze na ghátkóparské nádraží. Tam je roztřídí podle místa určení a označí na víku různobarevnými puntíky, čárkami a křížky.

Nakonec je vlaky rozvezou do různých částí Mumbaje tak, aby v poledne dorazily k zákazníkům, což jsou hlavně vyšší úředníci a vedoucí výroby nejrůznějších podniků. Salím naopak přebere krabice, které dorazí vlakem do Ghátkóparu, a podle teček, čárek a dalších znaků je rozveze na příslušné adresy. Musí dávat veliký pozor, protože jediná chyba by ho mohla připravit o místo. Nesmí se stát, že by hinduista dostal k jídlu hovězí, muslim vepřové nebo džinista cokoli s česnekem, cibulí či kořenovou zeleninou.

Je devět večer. Salím si prohlíží nějaký filmový časopis, já klečím na posteli, tisknu hrnek ke stěně a špicuju levé ucho. Pan Šántarám mluví s dcerou. „Tak, Gudíjo, teleskop je zaměřený. Stačí se podívat do okuláru. Vidíš tu jasně červenou skvrnu přímo uprostřed zorného pole? To je Mars.“

„Rychle, vem si taky hrnek,“ vybídnu šeptem Salíma. „To si nesmíš nechat ujít.“

Salím přiloží ucho na stěnu a další půlhodinu sledujeme přednášku o astronomii. Pan Šántarám vykládá dceři o souhvězdích, galaxiích a kometách, mluví o nějaké velké a malé medvědici, o jakési mléčné dráze, a dokonce o polárce. Dozvídáme se, že Saturn má prstence a kolem Jupiteru se točí měsíce.

Když tak pana Sántaráma poslouchám, zmocňuje se mě zvláštní smutek. Chtěl bych mít taky otce, který by mi povídal o hvězdách a planetách. Najednou mi připadá, že noční obloha, kterou jsem vnímal jen jako obrovskou černou báň, je plná zvláštních významů a zázraků. Sotva přednáška skončí, vykloníme se z okna a natahujeme krk, jestli najdeme všechny ty planety a hvězdy, o nichž pan Šántarám hovořil. Bez dalekohledu nevidíme na tmavém nebi nic než bílé tečky, ale pak rozpoznáme sedm hvězd tvořících Velkou medvědici a začneme nadšeně jásat. Vědomí, že černé skvrny na měsíci nejsou kazy, ale krátery a moře, nás naplňuje takovým uspokojením, jako bychom odhalili tajemství vesmíru.

Tu noc nesním o ženě v rozevlátém bílém sárí, ale o prstencích Saturnu a Jupiterových měsících.

Za týden se z bytu Šántarámových ozve úplně nový zvuk. „Mňau!“ Okamžitě popadnu nerezový hrnek a vrhnu se ke společné stěně.

Pak uslyším Gudíju. „Podívej, co mám, tati. No není rozkošný? Dala mi ho Róhiní. Její kočka se okotila. Můžu si ho nechat?“

„Já s tím teda nesouhlasím,“ ohradí se paní Šántarámová. „Nemáme tu dost místa pro sebe, natožpak pro nějaké zvíře.“

„Prosím tě, vždyť je tak maličký. Řekni, že můžu. Tati…,“ žadoní Gudíja.

„No dobrá,“ souhlasí nakonec pan Šántarám. „Tak si ho tedy nech. A jak se bude jmenovat?“

„Mockrát děkuju, tatínku. Myslela jsem, že mu dám jméno Tommy.“

„Kdepak, to zní moc obyčejně. Tenhle kocour je teď z rodiny astronoma, tak by se měl jmenovat třeba po nějaké známé planetě.“

„Ale po které? Mohl by to být třeba Jupiter.“

„Ne. Je z nás ze všech nejmenší, takže by se k němu asi nejlíp hodilo Pluto.“

„Bezva, to se mi líbí. Pluto! Cičí! Pojď Pluto, dostaneš mlíčko!“

„Mňau!“ odpoví Pluto.

Po téhle příhodě změním na pana Šántaráma názor a začnu si myslet, že třeba není tak špatný. Ale brzy se přesvědčím, že zdání klame a hranice mezi dobrem a zlem je opravdu velice tenká.

Jednou večer se totiž Šántarám vrátí namol. Whisky z něj táhne jako z palírny, sotva plete nohama a bez pomoci by sám do patra nevyšel. Druhý den se to opakuje a další taky. Zanedlouho už celý barák ví, že pan Šántarám je spiťar.

Opilci v hindských filmech jsou vždycky k popukání. Stačí si vzpomenout na Kešta Mukherdžího třímajícího v ruce láhev a člověk se hned musí smát. Jenomže ve skutečném životě legrační nejsou. Naopak nahánějí strach. Když se Šántarám vrátí domů s opicí, žádný hrnek nepotřebuju, protože huláká na celé kolo a já i Salím se klepeme, jako kdyby nadával nám. Za čas už přesně víme, co bude následovat, a dokud ho neuslyšíme chrápat, nezamhouříme oka. Scén, které se vedle odehrávají, než padne do postele, se brzy začneme děsit jako nejčernější můry.

Nejdřív si myslíme, že jde jenom o přechodnou záležitost a pan Šántarám se vzpamatuje, ale je to s ním čím dál horší. Pije pořád víc, a pak začne dokonce házet věcmi. Začíná tím, ze tříská o zeď umělohmotnými šálky a knihami, potom přijdou na řadu hrnce. Dělá takový rambajs, že se nám život promění v hotové peklo. A žalovat panu Rámakrišnovi nemá smysl. Stížnostem dvou kluků, kterým je teprve třináct a jedenáct a kteří jsou navíc věčně pozadu s činží, by nepřipisoval nejmenší váhu. Takže když na společnou stěnu dopadne nějaký předmět nebo je slyšet třesk nádobí, zalezeme do postele a přikrčíme se strachy.

Ani tahle fáze však netrvá dlouho. Pan Šántarám začne velice brzy házet věci i po lidech, hlavně po manželce a dceři. Nejvíc si vztek vybíjí na ženě. „Svině hnusná! To kvůli tobě jsem na tom takhle bídně! Nebýt tebe, mohl jsem psát vědecké studie o černých dírách, a místo toho všelijakým slepicím předvádím nějaké připitomělé blůzy a sárí. Nenávidím tě! Udělej mi tu radost a chcípni!“ řve a hází pepřenkou, sklenicí nebo talířem. A je mu jedno, jestli po manželce, dceři nebo kocourovi.

Jednou večer se opravdu utrhne ze řetězu a mrští po ženě hrnkem vřelého čaje. Gudíja, která se ji pokouší chránit, mu vstoupí do cesty a všechen ten čaj jí polije tvář, takže se rozkřičí bolestí. Šántarám je tak opilý, že si vůbec neuvědomuje, co udělal. Běžím ven sehnat taxík, aby paní Šántarámová mohla dceru odvézt do nemocnice. Za dva dny za mnou přijde, jestli bych s ní nezašel za Gudíjou na návštěvu. „Je jí tam hrozně smutno. Nemá s kým promluvit.“ A tak jdu poprvé v životě do nemocnice.

První, čím nemocnice člověka zahltí, je smrad. Ze silného puchu dezinfekčních prostředků, kterým je každé špinavé oddělení prosycené až do nejvzdálenějšího koutu, se mi zvedá žaludek. Do očí mě okamžitě praští i to, že nikdo nevypadá v pohodě. Pacienti na zeleně povlečených postelích sténají a naříkají, a dokonce i doktoři a sestry se tváří zachmuřeně. Ale nejhorší je lhostejnost. Nikomu na vás v podstatě nezáleží. Představoval jsem si, že Gudíja bude mít kolem sebe spousty lékařů a sestřiček, ale leží na popáleninách úplně sama a nikde ani živáčka. Obličej má celý zafačovaný, takže z ní jsou vidět jen černé oči.

„Gudíjo! Podívej, kdo za tebou přišel!“ volá matka a usmívá se na mě.

Polévají mě rozpaky. Gudíja je přece o hodně starší a já si připadám jako šmírák, protože ji vlastně skoro neznám, jenom jsem jí náhodou párkrát nahlédl do života. Ale přestože jí nevidím na rty, podle očí poznávám, že se usmívá, a to mezi námi tak nějak prolomí ledy.

Takže u ní nakonec sedím tři hodiny a mluvíme o všem možném. „Jak jsi přišel k tak neobvyklému jménu – Ráma Muhammad Thomas?“ zeptá se hned na začátku.

„To je na dlouhé povídání. Až budeš zdravá, tak ti to jednou řeknu.“

Potom mi vypráví o sobě. Právě končí přípravku a půjde na univerzitu. Hodlá to dotáhnout až k doktorátu. Když chce vědět něco o mně, o otci Timothym ani o tom, co se mi stalo později, jí nic nevykládám a mluvím jen o našem baráku a o práci ve slévárně. Doslova mi visí na rtech, a protože mám pocit, že jí na mně záleží, připadám si důležitý.

Pak přijde ošetřující lékař a řekne matce, že Gudíja měla veliké štěstí. Utrpěla jenom popáleniny prvního stupně, takže jí nezůstanou žádné jizvy. Do týdne může jít domů.

Za ty tři hodiny, co u ní sedím, se o panu Šántarámovi dozvím spoustu věcí. „Manžel je slavný kosmický vědec,“ vysvětluje matka. „Vlastně byl. Pracoval v Árjabhattově středisku vesmírného výzkumu, kde s pomocí obrovských teleskopů studoval hvězdy. Bydleli jsme ve velkém bungalovu v areálu ústavu. Před třemi lety našel novou hvězdu. Byl to velmi důležitý vědecký objev, ale uznání za něj sklidil jeden z jeho kolegů. Manžela to naprosto zdrtilo. Začal pít, věčně se pouštěl se spolupracovníky do sporů a na ředitele ústavu se jednou tak rozlítil, že ho málem zabil, načež ho okamžitě vyhodili. Musela jsem ředitele uprosit, aby na něj nepodával trestní oznámení, protože by ho určitě zavřeli. Brzy se mu podařilo sehnat místo učitele fyziky na jedné moc dobré škole, jenomže se nedokázal vzdát pití a držet na uzdě svou vznětlivou povahu. I kvůli těm nejdrobnějším prohřeškům bil žáky rákoskou, a tak za půl roku dostal výpověď znovu. Od té doby dělá, co se kde namane, třeba vedoucího podnikové kantýny, účetního v továrně a teď prodavače konfekce. A protože z toho, co jsme si našetřili, už nic nezbylo, musíme bydlet v čólu.“

„On s tím pitím vážně nemůže přestat?“

„Přísahal mi, že už se ho nedotkne, a tak jsem doufala, že máme nejhorší za sebou. Jenomže slib nedodržel. Sám vidíš, jak to dopadlo.“

„Můžeš pro mě něco udělat?“ řekne Gudíja. „Než se vrátím domů, postarej se prosím tě o Pluta.“

„No jasně,“ přisvědčím.

Náhle natáhne ruku a uchopí moji dlaň. „Jsi jako bratr, kterého jsem si vždycky přála. Viď, mami?“

Paní Šántarámová přikývne.

Nevím co říct. Takový vztah vůbec neznám. V představách jsem se mockrát viděl jako syn, ale být něčí bratr je něco úplně jiného. Svírám Gudíjinu ruku a cítím, že nás svazuje neviditelné pouto.

V noci se mi znovu zdá o ženě v bílém sárí, která drží v náručí dítě. Kdesi za jejími zády skučí vítr a vlající vlasy jí zakrývají obličej. Uloží dítě do kontejneru na šaty a odejde. Hned nato přijde jiná žena. Je také vysoká a štíhlá, ale tvář má celou obvázanou. Vytáhne dítě ven a zasype ho polibky. „Bratříčku!“ šeptá. „Ses-třič-ko mo-je,“ brouká dítě. „Mňau!“ ozve se náhle do ticha noci přiškrcený kočičí hlas. Proberu se a marně přemýšlím, jestli jsem ho slyšel ve snu, nebo zazněl z vedlejší místnosti.

Příští den ráno najdu Plutovo bezvládné potlučené tělíčko v popelnici. Má zlomený vaz a z kožíšku je cítit whisky. Manželce Šántarám tvrdí, že kocourek utekl. Já sice vím, jak to bylo doopravdy, ale mluvit o tom nemá smysl. Pluto skutečně utekl, jenže do jiného, lepšího světa.

„Víš, já mám Gudíju moc rád, a tak se musím postarat, aby jí táta už neubližoval,“ svěřím se Salímovi.

„A jak to chceš udělat? Je to jeho dcera.“

„Nás se to přece taky týká. Vždyť jsme sousedi.“

„Pamatuješ, cos mi tuhle vykládal? Že si člověk nemá brát problémy jiných lidí k srdci a plést se jim do života.“

Na to nemám odpověď.

Když se Gudíja vrátí z nemocnice domů, vůbec se nevidíme, protože pan Šántarám nedovolí, aby jim do bytu nějaký kluk jen strčil nos. Jeho žena tvrdí, že si uvědomuje, co způsobil, a určitě se změní. Ale v hloubi duše musí vědět, že doufá marně. A to ještě netuší, kam až může ten syčák zajít.

Neuplyne ani týden a začne se k dceři zase chovat hnusně. Neustále na ni sahá. Ale nedotýká se jí jako otec. Zpočátku to celé nechápu. Pořád blábolí, že Gudíja je jeho měsíček, potom paní Šántarámová začne plakat a nakonec se ozve Gudíjin křik: „Nech mě, tati! Prosím tě, tatínku, nesahej na mě!“

Když slyším, jak usedavě pláče, málem mi přeskočí, tak strašnou mám chuť vrazit do vedlejšího bytu a Šántaráma uškrtit. Ale než seberu odvahu, začne chrápat, jako když řeže pilou. Zřejmě usnul jako poleno. Gudíja nepřestává naříkat. Vzlyká tak hlasitě, že ji slyším i bez sklenice.

Z jejího pláče je mi divně. Nikdy jsem sestru neměl, takže nevím, jak reagovat, ale je mi jasné, že nějak ji utěšit musím. Jenomže jak, když nás dělí zeď, třebaže tenounká jako papír? Potom mi padne do oka kulatý průchod u podlahy, kudy do vedlejšího bytu vedou vodovodní trubky. Je malý, ale ruka by jím prošla, a tak seskočím z postele, lehnu si s roztaženýma nohama na zem a prostrčím ji na druhou stranu. „Neplač, sestřičko! Podívej! Chytni se mě!“ volám. Gudíja na druhé straně to opravdu udělá a začne mi přejíždět prsty po předloktí a po zápěstí, jako když slepec zkoumá někomu tvář. Potom je proplete s mými a já cítím, jak se mezi námi začíná přelévat síla, energie, láska, říkejte tomu, jak chcete. Každopádně v té chvíli s Gudíjou splývám v jedno a vnímám její bolest stejně silně, jako by byla moje.

Salím sedící na posteli mě sleduje s nevěřícím úžasem. „Zbláznil ses, Muhammade? Uvědomuješ si, co děláš?“ napomíná mě. „Tou dírou nám sem přece lezou krysy a švábi.“

Já si ho ale nevšímám a ničeho kolem taky ne. Nemám ponětí, jak dlouho držím Gudíju za ruku, ale když se druhý den vzbudím, pořád ještě ležím na podlaze, paži prostrčenou na druhou stranu zdi, a v kapsičce košile mi pokojně spí švábí rodinka.

Když večer přijde Šántarám domů, je zase namol a začne Gudíju obtěžovat. „Jsi krásnější než všechny hvězdy a planety. Jsi moje luna, Gudíjo, moje panenka. Včera jsi mi unikla, ale dneska ti to nedovolím,“ blábolí.

„Nech toho!“ vykřikne manželka, ale Šántarám ji ignoruje.

„Nemáš se čeho bát, Gudíjo. A na mojí lásce k tobě není nic špatného. Do své dcery se zamiloval dokonce i velký mughalský císař Šáhdžahán. A kdo by se odvážil odepřít muži privilegium utrhnout ovoce ze stromu, který sám zasadil?“

„Ty neznabohu!“ vykřikne manželka a vzápětí se ozve plesknutí, jak jí Šántarám vlepí facku. Potom slyším třísknout láhev.

„Ne!“ zaječí Gudíja.

Mám pocit, jako by mi v mozku vyšlehl plamen autogenu a srdce mi zalil roztavený kov. Už to nemůžu snést. Rozběhnu se za panem Rámakrišnou a vychrlím na něj, že Šántarám mučí svou ženu a dceru. Ale nehne ani brvou a tváří se, jako bych konverzoval o počasí.

„Podívej, co se děje mezi čtyřmi stěnami bytu, je soukromá záležitost a do té nemůžeme zasahovat. Ty nemáš ponětí, jak to v rodině chodí, protože jsi mladý, a ještě ke všemu sirotek. Já to ale znám a vím, že bití a týrání, sexuální násilí a incest jsou v každém zdejším baráku na denním pořádku. A nikdo proti tomu nic neudělá. My Indové máme neuvěřitelnou schopnost zůstat vůči všemu trápení a bolesti kolem sebe absolutně neteční. Takže jako správný Mumbajan zavři oči, zacpi si uši, dej si pusu na zámek a budeš šťastný jako já. A teď už běž, protože na mě jde spaní.“

Utíkám zpátky do našeho pokoje. Slyším, jak Šántarám chrápe a Gudíja křičí, že je pošpiněná. „Jdi ode mě dál! Nikdo se mě nesmí dotknout! Každého nakazím!“

Zřejmě ztrácí rozum. A já přijdu o svůj.

„Tak to udělej,“ vyzvu ji a dírou u podlahy k ní znovu prostrčím ruku.

Sevře mi ji. „Já takhle žít nemůžu. Než bych se otci podvolila, to se radši zabiju.“ Její bolest proniká otvorem ve zdi a celého mě pohlcuje.

Rozbrečím se. „To nesmíš! Nic takového nepřipustím,“ vzlykám. „To ti přísahám, vždyť jsem přece tvůj bratr!“

Zamračený Salím po mně šlehne pohledem, jako bych se chystal spáchat nějaký zločin. Jenomže špatnost nešpatnost, mně už je všechno jedno. Cítím Gudíjiny tenké prsty, její měkkou dlaň a najednou mi dochází, že jsme vlastně pronásledovaná zvěř, párek zločinných kompliců. Já se provinil tím, že jsem se odvážil brát si trápení jiných k srdci, přestože jsem sirotek a o rodinném životě nevím ani to nejmenší. Ale v čem pochybila ona? Asi v tom, že se narodila jako holka a za otce má člověka, jako je Šántarám.

Svůj slib splním hned druhý večer, když se Šántarám vrací z práce a stoupá po rozvrzaných schodech do prvního patra. Je tak nacucaný whisky, že mu po ní smrdí i šaty, a jde jen velice pomalu a ztěžka. Když míjí zábradlí, které pan Rámakrišna ještě nedal spravit, zezadu se na něj vrhnu, prudce se mu opřu rukama do zad a strčím do něj. Vyviklané zábradlí ho neudrží, zapraská a rozpadne se na kusy, takže Šántarám ztratí rovnováhu a sletí do přízemí.

Když se ve filmu nějaký padouch zřítí ze střechy mrakodrapu, vypadá to, jako by ve vzduchu plaval. Máchá rukama i nohama a křičí „áááááá“. Ve skutečném životě je to ale úplně jinak. Šántarám letí k zemi jako kámen, ruce i nohy úplně strnulé. Pak dopadne na obličej a zůstane nehybně ležet.

Teprve při pohledu na jeho bezvládné tělo mi dojde, co jsem vlastně provedl. A hned se mi před očima začne odvíjet, co bude následovat.

Přijede policejní džíp s červeným majáčkem, kriminalisté křídou úhledně zakreslí obrysy mrtvého, udělají si pár snímků a zhodnotí situaci. Pak zvednou hlavu, uvidí mě stát o patro výš a inspektor na mě ukáže. „Seberte toho kluka. To on ho shodil.“ Odvezou mě do vazební věznice, kde se budu muset svléknout a dozorci mě zmlátí. Potom mě odvedou k soudu, kde bude pod stropním větrákem sedět soudce v černém taláru a s přísným výrazem ve tváři. Na stěně za ním bude nápis Satjaméva džajaté, což znamená „Pravda zvítězí“. Soudce na mě vrhne jediný letmý pohled a vynese rozsudek: „Rámo Muhammade Thomasi, shledávám vás vinným z úkladné vraždy pana Šántaráma. Podle paragrafu 302 indického trestního zákona se tímto odsuzujete k trestu smrti oběšením.“

„Ne!“ vykřiknu a chci utéct, ale na nohou mám řetězy a na rukou pouta. S páskou na očích mě dostrkají do popravčí cely. Na krk mi navlečou smyčku a pak zatáhnou za páku. Najednou visím ve vzduchu, a protože nemůžu dýchat, z hrdla se mi vydere jen bolestné zachroptění. Otevřu oči a vidím, že jsem v nebi, ale vypadá to tam jako u nás v čólu, a tak pohlédnu dolů a spatřím Šántarámovo roztažené tělo, kolem kterého se začínají sbíhat lidé. „Zavolejte policii!“ vykřikne někdo.

Nečekám už ani vteřinu. Seběhnu po schodech a dám se na útěk. Vyrazím ze vrat a pádím jako šílený kolem mlékařova stánku a jediné místní vícepodlažní budovy. Doběhnu až na nádraží a nastoupím do příměstského vlaku, který jede na mumbajské hlavní nádraží Victoria. Tam rychle projdu všechna nástupiště, abych zjistil, kam má který vlak namířeno. Když najdu ten, který mi vyhovuje, skočím do něj. A je to na poslední chvíli, protože se zrovna rozjíždí.

A tak opustím Mumbaj, Gudíju i Salíma a uteču do jediného dalšího města, jehož jméno znám, do Dillí.

Celou dobu, co jí to všechno vyprávím, Smita mlčí. Je hluboce dojatá a v koutku oka se jí leskne slza. Jako žena zřejmě Gudíjino neštěstí prožívá velmi silně.

Zvednu ovladač. „Pojďme se podívat na otázku číslo tři,“ navrhnu a zmáčknu tlačítko.

Prém Kumár se v křesle otočí a pohlédne na mě. „Pane Thomasi, odpověděl jste správně na dvě otázky, takže jste vyhrál dva tisíce rupií. Teď se podíváme, jestli zvládnete i tu třetí za pět tisíc. Můžeme začít?“

„Ano.“

„Dobrá. Tak tedy otázka číslo tři, která je z oboru –“ V té chvíli zhasne hlavní reflektor a pohltí nás tma. „Ale copak? Houstone, máme problém,“ řekne Prém Kumár. Diváci vyprsknou, ale já nechápu, co je na té situaci směšného.

„Co jste to právě řekl?“ zeptám se.

„Ale, to je slavná věta z filmu Apollo 13. Vy na filmy v angličtině asi nechodíte, že? Tohle se říká, když se vyskytnou nějaké závažné potíže. A takové tu máme. Dokud se totiž ten reflektor nerozsvítí, nemůže soutěž pokračovat.“

Zatímco technici kontrolují zapojení, Prém Kumár poslouchá, co mu kdosi povídá do sluchátek. Potom se ke mně nakloní a zašeptá: „Tak fajn, kamaráde, dvě kola jste měl kliku, ale to teď končí. Příští otázka je dost těžká, zvlášť pro obyčejného pingla. Já bych vám moc rád pomohl, jenže producent mi právě sdělil, že chce na plac dalšího soutěžícího. Je to nějaký profesor matematiky nebo co. Je mi líto, ale nedá se nic dělat.“ Napije se limonády a mlaskne.

Reflektor se zase rozsvítí a nápis ve studiu se změní na POTLESK.

Když aplaus utichne, Prém Kumár se na mě zadívá a řekne: „Máte dva tisíce rupií, pane Thomasi, protože jste správně zodpověděl dvě otázky. Přejdeme tedy ke třetí za pět tisíc. Připraven?“

„Ano.“

„Tak dobře. Teď je na pořadu astronomie. Povězte mi, pane Thomasi, víte, kolik je v naší sluneční soustavě planet?“

„Jaké mám možnosti?“

„Tohle je mimo soutěž. Ptám se jen tak pro zajímavost, jestli znáte počet planet naší sluneční soustavy.“

„Ne.“

„Ne? Ale název planety, na které žijeme, snad znáte?“

Obecenstvo se rozesměje. „Země,“ odpovím zamračeně.

„Výborně. Takže alespoň jedno jméno víte. Můžeme tedy pokračovat s otázkou číslo tři?“

„Ano.“

„Dobrá, tady je. Která planeta naší sluneční soustavy je nejmenší? Je to za a) Pluto, za b) Mars, za c) Neptun nebo za d) Merkur?“

Ještě než zazní hudba, unikne mi ze rtů „Mňááau“.

„Jak prosím?“ vyjekne Kumár udiveně. „Co jste říkal? Víte, na vteřinku jsem měl dojem, že jste zamňoukal.“

„Řekl jsem a.“

„A?“

„Ano. Odpověď zní Pluto.“

„Takže správná odpověď je podle vás a? Jste si absolutně, na sto procent jistý?“

„Ano.“

Zavíří bubny, pak virbl zesílí a světelný panel mou odpověď potvrdí.

„Absolutně, stoprocentně správně! Nejmenší planeta naší sluneční soustavy je skutečně Pluto. Pane Thomasi, právě jste vyhrál pět tisíc rupií!“

Na obecenstvo moje znalosti zřejmě udělaly dojem, protože někteří lidé vstanou a začnou mi tleskat.

Ale Smita mlčí.

10 000 PÉČE O MRZÁČKY

Slunce se zdá bledší, ptačí zpěv slabší, vzduch začouzenější a obloha trochu tmavší.

Když vás vezmou z krásné velké vily s nádhernou zahradou zalitou sluncem a strčí do rozpadajícího se baráku, kde musíte spát v přecpané ložnici s desítkami jiných dětí, není divu, že vám svět nepřipadá zrovna vlídný.

A co teprve když dostanete žloutenku. Na druhé straně má tahle nepříjemná nemoc i své výhody, protože ze společné ložnice, kde se nedá dýchat, vás přesunou do místnosti, kde jste úplně sami. Je obrovská, uprostřed stojí kovová postel a kolem ní je zelený zatahovací závěs. Říká se jí izolace.

Ležím tu teprve dva týdny, ale mám pocit, jako bych stonal už od smrti otce Thomase, kdy mě sem odvezli. Nepřijeli si pro mě džípem s blikajícím červeným majáčkem, ale modrou dodávkou, která měla v zadních okénkách výplně z drátěného pletiva jako auta, jimiž se svážejí toulaví psi. Tohle sloužilo bezprizorným dětem. Kdybych byl mladší, zřejmě by mě šoupli do adopčního centra, aby si mě někdo koupil, ale bylo mi už osm, a tak mě poslali do Dillíského domova pro mladistvé, který magistrát zřídil poblíž Turkmenské brány.

Ačkoli je jenom pro pětasedmdesát chovanců, mačká se nás v něm dvakrát tolik. Je tady rámus a špína, jenom dvě umývárny s netěsnícími koryty a zasviněnými záchody. Po chodbách a v kuchyni se volně prohánějí krysy. V učebně jsou rozviklané lavice a oprýskaná tabule. Učitelé, kteří se nám mají věnovat, na nás kašlou. Hřiště je zarostlé trávou vysokou jako kriketová branka, a když člověk nedává pozor, ukopne si palec o některý ze spousty kamenů velkých skoro jako fotbalový míč. Tělocvikář, který nosí bílou nažehlenou košili sportovního střihu a kalhoty s puky ostrými jako břitva, schovává pálky na kriket a badmintonové rakety pod zámkem v pěkné skleněné vitríně a nedovolí nám na ně ani sáhnout. Jídelna je ratejna s dlouhými dřevěnými stoly a laciným linoleem na podlaze. Věčně naštvaný kuchař rozprodává restauracím všechno maso a kuřata, které máme dostávat, a denně nám dává jen připálené čapátí s dušenou zeleninou. Pořád se dloubá v nose a každému, kdo chce přídavek, sprostě nadává. Ředitel domova pan Agnihótrí je postarší dobrák, který nosí naškrobenou kurtu z podomácku tkané bavlněné látky, ale všichni vědí, že skutečným pánem je tady jeho zástupce pan Gupta, jemuž chovanci přezdívají Postrach. Tenhle malý zarostlý mužík, který ustavičně žvýká pán, smrdí jako koželuh a je ze všech vychovatelů nejhorší. Na krku nosí dva tlusté zlaté řetězy, jež o sebe při chůzi cinkají, v ruce třímá krátkou bambusovou hůl, a kdykoli se mu zachce, některého z nás přetáhne. Šušká se, že si pozdě v noci volá kluky k sobě do pokoje, ale nikdo neví nic konkrétního. Ostatně lepší je se o něm nebavit. Radši probíráme příjemnější věci, jako třeba televizi, na kterou se večer smíme ve společenské místnosti dvě hodiny dívat. Sedíme namačkaní před televizorem s obyčejnou pětapadesáticentimetrovou obrazovkou a na kanále V koukáme na hindské filmové písničky nebo na satelitu Dúrdaršan sledujeme telenovely pro hospodyňky. Ale nejvíc ze všeho se nám líbí nedělní filmy.

Odehrávají se ve fantastickém světě, kde děti mají rodiče a slaví narozeniny, bydlí v obrovských domech, jezdí v obrovských autech a dostávají obrovské dárky. Ale přestože na ten úžasný svět koukáme moc rádi, unést se jimi nenecháváme. Moc dobře totiž víme, že my jako Amitábh Baččan nebo Šarúkh Chán nikdy žít nebudeme. Nejvyšší meta, po které můžeme toužit, je stát se jedním z těch, kteří nás mají v moci. Když se tedy učitel zeptá, co chceme jednou dělat, nikdo z nás neřekne, že bude pilot, ministerský předseda, bankéř či herec, ale kuchař, metař, tělocvikář nebo přinejlepším vychovatel. Děcák nám moc sebedůvěry nepřidává.

Se spoustou zdejších kluků se skamarádím. Někteří jsou mladší než já, ale většinou patří mezi ty starší, jako třeba Munna, Kaliu, Pjár, Pavan, Džasím a Irfán. Když mě sem po smrti otce Thomase poslali, připadal jsem si, jako bych se dostal z nebe do pekla, ale kluci z těch nejhorších slumů v Dillí, Biháru a Uttarpradéši, nebo dokonce až v Nepálu považují děcák za hotový ráj. Vyprávějí mi o otcích závislých na drogách a prodejných matkách. Ukazují mi jizvy po bití od chamtivých strýčků a tyranských tetiček. Dozvídám se o existenci nevolnické práce a o pohlavním zneužívání členy rodiny. A začnu mít hrůzu z policie. Právě ta se totiž postarala, aby většina kluků skončila tady. Třeba proto, že stánkařům u cesty kradli chleba nebo načerno prodávali před kinem předražené lístky, ale nedali dohromady dost na to, aby ji uplatili. Ale většinou je sebrala jen tak bez důvodu a něco jim prostě přišila. Stačilo, aby se inspektorovi nelíbil jejich kukuč.

Hodně chovanců patřilo mezi takzvané navrátilce. To byli kluci, které si někdo z příbuzenstva vzal do opatrování, ale pak je zase vrátil. Například Munna přišel zpátky, protože ho macecha týrala, Džasíma vyhnal bezcitný bratr a Pavana přivezli policajti. Načapali ho, jak pracuje v nějakém pochybném motelu, kam ho posílal příbuzný, kterému ho úřady svěřily „do péče“. Ale většina kluků by brala i takovouhle. I když věděli, že se můžou dostat z bláta do louže, zoufale chtěli z děcáku pryč.

Já se tam bez vlastního přičinění stal jejich náčelníkem. Ne snad proto, že bych byl větší nebo agresivnější, ale protože jsem uměl anglicky. Ačkoli jsem na tom byl stejně jako oni, mluvil jsem řečí, kterou ovládají jen lepší lidé, a dokonce jsem v ní dovedl číst. Tím jsem na personál udělal takový dojem, že říďa občas projevil zájem, jak se mi daří, a tělocvikář mi dovolil trénovat na dvoře kriket. Než Munna rozbil říďovi okno a ten všechny sporty zakázal, asi čtyřikrát nebo pětkrát jsme si bezvadně zahráli. Od vzteklého kuchaře jsem občas dostal nášup a Gupta mi nikdy nenařídil, ať k němu v noci naklušu do pokoje. A když jsem chytil tu žloutenku, doktor mě bez průtahů poslal na izolaci, takže se nikdo další naší ložnice nenakazil.

Když si na izolaci lebedím už přes čtrnáct dní, přinesou další postel, prý pro nový přírůstek, který je ve zbědovaném stavu. Odpoledne dorazí na nosítkách. Má na sobě jen děravý oranžový nátělník, špinavé ošoupané kraťasy a na krku žlutý muslimský medailonek tabíz. Takhle poznávám Salíma Iljásího.

Salím je můj pravý opak. Má černé kučeravé vlasy, hodně světlou pleť, tvář jako andělíček, a když se usměje, dělají se mu na tvářích dolíčky. Na to, že mu je teprve sedm, je velice bystrý a zvídavý. Když mi vypráví, proč se sem dostal, musí se občas odmlčet, aby přemohl pláč.

Pochází ze strašně chudé rodiny z jakéhosi zapadlého hnízda v Biháru, kde kromě pár zámožných statkářů žili nemajetní rolníci. V převážně hinduistické vesnici vyznávalo muslimskou víru jen několik rodin včetně Salímovy. Otec pracoval jako námezdný zemědělský dělník, matka se starala o domácnost a starší bratr dělal prodavače ve stánku s čajem. Salím chodil do vesnické jednotřídky. Bydleli poblíž zamíndárova statku v malé chatrči s doškovou střechou.

Před týdnem, to znamená uprostřed ledna, kdy zemi stříbří jinovatka, se stalo něco hrozného. Do svatyně v Hanumánově chrámu se kdosi vloupal a znesvětil sošku Opičího boha. Kněz prohlásil, že viděl, jak se kolem potloukají nějací muslimští výrostci, a to stačilo, aby se rozběsnění hinduisti vyzbrojili mačetami, krumpáči, holemi a pochodněmi a vytáhli si to se všemi muslimy vyřídit. Když zaútočili na jejich obydlí, seděli Salímovi rodiče s bratrem uvnitř a pili čaj. Salím si hrál venku, a tak viděl, jak jejich dům rozzuření hinduisti zapálili. Slyšel, jak matka s otcem a bratrem křičí, sténají a vyjí hrůzou, ale dav se postaral, aby žádný z nich plamenům neunikl a všichni zaživa uhořeli. Salím utekl na železniční stanici, skočil do prvního vlaku, který tamtudy projížděl, a tak se dostal až do Dillí. Neznal tam živou duši, neměl peníze na jídlo a byl málo oblečený. Dva dny ležel na nástupišti a v horečkách blouznil, pak si ho všiml strážník a policie ho odvezla sem do děcáku.

Říká, že se mu zdají strašlivé sny. V uších mu zní řev davu a matčin zoufalý nářek, před očima vidí, jak se bratr svíjí v plamenech. Vždycky se prý celý roztřese. Má z hinduistů příšerný strach a všechny do jednoho je nenávidí. Nakonec se mě zeptá, jak se jmenuju.

„Muhammad,“ odpovím.

Brzy se z nás stanou dobří kamarádi. Máme hodně společného, protože jsme oba sirotci a nemůžeme doufat, že by si nás někdo z příbuzenstva vzal „do péče“. Když nás z izolace propustí a musíme se vrátit do společné ložnice, vymůžu si, aby mu dali postel vedle mojí.

Jednou pozdě v noci si ho dá k sobě zavolat Gupta. Má vlastní pokoj, kde bydlí sám, protože je vdovec. Salímovi to připadá divné. „Co mi chce?“ ptá se mě.

„To nevím. Nikdy jsem u něj nebyl. Ale teď to zjistíme.“ Takže když jde ke Guptovi, kradu se opatrně za ním. Gupta sedí v pokoji, na sobě zmačkané kurta pádžama, a když Salím zaklepe na dveře, pozve ho dál. „Jen pojď… Pojď, Salíme,“ vybídne ho. Mluví pomalu, jako by se mu pletl jazyk. V ruce drží skleničku s nějakým žlutým pitím. Jedním lokem ji vyzunkne a utře si pusu. Oči má jako velké knoflíky. Uzoučkou škvírou mezi závěsy ve vchodu se dívám, jak hladí Salíma po tváři a přejíždí mu prsty přes kostnatý nos a tenké rty. „Sundej si kalhoty,“ nařídí mu najednou přísně. Salím se ani nehne a nechápavě kulí oči. „Tak dělej, hajzlíku, nebo ti jednu fláknu. Kaťata dolů,“ zavrčí Gupta.

Salím poslechne a váhavě si je stáhne. Na okamžik odvrátím pohled.

Když k němu Gupta zezadu přistoupí, zlaté řetězy o sebe cinknou. „To je ono,“ zamumlá, rozváže šňůru u pasu svých kalhot a nechá je spadnout ke kotníkům, takže vidím jeho chlupatý zadek. Salím pořád netuší, co se bude dít, ale mně už to začíná docházet. Najednou naprosto přesně vím, co se tehdy v noci stalo v pokoji otce Johna a co následovalo druhý den.

Můj pronikavý výkřik rozrazí ticho jako prásknutí výstřelu. Vzbudí kluky, kteří pokojně spí v ložnicích, kuchaře chrápajícího v kuchyni, vyburcuje vychovatele, a dokonce i toulavé psy, kteří se divoce rozštěkají.

Gupta se poleká, rychle si kalhoty natáhne a posunkem Salímovi naznačí, aby koukal zmizet, ale to už přiběhne kuchař, ředitel a hlídači. Dojde jim, co s kluky provádí, ale nikoho ani nenapadne, že by ho za to měl stihnout nějaký trest. Navíc si ten chlívák všimne, že jsem ho za závěsem šmíroval, a od té doby se z něj stane můj úhlavní nepřítel. Salím naštěstí vyvázne bez úhony, jen je celý roztřesený. Na nepřátelství k hinduistům časem zapomene, ale strachu, že mu někdo ublíží, se nezbaví až do konce života.

Je krásný jarní den a nám připadá ještě nádhernější, protože můžeme z děcáku na chvíli vypadnout. Lidi z nějaké mezinárodní neziskovky nás totiž všechny posadili do klimatizovaného autobusu a vzali na celodenní výlet po Dillí. V zoo jdeme na oběd a pak na prohlídku. Poprvé v životě vidíme hrochy, klokany, žirafy a obrovského lenochoda, pelikány, plameňáky a ptakopyska se širokým zobákem. Potom nás odvezou ke komplexu Kutub Mínár s nejvyšší věží v Indii. Se smíchem a strkáním se pustíme do schodů a pak se z prvního ochozu minaretu díváme dolů. Lidi na zemi vypadají jako mravenci. Halekáme a posloucháme, jak křik cestou k zemi slábne. Nakonec nás vezmou k Bráně Indie, kde je veliký lunapark. Každý dostaneme deset rupií a můžeme je utratit, za co chceme. Já bych se rád svezl na obrovském ruském kole, ale Salím mě chytne za rukáv a odvleče do stánku s nápisem „Pandit Rámašankar Šástrí. Světoznámý věštec ruky. Pouze 10 Rp.“ Sedí tam stařec oblečený v kurtě a dhótí. Má bílý knír, na čele fialový tilak a na nose tlusté brýle. Na temeni mu trčí uzel černých vlasů.

„Já chci, aby mi hádal,“ říká Salím. „Za deset rupek se to vyplatí.“

„Nebuď blázen. Je to podvod,“ varuju ho. „Nemůže vědět, co tě čeká. A kromě toho, na naší budoucnosti určitě není nic, na co bychom se mohli těšit.“

„Ale já chci,“ trvá Salím na svém.

„No dobře,“ souhlasím nakonec. „Tak si posluž, ale já za takovou blbost deset rupií nevyhodím.“

Salím zaplatí a dychtivě nastaví levou ruku. Věštec však zavrtí hlavou. „Kdepak, levačku ne. Ta je pro holky. Kluci musejí ukázat pravou.“

Salím rychle poslechne. Stařec začne pod lupou studovat klikaté čáry na dlani tak pozorně, jako by prohlížel mapu, která ho zavede k zakopanému pokladu. Nakonec lupu odloží a spokojeně vzdychne. „Máš pozoruhodnou ruku, chlapče. Tak úžasnou čáru života jsem nikdy neviděl. Čeká tě skvělá budoucnost.“

„Fakticky?“ Salím se raduje jako malý. „Čím budu?“ Na to pan Šástrí evidentně nepomyslel.

Na chviličku zavře oči, potom se na Salíma upřeně zadívá a vážně prohlásí: „Máš krásnou tvář. Stane se z tebe slavný herec.“

„Jako Armán Alí?“ vyhrkne nadšeně Salím.

„Slavnější,“ odpoví jasnovidec. Pak se otočí ke mně. „A co ty? Nechceš taky číst z dlaně? Je to jen za deset rupií.“

„Ne, děkuju,“ zavrtím hlavou a obrátím se k odchodu, ale Salím mi zastoupí cestu.

„Počkej, Muhammade. Udělej to kvůli mně, moc tě prosím.“

Rezignovaně vysolím deset rupií a natáhnu pravou dlaň. Jasnovidec si posune tlusté brýle a začne si ji prohlížet. Zatraceně nad ní dumá dobrých pět minut, přitom si pořád něco zapisuje a počítá.

„Co je?“ ptá se polekaně Salím.

Stařec se zakaboní ještě víc a zavrtí hlavou. „Čára rozumu velice výrazná, ale čáru srdce skoro nevidím. A co je ještě horší, čáru života má krátkou. Hvězdy jsou zřejmě v nepříznivé konstelaci. Vzájemná poloha planet se mi vůbec nelíbí. Jupiterův pahorek ještě docela ujde, ale jeho vliv ruší pahorek Saturnův. V cestě ti stojí mnoho překážek a nástrah, chlapče. Něco z toho můžu změnit, ale zadarmo to nebude.“

„Kolik chcete?“

„Dejme tomu dvě stě. Běž a řekni si otci. Pro člověka, který vlastní takový autobus, nemůžou dvě stovky představovat žádný problém.“

Dám se do smíchu. „Chachá! Než jste si začal vymýšlet, měl jste si zjistit, co jsme zač, panditdží. My totiž žádné bohaté rodiče nemáme. Jsme sirotci z dětského domova u Turkmenské brány a ten autobus nepatří ani ústavu. A vy nás přitom oberete o dvacet rupií.“ Šťouchnu do Salíma. „Pojď, prosím tě. Tady nemá smysl ztrácet čas.“

Když vyjdeme ven, věštec na mě zavolá. „Počkej! Já ti něco dám.“

Vrátím se ke stánku a on mi podá minci. Je to stará rupka. „Co s tím?“

„Vem si ji pro štěstí. Budeš ji potřebovat.“ Sevřu minci v dlani.

Salím chce zmrzlinu, ale máme než tu jednu rupii a za tu si nic nekoupíme. Ostatní kluci se baví na nejrůznějších atrakcích a nám nezbývá než se na ně závistivě dívat. Bezmyšlenkovitě si rupkou pohazuju, až mi nakonec vyklouzne z prstů a zakutálí se pod lavičku. Sehnu se pro ni a koukám, že mi padl klas. A hned vedle leží papírová desetirupka, kterou tam někdo vytrousil. To snad není pravda! Hned si běžíme se Salímem koupit zmrzlinu. Minci pečlivě uložím do kapsy. Opravdu mi přinesla štěstí.

Salíma sice mrzí, že mě nečeká tak krásná budoucnost jako jeho, ale jinak je šťastný jak blecha. Stane se z něj přece filmová hvězda! Před námi se tyčí obrovský poutač na nový film. Ve řvavých barvách ukazuje hlavního hrdinu s pistolí v ruce, zakrvavenou hrudí a černým šátkem kolem hlavy, hlavního zloducha s křivým úsměvem a hrdinku s velkými ňadry. Salím na tu malůvku zírá celý u vytržení.

„Proč na to tak čučíš?“ chci vědět.

„Představuju si, jak ten šátek bude slušet mně.“

Sedíme ve třídě, ale pan Džóší, náš obtloustlý učitel, který umí jen krkat a šťourat se v nose, na učení kašle a čte si nějaký román. Má ho schovaný v učebnici, kterou drží v rukou. My si zatím krátíme dlouhou chvíli skládáním vlaštovek, rytím nápisů do lavic nebo podřimováním. Najednou do třídy vběhne Munna, který má za úkol hlídat na chodbě. „Pane učiteli, pane učiteli!“ volá bez dechu. „Jde sem sáhib ředitel!“

Pan Džóší říhne, bleskurychle román schová, vyskočí a luskne prsty. „O čem jsme to diskutovali, chlapci? Už vím. Čím byste chtěli být, až vyrostete. Takže kdo dál?“

Salím zvedne ruku. Je to vůbec poprvé, co se hlásí.

„Ano, Salíme? Čím budeš ty?“

„Slavným hercem, pane učiteli. Předpověděl mi to jasnovidec,“ oznámí Salím vítězoslavně. Celá třída vybuchne smíchy.

Na to, kdo je ten hlavoun, který si občas z děcáku odveze nějakého chovance, existují dva názory. Někteří kluci říkají, že je to hrozně bohatý, ale bezdětný obchodník s diamanty, který ty šťastlivce adoptuje a vezme si je do své honosné mumbajské rezidence. Jiní zase tvrdí, že má v Mumbaji školu a hledá nadané děti, aby jim poskytl slušné vzdělání. Ať je to, jak chce, jedna věc je jistá. Když si vás Séthdží vybere, máte vystaráno. Salímovi je fuk, jestli tlusťoch obchoduje s diamanty nebo provozuje školu. Hlavně, že bydlí v Mumbaji, kde jsou velké filmové ateliéry. Pevně věří, že Séthdží ho odtud odvede do třpytivého světa Bollywoodu. Vždyť mu to předpověděl věštec.

Všichni se musíme seřadit v jídelně, aby si nás Séthdží mohl prohlédnout. Salím je celý vymydlený. Koupal se třikrát a pokaždé se zběsile drhl, aby byl od hlavy k patě jako sklo. Na sebe si vzal to nejlepší, co má, a pečlivě si učesal vlasy. Dal si z nás ze všech nejvíc záležet. Mně ale to jeho nadšení dělá starosti. Jestli si ho Séthdží nevezme, bude to pro něj strašná rána.

Konečně se Séthdží objeví. Přijde v doprovodu dvou dalších chlapů a spíš než na obchodníka s diamanty vypadá na gangstera. Jenomže nikdo z nás v životě obchodníka s diamanty neviděl, takže kdoví, třeba se jen tak zdá. Má hodně tmavou pleť a mohutný černý knír jako ten slavný lupič Vírapan. Oblečený je celý v bílém, kolem krku se mu houpe tlustý zlatý řetěz, který sahá až těsně nad pupek, a na rukou má spoustu prstenů s barevnými kameny. Některé jsou červené, jiné zelené, další zase modré. Ti dva jsou ale gorily už od pohledu. Jak se dozvím později, jmenují se Mustafa a Punnús. V čele trojice jde Gupta. Jeho dva zlaté řetězy působí ve srovnání se Séthdžíovými uboze.

„Nebyl jste tu už tak dlouho, že jsem si říkal, jestli jste na nás nezanevřel. Od vaší poslední návštěvy jsme dostali spoustu nových chlapců a někteří se vám určitě budou velmi líbit,“ vykládá.

Začne přehlídka. Každý se usmívá, jak dovede nejlíp. Séthdží si nás měří od hlavy až k patě. Nemám tušení, o co mu vlastně jde, protože se nikoho na nic neptá, jenom nám pozorně zkoumá obličej. Projde kolem celé řady, ale mně věnuje jen letmý pohled. Potom to vezme ještě jednou dokola a zastaví se před Salímem.

„Jak se jmenuješ?“ zeptá se. Podle přízvuku pochází odněkud z jižní Indie.

„Sa… Salím Iljásí,“ vykoktá rozčilený Salím.

„Kdy sem přišel?“ zeptá se Séthdží.

„Asi před jedenácti měsíci z Chapry v Biháru,“ odpoví Gupta.

„Kolik je mu?“

„Osm.“

„Má nějaký příbuzný?“

„Ne. Celá jeho rodina zahynula při náboženských nepokojích.“

„To je hrůza, chudák malá,“ řekne Séthdží. „Ale přesně ta-kovýho potřebuju. Můžete se postarat o papíry?“

„Stačí říct, Séthdží. Koho si vyberete, toho vám dáme. Salíma tedy svěříme do péče tuhle strýčka Mustafy. Na odboru sociální péče nebudou dělat sebemenší potíže. Čím víc dětí se zbaví, tím budou radši.“

„Výborně. Tentokrát si vezmu jen toho jednoho.“

Gupta pohlédne na Salíma, potom na mě. „A tenhle by se vám nelíbil?“ zeptá se.

Séthdží mě provrtá očima a zavrtí hlavou. „Je už moc starej.“

„Ale kdepak, je mu teprv deset. Jmenuje se Thomas a umí bezvadně anglicky.“

„To je mi fuk. Nepotřebuju ho. Jen toho druhýho.“

„Jenomže oni bez sebe nedají ani ránu. Když chcete Salíma, musíte vzít taky Thomase.“

Séthdží se rozčílí. „Už jsem řekl, že žádnýho Thomase mamlase nechci. Beru jen jednoho, a to Salíma.“

„Je mi líto, ale musím trvat na svém. Bez Thomase ho mít nemůžete. Berte to jako akci dva v jednom.“

„Jak dva v jednom?“

„No normálně. Zaplatíte jednoho a druhého dostanete gratis. Thomase vám nebudu počítat,“ vycení Gupta v úsměvu zuby zahnědlé od pánu.

Séthdží se chviličku radí se svými poskoky.

„No dobře,“ řekne nakonec. „Tak mi opatřete papíry na oba. Vyzvednu je v pondělí.“

Salím se mi vrhne do náruče. Je štěstím bez sebe a v noci pak nemůže rozčilením spát. Představuje si život v Mumbaji. Sní o zlatých západech slunce na pobřežní promenádě Marině Drive s Amithábem a růžových úsvitech na pláži Caupátí se Šarúkhem. Ani já toho moc nenaspím. Pořád se převaluju a házím sebou, ale žádnou hvězdnou kariéru ani rajský život si nemaluju. Zdá se mi, že jsem pouliční prodavač ovoce. Přijde ke mně tmavovlasý, hodně snědý muž a skloní se, aby si vybral mango. Kolem krku se mu houpe zlatý řetěz. Hodí mi pár drobných. Dám mu do igelitky krásné šťavnaté mango a bleskurychle mu k němu šoupnu shnilý banán. Ten má zadarmo.

Cesta vlakem do Mumbaje proběhne docela poklidně. Jelikož Séthdží letěl letadlem, máme pro sebe celé kupé druhé třídy. Mustafa s Punnúsem, kteří na sobě mají pohodlné lungí, pokuřují a poklimbávají. O Séthdžím nám toho moc nepovědí. Řeknou jenom, že ve skutečnosti se jmenuje Bábú Pillai, ale všichni mu říkají Maman, což prý v malajálamštině, kterou se mluví v jeho rodném Kollamu v Kérale, znamená „strýček“. Teď už léta bydlí v Mumbaji. Je to hrozně hodný člověk. Vede školu pro postižené děti, aby jim pomohl zařadit se do života. Věří totiž, že postižení mají blíž k bohu. A jelikož děcáky jsou podle jeho názoru jen trochu lepší vězení, bere si kluky i odtamtud. Kdyby nás z toho našeho nevytáhl, skončili bychom nejspíš někde na křižovatce, kde bychom řidičům umývali přední sklo a doufali, že nám hodí pár drobných, nebo bychom v nějaké rezidenci zametali podlahu. Takhle se naučíme spoustu užitečných věcí a můžeme to někam dotáhnout. Mustafa s Punnúsem jsou vážně skvělí. Hustí to do nás s takovou vervou, že než dojedeme do Mumbaje, začínám věřit, že mě nemohlo potkat větší štěstí a můj život se díky Mamanovi od základu změní.

Vlak čas od času projíždí kolem slumů lemujících trať jako špinavá stuha. Ve stokách před rozpadajícími se chatrčemi umývají ženy nádobí, polonahé děti s nafouklými bříšky nám mávají a my jim pozdrav oplácíme.

* * *

Životem kypící Mumbaj nás ohromí. Nádraží Churchgate vypadá přesně jako ve filmu Láska v Bombaji. Salím napůl čeká, že u kostela narazíme na zpívajícího herce Góvindu. Na Marině Drive nám Mustafa ukáže pláž. Poprvé v životě vidím moře. Pohled na obrovské vlny narážející na skaliska mě tak fascinuje, že se od nich nedokážu odtrhnout. Salíma mnohem víc zajímají stánky s limonádou a dalším občerstvením. „Tady si Góvinda s Ravínou dali bhélpurí,“ křičí vzrušeně. Když jedeme kolem dargáhu Hadží Alího, pozvedne ruce k Alláhovi, přesně jako to viděl udělat Amitábha Baččana ve filmu Kuli. Potom projíždíme čtvrtěmi Vórli, Dádar a Mahim a Mustafa s Punnúsem nás upozorňují na hlavní pamětihodnosti. U pevnosti Mahim se Salím taxikáře zeptá, jestli by nemohl zastavit.

„Co je?“ ptá se Mustafa.

„Nic. Chci se jenom podívat na místo, kde pašeráci ve filmu Mafie vykládali zboží.“

Když se dostaneme do Bandry, Džuhú a Andherí, kde stojí nádherné rezidence filmových hvězd obehnané vysokými zdmi a hlídané uniformovanou ochrankou, nemá Salím daleko do breku. Kouřovými okénky taxíku zíráme na rozlehlé bungalovy a vysoké věžáky stejně užasle jako vesničané, kteří se poprvé v životě ocitnou ve městě. Připadá mi, jako bychom se na Mumbaj dívali barevnými brýlemi. Mám pocit, že slunce tu svítí jasněji, vzduch je svěžejší a lidi vypadají blahobytněji. Jako by město zářilo štěstím, že v něm žijí hollywoodské megahvězdy.

Nakonec dojedeme až do Górégáonu, kde je cíl naší cesty. Mamanův dům není žádný honosný bungalov, jak jsme čekali, ale velká, dost sešlá budova. Kolem pozemku stojí vysoká zeď s ostnatým drátem. Před domem je miniaturní zahrádka se dvěma palmami. Na verandě sedí dva tmaví pořízci v tenkých barevných lungí. Když překříží nohy, jsou jim vidět pruhované spodky. Každý má v jedné ruce bídí, ve druhé silnou bambusovou hůl a na sto honů z nich táhne arak. Punnús s nimi chvíli repetí malajálamsky. Jediné slovo, které v té kulometné palbě zachytím, je Maman. Ti chlapi očividně patří k ochrance.

Než vejdeme, ukáže Mustafa na druhou stranu pozemku, kde stojí několik staveb se střechou z vlnitého plechu. Připomínají stodoly. „Támhle je škola a ubytovny, co Maman postavil pro postižený děcka.“

„A kde jsou?“ zajímám se. „Nikoho nevidím.“

„Teď mají praktika. Neboj, večer se seznámíte. Pojďte, ukážu vám, kde budete spát.“

Náš pokoj je malý, takže se do něj vejde jen palanda. Na stěně je dlouhé zrcadlo, jinak už nic. Salím si zabere horní lůžko. Mýt se můžeme v suterénu, kde je koupelna s vanou a sprchou se závěsem. O luxusu jako v domě filmové hvězdy se sice nedá mluvit, ale ujde to. Zdá se, že kromě nás tady jiné děti nebydlí.

Večer za námi přijde Maman. Salím mu okamžitě začne vykládat, jakou má radost, že je v Mumbaji, a jak už se nemůže dočkat, až se stane slavnou filmovou hvězdou. Maman se na něj usměje. „To bys musel umět zpívat a tančit. Dovedeš zpívat?“ zeptá se.

„Ne.“

„Nevadí. Budeš dostávat hodiny. Najmu ti prvotřídního učitele. Než se naděješ, budeš zpívat jako Kišór Kumár.“

Na Salímovi je vidět, že by mu nejradši skočil kolem krku, ale ovládne se.

Na večeři musíme do školní jídelny. Podobá se té, kterou jsme měli v děcáku. Na zemi taky leží laciné linoleum, stojí tu dlouhé dřevěné stoly a kuchař vypadá, jako by z oka vypadl tomu z Dillí. Mustafa se s námi posadí k malému kulatému stolu, který stojí kousek stranou. Jídlo dostaneme, ještě než přijdou ostatní děti. Je teplé a moc dobré. S tím, co nám dávali v děcáku, se vůbec nedá srovnat.

Po chvíli se začnou dovnitř trousit ostatní kluci a já najednou pochopím, co je to peklo. Někteří před sebou slepě šátrají holí, druzí mají tělo a končetiny celé křivé, takže se ke stolu vlečou jen s největší námahou, další hopsají o berlích, protože místo nohou mají jen pahýly, jiní mají obličej sevřený v nepřirozeném šklebu a ruce tak zkroucené, že musí chleba držet mezi lokty. Vypadají jako klauni, kteří se pitvoří lidem pro zábavu, jenomže nám je při pohledu na ně do breku. Ještě štěstí, že už jsme skoro dojedli.

Všimneme si taky, že v rohu postává trojice kluků, kteří jen sledují, jak se ostatní krmí. Jeden z nich si olízne rty. „Kdo jsou ti tři?“ ptám se. „A proč nejedí?“

„Za trest, protože se málo snažili,“ odpoví Mustafa. „Ale neboj, dostanou později.“

Hned druhý den přijde učitel hudby. Je poměrně mladý, má čistě vyholený oválný obličej, velké uši a tenké kostnaté prsty. Na zádech táhne přenosné harmonium. „Budete mi říkat mistře,“ nařídí nám. „A teď poslouchejte, co vám zazpívám.“ Sedneme si na zem a našpicujeme uši. „Sá-rá-gd-md-pá-dhá-ní-sá.“ Potom nám vysvětlí. „Tohle je sedm základních tónů, které se vyskytují v každé skladbě. Teď pořádně otevřete pusu a přezpívejte je, ale hodně nahlas. Musíte dbát, aby vám zvuk nevycházel ze rtů ani z nosu, ale co nejníž z krku.“

Salim si odkašle a zanotuje: „Sá-rá-gá-má-pá-dhá-ní-sá.“ Je naprosto uvolněný a opírá se do zpěvu s takovou silou, že jeho čistý hlas zaplňuje celičký dům.

„Výborně,“ zatleská učitel. „Máš dar od boha, jsi velký talent. Když budeš pořádně cvičit, za chvilku určitě zvládneš tři a půl oktávy.“ Potom se podívá na mě. „Teď ty.“

„Sá-rá-gá-má-pá-dhá…“ spustím, ale hlas mi chraplavě přeskakuje, jako když na podlahu rozhodí hrst oblázků.

Učitel si prstem zacpe ucho. „Haré Rám… Haré Rám… Bučíš jako buvol. S tebou to tedy nebude lehké.“

Salím mě brání. „Ba ne, mistře, Muhammad má taky hlas. Měl byste ho slyšet, když začne křičet.“

V průběhu příštích čtrnácti dní nás mistr naučí několik zbožných písní od různých světců a taky hrát na harmonium. Kromě toho s námi probírá Kabírovy dóhy a bhadžany od Tulsího Dáse a Míry Báí. Je opravdu dobrý. Nejenže nás ty písně učí zpívat, ale vysvětluje nám jejich vyšší duchovní význam tak, abychom mu rozuměli. Mně se nejvíc líbí Kabír, který v jedné říká:

Mála phérat dzag haj

mita na man ká phér,

kar ká manka čhód dé,

man ká manka phér.

Věčnost celou se růžence ptáš,

na chvilku nepostojí tvá toulavá mysl.

Korálky ty z ruky i z hlavy však pusť

a po srdci vědět chtěj význam i smysl.

Tomu, že Salím je muslim a učí se hinduistické bhadžany, mistr nepřikládá žádnou důležitost a Salímovi je to taky jedno. Když může Amitábh Baččan hrát muslimského kuliho a Salman Chán hinduistického císaře, není nejmenší důvod, proč by Salím Iljásí nemohl zpívat Thumakí čalat Rám Čandra bádzat Paindzaníja s úplně stejným zanícením jako chrámový kněz.

Mustafa s Punnúsem, kteří tělesnému postižení zkomoleně říkají „handlkep“, se nenápadně starají, abychom s ostatními kluky nepřišli moc do styku, ale ve škole se s některými přece jen sblížíme. Když nám pak o sobě vyprávějí, rychle zjišťujeme, že pokud jde o kruté příbuzné a policajty, je to v Mumbaji stejné jako v Dillí. Ale čím víc ostatní děti poznáváme, tím víc je nám jasné, co je vlastně Maman zač.

První šok zažijeme, když se spřátelíme s Ašókem, třináctiletým klukem s deformovanou paží.

„My přece do žádné školy nechodíme,“ poučí nás. „Od rána do večera žebráme. Jezdíme v příměstských vlacích a prosíme cestující o almužnu. A pár nás pracuje jako kapsáři.“

„A co s těmi penězi děláte?“

„Odevzdáváme je Mamanovým poskokům a dostáváme za ně jídlo a střechu nad hlavou.“

„To chceš říct, že Maman je gangster?“

„A cos myslel? Do anděla má opravdu daleko, ale aspoň nám poskytuje dvě teplá jídla denně.“

Takže musím na Mamana změnit názor, ale Salímova víra ve vrozenou lidskou dobrotu zůstává neotřesená.

„Proč tě dneska potrestali?“ ptáme se desetiletého slepého Rádžua.

„Málo jsem vydělal.“

„Kolik musíte denně přinést?“

„Všechno, co vyžebráme. Ale když je to míň než sto rupek, čeká tě trest.“

„A jaký?“

„Jdeš spát o hladu. V břiše ti hryže, jako kdybys tam měl krysy.“

„Tak si vem capátí. Schovali jsme ti.“

„Čím to, že tebe nikdy netrestají?“ chceme vědět od jedenác-tiletého jednonohého Rádhéa. „Jak to děláš, že vždycky přineseš dost?“

„Pssst… To je tajemství.“

„Neboj, budeme mlčet jako hrob.“

„No dobře, ale ostatní kluci se to fakt nesmějí dozvědět. Když vyžebrám míň, jdu do Džuhú Vilé Parlé. Bydlí tam jedna herečka, která mi dá najíst, a navíc mi dorovná chybějící peníze.“

„Jak se jmenuje?“

„Nílima Kumáríová. Prý bývala hodně slavná.“

„Jak vypadá?“

„V mládí to byla určitě krasavice, ale teď už stárne. Povídala, že potřebuje někoho, kdo by se jí staral o domácnost. Kdybych měl obě nohy, už dávno bych odtud zmizel a pracoval u ní.“

V noci se mi zdá, že přijdu do jakéhosi domu v Džuhú Vilé Parlé, zazvoním a čekám. Otevřít mi přijde vysoká žena v bílém sárí. Pak zaskučí vichr a obličej jí zakryjí rozevláté černé vlasy. Chystám se ji oslovit a už otevřu pusu, ale pak si všimnu, že mi hledí dolů na nohy. Podívám se taky a s úlekem zjistím, že žádné nemám.

Vzbudím se zbrocený potem.

Potom nás nějaký kluk seznámí s třináctiletým Múlém, kterému chybí jedna paže.

„Mám tohohle života už po krk,“ prohlásí.

„Tak proč neutečeš?“

„A kam? Tohle není naše vesnice, ale Mumbaj. Jak je obrovská, tak tu nenajdeš místečko, kde bys mohl hlavu složit. Tady musíš mít protekci i na to, abys mohl spát ve stoce. A navíc je tu tolik uličních gangů, že potřebuješ ochranu.“

„Před gangy?“

„Jo. Před měsícem odtud utekli dva kluci a sotva za tři dny byli zpátky. Nenašli žádnou práci. Bhikův gang je z rajónu vypakoval. Tady máme alespoň co jíst a kde spát, a protože pracujeme pro Mamana, ostatní gangy nás nechávají na pokoji.“

„My s žádným gangem nechceme mít nic společného,“ prohlásím a potom zarecituju dóhu. „Kabira khará bazar mein, mangé sabkí khair, na kahu sé dosti, na kahu sé bair. Kabír po tržišti chodí, každému to nejlepší přeje, s nikým se netouží přátelit, na všechny jenom se směje.“

Někdy tou dobou se poprvé setkáme se Sikandarem, který pochází z Pákistánu.

Jídelnou proběhne vlna vzrušení. Dorazil další nováček. Když ho Mustafa přivede, všichni se kolem něj natlačíme. Mustafa je celý u vytržení. „Přišel dneska ráno se zásilkou od Šakíly Rány,“ oznámí a radostně se plácne do stehen.

Klukovi je asi dvanáct. Ostražitě si na něj saháme, jako by to bylo zvíře v kleci. Ale spíš než zvířeti se podobá tomu mimozemšťanovi, co vystupuje v televizní reklamě na sušenky Britannia. Má protáhlou zašpičatělou hlavu, oválný obličej, šikmé oči, tlustý nos a tenké rty. „Je ze svatyně Sáh Dóla v pákistánském Paňdžábu. Těmhle klukům se říká krysí děti.“

„Jak k takové hlavě přišel?“

„Nemluvněti se na ni nasaděj železný kruhy, takže přestane růst a získá tenhle úžasnej tvar.“

„Podle mě je to slibnej kousek. Maman bude mít radost,“ poznamená Punnús.

„No to si piš,“ souhlasí Mustafa. „Ten má cenu zlata.“

Krysáček mi z nějakého důvodu připomíná medvěda, kterého jsme kdysi s otcem Timothym viděli na Connaught Place. Kolem krku měl těsný obojek a na tlamě černý náhubek. Když do něj majitel prudce šťouchl špičatou holí, postavil se na zadní a zasalutoval lidem postávajícím v kruhu kolem. Ti mu pak naházeli k nohám drobné mince, majitel je posbíral a medvěda odtáhl dál, aby svoje číslo předvedl jinde. Mě nejvíc upoutaly jeho oči. Byly tak smutné, že jsem se otce Timothyho zeptal, jestli medvědi taky pláčou.

Džitu se schovává ve skříni.

V ruce drží plastový sáček s nějakou žlutobílou tekutinou. Nasadí si ho na nos a pusu, zhluboka se nadechne a přitiskne si ho zespoda k obličeji. Šaty mu páchnou barvou a ředidlem, kolem nosu má vyrážku, ústa celá ulepená a vlhká. V přivřených očích má skelný pohled a třesou se mu ruce.

„Džitu!… Džitu!“ cloumám s ním. „Co to provádíš?“

„Nech mě,“ zamumlá ospale. „Já se vznáším. Spím na obláčku.“

Když ho plácnu přes tvář, vykašle černý hlen.

„Jsem feťák, čichám,“ vysvětlí mi později. „Kupuju si od ševce lepidlo. Člověk pak necítí hlad ani bolest. Všechno dostane zářivý barvy, a občas dokonce vidím mámu.“

Požádám ho, ať mi trochu dá, že to zkusím taky. Když se nadechnu, zatočí se mi hlava, podlaha se mi začne pod nohama houpat a před očima mi vyvstanou vidiny. Jsou jako živé. Vidím vysokou ženu v bílém sárí, která drží dítě. Skučí vítr, takže jí vlasy vlají přes obličej a zakrývají ho. Ale chlapeček natáhne ručku a lehounce jí prameny uhladí, aby jí mohl pohlédnout do tváře. Spatří dvě prázdné zapadlé oči, křivý nos, ostré špičaté zuby lesknoucí se čerstvou krví a červy vylézající ze záhybů a laloků kůže, která jí visí pod bradou. Rozvříská se hrůzou, mrskne sebou a vypadne jí z náručí.

Od té doby si už k lepidlu nečichnu.

Hudební výuka se chýlí ke konci. Mistr je nadmíru spokojený, protože Salím udělal obrovské pokroky. „Pěvecké umění jsi už zvládl. Příště tě naučím už jen to poslední, co ještě potřebuješ znát.“

„A co?“

„Bhadžany od Súrdáse.“

„Kdo je to?“

„Nejslavnější ze všech pěvců bhaktí. Na oslavu boha Kršny složil tisíce písní. Jednoho dne spadl do staré studny, ze které se nemohl dostat ven. Zůstal tam šest dní a celou tu dobu se modlil. Sedmý den uslyšel dětský hlásek. Byl to nějaký chlapec, který ho vyzval, ať se ho chytí za ruce, že ho vytáhne. Když se Súrdás s jeho pomocí dostal ven, chlapec zmizel. Nebyl to nikdo jiný než Kršna. Súrdás na něj potom celý život skládal oslavné písně a za doprovodu jednostrunné ektary opěvoval jeho dětství. Mistr zanotuje Akhíjdn hdr daršan ki pjasi – Mé oči hladovějí tě spatřit, Kršno.

„Proč hladovějí?“ ptám se.

„Já jsem vám to neřekl? Súrdás byl slepý.“

Na poslední hodině mistr Salíma chválí, jak perfektně zvládl jednu ze Súrdásových písní. Já jsem ale podrážděný a nervózní. To, co jsem se dozvěděl od Mamanových žebráčků, se mi vůbec nelíbí. I když v jistém smyslu jsme všichni dětmi podřadnějšího boha, mám pocit, že Mamanovi svěřenci jsou na tom obzvlášť špatně.

Do místnosti vejde Punnús a chce s mistrem mluvit. Po krátkém rozhovoru vytáhne peněženku, odpočítá z ní několik bankovek a podá mu je. Učitel si je s díky zastrčí do přední kapsy kurty. Potom spolu odejdou, takže zůstaneme se Salímem u harmonia sami.

„Já neměl z Dillí odjíždět,“ řeknu Salímovi. „Z tebe se tu aspoň stal dobrý zpěvák, ale mně to nepřineslo vůbec nic.“

V té chvíli si všimnu, že na podlaze leží stovka. Zřejmě Punnúsovi vypadla, když mistrovi platil. Chci ji strčit do kapsy, ale Salím mi ji vytrhne a trvá na tom, že ji musíme vrátit. Jdeme tedy do místnosti, kterou Maman občas používá jako kancelář a normálně tam vysedávají Punnús s Mustafou.

Když se přiblížíme ke dveřím, uslyšíme zevnitř hlasy. Patří Mamanovi a Punnúsovi.

„Tak copak těm dvěma mistránek říká? Chce za ty hodiny čím dal víc.“

„Povídal, že starší je na nic, zato ten malej je vynikající. Tak talentovanýho kluka prej v životě neučil.“

„Takže myslíš, že by mohl nosit aspoň tři stovky?“

„To minimálně. Zpívá jako slavík. A ten kukuč? Tomu nikdo neodolá. Já bych ho tipoval klidně na čtyři pět stovek. Hotovej zlatej důl, Mamane.“

„A ten druhej? Ten vysokej?“

„Na tom nesejde. Bude se prostě muset otáčet, parchant. Buď denně dovalí stovku, nebo zůstane o hladu.“

„No dobrá. Od příštího týdne začnou jezdit. Dneska je zmákneme. Po večeři.“

Když to slyším, zamrazí mě v zádech. Popadnu Salíma za ruku a odtáhnu ho do našeho pokoje. Z toho, co si ti dva vykládali, není vůbec moudrý, ale já už začínám rozumět.

„Musíme odtud zmizet, Salíme. Hned.“

„Ale proč?“

„Protože dneska po večeři se nám chystají provést strašlivou věc.“

„Já to nechápu.“

„Ale já už ano. Víš, proč jsme se museli učit Súrdásovy bhadžany?“

„No protože to byl veliký básník.“

„Kdepak. Protože byl slepý. A takhle máme dneska večer skončit i my, abychom pak mohli žebrat po vlacích. Já myslím, že Maman a jeho lidi všechny zdejší kluky zmrzačili.“

Taková krutost je ale nad Salímovo chápání. Chce tu zůstat.

„Uteč sám,“ navrhuje. „Bez tebe nemůžu.“

„Proč?“

„Protože jednak jsem tvůj anděl strážný, jednak jsme akce dva v jednom.“

Salím mě obejme. Vytáhnu z kapsy svou rupku pro štěstí. „Podívej, ty věříš na osud, viď? Tak ať to rozhodne náhoda. Hodíme si mincí. Když padne klas, mizíme, když lev, zůstaneme. Jsi pro?“

Přikývne a já hodím. Padne klas.

Salím už sice souhlasí, že musíme pryč, ale pořád má plno pochybností. „Co si počneme? Neznáme tu živou duši. Kam půjdeme?“

„Nedělej si starosti. Pamatuješ na Nílimu Kumáríovou? Na tu herečku, co nám o ní vyprávěl Rádhé? Hledá přece pomocníka do domácnosti. Mám její adresu a taky vím, kterým vlakem se tam dostaneme.“

„A co kdybychom šli na policii?“

„Zbláznil ses? Copak nepamatuješ na Dillí? To ses opravdu nepoučil? Policii se musíš za všech okolností vyhýbat. Na to nezapomínej!“

Jsme v suterénní koupelně. V uších nám zní pravidelný rytmus vody odkapávající z netěsnícího kohoutku do plechového umyvadla. Salím mi stojí na ramenou a pokouší se nožem uvolnit šrouby u drátěné mřížky na okně. „Dělej,“ procedím skrz zaťaté zuby.

Seshora je slyšet, jak nám Mamanovy gorily dupou po pokoji, otvírají skříně a zásuvky, hulákají a nadávají. Pak se roztříští jakási láhev a cinkot skla nám na nervy napjaté k prasknutí zabrnká ještě víc. Vystrašený Salím rychle, přerývaně dýchá a mně buší srdce jako zvon. Ozvou se blížící se kroky.

„Už jen jeden,“ supí Salím. „Ale zasekl se. Nejsem si jistý, jestli se mi ho podaří odšroubovat.“

„Zkoušej to, snaž se…Prosím tě!“ naléhám. „Nebo je s námi konec.“

Salím se na šroub vrhne s novou vervou a konečně uspěje. Potom všechny čtyři šrouby vytáhne a drátěnou síť sundá. Palmy venku se pohupují v lehkém vánku. Otvor je dost těsný, ale Salím se jím protáhne a ve chvíli, kdy se Mamanovi pohůnkové pouštějí po schodech do suterénu, mě chytne za ruku a pomůže mi ven. Vyškrábeme se na velikou hromadu štěrku a stavebního rumu. Ztěžka popadáme dech a funíme jako lokomotivy. Nad hlavou nám svítí měsíc v úplňku a všude panuje ticho. Zhluboka lapáme do plic čerstvý vzduch. Voní kokosem.

Sedíme v příměstském vlaku, který spojuje Górégáon s centrem obrovského lidského mraveniště zvaného Mumbaj. Je pozdě večer, a tak je vagon poloprázdný. Kromě nás tu sedí jen pár dalších lidí. Čtou si noviny, hrají karty, kritizují vládu a pouštějí větry. Potom se objeví prodavač s plastovým chladicím boxem plným lahviček s barevnými limonádami. „Cola, Fanta, Thums Up, Limca, 7 Up!“ vyvolává pisklavě. Zřejmě je má dobře vychlazené, protože na skle stojí drobné kapičky vody. Salím po lahvích zašilhá a olízne si okoralé rty. Pak si sáhne na náprsní kapsu a pro jistotu ji lehce poplácá. Prodavač se na něj s nadějí v očích podívá, ale když Salím zavrtí hlavou, jde dál.

Brzy přijde další prodavač, vousatý stařík s kulatými brejličkami. Na krku mu visí veliký tác se zrezivělými plechovkami, lahvičkami z kouřového skla a malými sáčky, které obsahují zkroucené kořínky, sušené lístky, prášky a semena. „Jsem Jusúf Fahim, potulný hakim,“ oznámí. „Mám tu lék na každou nemoc od rakoviny až po obyčejnou zácpu, stačí jen říct.“ Má ovšem smůlu. Žádný nemocný s námi nejede, a tak se brzy vypaří a zbude po něm jen štiplavá vůně kurkumy a zázvoru.

Za oknem ubíhají světla. Vlak projíždí nekonečným předměstím se sportovišti a řadami přízemních domků. Občas v nich na okamžik zahlédneme lidi, kteří sedí u televize, večeří nebo rozestýlají. Když do středu města zbývají už jenom dvě stanice, ozvou se z konce vagonu šouravé kroky.

Před námi se objeví malý asi sedmiletý nebo osmiletý pod-vyživený kluk v modrém tričku a špinavých krátkých kalhotách. Opírá se o hůl a v rukou drží ektaru. Neznáme ho, takže od Mamana nebude.

Asi tři metry od nás se zastaví a začne zvučně zpívat Suniré maine nirbal ké Balarám. Je to jedna ze Súrdásových nejslavnějších básní, ve které se říká: „Slyšel jsem, že Kršna přichází slabým ku pomoci.“

Zatímco se zpěváčkův melodický hlas rozléhá po vagoně, krčíme se na sedadle, před očima Mamanovy chovance Rádžua, Rádhéa, Ašóka a Múléa. Salím se na mě tlačí a já se tisknu co nejhlouběji do rohu. Zpěváček nás ale vyhmátne jako radar a otočí k nám hlavu. Připadá nám, že jeho nevidoucí oči na nás hledí s výčitkou. Než dozpívá, uplyne pět mučivých minut. Nakonec vytáhne misku a prosí o almužnu. To už je ve vagoně jenom hrstka cestujících a žádný se ani nenamáhá předstírat, že hledá drobné.

Když se žebráček s nataženou rukou chystá projít kolem nás, Salím vyndá cosi z kapsy, sevře to v pěsti a vrhne na mě provinilý pohled. Já beze slova přikývnu, a tak s bolestným výrazem rozevře ruku nad chlapcovou nataženou miskou a pustí do ní zmačkanou storupiovku.

* * *

Smita se mimoděk zachvěje. „Nemůžu uvěřit, že ještě dneska existují lidé, kteří na nevinných dětech páchají takové hrozné krutosti.“

„Je to smutné, ale je to tak. Kdybychom se Salímem tehdy večer neutekli, možná bychom dneska zpívali po vlacích stejně jako ten slepý kluk.“

„Práci u Nílimy Kumáríové jste dostal?“

„Ano.“

„A co Salím?“

„Tomu zaplatila malou místnost v jednom ghátkóparském čólu.“

„Podle toho, co jste mi říkal naposledy, jste pracoval ve slévárně a v čólu jste bydlel taky.“

„Ale až potom, co jsem od Nílimy odešel, nebo spíš potom, co ona opustila mě.“

„Jak to myslíte?“

„To se brzy dozvíte.“

Smita potřese hlavou a zmáčkne tlačítko na ovladači.

Prém Kumár se otočí do kamery. „Teď před sebou máme otázku číslo čtyři za deset tisíc rupií. Je také jednoduchá, ovšem jen pro toho, kdo ovládá tradiční chvalozpěvy. Pan Thomas nám řekl, že je obeznámen se všemi náboženskými vírami, a tak musíme doufat, že to platí i o bhadžanech.“ Obrátí se ke mně. „Můžeme začít?“

„Ano.“

„Otázka číslo čtyři tedy zní: Slepý básník Súrdás byl vyznavačem za a) Rámy, za b) Kršny, za c) Sivy nebo za d) Bráhmy?“

Zazní hudba.

„Je to b. Kršny.“

„Jste si absolutně, na sto procent jistý?“

„Ano.“

Bubny začnou vířit a zní stále silněji, až se rozsvítí panel se správnou odpovědí.

„Absolutně, stoprocentně správně! Právě jste získal deset tisíc rupií!“ zvolá Kumár. Obecenstvo začne tleskat. Prém Kumár se usmívá, ale já zůstávám vážný.

50 000 JAK SE MLUVÍ AUSTRALSKY

„Prosil bych vaše jméno, pohlaví a věk, pane,“ zaševelí nesměle sčítací komisař. Na nose má brýle s černými obroučkami a tlustými skly, v jedné ruce drží svazek formulářů, druhá si nervózně pohrává s modrým fixem.

Plukovník Taylor se zatváří podrážděně, ale vyhoví mu a začne ze sebe požadované informace rychle sypat. Na sobě má lněný oblek krémové barvy. Obleky nosí pořád, ať je léto, nebo zima, a protože je vysoký, moc mu sluší. Má oválný rudolící obličej, silný prošedivělý knírek, tenké rty a světlé, z čela sčesané vlasy. Celá rodina stojí se sloužícími na verandě, jako by se chystala pózovat na skupinové fotografii. „No dobře. Já jsem plukovník Charles Taylor, pohlaví mužské, věk šestačtyřicet. Tohle je moje manželka Rebecca Taylorová, pohlaví ženské, věk čtyřicet čtyři,“ ukáže na paní Taylorovou, štíhlou blondýnu v dlouhé sukni. „Toto je náš syn Roy, pohlaví mužské, patnáct let.“ Hubený čahoun Roy ve vybledlých značkových džínách, tričku a teniskách si hraje s mobilem. „A zde je naše dcera Maggie, pohlaví ženské, sedmnáct let.“ Maggie tak vysoká není, zato je moc hezká. Má kulatou tvář, modré oči, plavé vlasy a na sobě hodně krátkou sukýnku.

Plukovník Taylor se napřímí a zvýší hlas. „Jsem vojenský atašé Australského svazu, jinými slovy diplomat, takže si nás zapisovat nemusíte. Do seznamů byste si měl zanést jedině naše služebnictvo. Tamhle u vrat je Bhagvatí. Pracuje u nás jako řidič a zahradník, je pohlaví mužského, věk dvaapadesát. Dále máme služebnou Sántí, pohlaví ženské, myslím, že jí je osmnáct, ale teď zrovna není doma. Toto je náš kuchař Rámu, pohlaví mužské, dvacet pět let a tady je Thomas, pohlaví mužské, čtrnáct let. Stačí?“

„Bohužel ne, pane. Budu jim muset položit několik otázek. Tentokrát se při sčítání musí vyplňovat dlouhý dotazník, ve kterém se zjišťují i nejrůznější další skutečnosti, například který televizní program sledujete, co jíte, kde všude jste byl, a dokonce…“ Komisař se na okamžik odmlčí, potom se ušklíbne. „Jak často máte pohlavní styk.“

„Thomas ani Rámu by s touhle hloupostí neměli ztrácet čas, Charlesi,“ pošeptá paní Taylorová manželovi. „Nemůžeš se toho otravy nějak zbavit?“

Plukovník vytáhne z kapsy krabičku cigaret. „Podívejte, milý pane, ten váš dotazník je jenom zbytečné zdržování. Co kdybych vám dal tyhle marlborky a vy byste šel o dům dál? Když vynecháte čtyři lidi, určitě se nic nestane.“

Sčítací komisař pohlédne na krabičku a olízne si rty. „No… jste sice velmi laskav, ale já nekouřím, pane. Pokud by se ovšem našla nějaká dvanáctiletá whisky, milerád vyhovím. Jestli nemáte, tříletá bude taky dobrá. Koneckonců, co na tom, jestli je v oceánu o čtyři kapky víc nebo míň? Čtyři lidi z miliardy přece nikomu chybět nebudou!“ Nervózně se zasměje.

Plukovník Taylor se na něj zamračí, odpochoduje do salonu a vrátí se s lahví Johnnyho Walkera. Je to tříletá Red Label. „Tady máte. Teď zmizte, a ne abyste nás ještě někdy obtěžoval.“

Sčítací komisař zasalutuje. „Bez obav, pane. Slibuju, že mě tu deset let neuvidíte.“ Otočí se a radostně odejde.

Paní Taylorová se také tváří nadmíru spokojeně. „Pakáž indická,“ zavrtí s úsměvem hlavou. „Za láhev whisky tu každý udělá všechno na světě.“

Bhagvatí u vrat se okamžitě začne culit. Nemá sice ponětí, o čem je řeč, ale když se pán a paní usmívají, šklebí se taky. Totéž platí o Rámuovi. Tomu stačí vidět Maggii v minisukni a je hned v sedmém nebi.

Jediný, kdo se neusmívá, jsem já. Sice moc dobře vím, že správný sluha má být neviditelný a při večírcích nebo rodinných oslavách musí splývat s nábytkem, jenomže když vás neberou na vědomí ani při sčítání lidu, tak to už je k vzteku. A taky mě rozčiluje, jak se Taylorovi nafoukaně vyjadřují o nás Indech. Za tu dobu, co u nich pracuju, jsem slovo „pakáž“ slyšel aspoň padesátkrát a pokaždé mě to vytočilo. Uznávám, že tady pošťáci, elektrikáři, opraváři telefonů, strážníci, a jak se teď ukázalo, i sčítací komisaři mají slabost pro chlast, ale to ještě neznamená, že jsme takoví všichni. Rád bych to paní Taylorové vysvětlil, ale je mi jasné, že to neudělám. Když bydlíte v dillíské nóbl čtvrti v pěkném domě, dostáváte tři teplá jídla denně a k tomu ještě měsíc co měsíc patnáct set rupií, slyšíte dobře, celých patnáct stovek, rychle pochopíte, že někdy je lepší hrdost spolknout. A když se sáhib s mémsáhib usmívají, vyplatí se brát si z nich příklad.

Ale abych byl k Taylorovým spravedlivý, musím přiznat, že se ke mně zachovali moc hezky. Když se vám jednoho dne na prahu zjeví kluk, který právě dorazil z Mumbaje, asi ho jen tak z fleku nezaměstnáte. A já kromě toho ani neměl nejlepší doporučení. Plukovník Waugh byl sice opravdu Taylorovým předchůdcem, jenomže ve funkci se od jeho dob vystřídali dva další lidé. A protože Taylorovi byli anglikáni, otec Timothy pro ně jako katolík nemusel být směrodatný. Ale měl jsem obrovské štěstí, že zrovna naléhavě potřebovali sluhu, jelikož toho předchozího vyrazili.

Za těch patnáct měsíců, co u nich pracuju, jich propustili dalších pět. A to jenom proto, že plukovník Taylor ví všechno, co se kde šustne. Má podobné schopnosti jako Bůh všemohoucí na nebesích. Když zahradník Džagdiš ukradl z kůlny umělé hnojivo, v tu ránu to poznal. Chcete vědět výsledek? Zahradník se musel hned druhý den pakovat. Služebná Šíla sebrala paní Taylorové z pokoje náramek, plukovník se toho okamžitě domákl a nazítří letěla. Kuchař Rádžu si v noci otevřel domácí bar a upil z jedné láhve trochu whisky. A ráno? Výprask a vyhazov. Nový kuchař Adžaj vykoumal, jak Taylorovy okrást, a zmínil se o tom po telefonu kamarádovi. Jestlipak uhádnete, jak to dopadlo? Druhý den si pro něj přijela policie a toho kámoše sebrala taky. A jak skončila služebná Basantí, když si zkusila Maggiiny šaty? No jasně, druhý den ji vyrazili. Jak to plukovník Taylor dělá, že se dozví i to, u čeho osobně není a co se odehrává za zavřenými dveřmi, uprostřed hluboké noci nebo po telefonu, to vážně nechápu.

Já jsem jediný, koho nevyhodil. Přiznávám, že i já mám občas chuť sebrat drobné, co paní Taylorová nechává povalovat na toaletním stolku, nebo si z ledničky vzít tabulku lahodné švýcarské čokolády, ale vždycky odolám. Jednak si uvědomuju, že plukovník Taylor ví absolutně všechno, a navíc mi celá rodina důvěřuje. Mimo jiné taky díky mému křesťanskému jménu a znalosti angličtiny. Kromě Sántí, kterou přijali před dvěma měsíci, jsem jediný sluha, kterému dovolují pohybovat se po celém domě, jak se mu zlíbí. Můžu do všech ložnic, smím se dívat na televizi a někdy hrát s Royem v obýváku na nintendu. Ale ani já nesmím do pánovy pracovny, které se říká studovna. Je to malá místnost hned vedle ložnice. Vedou do ní bytelné dřevěné, hnědě natřené dveře, na nichž je silná železná mříž se třemi zámky, dvěma normálními vložkovými a jedním speciálním visacím. Ten má zlatou barvu a je na něm nápis YALE, ARMOURED, BORON SHACKLE, což znamená, že má pancéřované pouzdro a třmen z borové oceli. Hned vedle visí na stěně malá krabička s tlačítky 0 až 9 a obrázkem lebky se zkříženými hnáty. Je to ovládací elektronika, která zámek odblokuje jenom po vymačkání správného kódu. Pokud by se ho někdo pokoušel otevřít násilím, dostane ránu elektrickým proudem o síle 440 voltů. Jestliže je místnost zamčená, svítí na panelu maličké červené světýlko. Zelené signalizuje, že je tam plukovník Taylor. Kromě něj nikdo jiný dovnitř nesmí, dokonce ani manželka a děti.

U Taylorových jsem zapomněl na příšerné zážitky z Mumbaje a z pana Sántaráma a Nílimy Kumáríové se stala jen jakási trochu bolestná blednoucí vzpomínka. Ale prvních pár měsíců jsem žil v ustavičné hrůze, a kdykoli se za plotem objevilo policejní auto s blikajícím červeným majáčkem, přikrčil jsem se strachy. Připadal jsem si jako štvané zvíře a dlouho trvalo, než mě ten pocit začal opouštět. Často jsem myslel na Gudíju a přemítal, co se s ní stalo, jenomže uchovávat v hlavě jméno, se kterým si nemůžete spojit žádnou tvář, je dost těžké, a tak i Gudíja nakonec zmizela v popelnici minulosti. Na Salíma jsem však zapomenout nedokázal. Mučily mě výčitky, že jsem ho nechal na holičkách, a v duchu jsem se ptal, jak asi žije a jestli ještě pořád pracuje jako dabbavála. Ale nešel jsem za ním, protože jsem se bál, že mě stále hledá policie.

Ve službě jsem se naučil grilovat a dělat fondue a stal se ze mě expert na nejrůznější míchané drinky. Zjistil jsem, jak chutnají klokaní steaky a knedlíčky z krokodýlího masa dovezené přímo z Canberry. Oblíbil jsem si ragby, tenis a zvláštní australskou verzi fotbalu, které Australané říkají footy. Dívám se na ni s Royem. Ale s australskou angličtinou mám potíže pořád, takže ji každý večer v pokoji trénuju. „Kámo helej, co se takhlenc kolem vosmej juknout k Bráněj Indie?“ mumlám si a pak se vždycky rozesměju.

Moc rád doprovázím paní Taylorovou po nákupech. Skoro všechno, co rodině dává na stůl, si objednává z Austrálie, ale občas s ní chodím po nejdražších obchodech pro lahůdky importované až z Evropy, třeba pro španělské chorizo a červené čili papričky v olivovém oleji nebo francouzský rokfór a nakládané cornichonky. A vůbec nejlepší je, když vezme Maggii a Roye do nákupního centra Kids Mart. To je největší dětský obchodní dům na celé zeměkouli a dá se tam koupit absolutně všechno, od šatstva a hraček až po kola a kazety. Zatímco si Maggie a Roy vybírají trička a džíny, já se pěkně vozím na kolotoči, za který se tu nic neplatí.

Roy s Maggií dostávají každý měsíc časopis, který se jmenuje Australian Geographic a podle mě je nejlepší na světě. Na každé stránce jsou fotky nejúchvatnějších míst, jaká si dovedete představit, a všechna jsou v Austrálii. Obrázky ukazují rozlehlé pláže se zlatavým pískem, ostrovy s pobřežím lemovaným nádhernými palmami, moře hemžící se velrybami a žraloky, města se spoustou mrakodrapů, sopky chrlící smrtonosnou lávu a zasněžené vrcholky hor, pod nimiž leží líbezná zelená údolí. Je mi teprve čtrnáct, ale jediné, co bych chtěl v životě vidět, jsou všechna ta nádherná místa. Jestli se do Queenslandu, Tasmánie a na Velký korálový útes podívám, můžu klidně umřít.

Celkem vzato se u Taylorových mám velice dobře, protože se nepředřu. Na rozdíl od domu Nílimy Kumáríové, kde jsem byl jediný sluha, jsou tady ještě tři další, takže se o práci dělíme. Rámu je kuchař a má na starosti všechno, co souvisí s kuchyní. Šántí stele a pere prádlo. Já mám za úkol jenom luxovat a uklízet. Občas taky leštím stříbrné příbory, urovnávám knihy v plukovníkově knihovně a pomáhám Bhagvatímu se stříháním živých plotů. Všichni bydlíme v křídle pro služebnictvo, kde máme vyhrazený jeden velký pokoj a dva malé. V tom velkém žije Bhagvatí se ženou a synem, jeden z malých patří Sántí a my s Rámuem obýváme druhý. Je tam patrová palanda a já spím nahoře.

Rámu je bezva. K Taylorovým nastoupil před čtyřmi měsíci jako kuchař a vaří skvěle. Francouzskou kuchyni má v malíku, protože předtím pracoval u nějaké francouzské rodiny. Umí třeba gâteau de saumon, crèpes suzette a cervelle au gratin, po kterém se můžu utlouct. Má pěknou postavu, a pokud pominete jizvy po neštovicích, taky hezký obličej. Miluje hindské filmy, zejména takové, ve kterých bohatá hrdinka uteče s chudým hrdinou. Myslím, že Šántí je do něj zamilovaná. Kouká na něj tak nějak zvláštně a občas na něj mrkne, jako by s ním koketovala. Jenomže Rámuovi je lhostejná, protože má rád jinou. Musel jsem mu přísahat, že její jméno uchovám v tajnosti, takže prozradit ho opravdu nemůžu, ale snad se smím zmínit, že je to krasavice s plavými vlasy a modrýma očima.

Ačkoli bydlím v křídle pro služebnictvo, Taylorovi se ke mně chovají skoro jako ke členu rodiny. Kdykoli si vyrazí k McDonaldovi, vždycky mi přivezou dětské menu. Když Maggie s Royem hrajou scrabble, nikdy mě nezapomenou přizvat a Roy vždycky chce, ať s ním koukám na kriket (i když musím přiznat, že když Australáci prohrávají, dovede se chovat pěkně hnusně). Z každoroční rodinné dovolené v Austrálii vždycky dostanu nějaký dárek, třeba klíčenku s nápisem I ♥ Sydney nebo tričko s nějakým legračním sloganem. Jejich dobrota mi občas vhání do očí slzy. Když se živím plátkem eidamu nebo se napájím zázvorovou limonádou, nechce se mi věřit, že jsem tentýž sirotek, který před pěti lety ve špinavém děcáku jen nedaleko odtud žvýkal připálené capátí a polykal nechutnou míchanici z dušené zeleniny. Někdy si představuju, že do rodiny skutečně patřím a jmenuju se Ráma Muhammad Taylor. Jenomže když Taylorovi někomu z personálu vynadají, nebo ho dokonce propustí nebo když plukovník začne hrozit prstem a mumlat něco o indické pakáži, vezme můj sen za své a já si připadám jako prašivec, který se zamřížovaným oknem toužebně dívá do světa, kam nikdy nebude patřit.

Ale na něco si přece jen můžu dělat nárok, i když jsem to zatím neviděl ani se toho nedotkl. Je to můj plat. Mám už opravdu hodně. Plukovník se totiž po špatných zkušenostech s řadou sluhů rozhodl, že mi celou mzdu jako nezletilému vyplácet nebude, a dává mi měsíčně jenom padesát rupií, abych měl nějaké kapesné. To ostatní dostanu najednou, až budu od Taylorových odcházet, ale pouze v případě, že se budu celou dobu dobře chovat. Jinak stejně jako Rádžu a Adžaj neuvidím ani vindru. Rámu na rozdíl ode mě plat dostává, celé dva tisíce rupií. Už si z toho dokázal naškudlit osm tisíc a schovává si je v matraci. Já mám jen stovku, ale do malého červeného zápisníčku si zaznamenávám, jak mi ta moje kopička utěšeně roste. K dnešnímu dni to dělá celkem 22 500 rupií. Kdykoli na to bohatství pomyslím, zatočí se mi hlava. V noci pak s ním, že jezdím po všech těch krásných končinách, které vidím v Australian Geographic. To Rámu má vyšší ambice. Chce se oženit s krásnou bílou dívkou, na líbánky jet do Sydney a pořídit si řetězec francouzských restaurací, kde bude servírovat zvěřinu a crème brûlèe.

Přišel místní kabarívála, kterému paní Taylorová prodává staré tiskoviny, jež se v domácnosti za posledního půl roku nashromáždily. Musely stát nejmíň deset tisíc rupií, ale jako sběr mají cenu jen patnáct za kilo. Rámu a já vynášíme před dům těžké stohy listů Times of India, Indian Express, Pioneer a Hindu, taháme srovnané hromady časopisů India Today, Femina, Cosmopolitan a The Australian a vetešník je pečlivě váží. Najednou se objeví Roy. „Co se to tady děje?“ ptá se matky.

„Nic, jen dáváme pryč staré noviny a časopisy.“

„Tak to jo,“ zamumlá Roy a zmizí v domě. Za pět minut vyjde ven, v náručí třicet výtisků Australian Geographic. Údivem mi spadne brada. To je chce prodat? Jak ho něco takového může vůbec napadnout?

Než stačím zaprotestovat, kabarívála je mrskne na špinavou váhu. „Je toho šest kilo, takže vám dám devadesát rupií,“ oznámí Royovi. Ten přikývne a peníze si vezme. Otočím se a běžím do svého pokoje.

Jakmile kabarívála zmizí za brankou, utíkám za ním. „Promiňte, ale paní si to rozmyslela a chce ty časopisy vrátit,“ vyhrknu, když ho na ulici dohoním.

„No to má smůlu,“ pokrčí rameny. „Zaplatil jsem je, takže jsou moje. Je to prvotřídní papír, za který dostanu dobrou cenu.“ Nakonec mu sice musím dát celou stovku, ale všechny výtisky Australian Geographic získám zpátky, takže teď patří mně. Večer si je v pokojíku rozložím a dívám se na ně. Z nádherných obrázků pláží, medúz a humrů, ledňáků a klokanů mi až přecházejí oči. Najednou mi všechna ta exotická místa připadají trochu dosažitelnější. Když teď ty časopisy vlastním, jako bych si mohl dělat aspoň maličký nárok na to, co je v nich zobrazeno.

Ten měsíc dojde ještě k jedné významné události. Satelitní televize Star začne vysílat seriál Lovec špionů, který má v Austrálii obrovský úspěch. Odehrává se v osmdesátých letech a je o australském policejním důstojníkovi jménem Steve Nolan, který chytá vyzvědače. Plukovník Taylor tomu seriálu naprosto propadne. Ačkoli téměř každý podvečer zmizí ve studovně a vynoří se až k večeři, ve středu se vždycky usadí před televizí s třetinkou australského piva Fosters a sleduje, jak Steve Nolan pronásleduje hnusné cizáky, kteří prodávají nejrůznější tajemství jakési ruské organizaci zvané KGB a kterým říká komančové. Mně se ten seriál taky líbí, protože je v něm spousta senzačních honiček v autech, úžasných kaskadérských kousků a neuvěřitelných vymyšleností, jako je například plnicí pero, kterým se dá fotografovat, nebo malý magnetofon, který může střílet. A taky přímo miluju žihadlo, kterým Steve sviští jako blesk ulicemi. Je to jasně červené ferrari.

V létě se u Taylorových pořádají garden party jako na běžícím páse, ale tahle je něco skutečně mimořádného. Koná se totiž na počest nějakého generála, který přijel až z Austrálie, a navíc se má dostavit i australský vysoký komisař, jak se v zemích Společenství národů říká velvyslancům ostatních členských zemí. Rámu, já a pro tentokrát taky Bhagvatí jsme jaksepatří vyšňoření, což znamená, že máme sněhobílé uniformy s kulatými zlatými knoflíky, na rukou bílé bavlněné rukavičky a na nohou černé polobotky. Museli jsme si taky vzít bílé turbany s malými ocásky, jaké nosívají starosvati na tradiční svatbě. Zlobí nás to, protože jsou nám velké, a kromě toho se starosvatům nepodobáme, protože ti jezdí na koních. Vypadáme jen jako nóbl pinglové na nóbl garden party.

Začínají přijíždět hosté a plukovník Taylor ve světlemodrém obleku je vítá na bezvadně zastřiženém trávníku za domem. Rámu má plno práce s grilováním kuřecích, vepřových, rybích a skopových špízů, Bhagvatí roznáší pití na stříbrném tácu a já obsluhuju u baru. Jenom já totiž hostům rozumím, když si řeknou o campari se sodou nebo Bloody Mary. Šántí, která pomáhá v kuchyni, je místo do obvyklého sárí navlečená do elegantní klasické sukně.

Hosté jsou většinou běloši ze zastupitelských úřadů. Indů je tu jen pár. Jsou to vesměs novináři nebo vyšší úředníci z ministerstva obrany. Bílí pijí indické pivo Kingfisher nebo koktejly, Indové jako vždycky vyžadují dvanáctiletou skotskou.

Konverzace se vede po dvou kolejích. Indové mluví o politice a kriketu, kdežto bílí diplomaté a obchodníci propírají služebnictvo a kolegy nebo nadávají na horko.

„To počasí je už absolutně nesnesitelné. Měli bychom dostat volno.“

„Služka nám před pár dny utekla se zahradníkem, a to jsem jim prosím zrovna zvýšila plat.“

„Sehnat tady spolehlivý personál je prostě nad lidské síly. Všichni do jednoho kradou jako straky.“

Příjezd vysokého komisaře v doprovodu elegantního chlapíka, což je ten australský generál, vzbudí všeobecný rozruch. Paní Taylorová je běží přivítat tak dychtivě, že se málem přerazí. Vypukne hromadné líbání a vzájemné tisknutí rukou. Plukovník Taylor se tváří potěšené. Vypadá to, že se garden party vyvede.

Do jedenácti hodin jsou téměř všichni hosté pryč. Zůstávají už jenom tři Indové, dva novináři a jakýsi Džívan Kumár z ministerstva obrany, kteří už Johnnymu Walkerovi utrhli alespoň deset drápků. Paní Taylorová na ně hledí se značnou nevolí. „Opravdu musíš zvát i tuhle novinářskou pakáž, Charlesi?“ obrátí se k manželovi. „Nikdy nevědí, kdy se sluší odejít.“

Plukovník Taylor cosi konejšivě zamumlá. Chlapík z ministerstva obrany, takový tmavý, obtloustlý typ, se zničehonic zvedne a vyrazí k domu. „Můžete na slovíčko, pane Taylore?“ zavolá. Plukovník k němu okamžitě vystartuje.

Už je po půlnoci, ale Rámu ještě nespí. Slyším, jak se na dolní palandě pořád převaluje a hází sebou. „Co je ti? Nemůžeš usnout?“ ptám se.

„Jak bych mohl, když mě moje milovaná tak trápí?“

„Jsi pitomec. Kolikrát jsem ti říkal, abys na ni zapomněl? Dozvědět se to plukovník Taylor, nadělá z tebe fašírku.“

„Pro lásku musí člověk nějaké to riziko podstoupit. Teď alespoň mám něco, co mi ji pořád připomíná.“

„Co je to? Ukaž!“ vybídnu ho a slezu z postele. „Pssst… Jenom když odpřísáhneš, že to nikomu neprozradíš.“

„No dobře, dobře. Na mou duši. Tak ukaž.“ Rámu strčí ruku pod polštář a vytáhne jakýsi červený hadřík. Zaboří do něj nos a zhluboka se nadechne. Ucítím slabý závan parfému.

„No tak, dej to sem!“

Rámu švihne zápěstím, takže látka se rozvine jako vlajka a já koukám, že je to červená podprsenka. Překvapeně se narovnám a praštím se přitom o hranu horní pelesti do hlavy. „Páni! Jak jsi k tomu proboha přišel? To je její? Fakt?“

„Můžeš si ji klidně prohlídnout,“ řekne Rámu a podprsenku mi podá.

Obracím ji v rukou. Je samá krajka a musela stát majlant. U zapínání je malinká bílá nášivka s nápisem Victoria‘s Secret. „Kdo je Victoria?“ ptám se. „Jaká Victoria? Žádnou neznám.“

„Ta podprsenka přece patří nějaké Victorii. Stojí tu její jméno. Tak komu jsi ji sebral?“

Zatváří se nechápavě. „No přece Maggii… Šlohnul jsem jí to z pokoje.“

„Zbláznil ses? Copak nevíš, že k dětem máš zakázáno chodit? Tohle teda schytáš.“

„Hele, slíbils, že to nikomu neřekneš. Takže ani muk!“

Zdvihnu dva prsty, vylezu zpátky do postele a za chvilku už slyším, jak pochrupuje. Vím, že sní o modrooké zlatovlásce. Mně se ale zdá o džípu s blikajícím červeným majáčkem. Jsem přesvědčený, že se Rámu řítí do strašlivého průšvihu, protože plukovník Taylor všechno ví a všechno pozná.

Za dva dny venku skutečně zaskřípou brzdy, před domem zastaví džíp s červeným majáčkem a do salonu rázně vejde policejní inspektor s motoristickými brýlemi na čele. Jmenuje se Tjágí a je to tentýž člověk, co odvezl Adžaje. Teď si přijel pro Rámua. Dva policajti ho taky hned vyvlečou z kuchyně a odvedou k nám do pokoje. Pospíchám za nimi. Prohledají mu postel, najdou peníze, které má schované v matraci, a navíc zpod polštáře vyloví diamantový náhrdelník. I když netuším, jak se tam dostal, vím naprosto bezpečně, že Rámu ho neukradl. Potom se začnou hrabat i v mých věcech, seberou časopisy Australian Geographic, které mám úhledně srovnané v jednom rohu, objeví klíčenky a trička a zpod matrace vytáhnou zmačkanou červenou podprsenku. Nemám nejmenší představu, kde se tam vzala, ale je to ta samá, co Rámu sebral Maggii z pokoje.

Před Taylorovy mě předvedou jako těžkého zločince. „Tvrdil jste, že váš kuchař je zloděj, sáhibe, a my u něj v posteli skutečně našli diamantový náhrdelník se spoustou peněz. Ale podívejte, co měl u sebe ten druhej parchant! Jednak haldu časopisů, kterou musel ukrást vašim dětem –“ Inspektor hodí na podlahu štos Australian Geographic. „Ale kromě toho jsme objevili i tohle!“ zamává podprsenkou jako vlaječkou.

Maggie se rozpláče, Rámu vypadá na omdlení a plukovníku Taylorovi vzplanou oči vražedným vztekem.

„No tohle! Tak ty taky, Thomasi?“ vykřikne ohromená paní Taylorová. Pak se na mě rozzuřeně vrhne a začne mě fackovat. „Pakáž indická, zatracená,“ vykřikuje. „Všichni jste jenom banda budižkničemů a nevděčníků! My vás krmíme a šatíme, a vy? Ukradnete všechno, co vám přijde pod ruku!“

Plukovník Taylor se mě zastane. „Počkej, nech ho,“ zarazí manželku. „Thomas nic neudělal. Všechno mu to do postele strčil ten syčák Rámu. Věř mi, já to vím.“

Mám štěstí, že je plukovník Taylor vševědoucí, protože jinak bych dopadl moc špatně. Časopisy dostanu zpátky, ale queenslandské pláže ani tasmánská příroda mě už moc nezajímají. Rámu s pláčem přizná, že podprsenku skutečně vzal, ale pokud jde o náhrdelník, vinu vehementně popírá a svaluje ji na Šántí. Není mu to nic platné. Inspektor ho stejně posadí do džípu a odveze si ho i s láhví dvanáctileté skotské. Při odchodu se široce usmívá. „Mockrát děkuju, sáhibe. Kdykoli budete něco potřebovat, stačí zvednout telefon. Je mi ctí, že vám můžu být k službám. Tady vám nechám vizitku.“

Plukovník Taylor si ji bezmyšlenkovitě vezme a položí ji na stolek v saloně.

V domě je veselo, protože rodiče opatřili Maggii pejska. Plukovník ho přivede na vodítku. Je malý a chlupatý, má maličký vlhký čumáček a dlouhý ocásek. Vypadá jako plyšová hračka. Nedovede ani pořádně štěkat, jenom tak ňafá. Maggie říká, že je to lhasa apso. Pojmenuje ho Rex.

Domácnost už je zase vzhůru nohama. Dorazil totiž nový kuchař. Jmenuje se Džaj a neumí ani polovinu toho, co Rámu. O francouzské kuchyni nemá ani páru a pochybuj u, že au gratin umí třeba jen vyslovit. Místo ale dostane, protože je to zralý ženatý člověk. Jeho manželka a dvě dcery bydlí v nějaké vesnici kousek od města. Z toho, že se budu muset znova dělit o pokoj, nejsem dvakrát nadšený. Líbilo se mi, že mám palandu sám pro sebe, můžu postele střídat a někdy spát nahoře, jindy zase dole.

Džaj se mi od prvního okamžiku nelíbí. Má uhýbavý pohled a navzdory zákazu v pokoji tajně kouří. A ke mně se chová, jako bych byl něco míň než on. „Co je tvůj životní cíl?“ vyptává se mě jako učitel z děcáku.

„Koupit si ferrari,“ zalžu. „A váš?“

Džaj si zapálí další cigaretu a vypustí několik kroužků.

„Rád bych si otevřel autoservis, ale to něco stojí. Mám pra-chatýho kamaráda, jmenuje se Amar, a ten mi slíbil, že když dám dohromady sto padesát tisíc, zbytek mi půjčí. Co myslíš, kolik může mít tahle firangí famílie v baráku?“

Neodpovím. Koukám, že Džaj se hned od nástupu těší, jak to tady vybílí. Jenomže nemá zdání, co všechno plukovník Taylor umí, a tak brzo zjistí, že se přepočítal.

Plukovník Taylor chodí Rexe brzy ráno věnčit do nedalekých Lódhijských zahrad. Pak ale dillíský magistrát vydá nařízení, že majitelé jsou povinni po psech uklízet, jinak je čeká mastná pokuta, takže ho musím doprovázet a dělat Rexovi počišťovače. Leze mi to pěkně krkem. No jen si zkuste představit, že byste měli o půl šesté vstát a běhat s lopatkou a pytlíkem za nějakým hnusným bláznivým čoklem, co každou chvíli udělá šišku. Jinak se mi ale v parku líbí. Všude je spousta zeleně a uprostřed stojí rozpadající se starobylá mešita, která se jmenuje Bará Gumbad. Po ránu sem kvůli fyzičce chodí dost lidí. Spousta jich běhá, ale jsou tu k vidění i tlusté báby, které cvičí jógu, a mladé anorektičky při aerobiku. Časem si všimnu, že zatímco po Rexovi uklízím, plukovník Taylor občas někam nadlouho zmizí. Vrtá mi to hlavou, a tak jednou ráno nechám psa bez dozoru a vydám se za jeho pánem. Projde kolem mešity, zamíří k hustému mlází a tam se zastaví. Schovám se tedy za keř a čekám, co bude. Pak uvidím, jak se zdraví s tím člověkem z ministerstva obrany, který k nám tehdy přišel na garden party.

„Víte, že jsem vás včera večer sledoval, pane Kumáre? Od vašeho domu v South Ex až k té cukrárně. Neměl jste o tom sebemenší tušení,“ říká plukovník Taylor.

Džívan Kumár je celý nesvůj. Silně se potí a tváří se zkroušeně. „To mě moc mrzí, sáhibe. Budu si dávat větší pozor. Vím, že by nás nikdo neměl vidět pohromadě.“

„To je samozřejmé, pane Kumáre. Pokud byste i nadále zanedbával bezpečnostní pravidla, museli bychom s osobními schůzkami skončit. Přitom je to tak jednoduché! Stačí si pamatovat, že zet es znamená zet es.“

„Zet es znamená zet es?“

„Jistě. Zmátnout stopy znamená ztratit stín. Je to jasné jak facka. K cíli nesmíte nikdy přímo. Měňte směr i auta, berte to přes krámy s více vchody a východy, prostě dělejte všechno, abyste co nejvíc zmátl každého, kdo by vás snad sledoval. Zkomplikujte mu úkol natolik, aby to vzdal.“

„Ano, pane plukovníku, budu si to pamatovat. Jinak mám pro vás dobré zprávy. Myslím, že vám konečně můžu opatřit, co po mně chcete. Sejdeme se v pátek čtrnáctého na parkovišti za Balsons v South Ex. Tou dobou tam obvykle není ani noha. Souhlasíte?“

„Ano.“

Jakmile se ti dva rozloučí, utíkám zpátky, abych byl u Rexe dřív, než se plukovník Taylor vrátí.

V pátek čtrnáctého mám celý den oči na stopkách a špicuju uši. Plukovník Taylor hned ráno manželce oznámí: „Miláčku, dneska přijdu později. Náš nový obchodní atašé McGill mě požádal, abych mu po práci ukázal město, tak na mě s večeří nečekej.“

„Dobře. Já stejně nebudu doma. Manželka vysokého komisaře mě pozvala na bridž,“ odpoví paní Taylorová.

Je mi to jasné. Pročpak jí plukovník neřekne, co má opravdu v plánu? Moje mínění o něm dostane povážlivou trhlinu a jeho manželky je mi upřímně líto.

Po Rámuovi se do průšvihu dostane Roy. Plukovník Taylor ho totiž načapá, jak ve svém pokoji líbá Šántí. Ta se při památce nebožky matky zapřísahá, že spolu nic nemají, bábá Roy ji políbil poprvé, a ještě ke všemu úplnou náhodou. Jenže jí to pochopitelně není nic platné a čeká ji okamžitý vyhazov. Ale mzdu jí dají. Roy pravděpodobně dostane výprask, že se zahazuje s „indickou pakáží“, a navíc mu za trest zarazí nákupy v Kids Martu. Řeknu si, že jistota je jistota, a tak si Maggie na úklid v pokoji nějakých deset dní počká.

Kdybych tam chodil dál, mohl jsem ji pravděpodobně zachránit, ale takhle má za necelých čtrnáct dní po Royovi pro změnu malér zase ona. Vševědoucí totiž získá nezvratný důkaz, že u sebe navzdory přísnému zákazu kouří. Maggie obvinění odmítá, jenomže otec jí jako předměty doličné předloží jednak karton cigaret, který objevil ve skříni, jednak několik špačků, jež zapomněla vyhodit. Takže s Kids Martem má taky utrum.

Možná tomu nebudete věřit, ale za dva měsíce plukovník Taylor při podvádění přistihne dalšího člena rodiny, tentokrát dokonce manželku. Zjistí totiž, že má poměr s kýmsi z diplomatického sboru. „Ty kurvo jedna!“ řve na ni v ložnici. „Já tě zabiju! Tebe i toho tvýho chudáčka!“ Uslyším plesknutí a po něm třesk, jako když se rozbije váza nebo nějaký jiný skleněný předmět. Večer paní Taylorová nepřijde ke stolu a Maggie s Royem se snaží držet od otce co nejdál. Je mi paní Taylorové líto. Vůbec netuší, že její manžel má sám máslo na hlavě. Mohl bych jí prozradit, že se schází na opuštěných parkovištích s Džívanem Kumárem, ale kdo bydlí ve skleníku, nesmí házet kameny. Pořád se bojím, kdy se vševědoucí domákne, že jsem strčil do pana Šántaráma, a vůbec mám strach, že o mně ví věci, o kterých nemám tušení ani já sám.

Celou dobu, o níž tu vyprávím, mi Džaj hrozně leze na nervy. Vaří pořád hůř. Pečené dělá čím dál vypečenější, už z vůně jeho kari se člověku obrací žaludek a minutky si klidně odpustí i Rex. A to ani nemluvím o tom, jak mě pořád otravuje řečmi o té své pitomé garáži a sto padesáti tisících, které na ni potřebuje. Zrovna dospěju k rozhodnutí, že si na něj budu stěžovat, když v rodině dojde ke smutné události. Plukovníku Taylorovi umře matka, kterou nechal doma v Adelaide. Všichni jsou z toho celí pryč a poprvé je vidět, že i tvrdý voják má srdce jako člověk. „Na týden odjíždíme. Rezidence zůstane zavřená, takže na jídlo budete muset s Thomasem chodit ven,“ oznámí zlomeným hlasem Džajovi. Maggie s Royem hlasitě pláčou, paní Taylorová má červené oči, Bhagvatí pochopitelně taky slzí, a dokonce i já vidím trochu rozmazaně. Jen Džaj se v kuchyni poťouchle usmívá.

Tu noc se vloupá Taylorovým do domu. Do dětských pokojů ani do ložnice nejde, ale zamíří rovnou ke studovně. Nejdřív vypne hlavní přívod proudu, potom zkratuje samostatně napájený panel elektronického zabezpečení a motorovou pilou uřízne visací zámek. Nakonec otevře železnou mříž a kopnutím rozrazí dřevěné dveře.

Já to zjistím až ve tři ráno, kdy mě vzbudí zuřivý křik. Ve studovně najdu Džaje, jak mlátí hlavou o zeď. „Psi prašiví, žijou si jako prasata v žitě, ale v baráku nemají ani chlup!“

V hlavě mi zazní poplašný signál. Vševědoucí je sice na pohřbu nějakých deset tisíc mil daleko, ale je mi jasné, že se o Džajově podrazu dozví. A o mně si bude myslet, že jsem mu pomáhal.

„Džaji! Cos to udělal, ty pitomče?“ zaječím.

„Jenom to, kvůli čemu jsem sem přišel. Já jsem totiž lupič, Thomasi. Odkroutil jsem si osm let v Tiháru. Myslel jsem, že když to tady ten hajzl má takhle zabezpečený, musí tu schovávat minimálně rodinný šperky. Ale není tady ani hovno. Půl roku v hajzlu. Takže nahodím zpátky elektriku a mizím. Z obýváku si vezmu video a minivěž. Není to sice nic moc, ale mám svou čest a s prázdnou odejít nemůžu. Kdybys chtěl, tak si taky k něčemu pomoz. Ale jestli zavoláš policajty, zpřelámu ti všechny kosti.“

Když odejde, trochu se po místnosti porozhlédnu. Je tu plno podivuhodných věcí. Mikrofony připomínající miniaturní slunečnice a mrňavé fotoaparáty, které vypadají jako oční bulvy vydloubnuté z důlků. Bloky s nápisem Šifry, které jsou plné nějakých nesmyslných kombinací číslic a písmen, ale taky knihy, jako Umění špionáže, Základy efektivní kontraspionáze a Jak odhalit nepřátelského agenta. Kromě toho tu leží spousta papírů s razítky PŘÍSNĚ TAJNÉ a DŮVĚRNÝ MATERIÁL, různé plánky, jeden s poznámkou Tlaková nádoba jaderného reaktoru nejnovější konstrukce, další s nápisem Schematické nákresy ponorek. Nakonec objevím zásuvku plnou miniaturních videokazet. Jsou označené štítky a seřazené podle abecedy. Adžaj, Bhagvatí, VK, Džívan, Jones, Maggie, McGill, Rádz, Raméš, Rebecca, Roy, Šántí, Stuart. Jako poslední Thomas. Úplně vzadu ve druhé zásuvce najdu přenosný videopřehrávač. Třesoucíma se rukama vyndám pásku se svým jménem a založím ji do něj. Na obrazovce se ukáže můj pokoj. Vidím se, jak mluvím s Rámuem a jak spím. Převinu pásku, abych se podíval, jestli je na ní taky Šántarám. Potom si přehraju kazetu se jménem Rebecca. Paní Taylorová sedí na posteli, pak se dovnitř vkrade nějaký muž, obejme ji a dlouho ji vášnivě líbá. Vidím mu jenom záda, ale najednou se ozve zaklepání, muž se prudce otočí a podívá se přímo na mě. Leknutím div nevypustím duši. Je to totiž sám vysoký komisař. Rychle kazetu vyndám, vypnu přehrávač a pak několik minut nehnuté stojím, protože mě napadne, že tajná kamera je i tady v místnosti. Nakonec se zhluboka nadechnu. Teď už vím, jak to, že je plukovník Taylor vševědoucí. Odposlouchává a monitoruje nejen celý dům, ale i rezidenci vysokého komisaře. Je to špion. Já ale nejsem žádný Steve Nolan z televizního seriálu o lovci špionů. Dostávám 1500 rupií měsíčně, a jak jsem si v červeném zápisníčku spočítal, mám teď 43 500 rupií. A nechci, aby mi patřily jenom na papíře. Toužím se jich dotknout, ucítit pod prsty tuhý papír nových bankovek. Proto budu mluvit, jen když se mě sáhib s mémsáhib na něco zeptají, a když se budou usmívat, budu se uculovat taky.

Takže hned zavolám plukovníka Taylora na mobil. „Omlouvám se, že vás ruším, pane, ale Džaj se vám vloupal do domu. Odnesl si videorekordér a minivěž. A byl taky ve studovně.“

„Cože!?“

„Už je to tak, pane. Bohužel.“

„Teď dobře poslouchej, Thomasi. Uděláš přesně, co ti povím. Musíš studovnu okamžitě zabezpečit. Dovnitř ani nemusíš chodit. Stačí, když místo přeříznutého zámku seženeš nějaký jiný. Hlavně tam nikoho nepouštěj. A především nevolej policii. Kdyby spustil alarm, na klávesnici na dveřích vyťukej 0007. Budeš si to pamatovat? Vymačkej 0007 a alarm se vypne. Okamžitě sedám na letadlo, takže zítra odpoledne jsem v Dillí, ale než se vrátím, musíš se postarat, aby do studovny nikdo nevkročil. Rozumíš?“

„Jistě, pane.“

Plukovník Taylor ani nečeká na pohřeb a vrátí se do Dillí. Sotva taxík zastaví před domem, vyskočí z něj a utíká do pracovny. Když se vynoří, na tváři se mu zračí úleva. „Díkybohu, nic se neztratilo. Dobře jsi to udělal, Thomasi. Já věděl, že na tebe je spoleh.“

Příštího půl roku běží všechno ve starých kolejích. Taylorovi přijmou nového kuchaře, který ani neví, že nějaký Tihár existuje. Bhagvatí dostane vyhazov, protože si na svatbu příbuzného bez dovolení půjčil auto. Plukovník zjistí, že Maggie má kluka, nějakého Jamese, a tak jí kategoricky zakáže vodit si ho domů. Roye, který zkouší hulit, pořádně zpráská. S manželkou pořád mluví ledovým tónem a jenom v případě, že opravdu není zbytí. Předpokládám, že se i nadále v zastrčených uličkách a na opuštěných parkovištích schází s Džívanem Kumárem.

Maggie s Royem hrajou v obýváku scrabble a chtějí, abych se přidal. Já se díky téhle hře naučil spoustu nových anglických slov, jako třeba bingle nebo taky brekkie, chalkie, dosh, skite a spunk. Maggie vždycky vyhraje. Je z nás jediná, kdo zná dlouhé učené výrazy, a jednou dokonce vytvořila slovo o devíti písmenech. Já jsem na tom nejhůř. Dělám jenom krátká slova jako go a eat nebo sing a last. Jednou za uherský rok se mi sice podaří sestavit něco ze šesti nebo sedmi písmen, ale stejně vždycky skončím s nejmenším počtem bodů. Někdy Roye podezřívám, že mě zve jenom proto, aby vždycky neprohrál. Dneska dostávám samá špatná písmena, většinou X a J a K a L. Hra se chýlí ke konci. Maggie má 203 bodů, Roy 175 a já 104. Zbývá mi už jenom G, P, E, E, S, A a I. Uvažuju, že udělám PAGE nebo SEE, ale potom Roy použije z Maggiina slova O, přidá k němu N a já se okamžitě chytím. Před O dám nejdřív E, S a P, pak za N položím A, G a E. Mám ESPIONAGE, což je anglicky „špionáž“. Získávám 17 bodů, což se násobí třemi, protože jsem slovo sestavil na červeném prémiovém poli, a navíc si můžu připočítat dalších 50 bodů, jelikož jsem použil všech sedm kamenů. Celkem jich tedy vyhrávám 101. A máš to, Maggie!

Celý den se držím co nejblíž telefonu. Maggii má volat James, a tak mi nařídila, abych to vzal dřív než otec ze studovny. Ve čtvrt na šest telefon konečně zazvoní. I když jsem jako blesk a ihned po sluchátku chňapnu, plukovník Taylor mě předejde. „Haló,“ vyhrkne.

Na druhém konci je slyšet, jak někdo těžce oddechuje, a po chvilce se ozve hlas Džívana Kumára. „Sejdeme se zítra, to je ve čtvrtek, v osm hodin večer v tom zmrzlinářství hned vedle Brány Indie. Mám něco opravdu senzačního.“

„Výborně,“ odpoví plukovník a zavěsí. Po večeři se s lahvinkou piva usadí v obýváku a dívá se na poslední díl Lovce špionů. Tentokrát se Steve Nolan musí vypořádat s opravdu zapeklitým problémem. Zjistí totiž, že špionáž ve prospěch komančů dělá jeho nejlepší kamarád, se kterým chodil na vysokou a který mu byl na svatbě za svědka. Hrozně ho to sebere a neví, co má dělat. Celý zdrchaný sedí v baru a leje do sebe jednu whisky za druhou. Potom barman řekne: „Svět tam venku je plnej špíny, a jestli se nikdo nepustí do úklidu, mužem tuhle zemi rovnou spláchnout do hajzlu.“ Když to Steve Nolan uslyší, zvedne hlavu, vyskočí a rozjede se v červeném ferrari za kámošem. „Jsi dobrej chlap, ale bereš prachy od nejhorších syčáků,“ procedí a vytáhne bouchačku. „Kamarádství pro mě znamená hodně, ale láska k vlasti ještě víc. Takže promiň.“ A zastřelí ho.

Příští večer v deset hodin zaskřípou venku brzdy, před domem zastaví policejní džíp a hned za ním nablýskaný ambassador. Na obou blikají červené majáčky. Z ambassadoru vystoupí inspektor Tjágí, který zatýkal Rámua, policejní ředitel a plukovník Taylor, který vypadá podobně jako Steve Nolan v tom baru. Během deseti minut dorazí ještě australský vysoký komisař. Tváří se velice zachmuřeně. „Co to má všechno znamenat?“ ptá se policejního ředitele. „Můžete mi vysvětlit, proč ministerstvo zahraničí prohlásilo plukovníka Taylora za personu non grata a proč musí do osmačtyřiceti hodin Indii opustit?“

„Je mi líto, Excelence, ale máme důkazy, že zde prováděl činnost neslučitelnou s diplomatickým postavením. Takže bohužel musí pryč,“ odpoví policejní ředitel.

„Ale z čeho ho vlastně viníte?“

„Přistihli jsme ho, jak od člověka jménem Džívan Kumár, což je zaměstnanec ministerstva obrany, přebírá přísně tajné materiály.“

Plukovník Taylor je v obličeji celý popelavý. Tentokrát ne-zbrunátní a neprohlásí, že všichni Indové jsou hnusná pakáž, ale mlčky stojí uprostřed salonu a klopí hlavu.

Vysoký komisař si povzdechne. „Za celou dobu, co jsem ve funkci, je to poprvé, kdy indická vláda vypověděla někoho ze zastupitelského sboru jiné členské země Společenství národů. Dejte na mě, tuhle Charles žádný špion není. Ale jestli ho tu nechcete, tak se nedá nic dělat,“ vzdychne a odvede si policejního ředitele kousek stranou. „Pane Copro, za ta léta jste ode mě dostal spoustu beden té nejlepší whisky. Prokážete mi tedy laskavost a odpovíte mi na jednu otázku?“

„Jistě.“

„Je to jen pro mou informaci. Můžete mi prozradit, jak jste se o té Charlesově dnešní schůzce dozvěděli? To ho udal ten Kumár?“

„Zvláštní, že se ptáte. Ne, Kumár to nebyl. Udal ho jeden z vašich vlastních lidí. Dnes ráno zavolal inspektora Tjágího a řekl mu, ať přijde v osm večer k Bráně Indie, že tam bude plukovník Taylor přebírat tajné dokumenty.“

„Tomu nevěřím. Jak si můžete být jistý, že šlo o našeho člověka?“

„Podle australské angličtiny, pane velvyslance,“ vysvětlí inspektor Tjágí, který mezitím přistoupí blíž. „Řekl něco jako: ‚Kámo helej, co se takhlenc kolem vosmej juknout k Bráněj Indie?‘ Takhle přece mluví jenom Australani, ne?“

Druhý den plukovník Taylor sedne na letadlo australských aerolinek Quantas a šupajdí domů. Manželka s dětmi za ním mají přijet později. Já odcházím. S sebou si nesu tři klíčenky, šest triček a třicet čísel časopisu Australian Geographic, které prodám kabaríválovi. A taky 52 000 rupií v novoučkých šustivých bankovkách.

Nedá se říct, že bych odcházel nerad. S Royem už není žádná zábava. Co začal hulit, má v hlavě totálně vypatláno. Maggie zase myslí jenom na to, jak by se pelešila s Jamesem. A o paní Taylorovou se už strachovat nemusím. Vysoký komisař se o ni postará opravdu dobře. Můžu vyrazit za Salímem do Mumbaje. To bude jízda!

Smita se podívá na hodinky. Je půl druhé v noci. „Opravdu chcete pokračovat?“ ptám se.

„Copak máme na vybranou?“ opáčí. „Zítra proti vám vznesou obvinění.“ Znovu zmáčkne tlačítko na ovladači.

Právě končí přestávka na reklamu. Prém Kumár bubnuje prsty do stolku. „Podívejte se, pane Thomasi, podle mého názoru vás teď už musí štěstí opustit. Klidně se s vámi vsadím, že další otázku nezodpovíte, takže se radši připravte na to, že budete potřebovat nápovědu.“ Spustí znělka.

Kumár se ke mně otočí. „A máme tu číslo pět za padesát tisíc rupií. Tentokrát zabrousíme do světa diplomacie. Když nějaká vláda o cizím diplomatovi prohlásí, že je persona non grata, znamená to, že za a) obdrží oficiální poděkování, b) má v úřadě zůstat i nadále, za c) projevil hostitelské zemi vděčnost, nebo za d) musí zemi opustit, protože je nežádoucí? Rozuměl jste otázce, pane Thomasi?“

„Ano.“

„Dobře si to rozmyslete. Nezapomínejte, že máte obě nápovědy. Buď můžete požádat o radu přítele na telefonu, nebo zvolit padesát na padesát, což znamená, že dvě špatné odpovědi zmizí a budete vybírat jen ze dvou možností. Co říkáte?“

„Říkám za d.“

„Prosím?“

„Řekl jsem d. Ten diplomat musí odjet, protože je v zemi nežádoucí.“

„Poslyšte, že vy jenom hádáte? Pamatujte, že pokud jste nezvolil správně, přijdete o deset tisíc rupií, které jste už vyhrál. Takže jestli chcete, můžete soutěž ukončit.“

„Já odpověď znám. Je to d.“

Pár lidí v obecenstvu zalapá údivem po dechu.

„Jste si absolutně, stoprocentně jistý?“

„Ano.“

Zavíří bubny, virbl zesílí a potom se rozsvítí správná odpověď.

„Absolutně, stoprocentně správně! Právě jste vyhrál padesát tisíc rupií!“ vykřikne Prém Kumár. Diváci vstanou a začnou jásat. Kumár si otře z čela pot. „Musím říct, že vaše znalosti jsou skutečně obdivuhodné,“ prohlásí. Na okamžik se odmlčí a potom zvolá: „Zdá se, že dnes tu máme někoho, kdo je opravdu vševědoucí!“

100 000 NA KNOFLÍČKY RADĚJI POZOR

„Khalas. Končíme," oznamuju stručně. „Whisky došla. Zavíráme, je čas jít domů.“

„Nééé. To mi neřikejte. Buďte vod tý dobroty. Ještě jednoho pumprdlíka. Posledního,“ škemrá zákazník a strká mi prázdnou skleničku. Podívám se na hodinky. Je tři čtvrtě na jednu a bar zavírá až v celou. S úšklebkem zvednu láhev rumu. „Dostanu sto rupií.“ Muž vytáhne z kapsičky košile zmačkanou bankovku a já mu do sklenice pečlivě odměřím jednu odlivku.

„Dí… díky,“ vykoktá, lokne si a svalí se na barpult, přičemž shodí skleničku na podlahu, rozlije láhev sodovky a převrhne misku s mátovým čatní. V příštím okamžiku tvrdě spí. Já teď musím nejenom uklidit ten svinčík, ale taky zavolat taxík, pomoct mu na nohy a poslat ho domů. Měl jsem sice dost rozumu, abych ho za pití hned zkasíroval, jenže tuzér už neuvidím.

Ale můžu si za to sám. Na tom člověku bylo přece jasně vidět, že každou chvíli odpadne. Myslel jsem, že posledního panáka ještě zvládne, ale jako obvykle jsem se sekl.

Dělám v podniku Jimmy‘s Bar & Restaurant v Kolabě dva měsíce, a stejně pořád neodhadnu, kolik kdo snese. Pijany dělím do několika kategorií. Do nejvyšší patří koně. Těm se jazyk neplete, ani když v sobě mají osm panáků. Po nich následují oslové, kteří už po dvou či po třech hýkají, začnou sentimentálně cintat a nakonec se rozbrečí. Další kategorii tvoří psi. Čím víc toho do sebe nahážou, tím víc štěkají a chtěli by se rvát. Někteří taky obtěžují Rosii. Pod nimi jsou medvědi. Ti v poklidu nasávají a pak zničehonic usnou. A na úplně nejspodnější příčce žebříčku stojí prasata, co se po poslední skleničce pozvracejí. Je pravda, že se vždycky netrefím. Měl jsem zákazníky, kteří začali jako koně a skončili jako prasata. Taky jsem zažil psy, kteří se proměnili v medvědy. Mám štěstí, že tenhle host prase není.

Když se ho zbavím, pohlédnu na hodiny na stěně. Je skoro čtvrt na dvě. Od té doby, co Rosie s tátou odjeli na dovolenou do Góy, se do své boudy v Dháraví pravidelně vracím až po půlnoci. Částečně je to moje chyba. Kdybych neřekl, že umím míchat pití, odměřovat panáky a vím, že campari soda není totéž co Bloody Mary, nemusel bych v šéfově nepřítomnosti zaskakovat za barem.

V našem podniku jsou stoly, židle a pult z bytelného dřeva, na stěnách visí vybledlé tisky a za barpultem zrcadla. Ale hlavně máme nejlepší kuchyni v celé jižní části Mumbaje. Vysoká kvalita a nízké ceny jídel přitahují lidi ze všech vrstev, takže tu u baru každý den můžete vidět manažery, jak popíjejí bok po boku s obyčejnými továrními dělníky. Alfred D’Souza vyžaduje, abychom se s hosty vybavovali, protože když má člověk společnost, víc toho vypije. Tenhle věkem sešlý barman to s nimi opravdu umí. S většinou štamgastů si tyká, celé hodiny s nimi vysedává, poslouchá jejich nářky a stará se, aby nikdy neměli prázdnou skleničku. Z jeho dcery Rosie, která tu dělá servírku, se taky stává správná profesionálka. Jak má chvilku volno, hned se v té své hluboce vystřižené blůzce a těsné minisukni posadí k baru a co chvíli se nakloní, aby ukázala svoje přednosti a přiměla omámené chlapy, ať si místo levných indických značek objednají pravou skotskou. Tyhle manýry ji občas dostanou do maléru, protože burani si myslí, že je snadno k máni. A já pak musím zaskakovat i jako vyhazovač.

Pan D’Souza mě podezřívá, že po ní jedu taky, a kdykoli s ní mám směnu, hlídá mě jako ostříž. Ale je úplně vedle. Malá prsatá Rosie se mi sice líbí, a když někdy nakloní hlavu na stranu a mrkne na mě, mám skutečně pocit, že na mě dělá oči, jenomže můj mozek nedokáže ten signál přijmout. Já mám v hlavě jenom Nítu. Lékaři v Agře říkají, že se ze zranění bude léčit nejmíň čtyři měsíce, a je mi taky jasné, že Šjám nikdy nedovolí, abychom se viděli. Proto jsem se taky vrátil do Mumbaje. Potřebuju zahnat vzpomínky na Ágru a na živé i mrtvé, které jsem tam nechal. Ale nedokážu vymazat ani to, co jsem prožil tady v Mumbaji. Vzpomínky mě pronásledují, ať se hnu, kam chci. Když jedu vlakem do města, odevšad mě pozoruje herečka Nílima Kumáríová, na každém rohu se mi vysmívá ztroskotanec Šántarám a na všech plakátech vidím Salíma. Ale umínil jsem si, že za ním nepůjdu. Nechci ho strhnout do víru svého bláznivého života a šílených plánů.

Bydlím v okrajové čtvrti Mumbaje, která se jmenuje Dháraví, v boudě o pouhých deseti metrech čtverečních. Nemá okno ani větrání, tekoucí vodu ani záchod, místo střechy ji zakrývá jen kus vlnitého plechu, a kdykoli kolem projíždí vlak, otřásá se, jako by měla každou chvíli spadnout. Nic lepšího si ale dovolit nemůžu. A nejsem sám. Takových jako já je v Dháraví milion. Všichni se mačkáme na dvousethektarovém trojúhelníku městského mokřadu, kde žijeme a umíráme jako zvířata. Nejubožejší migranti z celé Indie se tu v nej-vetším asijském slumu perou jako psi o to, aby urvali alespoň kousíček nebe nad hlavou. O pár centimetrů místa nebo o kbelík vody propukají dennodenně hádky, které občas někdo zaplatí životem. Sem přicházejí lidi z těch nejbědnějších děr v Biháru, Uttarpradéši, Tamilnádu a Gudžarátu v naději, že ve zlatém městě Mumbaji zbohatnou a vyšvihnou se mezi vyšší střední vrstvy. Jenže zlato se už dávno proměnilo v olovo, takže jejich srdce zkornatěla rzí a rozum zachvátila sněť. O mně to ostatně platí taky.

V Dháraví si člověk nemůže dovolit žádnou přehnanou citlivost. Děcák v Dillí mi moc sebedůvěry nepřidal, ale tohle děsivé prostředí mě stejně jako všechno ostatní tady umrtvuje a ponižuje. V otevřených stokách se hemží moskyti a smradlavé latríny přetékající výkaly jsou plné krys, takže člověk nemusí ani tolik myslet na ten puch jako na to, aby se mu některá nezahryzla do zadku. Všude se tyčí hromady odporných odpadků, ze kterých hadráři vždycky dokážou vyhrabat něco, co se ještě hodí. Uličky jsou tu tak úzké, že člověk musí zadržet dech, aby se jimi protáhl. Pro zdejší hladové obyvatele je ale tohle všechno domov.

Dháraví obklopené moderními výškovými budovami a neonovými reklamami na zářících nákupních střediscích bují v srdci města jako rakovinný nádor. Magistrát, který se s ním nehodlá smířit, ho postavil mimo zákon s odůvodněním, že všechny dháravské boudy jsou nepovolené stavby, takže je může dát kdykoli strhnout. Ale s tím si zdejší obyvatelé hlavu nelámou, protože jejich hlavní starost je přežít příští den. A tak bydlí v černých přístřešcích, svítí černou elektrikou, pijí černou vodu a koukají na černou kabelovku. Pracují v nesčetných místních továrničkách a dílnách, které taky fungují načerno, a bez lístku, to znamená načerno, jezdí příměstskou dráhou, jejíž koleje Dháraví protínají jako železný šíp.

Město se sice rozhodlo ten odporný nádor ignorovat, ale zhoubné bujení se přece nezastaví jenom proto, že ho někdo prohlásí za neoprávněné. A tak pomalu zabíjí dál.

Já odtud každý den jezdím do práce. Její jediná výhoda spočívá v tom, že začíná až v poledne, ale silně ji zastiňuje skutečnost, že musím dělat dlouho do noci, obsluhovat sprosté ožraly a poslouchat jejich žvásty. Časem jsem zjistil, že se sklenicí v ruce jsou lidi jeden jako druhý. Obdivovaný ředitel kreativního oddělení v reklamní agentuře, nebo nejobyčejnější dělník ze slévárny – kdo neumí pít, není nic než násoska.

Po zážitcích se Šántarámem jsem si myslel, že už kolem sebe žádného opilce nesnesu, jenomže Jimmy’s Bar & Restaurant byl jediný podnik, kde jsem sehnal práci. Utěšuju se tím, že pach whisky není tak štiplavý jako smrad z latríny, u které bydlím, a že opilecké řeči se mě nemůžou dotýkat zdaleka tolik jako všechny ty srdcervoucí příběhy o sexuálním násilí, zneužívání, nemocích a smrti, kterých je Dháraví plné. A tak jsem se naučil předstírat zájem a brumlat hmmm a ano a vážně a nepovídejte, když poslouchám vyprávěnky o nevěrných manželkách a lakomých šéfech. Přitom nezapomínám, že musím nabídnout další talíř smažených kuřecích křidýlek nebo misku solených kešú. A každý den čekám na dopis, že mě vybrali do soutěže Chcete se stát miliardářem, jenomže pošťák pro mě nikdy nic nemá.

Začínám propadat malomyslnosti. Mám pocit, že se proti mně spikly okolnosti, že mi uniká to, kvůli čemu jsem do Mumbaje přijel, a že s tím vůbec nic nenadělám. Ale stačí, abych si vzpomněl na pláč své milované Níty nebo vzlykot Nílimy Kumáríové, a vždycky se zase seberu. Do té soutěže se prostě musím dostat. A dokud se mi to nepodaří, budu poslouchat historky opilců z tohohle města. Některé jsou dobré, jiné ne, některé legrační, jiné zase smutné. A jedna je přímo bizarní.

* * *

Už je po půlnoci, ale jediný zákazník v baru sedí jak přibitý. Přijel mercedesem a venku na něj čeká šofér. Pije vytrvale už od deseti hodin a teď má před sebou pátého dvojitého panáka. Uniformovaný řidič v autě chrápe. Zřejmě ví, že si šéf dá pěkně na čas. Tomu je sotva třicet, na sobě má elegantní tmavý oblek s hedvábnou kravatou a na nohou lesklé kožené polobotky.

„Můj drahej bratr, bratříček můj milovanej,“ zaběduje každou chvíli, zatímco popíjí Johnnyho Walkera Black Label a zakusuje šamí kabáby, kterých má před sebou plný talíř.

Můj šéf na mě luskne prsty. „Běž si k němu sednout, Thomasi. Povídej si s ním o tom bratrovi. Copak nevidíš, jak se kvůli němu chudák trápí?“

„Ale… Je už po půlnoci, sáhibe. Měli bychom ho vypakovat, jinak nestihnu vlak. Jede mi o půl jedné.“

„Neodmlouvej, nebo ti jednu vlepím,“ zavrčí vztekle. „Řekl jsem, ať si s ním jdeš promluvit. Přijel v mercedesu, tak mu nabídni tu jednodruhovou skotskou, která nám včera přišla.“

Loupnu po něm očima jako školák po vejtahovi, který ho šikanuje, neochotně se vrátím k baru a přisunu se k zákazníkovi.

„Bratříčku, snad mi odpustíš,“ fňuká a uždibuje z plněného kabábu. Chová se jako hlupák, ale navzdory tomu, co má v sobě, mu to myslí docela jasně a jazyk se mu neplete.

„Copak se vašemu bratrovi stalo, pane?“ ptám se.

Zvedne hlavu a zpod přivřených víček se na mě zadívá. „Proč to připomínat? Bude to bolet ještě víc.“

„Jen mi o něm povězte. Třeba se vám uleví.“

„Kdepak. Mně už nepomůže vůbec nic. Dokonce ani ta whisky.“

„No dobře, pane. Když o bratrovi nechcete mluvit, tak se vyptávat nebudu. Ale nepovíte mi aspoň něco o sobě?“

„Ty nevíš, kdo jsem?“

„Ne, pane.“

„Já jsem Prakáš Ráó, výkonný ředitel společnosti Súrja, největšího výrobce knoflíků v celé Indii.“

„Knoflíků?“

„Přesně tak. Na košile, kalhoty, kabáty, sukně, blůzy. Vyrábíme je. Děláme nejrůznější knoflíky ze všech materiálů, na které si vzpomeneš. Většinou z polyesterových pryskyřic, ale taky z látky, umělé hmoty, kůže, a dokonce z velbloudí kosti, rohoviny a ze dřeva. Copak jsi v novinách neviděl naši reklamu? POMÁHÁME SKRÝT I ODHALIT VŠE: KNOFLÍKY SÚRJA. Vsadím se, že na košili, co máš na sobě, jsou taky knoflíky od nás.“

„A ten váš bratr, jak se jmenuje?“

„Můj bratr? Arvind Ráó,“ odpoví a okamžitě začne zase úpět. „Ach můj bože, chudák bratr, nebožáček Arvind.“

„Tak co je s ním, co se mu stalo?“

„To on řídil firmu. Dokud jsem se ho nezbavil.“

„A proč jste to udělal? Nemáte chuť zkusit tuhle skvělou jednodruhovou whisky, kterou jsme právě dostali přímo ze Skotska?“

„Díky. Hezky voní. Takovou jsem pil poprvé v životě na Mauriciu, v Port Louis. Byl jsem tam na svatební cestě.“

„Říkal jste, že jste se bratra zbavil.“

„Ach ano. Víš, byl to hrozně hodný člověk, ale z funkce výkonného ředitele firmy jsem ho musel odvolat, protože začal bláznit.“

„Bláznit? A jak? Tady máte ještě kešú.“

„To je na hrozně dlouhé povídání.“

„Noc je ještě mladá, láhev skoro plná, takže klidně začněte,“ vypůjčím si jedno z Rosiiných oblíbených rčení.

„Jsi kamarád?“ zeptá se a upře na mě skelný pohled.

„Samozřejmě,“ ubezpečím ho a zazubím se od ucha k uchu.

„Tak já ti to teda povím, kamaráde. Jsem úplně namol, víš? A ožralové říkají věci tak, jak jsou. No mám pravdu, nebo snad ne?“

„To víte, že jo.“

„Takže aby bylo jasno, kamaráde, můj bratr, můj milovaný, nejdražší bratr Arvind byl vynikající obchodník. Firmu vybudoval z ničeho. Původně jsme jenom prodávali korále ve stánku, který jsme měli ve starém Haidarábádu. Na Ládbazáru, to je tržiště u Cármínáru. Ale Arvind náš podnik postupně rozšířil, až z něj vybudoval obchodní impérium, které jsem zdědil.“

„Copak jste mu s tím nepomáhal?“

„Kdepak. Já byl budižkničemu. Nezvládl jsem ani maturitu. Ale bratr byl natolik velkorysý, že si mě vzal pod patronát a zaměstnal mě v odbytu. Změnil jsem se a začal se snažit, takže časem ve mě získal větší důvěru. Nakonec mě jmenoval ředitelem zahraničního odbytu a poslal mě do New Yorku, kde máme mezinárodní centrálu.“

„Do New Yorku? Páni! To jste musel být v sedmém nebi!“

„No jestli. New York je fantastický. Ale měl jsem plno práce. Musel jsem denně na schůzky s prodejci a distributory, vyřizoval jsem objednávky a staral se, aby se dodávky expedovaly včas. Byl jsem od rána do večera v jednom kole.“

„No a co bylo dál? Ale počkejte chviličku, donesu ještě nějaký kabáb.“

„Díky, kamaráde. Potom jsem potkal Julii.“

„Julii? A to je kdo?“

„Ve skutečnosti se jmenovala Erzulie De Ronceray, ale všichni jí říkali Julie. Měla snědou pleť, husté tmavé kudrnaté vlasy, plné rty a štíhlý pás. Dělala uklízečku v domě, kde jsem měl pronajatou kancelář. Do New Yorku přišla jako nelegální imigrantka z Haiti. O Haiti jsi už někdy slyšel?“

„Ne. Kde to je?“

„V Karibiku. Je to státeček na jednom ostrově poblíž Mexika.“

„Aha. Takže jste se seznámil s Julií.“

„Ze začátku jsme se jen občas potkali na chodbě a řekli si dobrý den, ale pak imigrační úřady zjistily, že nemá zelenou kartu. Přišla za mnou s prosíkem, jestli bych ji jen tak na oko nezaměstnal, že by jí to pomohlo získat povolení k pobytu. A já to pro ni v záchvatu velkorysosti udělal. Na oplátku mě zahrnula láskou. Doslova mě zbožňovala a v posteli mi předvedla věci, jaké jsem ještě nezažil. To mi můžeš věřit, protože jsem namol. Ožralové říkají věci tak, jak jsou. No mám pravdu, nebo ne?“

„To víte, že jo. Dejte si ještě jednu. Tahle skotská klouže do krku jako hedvábí, že?“

„Díky, kamaráde, jsi opravdu hodný. Mnohem víc než Julie. Protože ta se mnou vlastně manipulovala. Zneužila mou slabost. Připadal jsem si v tom obrovském městě strašně osamělý, takže jedno logicky vedlo k druhému a nakonec jsem si ji vzal.“

„A na svatební cestu jste jeli do Port Louis?“

„Jo. Ale po návratu jsem přišel na to, že Julii vlastně neznám a že je jiná, než jsem si myslel. Když jsem se byl poprvé podívat v jejím bytě, zjistil jsem, že tam má spoustu všelijakých divných věcí, jako láhve od rumu zdobené flitry a korálky, spoustu zvláštních panenek, kameny nejrůznějších tvarů, kříže, chřestidla, a dokonce pergamen z hadí kůže. A taky černého kocoura, který se jmenoval Bossu a byla to zlá, poťouchlá bestie.

To, že Julie není taková, jak se zdá, jsem pochopil, když mě v Bronxu přepadl nějaký chlap s kudlou. Měl jsem štěstí, že mě nezabil, ale jenom pořezal na paži. Julie mi nedovolila, abych s tím jel do nemocnice. Dala mi na ránu bylinky, odříkala nějaké zaklínadlo a za necelé dva dny se mi to zahojilo. Ani jizva nezůstala. A Julie mi pak svěřila, že je kněžka vúdú.“

„Vúdú? Co je to?“

„Radši to ani nechtěj vědět, kamaráde. Vúdú je náboženství, co se praktikuje na Haiti. Jeho vyznavači uctívají duchy, kterým říkají loa. Věří, že všechno ve vesmíru souvisí se vším, nic není náhoda a nezůstane bez následků a možné je absolutně cokoli. Lidi, kteří vúdú znají, dokážou neuvěřitelné věci, například probouzet mrtvé.“

„Počkejte, to si děláte legraci, ne?“

„Ale kdepak. Těm oživlým mrtvolám se říká zombie. Copak jsem ti nepovídal, že jsem namol? Ožralové říkají věci tak, jak jsou. No mám pravdu, nebo ne?“

„To víte, že jo.“ To už jsem jeho příběhem tak zaujatý, že mu další whisky a oříšky zapomínám vnucovat.

„Julie mi obrátila život naruby. Před svatbou to byla chudá uklízečka, a teď se mnou začala zametat. Mermomocí se chtěla dostat do vyšších kruhů. Zapomínala, že není manželkou bohatého průmyslníka, ale jenom jeho bratra. Pořád chtěla peníze. A ty jsem jí dát nemohl, protože nebyly moje. Patřily bratrovi a firmě.

Nakonec mě donutila, abych začal krást. Nejdřív jenom trošku, například pár dolarů za fiktivní účtenku na taxík, ale časem toho bylo víc. Třeba jsem od zákazníka inkasoval peníze, ale do knihy příjmů jsem to nezanesl. Nebo jsem podepsal smlouvu, dostal zálohu a neposlal ji na ústředí. Celkem jsem takhle zpronevěřil půl milionu dolarů. A pak mi bratr, který žil tady v Mumbaji, na všechno přišel.“

„Panebože! Co tomu říkal?“

„Co myslíš? Strašlivě zuřil. Kdyby chtěl, mohl mě dát zatknout. Ale naštěstí krev není voda. Prosil jsem ho, ať se slituje, a on mi odpustil. Z Ameriky mě samozřejmě odvolal. Přeložil mě do malé pobočky v Haidarábádu a vymínil si, že mi příštích pětadvacet let bude strhávat část platu, abych uhradil alespoň polovinu toho, co jsem ukradl.

Byl jsem svolný ke všemu, jen abych neskončil ve vězení, takže jsem jeho podmínku rád přijal, ale Julii se to vůbec nelíbilo. ‚Co si to dovoluje? Takhle se k tobě přece nemůže chovat!‘ vztekala se. ‚Tobě firma patří stejně jako jemu, tak se musíš brát za svoje práva.‘

Její řeči se mi časem dostaly pod kůži a začal jsem se na Arvinda dívat jako na mazaného hajzlíka, který mě hnusně podrazil. Jednou pak přijel do haidarábádské pobočky na kontrolu, a když mi přišel na drobný podvod, přestal se ovládat. Začal na mě před podřízenými řvát, nadával mi, prohlásil, že jsem budižkničemu, a pohrozil, že mě vyhodí.

Cítil jsem se hrozně a tehdy poprvé mě napadlo, že bych si s ním mohl vyrovnat účty. Když jsem o tom výstupu pověděl Julii, rozžhavila se do běla. ‚Přišel čas, aby tvůj bratříček dostal na pamětnou,‘ prohlásila. ‚Už jsi ochotný se s ním vypořádat?‘

‚Jo,‘ přikývl jsem, protože mě Arvindovy urážky tak pálily, že jsem nedokázal normálně uvažovat.

‚Dobře. Přines mi knoflík z nějaké jeho špinavé košile a pramínek vlasů.‘

‚A kde je mám vzít?‘ zeptal jsem se.

‚To už je tvoje věc,‘ odsekla.

„Hele, co kdybys mi ještě nalil?“

Rychle poslechnu. „A jak jste to s těmi vlasy a knoflíčkem zaonačil?“

„Bylo to jednoduché. Odjel jsem na den do Mumbaje a přespal u Arvinda. Z koše na špinavé prádlo jsem mu vzal košili a utrhl knoflíček. Pak jsem zašel za jeho holičem a podplatil ho, aby mi schoval pramínek vlasů, až ho bude příště stříhat. Namluvil jsem mu, že ho chci obětovat ve Vénkatéšvarově chrámu na Tirupáthí.

Takže neuplynul ani měsíc, a mohl jsem Julii dát jak knoflík, tak vlasy. A pak jsem nestačil zírat. Vzala takového hadrového panáčka, který byl pokreslený černými čarami, knoflík mu přišila na prsa a vlasy mu přilepila na hlavu. Potom podřízla kohouta, nechala ho vykrvácet do hrnce a panáčkovi v té krvi namočila hlavu. Ve svém pokoji pak nad ním pronášela nějaká zaklínadla a přikládala na něj různé kořínky a bylinky. Nakonec vzala černý špendlík a řekla: ‚Fetiš je připravený. Vdechla jsem mu Arvindovu duši. Cokoli mu od téhle chvíle tím špendlíkem uděláš, stane se bratrovi v Mumbaji. Když ho například zabodneš panáčkovi do hlavy, Arvinda rozbolí taky. A jestliže ho propíchneš skrz tenhle knoflík a zarazíš mu špendlík hluboko do těla, Arvind bude mít bolesti na prsou. Na, vyzkoušej si to.‘ Myslel jsem, že si dělá legraci, ale abych jí udělal radost, zapíchl jsem černý špendlík do bílého knoflíku na panáčkově hrudi. Za dvě hodiny mi z Mumbaje telefonovali, že Arvinda odvezli do nemocnice, protože měl slabý infarkt.“

„Panebože! To je neuvěřitelné!“ vykřiknu užasle.

„No jestli. Jistě si dovedeš představit, jaký to pro mě byl šok. Ne snad proto, že Arvinda sklátil infarkt, ale protože jsem se přesvědčil, že Julie opravdu ovládá černou magii.

Příští dva měsíce jsem si prostřednictvím toho panáčka tajně vybíjel všechnu svou bezmoc a zlost. Dělalo mi zvrhlou radost bratra takhle mučit a trýznit. Panáček se stal zdrojem přímo úchylné zábavy. Vozil jsem ho do Mumbaje, lehounce přejížděl špendlíkem po knoflíku a díval se, jak se Arvind na trávníku před domem svíjí. Postupně jsem ho začal používat i v přítomnosti ostatních. Vzal jsem ho například do pětihvězdičkového hotelu, kde měl Arvind večeřet s nějakými Japonci. Posadil jsem se ke stolu v rohu, odkud na mě nemohl vidět, a poslouchal jsem, jak vykládá… ‚Ano, pane Harado, skutečně máme v plánu otevřít v Japonsku pobočku, ale vaší jedničce v oboru, Nippon Button Company, se náš záměr nezamlouvá. Také hodláme – ‚ V té chvíli jsem zarazil černý špendlík panáčkovi do temene. ‚Aúúúúúúú!‘ zařval Arvind a chytil se oběma rukama za hlavu. Zákazníci odešli, aniž pozřeli jediné sousto.

Ten fetiš jsem měl i v Bengalúru, kam nás pozvali příbuzní na svatbu. V okamžiku, kdy se Arvind chystal nevěstě a ženichovi poblahopřát, jsem zase bodl. ‚Ať Bůh požehná těmto dvěmááááááááááá – ‚ zaječel k překvapení všech svatebčanů a škubl hlavou tak prudce, že se s ženichem srazili čely. Spousta lidí mi pak přišla vyjádřit lítost, že bratr začíná ztrácet rozum.

Panáčka jsem si přinesl i na slavnost, na které bratr dostal ocenění jako podnikatel roku. V rukou držel třpytící se vázu z křišťálového skla a pronášel děkovnou řeč. ‚Přátelé, je mi opravdu velkou ctí, že jste mi dali tak nádhernou cenu. Celý život zastávám názor, že jenom pilnoúúúúúúúúú – ‚ Váza mu vyklouzla a rozletěla se na tisíc kousků.

Arvind pak šel k neurologovi, ten mu udělal magnetickou rezonanci hlavy, ale nic nezjistil, a tak mu doporučil, aby se poradil s psychiatrem.

Nakonec jsem s fetišem šel na valnou hromadu akcionářů a posadil se do poslední řady. Arvind se jakožto výkonný ředitel pustil do čtení výroční zprávy. ‚Vážení akcionáři, mohu vám s radostí oznámit, že naše společnost v posledním kvartálu zaznamenala růst hrubého ziskuúúúúúúúúú –‚ V sále vypukla vřava a poplašení akcionáři začali požadovat jeho rezignaci. Za týden ho odvolali. Na místo výkonného ředitele jsem nastoupil já a bratr skončil v blázinci.

Za ty dva roky, co se tam léčil, jsem neuvěřitelně zbohatl. Julie konečně měla všechno, po čem vždycky toužila, a tak nechala poslat do Port-au-Prince pro matku a bratra, aby u nás v Mumbaji bydleli. Jenomže já jsem začal bilancovat a zamýšlet se nad tím, jakým způsobem jsem k tomu majetku přišel. A potom jsem potkal Džjótsnu.“

„Kdo je to?“

„Oficiálně jen moje sekretářka, ale ve skutečnosti pro mě znamená mnohem víc. Je to moje spřízněná duše. Máme opravdu hodně společného. Všechno, co cizinka jako Julie nikdy nepochopí. Džjótsna je přímo její protiklad. Právě díky ní jsem si uvědomil, jak hnusně jsem se k bratrovi zachoval. Proto jsem se rozhodl dostat ho z blázince ven.“

„A podařilo se vám to?“

„Ne. Už to nešlo. Mučili ho tam, dávali mu elektrické šoky. Před dvěma týdny zemřel.“

„Cože?“

„Ano. Chudák Arvind už nežije!“ zakvílí. „Ten nebožáček je mrtvý!“ Zaboří zdrceně obličej do dlaní. „A já ho mám na svědomí!“

Když se proberu z ohromení, všimnu si, že pan Ráó už není osel, ale spíš pes.

„Ta potvora Julie má u mě utrum. Její tlustou mámu vyhodím z baráku a lempl bratříček se bude taky pakovat. Kocoura zabiju a ji samotnou vykopu z města. Ať se smaží v pekle doma na Haiti. To udělám!“

„Ale jak to chcete provést?“

Ráóvi lstivě zasvítí oči. „Jsi můj kamarád, já jsem namol a ožralové říkají věci tak, jak jsou. No mám pravdu, nebo ne? Takže ti povídám, že už jsem byl u advokáta, ať podá návrh na rozvod. Jestli na něj Julie přistoupí, nechám ji být. Ale jestli ne, vyřídíme si to jinak. Podívej.“ Vytáhne z kapsy u kalhot malý revolver s krátkou hlavní. Není větší než moje pěst. Je hladký, lesklý a bez ozdob. „No jen se koukni. Tímhle jí ustřelím hlavu a pak si vezmu Džjótsnu. Jsi můj kamarád a já jsem dočista namol. A ožralové říkají věci tak, jak jsouúúúúúúúúú –“ Prakáš Ráó zaječí bolestí, popadne se za srdce a svalí se obličejem na stůl, přičemž převrátí láhev té nejlepší whisky, shodí misku s oříšky a ty se rozletí po podlaze.

Je mi jasné, že ani tentokrát nemůžu se žádným spropitným počítat.

Za půl hodiny se přiřítí policejní džíp s blikajícím červeným majáčkem a po něm dorazí sanitka. Doktor v bílém plášti prohlásí, že Prakáš Ráó zemřel na těžký infarkt. Když mu prohledají kapsy, najdou nacpanou peněženku, fotku krásné Indky a svazek papírů. Na vrchním je napsáno NÁVRH NA ROZVEDENÍ MANŽELSTVÍ. Zbraň nebožtík nemá. K čemu by mu taky byla.

Smita se na mě dívá s pobaveným výrazem ve tváři. „Snad si nemyslíte, že vám tuhle povídačku budu věřit?“

„Nemyslím si vůbec nic. Jenom jsem vám vyprávěl, co mi řekl Prakáš Ráó. Reprodukoval jsem, co jsem slyšel a viděl.“

„Vždyť na tom nemůže být ani zrnko pravdy!“

„No, skutečnost je někdy opravdu neuvěřitelná.“

„Přece mi nechcete namluvit, že Ráo byl zabit někým, kdo píchal špendlíkem do loutky vúdú. Podle mě jste si to celé vycucal z prstu.“

„No dobře, ale v tom případě mi vysvětlete, jak je možné, že jsem odpověděl i na další otázku.“

Smita se na mě podívá a stiskne tlačítko na ovladači.

Prém Kumár zaťuká na desku stolku. „Dámy a pánové, přicházíme k otázce číslo šest za sto tisíc rupií. Ve všech vědomostních soutěžích patří k nejoblíbenějším. Ano, mám na mysli otázku ze zeměpisu. Řekněte nám, pane Thomasi, znáte dobře hlavní města? Víte například, jaké je hlavní město Indie?“

Diváci se začnou hihňat. To si opravdu myslí, že takový číšník nemá zdání, jak se jmenuje hlavní město jeho vlasti? „Nové Dillí.“

„Výborně. A co takhle hlavní město Spojených států amerických?“

„New York.“

Kumár se zasměje. „Ne, špatně. Co třeba Francie?“

„Nevím.“

„A Japonska?“

„Nevím.“

„Co takhle Itálie? To znáte?“

„Ne.“

„V tom případě příští otázku bez nápovědy asi nezvládnete. Takže tady je otázka číslo šest za sto tisíc. Určete hlavní město Papuy-Nové Guineje. Je to za a) Port Louis, za b) Port-au-Prince, za c) Port Moresby nebo d) Port Adelaide?“

Ozve se hudba, která má navodit napětí.

„Znáte správnou odpověď, pane Thomasi?“

„Ano, protože vím, které správné nejsou.“

„Vážně?“ podiví se Prém Kumár. Diváci si začnou šeptat.

„Ano. Nemůže to být Port-au-Prince, protože to je hlavní město Haiti. Není to ani Port Louis, protože ten je na Mauriciu. A není to Port Adelaide, protože Adelaide je v Austrálii. Takže to musí být Port Moresby.“

„Já žasnu. Jste si absolutně, na sto procent jistý?“

„Ano.“

Zavíří bubny a pak se rozsvítí správná odpověď.

„Absolutně, stoprocentně správně! Je to skutečně Port Moresby! Právě jste vyhrál celý lákh rupií, takže je z vás lákhpatí!“ zvolá Prém Kumár. Diváci vstanou a začnou jásat. Kumár si znovu otře pot z čela. „Neuvěřitelné, úplný zázrak!“

Smita se zasměje. „Kdepak zázrak, blbečku,“ řekne Prému Kumárovi na obrazovce. „Vúdú!“ Náhle sklopí pohled na zem, shýbne se a něco zvedne. Je to obyčejný košilový knoflíček se čtyřmi dírkami. Podívá se mi na hruď. Třetí knoflíček mi opravdu chybí. „Nate,“ podá mi ho. „Na knoflíčky si radši dávejte pozor.“

200 000 VRAŽDA V OKCIDENT EXPRESU

Dillíské nádraží Pahárgaňdž bzučí jako včelí úl. U šedivých nástupišť zalitých bílým světlem odfukují lokomotivy připomínající netrpělivé býky a všude se hemží neuvěřitelná spousta lidí.

Kdybyste mě v tom přecpaném bludišti chtěli najít, kdepak byste mě hledali? Asi byste pátrali mezi desítkami dětí z ulice, které tu leží na hladkém betonu a lenoší, podřimují nebo tvrdě spí. Třeba byste si mysleli, že jsem jeden z těch výrostků, co pod kohoutkem na nádražních záchodcích plní plastové láhve vodou a potom ji prodávají jako nejčistší himalájský pramen. Možná byste mě vyhlíželi mezi metaři, kteří se ve špinavé košili a rozdrbaných kalhotách šourají po nástupišti s dlouhým koštětem a hrnou na koleje smetí a odpadky. Anebo snad mezi zástupy nosičů v červených uniformách, kteří s těžkými zavazadly na hlavě spěchají k vlakům?

Nepochodili byste, protože já nejsem prodavač ani nosič nebo metař. Dneska jsem normální pasažér, řádně jsem si koupil jízdenku, dokonce do spacího vagonu prosím, a jedu do Mumbaje. Mám na sobě naškrobenou, čistě bavlněnou bílou košili ve stylu tropické uniformy a levisky (ano, slyšíte dobře), které jsem si koupil na Tibetském trhu u autobusového nádraží. Rázně si vykračuju k nástupišti číslo pět, abych nastoupil do expresu Paščim. Vedle mě namáhavě kluše nosič se světlehnědým kufrem na hlavě. Najal jsem si ho já a ten kufr patří mně. Mám v něm pár kousků šatstva, nějaké staré hračky, časopisy Australian Geographic a elektronickou hru pro Salíma. Ale peníze ne. O zlodějích, kteří člověka v noci omámí nějakou drogou a pak mu seberou všechna zavazadla, jsem toho slyšel víc než dost, takže nehodlám hloupě riskovat a vozit v kufru to nejcennější, co jsem kdy měl, totiž mzdu od Taylorových. Hnědou obálku plnou šustivých tisícovek (je jich celkem padesát) mám u sebe, schovanou ve spodkách, kde ji nikdo nemůže najít. Zbylé dvě tisícovky padly na výlohy spojené s touhle cestou. Opatřil jsem si něco na sebe, koupil si lístek, taky hru pro Salíma, a teď ještě zbývá zaplatit nosiči a obstarat si na cestu něco k jídlu a pití. Rychle se podívám, kolik v kapsičce košile ještě mám. Počítám, že to bude stačit právě tak na to, abych si z nádraží v Bandře vzal do Ghátkóparu autorikšu. Už se těším, jak se bude Salím tvářit, až mě zase uvidí. Ten bude zírat, že za ním do čólu přijíždím motorovou rikšou a vezu mu takovou parádní hru. Doufám, že to s ním ze samé radosti nesekne.

Na nástupišti číslo pět se tlačí víc lidí než v nákupním centru Super Bazar. Prodavačů je tu tolik co tajných před nějakým státním úřadem. Cestující hledají svá jména na tabulkách s rezervacemi se stejným napětím, s jakým studenti prohlížejí vývěsky s výsledky zkoušek. S nelibostí zjišťuju, že mi zkomolili jméno a zapsali mě jako T. M. Rámu, ale mám radost, že na mě vyšlo lehátko dole u dveří.

Vagon S7 je skoro až na konci dlouhé soupravy, a než tam dojdeme, z nosiče lije a podklesávají mu kolena. Ukážu mu, ať strčí kufr pod lůžko, potom se uvelebím a dám mu dvacet fupek. Chce víc, protože od vchodu do nádraží až sem k vagonu je to daleko, a tak mu přidám ještě dvě. Když odejde, rozhlédnu se po kupé.

Je v něm šest lůžek. Jedno nade mnou, dvě na protější stěně a dvě na boční. Na dolním proti mně sedí manželé se dvěma ratolestmi, chlapcem přibližně mého věku a trochu starší dívkou. Hlava rodiny je márvárský kupec středních let oblečený v typické černé vestě a s černou čapkou na hlavě. Má huňaté obočí, tenký knírek a přísný výraz. Stejně stará žena v zeleném sárí a žluté blůze se tváří zachmuřeně a střílí po mně podezřívavými pohledy. Hubený vytáhlý syn se tváří docela přátelsky, ale já mám oči jen pro jeho sestru, která sedí až u okna. Je hodně štíhlá, poměrně světlá a má na sobě modrý salvár kamíz s čaním staženým přes prsa. Obdivuji její dokonalou pleť, rozkošné rty a nádherné živé oči zvýrazněné černým kolem. Je to nejkrásnější dívka, kterou jsem v poslední době viděl. Muži se za ní musejí otáčet. Mám pocit, že se v těch čarovných očích utopím. Najednou mě z úvah o její kráse vytrhne žalostný dětský pláč. Několikaměsíční chlapeček v klíně mladé ženy oblečené ve zmačkaném červeném sárí, která sedí na lehátku při boční stěně a zřejmě cestuje sama, má nejspíš hlad. Matka se ho s mrzutým výrazem ve tváři snaží ošidit dudlíkem, ale je to marné, a tak si nakonec vyhrne blůzu a nabídne mu prs. Hošík spokojeně pije, nechává se houpat v náručí a pomalu zavírá oči. Z místa, kde sedím, vidím zespodu oblinu hnědého ňadra a najednou mám sucho v puse. Pak si všimnu, že mě márvárský obchodník upřeně pozoruje, a tak zvednu oči a zahledím se do okna za ženinými zády.

Když do kupé vejde prodavač čaje, jsem jediný, kdo projeví zájem. Prodavač vezme kameninový pohárek a nalije mi. Čaj je vlažný a chutná jako bahno. Pak se objeví kolportér s novinami. Obchodník si vezme Times of India, syn si řekne o komiks s Archiem a já si za rychle se tenčící hrst drobných koupím nejnovější číslo časopisu Starburst.

Vlak zapíská a konečně se rozjíždí, o půldruhé hodiny později, než stanoví jízdní řád. Ačkoli jasně vidím, že hodiny na nástupišti ukazují 18:30, stejně se podívám na hodinky. Chvíli potřásám a kroutím zápěstím, aby ostatním, zejména té dívce, nemohlo ujít, že mám zbrusu nové digitální japonské hodinky Kasio, které ukazují i datum a den. Je to neuvěřitelné, ale v podzemním tržišti Palika Bazar jsem je dostal jen za dvě stě rupií.

Otec se začte do novin, syn do komiksu a matka začne chystat večeři. Mladá žena spí s dítětem přisátým k prsu, já předstírám, že si prohlížím filmový časopis. Mám ho otevřený na středové dvoustraně s nejnovější bohyní sexu Púnam Singhovou. Je jenom v bikinkách, ale její vnady mě vůbec neberou. Neustále pozoruju po očku dívku, která nepřítomně hledí z okna, za nímž je vidět ubíhající město. Na mě se nepodívá ani jednou.

V osm hodin přijde průvodčí v černé vestě zkontrolovat lístky. Okázale mu ten svůj nastavím, ale skoro se na něj nekoukne, jenom ho proštípne a vrátí mi ho. Jakmile odejde, otevře matka obdélníkové lepenkové krabice s jídlem. Je ho spousta, mají hotovou hostinu. Vidím scvrklé placičky purí, sladké brambory, červené nakládané papričky, a dokonce i zákusek. V kupé se vznáší vůně domácích smažených kuliček guláb džamún s cukrovým sirupem a sladkých mléčných kostiček barfi a mně se sbíhají sliny. Začínám mít hlad, ale pikolík si ještě ani nepřišel pro objednávky, a tak lituju, že jsem si na nádraží nic nekoupil.

Márvárská rodinka se krmí jako nezavřená. Otec polyká jednu purí za druhou, matka ve velkém likviduje sladké brambory a ke každému soustu zakousne šťavnatou čili papričku. Syna nejvíc zajímají měkoučké kuličky guláb džamún a nakonec vysrká i cukrový sirup. Jenom jeho sestra jídlu moc nedá. Mlčky si olíznu rty. Kluk se mě kupodivu zeptá, jestli nechci pár purí, ale zdvořile odmítnu. Mockrát jsem slyšel, že přestrojení zloději s oblibou vnucují spolucestujícím dobroty s uspávadlem, aby je mohli o všechno obrat. A nevidím jediný důvod, proč by k nim nemohl patřit i kluk zahloubaný do komiksu. Ale kdyby mi nabídla jeho sestra, asi bych si vzal. Vlastně určitě.

Po večeři hrají sourozenci deskovou hru Monopoly, rodiče sedí vedle sebe a povídají si. Probírají nejnovější telenovely, nákup jakési nemovitosti a dovolenou v Gói.

Lehce si přitisknu prsty na břicho, kde mám pod elastickým lemem spodek zastrčenou obálku s padesáti tisíci rupií v novoučkých šustivých bankovkách. Přímo cítím, jak se mi v břiše a hrudi, v srdci i mozku rozlévá nádherná síla. Hlad, který mi až dosud svíral žaludek, jako zázrakem zmizí.

Pozoruju tu typickou středostavovskou rodinku před sebou a tentokrát si vůbec nepřipadám jako prašivý vetřelec. Nenahlížím do jejich světa zvenčí, ale patřím k němu. Jsem těm lidem roven a mluvím jejich řečí. I já teď můžu dělat všechno, co ostatní příslušníci středních vrstev, třeba sledovat telenovely, hrát si s nintendem a chodit o víkendech do obchodního domu Kids Mart.

Každá cesta vlakem přináší změnu a otevírá spoustu možností. Po příjezdu do cíle je člověk jiný. Než do něj dospěje, může například získat nové známé nebo narazit na staré nepřátele, dostat průjem ze zatuchlých, dvakrát smažených samós nebo choleru z kontaminované vody. A troufám si říct, že může najít i lásku. Jak tak sedím na lehátku číslo tři ve vagonu S7 rychlíku 2926A s padesáti tisíci rupek ve spodkách, opájím se sladce mučivou představou, že miluju krásnou spolucestující v modrých kalhotových šatech. Nemám na mysli vyfantazírovaný cit k někomu, kdo je stejně nedosažitelný jako filmová hvězda nebo jiná celebrita, ale reálný, společensky přijatelný a životaschopný vztah. Lásku, kvůli níž člověk nejen v noci skrápí polštář slzami, ale jež se může naplnit manželství a přinést plody v podobě dětí. A rodinné dovolené v Gói.

Mám sice jenom padesát tisíc, ale každá rupie přestavuje sen v technicolorových barvách. Jak se skládají na plátně mé představivosti, dávají dohromady padesát milionů. To, o čem člověk sní s otevřenýma očima, je ještě prchavější než to, co se mu zdá ve spaní, a tak tajím dech a modlím se, aby ta krásná chvíle trvala co nejdéle.

Když po nějaké době ztratí sourozenci o hru zájem, chlapec vstane a posadí se ke mně na kus řeči. Dozvím se, že se jmenuje Akšaj a jeho sestra Mínakší. Jsou z Dillí a jedou do Mumbaje strýčkovi na svatbu. Akšaj je blázen do videoher, nadšeně vykládá o svém Sony PS2, o MTV, surfování po internetu a o nějakých pornostránkách. Řeknu mu, že umím anglicky, čtu Australian Geographic, hraju scrabble a mám sedm intimních přítelkyň, z toho tři cizinky. Pak se pochlubím, že já mám PS3 a počítač s procesorem Pentium 5, na internetu trávím celé dny i noci, jedu do Mumbaje za svým nejlepším kamarádem Salímem a z nádraží v Bandře si do Ghátkópáru vezmu taxík.

Měl jsem si uvědomit, že šestnáctiletého kluka neošálím tak snadno jako dejme tomu šedesátníka. Akšaj mě okamžitě prokoukne. „Fakt? Teda o počítačích toho moc nevíš a konzole Playstation 3 se ještě neprodává. Nejsi nic než lhář prolhaná,“ vysmívá se mi.

Musím ho za každou cenu usadit. „Myslíš, že kecám? A co když ti povím, že mám v kapse padesát tisíc rupií? Viděls vůbec někdy tolik peněz pohromadě?“

Nevěří mi a chce, abych mu je ukázal. Představě, jak ho ohromím, nedokážu odolat. Otočím se, sáhnu si do kalhot a vyndám hnědou obálku ven. Je trochu zavlhlá a slabě páchne močí. Kradmo z ní vyndám svazek šustivých tisícovek a vítězoslavně mu s ním zamávám před očima. Pak ho rychle hodím zpátky a zastrčím obálku tam, kde jsem ji měl schovanou předtím.

Měli byste Akšaje vidět. Oči mu málem vylezly z důlků. Takové vítězství bych si dokázal vychutnávat na věky. Poprvé v životě můžu nějaké tvrzení doložit něčím hmatatelným a nemusím si vypomáhat sny. A poprvé v očích svého protějšku vidím respekt. Získal jsem velice cenné poučení. Sny ovlivňují jenom vaše myšlení, ale máte-li peníze, můžete ovlivňovat i myšlení druhých. Díky tomu vědomí se těch padesát tisíc ve slipech znovu proměnilo na padesát milionů.

Je po desáté a kupé se chystá ke spánku. Akšajova matka vytahuje ze zelené tašky povlečení a stele čtyři lehátka. Mladá žena s miminkem se uvelebí jen tak, bez polštáře a bez prostěradla. Já taky žádné lůžkoviny nemám, a protože se mi stejně nechce spát, sednu si až k oknu, nechám si vzduchem ochlazovat tvář a pozoruju, jak se vlak noří do tunelu tmy. Dolní lehátko proti mně si bere Akšajova matka, horní Mínakší. Otec si vyleze nade mě a Akšaj nad ženu s dítětem.

Otec okamžitě usne a začne pochrupovat, matka se otočí na bok a zachumlá se do prostěradla. Natahuju krk po Mínakší, ale vidím z ní jen pravou ruku se zlatým náramkem na zápěstí. Najednou se však posadí a nakloní se, aby hodila na podlahu střevíce, a protože se jí čaní trochu sveze, zahlédnu ve výstřihu ňadra. Křížem mi projede tak slastný pocit, že se prohnu jako luk. Mínakší si všimne, že ji pozoruju, rychle si šál přitáhne těsněji k tělu a vrhne na mě přísný pohled.

Za nějakou dobu se spánek zmocní i mě a začínají se mi zdát krásné středostavovské sny o tom, jak si kupuju spoustu úžasných věcí včetně parádního červeného ferrari a krásné nevěsty v modrém salvár kamízu. A všechno to pořídím jen za padesát tisíc rupek.

* * *

Probudí mě dloubnutí do žaludku. Otevřu oči a uvidím hodně snědého chlapa s dlouhými vlasy a tlustým černým knírem, který mě šťouchá tenkou holí do břicha. Ale spíš než hole se leknu revolveru, který třímá v druhé ruce. „Tohle je přepadení,“ oznámí tak klidně, jako by mě informoval, kolik je hodin. Má na sobě bílou košili a černé kalhoty. Kvůli těm vlasům mi připadá jako nějaký laciný frajer nebo možná vysokoškolský student, jenomže lupiče znám jen z kina. Třeba ti opravdoví skutečně vypadají jako vysokoškoláci. „Teď všichni vstanete, ale pěkně pomalu,“ nařídí nám po kratší odmlce. „Když si nikdo nebude hrát na hrdinu, nic se vám nestane. A utéct se taky nesnažte, protože druhý dveře mi hlídá parťák. Jestli uděláte, co vám řeknu, za pár minut vypadnu.“

Potom podobně jako mě donutí dloubnutím slézt z lehátek i Akšaje, Mínakší a jejich otce. Ti ještě napůl spí a v podstatě si ani neuvědomují, co se děje. Když vás někdo vytrhne z nejhlubšího spánku, chvilku trvá, než zase začnete normálně fungovat.

Všichni teď sedíme na spodních lehátkách. Na mém dřepí i Akšaj a otec, naproti nám sedí Mínakší, její matka a ta mladá žena s miminkem. Tomu se takové probuzení nelíbí, a tak se rozpláče. Žena se ho pokouší ukonejšit, ale je to marné, vříská stále hlasitěji. „Dej tomu děcku napít,“ nařídí jí lupič rozmrzele. Žena si celá zhlouplá vyhrne blůzu a odhalí oba prsy. Lupič se křivě usměje a natáhne ruku, jako když chce jeden sevřít. Žena vykřikne, rychle ho zakryje a lupič se rozchechtá. Tentokrát žádné vzrušení necítím. Revolver u hlavy dokáže člověka paralyzovat víc než pohled na obnažené ňadro.

Když si lupič vynutí pozornost, dá se do díla. Zatímco v pravičce třímá revolver, levičkou zvedne hnědý jutový pytel. „Tak, a teď mi dáte všechny cennosti. Hoďte je tady do toho pytlíku. Od pánů chci peněženku, hodinky a veškerou hotovost, kterou mají po kapsách, od dam kromě kabelky taky náramky a zlatý řetízky. Pokud někdo neposlechne, okamžitě ho zastřelím.“ Matka Mínakší i mladá maminka jednohlasně vyjeknou. Z opačného konce vagonu jsou slyšet výkřiky. Komplic tam zřejmě rozdává stejné instrukce.

Lupič s pytlem v ruce nás všechny obejde. Začne u ženy s miminkem. Ta s vyděšeným výrazem ve tváři vezme hnědou koženou kabelku, rychle ji otevře, vyndá z ní láhev s mlékem a dudlík a pak ji hodí do pytle. Miminko, které přestala kojit, se znovu rozvříská. Mínakší si s ohromeným výrazem stáhne zlatý náramek, ale když ho chce dát do pytle, lupič ho upustí na zem a sevře jí zápěstí. „Ty jsi daleko krásnější než všechny bengle, kočičko,“ zasyčí. Mínakší se zoufale snaží ze železného stisku vykroutit, ale marně. Potom jí lupič náhle ruku pustí a chytne ji za límec, ale Minakší se prudce odtáhne, takže se látka roztrhne a Mínakší zůstane jen v podprsence. Všichni ztuhneme hrůzou, jen otec to už nevydrží. „Ty hajzle!“ zařve a ožene se po lupiči pěstí, ale ten má reflexy jako divoká kočka, okamžitě blůzu pustí a praští ho hlavní pistole. Kupci se na čele objeví hluboká rána, ze které se začne řinout krev. Matka se znovu rozkřičí.

„Sklapni, nebo vás zabiju!“ zavrčí lupič.

Všichni v tu ránu zkameníme. V krku se mi udělá knedlík a ruce mám najednou jako kus ledu. Slyším, jak všichni ztěžka oddechují. Mínakší tiše pláče. Její matka hodí do pytle šperky a kabelku, otec do něj chvějící se rukou upustí hodinky a peněženku. Akšaj se zeptá, jestli má odevzdat taky komiks, což lupiče strašlivě namíchne. „Tak ty si myslíš, že si dělám srandu?“ procedí skrz zuby a vlepí mu facku. Akšaj zakňučí bolestí a chytí se za tvář. Mně ta scéna přijde z nějakého důvodu docela legrační, asi jako komická vsuvka v hororovém filmu. „Co se křeníš?“ zpraží mě lupič. „Tak dělej, předveď se!“ vyštěkne. Vytáhnu z kapsičky košile zbytek bankovek a drobné a hodím je všechny do pytle. Nechám si jen svou rupku pro štěstí. Pak si začnu rozepínat pásek od hodinek, ale lupič na ně vrhne jediný pohled a prohlásí: „To je jenom laciná napodobenina, ty nechci.“ Zdá se, že je s kořistí z našeho kupé spokojený. Když se obrátí k odchodu, Akšaj najednou zvolá: „Počkat, to není všechno!“

To, co následuje, mi připadá jako zpomalený film. Lupič se obrátí a Akšaj na mě ukáže prstem. „Tenhle kluk má u sebe padesát tisíc rupií.“ Ačkoli to řekne docela potichu, mám pocit, že to musí slyšet celý vlak.

Lupič na něj vrhne výhrůžný pohled. „To má bejt zas nějakej vtip?“

„N-ne,“ zakoktá Akšaj. „Je to pravda.“ Lupič se podívá na kufr pod lehátko. „A má je v tom hnědým kufru?“

„Kdepak, schované ve slipech,“ odpoví Akšaj s úšklebkem.

„Ale, ale,“ vydechne lupič.

Celý se třesu, jenom nevím, jestli strachem, nebo vzteky. Lupič ke mně přistoupí. „Tak si vyber, dáš mi ty prachy sám, nebo se tady chceš přede všema svlíknout donaha?“ zeptá se.

„Ne! To jsou moje peníze!“ vykřiknu a instinktivně si přitisknu ruce na rozkrok jako fotbalista, který se chrání, aby při volném kopu nepřišel k úhoně. „Vydělal jsem si je a nikomu je nedám. Vždyť vás ani neznám a nevím, co jste zač.“

Chlap se chraplavě rozesměje. „Ty vážně nevíš, čím se člověk jako já zabejvá? No přece bere peníze lidem, který vůbec nezná. Takže dáš mi je dobrovolně, nebo ti mám stáhnout kaťata a vzít si je sám?“ zamává mi revolverem před obličejem.

Palebná přesila mě donutí se vzdát. Pomalu zastrčím prsty za pás džínsů a vytáhnu hnědou obálku. Je celá upocená a páchne ponížením. Lupič mi ji vytrhne a otevře ji. Když spatří všechny ty novoučké tisícovky, obdivné hvízdne. „Kdes přišel k takovejm prachům, kurva?“ podiví se. „Určitě jsi je někde šlohnul. Ale to je mi srdečně fuk.“ Hodí peníze do jutového pytle. „To bysme měli. Já se teď jdu seznámit s dalšíma cestujícíma a vy se ani nehnete.“

Přihlouple sleduju, jak mých padesát milionů snů spolu s hromadou středostavovských peněženek a náramků mizí v nenávratnu.

Přestože lupič odejde do dalšího oddílu vagonu, zatáhnout za šňůru nouzové brzdy se nikdo z nás neodváží a všichni zůstáváme přilepení k sedadlům jako smuteční hosté na pohřbu. Za deset minut se lupič vrátí, v pravé ruce pistoli, v levé zavázaný pytel. „Paráda,“ prohlásí a několikrát jím zatřese, aby ukázal, jak je plný a těžký. Podívá se na mě a zašklebí se jako raubíř, který na pískovišti sebral jinému dítěti oblíbenou hračku, pak střelí očima po Mínakší. Ta se schoulí a přitáhne si čaní co nejvíc k tělu, ale řídká látka ji halí jen velmi nedostatečně a pod ní je jasně vidět bílá podprsenka. Lupič mlaskne.

V té chvíli se ozve jeho komplic: „Já jsem hotovej. A ty?“

„Taky,“ oznámí lupič. Vlak najednou zpomalí.

„Dělej!“ zavolá ten druhý a vyskočí ven.

„Hned! Chytej!“ vykřikne lupič a pošle pytel i s padesáti miliony snů po podlaze ze dveří. Už se chystá vyskočit za ním, ale pak si to rozmyslí a vrátí se k nám. „Ještě pusu na rozloučenou, honem!“ nařídí Mínakší a zašermuje jí pistolí před očima. K smrti vyděšená Mínakší se mlčky přikrčí.

„Tak ty mi ani nedáš pusu? Jak myslíš, ale v tom případě sundej ten šál, ať se aspoň podívám, jaký máš prsa,“ nařídí jí lupič. Pak oběma rukama sevře pažbu pistole a štěkne: „Dělej, předveď se! Podruhý ti to opakovat nebudu a rovnou ti ustřelím palici!“ Otec pevně stiskne víčka, matka se skácí v mdlobách.

Vzlykající Mínakší si začne čaní stahovat. Pod ním bude mít jen kousek bílé látky se dvěma ramínky a párem košíčků.

Ale to už nevidím. Náhle se totiž přede mnou zjeví vysoká mladá žena. Kdesi za jejími zády skučí vítr a vlající černé vlasy jí zakrývají obličej. Na sobě má bílé sárí. Tenoučká látka se třepotá a lehounce pleská jako papír na letícím drakovi. Žena drží v náručí miminko. Znenadání k ní přistoupí dlouhovlasý chlap s mohutným knírem, který má na sobě černé kalhoty a bílou košili. Namíří na ni pistoli. „Stáhni si to sárí!“ zasyčí s úšklebkem. Žena se rozvzlyká. Oblohu křižují blesky, po zemi se honí prach a listí. Chlapeček v ženině náručí se zničehonic vymrští, vrhne se na muže a zaryje mu prstíčky do tváře. Muž zařve a chce dítě odstrčit, ale drobeček mu znovu zatne nehty do obličeje. Muž s miminem se válejí po zemi, žena někde opodál žalostně kvílí. Muž zkroutí ruku a namíří pistoli dítěti do obličeje, ale to má nadlidskou sílu. Opře se droboučkými prstíky do hlavně, otočí pistoli opačným směrem a pokračuje v přerušeném zápase. Převalují se s mužem po zemi hned na jednu, hned na druhou stranu a v těsném objetí bojují na život a na smrt. Občas to vypadá, že vyhrává muž, pak zase miminko. Nakonec se muži podaří ruku se zbraní uvolnit, dá prst na spoušť a přiloží hlaveň dítěti ke tvářičce. Ale v okamžiku, kdy chce vystřelit, mimino hlaveň oddací dál a obrátí ji proti mužově hrudi. Zazní ohlušující výstřel, muž sebou pod nárazem mohutné rány hodí dozadu a na bělostné košili mu zasvítí jasně červená skvrna.

„Ach Bože!“ vykřikne Akšaj. Jeho hlas se rozléhá ozvěnou jako v jeskyni. Lupič leží u dveří na podlaze a já držím v ruce pistoli, z níž stoupá tenký pramínek kouře. Vlak začíná zase nabírat rychlost.

Nechápu, co se vlastně stalo. Člověku, kterého uprostřed noci něco znenadání probudí, samozřejmě chvilku trvá, než mu dojde, co se děje. Jenomže když se probere s kouřící pistolí v ruce a mrtvým chlapem u nohou, je všechno celkem jasné. Rudá skvrna na lupičově košili se neustále zvětšuje a tmavne. Vůbec to není jako ve filmu, kde po sobě kulka nechá červený flíček, který zůstává stejný, i když mrtvolu už dávno odvážejí do márnice. Kdepak. V prvním okamžiku se dokonce žádná krev ani neobjeví. Téct začne postupně. Nejdřív na látce vyvstane červená tečka asi jako hlavička napínáčku, pak se rozroste do velikosti mince, potom je velká jako podšálek, za chvíli dosáhne rozměrů velkého talíře a pořád se rozšiřuje, až se krev začne řinout proudem. Mám pocit, že ta červená řeka co nevidět zaplní celé kupé a já se v ní utopím. Nemůžu popadnout dech. Pak si najednou uvědomím, že mě Akšajův otec bere za ramena a zuřivě mnou třese. „Tak už dost, povídám!“ vykřikne a červená mlha, kterou mám před očima, se zvedne.

Sedím na lehátku, kolem mě spousta lidí. Je tu snad celý vagon. Všichni se přišli podívat, co se stalo, a zvědavě natahují krk. Vidí na podlaze ležet mrtvého bezejmenného lupiče v bílé košili, na níž se šíří tmavočervená skvrna, vidí otce s rozseknutým čelem, k smrti vystrašenou mladou matkou, z jejíchž prsů hladové dítě vysálo mléko do poslední kapky, vidí mladíka, který si už nikdy v životě ve vlaku nebude číst komiks o Archiem, a vidí dívku, již bude až do smrti pronásledovat noční můra. A kromě nich vidí kluka z ulice, který měl nakrátko nějaké peníze a už nikdy nebude snít o středo-stavovském životě.

Žluté světlo v kupé mi připadá neobvykle ostré. Civím na revolver, který držím volně svěšený v ruce. Má krátkou hlaveň, stříbrné tělo s bubínkem a černou pažbu zdobenou reliéfním nápisem Colt a dvěma koni, kteří se vzpínají ve skoku. Když ho otočím, spatřím slovo Lightweight, což anglicky znamená „lehký“, a to mi přijde divné, protože je naopak strašlivě těžký. A jsou na něm vyrytá ještě nějaká písmena a čísla. Jsou už napůl setřená, ale dokážu rozluštit Conn USA a DR 24691.

Mínakší na mě vrhne kradmý pohled. Dívá se teď stejně jako Salím na filmové hvězdy. Dojde mi, že se do mě zamilovala. Kdybych ji požádal o ruku, vzala by si mě a byla by celá šťastná, že mi může rodit děti. Dokonce by jí ani nevadilo, že už těch padesát tisíc nemám. Ale já už po ní nekoukám. Hledím jen na revolver a na tvář mrtvého bezejmenného lupiče.

Mohl potkat smrt v mnoha různých podobách. Třeba ho mohla zastřelit policie uprostřed tržiště plného lidí nebo ho mohli rozsekat na kusy členové konkurenčního gangu ve chvíli, kdy si u stánku dával čaj. Mohl umřít v nemocnici, například na choleru, rakovinu nebo AIDS. Ale kdepak, on musel zemřít kulkou, kterou jsem vystřelil já. A to jsem ho ani neznal jménem.

Každá cesta vlakem skýtá spoustu možností, ale díra v srdci znamená konec. Mrtvý člověk už nikdy nikam nepojede, leda tak na pohřební hranici. Rozhodně už nespatří žádné prodavače ani průvodčího. Já naopak uvidím nejenom je, ale i policii. Jakpak se asi ke mně bude chovat? Jako k hrdinovi, který ochránil dívčí ctnost a zbavil svět nechvalně proslulého lupiče, nebo jako k chladnokrevnému zabijákovi, jenž bez rozpaků zastřelil neznámého člověka? Uvědomuju si jenom jedno. Vývoj dalších událostí nesmím nechat náhodě. A najednou jako hrom z čistého nebe v duchu uslyším slova plukovníka Taylora: „Zet es znamená zet es. Zmátnout stopy znamená ztratit stín.“ Okamžitě pochopím, co musím udělat.

Ve chvíli, kdy vlak zastavuje v další stanici, kde na mě už bezpochyby čeká policejní komando, vyskočím s revolverem v ruce ven, přeběhnu koleje a vyšvihnu se na stupátko soupravy, která právě odjíždí. Dovnitř nevlezu, ale zůstanu viset na dveřích a na mostě přes jakousi tmavou řeku hodím revolver do vody. V následující stanici seskočím, najdu si vlak jedoucí jiným směrem a takhle pokračuju celou noc.

Jednotlivá města mi splývají. Nemám potuchy, jestli jedu na sever, nebo na jih, na východ, nebo na západ. Neznám ani označení spojů, které neustále střídám. Ale je mi naprosto jasné, že nesmím do Mumbaje. Policie už od Akšaje určitě ví o Salímovi a v Ghátkóparu na mě čeká. Taky nechci vystoupit na žádné zastrčené špinavé staničce, kde bych na sebe okamžitě upoutal pozornost. Nejjistější bude velké hlučné nádraží plné světel a lidí.

V devět ráno vlak zastaví u velikého rušného nástupiště, a tak konečně vylezu ven. Nemám nic než safari košili, která je sice z čisté bavlny, ale rozervaná a bez tří knoflíků, levisky pokryté tlustou vrstvou špíny a sazí a laciné digitální hodinky. Připadá mi, že v tomhle městě bych se mohl na nějaký čas ztratit. Na nástupišti si všimnu žluté tabule, na které velikými černými písmeny stojí ÁGRA a pod tím 169 m n.m.

Smita si tiskne ruku na ústa. „Ach bože,“ vydechne. „To jste si celá ta léta dělal výčitky, že jste zabil člověka?“

„A ne jednoho, ale dva. Nezapomínejte na pana Šántaráma, kterého jsem shodil z prvního patra.“

„Ale v tom vlaku šlo o nešťastnou náhodu. A pravděpodobně by se to dalo obhájit jako sebeobrana. Rozhodně zjistím, jestli se to vůbec vyšetřovalo. Myslím si totiž, že vaši spolucestující policii nic neřekli. Přece jste je všechny zachránil. Mimochodem, co se stalo s tou Mínakší? Viděl jste se s ní ještě někdy?“

„Ne. Ale pojďme se vrátit k tomu záznamu.“

Světla ve studiu znovu pohasnou.

Prém Kumár se ke mně otočí. „Takže pokračujeme otázkou číslo sedm za dvě stě tisíc rupií. Jste připraven?“

Přisvědčím.

„Dobrá. Tak tedy otázka číslo sedm. Kdo vynalezl revolver? Byl to za a) Samuel Colt, za b) Bruce Browning, za c) Dan Wesson, nebo za d) James Revolver?“

Spustí hudba a já se zamyslím.

„Už jste některé z těch jmen slyšel?“ zeptá se Kumár.

„Jedno mi připadá povědomé.“

„Takže jak se rozhodnete? Ukončíte soutěž, nebo to ještě risknete?“

„Myslím, že to risknu.“

„Dobře si to rozmyslete, protože když se netrefíte, přijdete o lákh, který jste získal.“

„Já nemám co ztratit. Chci hrát dál.“

„Výborně. Takže jak zní vaše odpověď?“

„Je to za a) Colt.“

„Jste si absolutně, na sto procent jistý?“

„Ano.“

Víření bubnů zesílí a na ukazateli se rozsvítí správná odpověď.

„Naprosto správně! Revolver vynalezl skutečně Samuel Colt, a to roku 1835. A vy jste právě teď zdvojnásobil svou výhru na dva lákhy rupií!“

Nemůžu tomu uvěřit. Nejenže mám padesát tisíc zpátky, ale dokonce i s úrokem, který dělá trojnásobek původní částky! A to všechno díky neznámému černému lupiči.

Užaslé obecenstvo obdivné vzdychá. Hudba spustí závěrečnou znělku, ale mně zní v uších rytmické dunění vlaku, který oklikou přes Ágru jede z Dillí do Mumbaje.

Prém Kumár se zničehonic vymrští z křesla a začne mi třást rukou. Mám ji jako kus hadru. Když vás při televizní soutěži něco zaskočí, chvilku trvá, než se vzpamatujete.

500 000 VLASTENECKÁ POVINNOST

Přesně o půl deváté večer se jako každý den rozječí siréna oznamující nálet a barák ožije horečnou činností. Všichni začneme plnit instrukce, které nám celý minulý týden před vypuknutím války vtloukaly do hlavy tlampače. To znamená, že zhasneme všechna světla, vypneme veškeré elektrické spotřebiče, zavřeme přívod plynu, zamkneme a ve spořádaném zástupu se odebereme do krytu.

Ten se nachází ve školním sklepě, což je velká obdélníková místnost s tlumeným osvětlením. Na podlaze leží vybledlý zaprášený koberec a veškeré vybavení sestává z několika rozviklaných židlí a starého kovového stolku, na němž stojí televize se sedmatřiceticentimetrovou úhlopříčkou. Je tu dusno a horko, takže na nás všechno padá, ale zařídili to tady pro naše bezpečí, a tak si nemůžeme stěžovat. Přesto se mezi lidmi povídá, že kryt ve čtvrti Pali Hill má širokoúhlou televizi s jednaosmdesáticentimetrovou úhlopříčkou, molitanové matrace a klimatizaci.

Osazenstvo krytu se sesedne kolem televize, která je naladěná na zpravodajský kanál. Rozhlížím se kolem sebe. Je tu skoro celý náš barák. Vidím Gókhalovy, Nenésovy, Bapatovy, pana Vagléa a Kulkarního, paní Damléovou a Bárvéovou i pana Širkéa. Chybí jen domovník Rámakršna. Zřejmě počítá zaplacené nájemné, vyměňuje prasklé žárovky a spravuje kapající kohoutky či polámané zábradlí.

Nejdřív přijdou na řadu reklamy. Tuhle válku totiž sponzoruje zubní pasta Mother India a sáčkovaný čaj Jolly. Po nich nás osloví ministerský předseda. Vážným tónem nám sdělí, že indická armáda postupuje a bezpodmínečná kapitulace nepřítele je otázkou pouhých několika dní. Pisklavě se zapřísahá, že válku povedeme až k absolutnímu vítězství. Tím jednou provždy skoncujeme s terorismem, chudobou a hladem jakbysmet. Proto všichni přispějte podle svých možností na fond válečných vdov a sirotků, naléhá na nás.

Po premiérovi se objeví mladá herečka, která to všechno zopakuje, ale podá nám to přitažlivější formou, to znamená procítěně a s patřičným patosem. Ženy na ni zírají s očima navrch hlavy. Ta ale vypadá mladě, šeptají si. A jak je krásná. Sárí má určitě z hedvábí nebo aspoň ze sifonu. Jak to dělá, že má tak hebkou pleť? Možná je to mýdlem, ale kterým? A jak je světlounká. Ta žádný bělicí krém určitě nepotřebuje.

Muži soptí vzteky. Ti Pákošové si prostě nedají pokoj, parchanti. Ale co je moc, to je moc. Tentokrát bychom jim fakt měli dát co proto.

V našem baráku je největší expert přes válku pan Vaglé, protože dělá asistenta na vysoké a je nejvzdělanější. Pákistán má rakety a atomovku, poučuje nás. Proto jsme taky v krytu. Musíme se chránit před ozářením. Jenomže před atomovou bombou člověka v podstatě nic nezachrání. Až ji na nás Pákošové prsknou, všechna voda se vypaří, promění se ve vzduch a ten vzplane. Na obloze vyvstane obrovský mrak ve tvaru hřibu, který úplně zastře slunce. Všichni zemřeme, zakončí svou přednášku pochmurně.

Jenže když je člověku dvanáct jako mně a Putulovi nebo deset jako Salímovi či Dhjánéšovi a zažívá válku poprvé, nedovede si smrt představit. A tak jsme celí rozjaření a hoříme zvědavostí. Záběry z bojiště nás fascinují a hltáme je s otevřenou pusou.

Radiace nám nic neříká a může nám být ukradená. My se zajímáme o mnohem důležitější věci.

Jakou prdu může taková atomovka udělat?

Až nám nad hlavou přelítnou tryskáče, stačíme je vůbec zahlídnout?

Jestlipak ten záblesk předčí i světla o Diválí?

Nebyla by to senzace, kdyby nějaká raketa dopadla přímo u našeho baráku?

Válka trvá už třetí den a pobyt v krytu začíná dostávat pevný řád. Ženské si s sebou nosí zeleninu a pletení. Sedí ve skupinkách, krájejí rajčata a brambory, pletou svetry, přebírají čočku, otrhávají zdravé listy špenátu a koriandru a probírají nejnovější drby. Víte, že paní Gósvámíová má novou televizi s pětapadesáticentimetrovou úhlopříčkou? Bůh ví, kde na to ten její bere! A pan Bapat s manželkou se onehdy večer tak příšerně hádali, že je bylo slyšet po celé čtvrti! Viděly jste poslední Starburst? Píšou tam, že Armán Alí je nejspíš na kluky!

Muži pozorně poslouchají zprávy a debatují o nejnovějším vývoji situace. Že by se vláda opravdu chystala vyhlásit výjimečný stav? Pathánkót u pákistánských hranic prý bombardování srovnalo se zemí. Zařvala tam spousta lidí. Benzin bude na příděl. Tuhle Mehta to ví naprosto bezpečně, má informace přímo z ministerstva. Skoro nikde není k sehnání cibule ani rajčata. Možná bychom si měli udělat zásoby trvanlivého mléka.

My děcka se bavíme po svém. Běháme po místnosti, ječíme a zakopáváme o sebe, což se ženám vůbec nelíbí. Napodobujeme hry z dětských televizních pořadů, ale nakonec nás to přestane bavit. Potom přijde Putul s nápadem, že si budeme hrát na válku. Je to úplně jednoduché. Rozdělíme se na dvě skupiny, přičemž jednu vede indický generál, druhou pákistánský, a hrajeme na babu. Kdo ji dostane, je válečný zajatec a musí čekat, až ho vymění za některého zajatce druhé strany. Generál má cenu dvou zajatců. Vyhrává ta strana, která zajme víc nepřátel. Problém je jen v tom, že pákistánského generála nikdo nechce dělat. Nakonec kluci přemluví Salíma. „Hele, ty jsi přece muslim, takže nejvyšší Pákoš musíš bejt ty.“ Salím se zpočátku zdráhá, ale za dva balíčky žvejky si nakonec přece jen dá říct. Připojím se k jeho družstvu a rozneseme Indy na kopytech.

Když si dosyta vyhrajeme, sesedneme se v rohu, abychom si trochu odpočinuli, a už se o válce jenom bavíme.

„Já z ní teda mám radost,“ povídám. „Je to paráda, protože kvůli zákazu vycházení jsem od Nílimy Kumáríové dostal týden volno.“

„No jo,“ přisvědčí Putul. „My ho ve škole máme taky.“

„Takovou válku bych si dal říct každej měsíc,“ vzdychne Dhjánéš.

„Přestaňte plácat nesmysly!“ zaburácí najednou čísi hlas.

Vylekaně se otočíme a zjistíme, že za námi stojí starý sikh s berlemi, hubený čahoun s ošlehaným obličejem a malým knírkem. Na hlavě má olivově zelený turban, na sobě vojenskou uniformu stejné barvy se spoustou kapes a širokým opaskem. Chvíli se na nás zachmuřeně dívá a potom nám zahrozí prstem. „Styďte se, takhle válku zlehčovat! To je přece strašně vážná věc. Víte, kolik lidí při ní ztratí život?“

Teprve teď si všimneme, že mu chybí noha.

Potom nám řekne, že se jmenuje Balvant Singh a je vojenský veterán. Býval délesloužícím četařem, teprve nedávno se přistěhoval k nám do baráku a žije sám. Za to, že přišel o nohu, může právě válka.

Když nás pokárá, odkulhá k televizi a usadí se co nejblíž k obrazovce.

Právě běží živý přenos z bojiště. Všechno je zahalené mlhavým zeleným světlem. Vidíme nabitý raketomet. Nějaký voják zmáčkne knoflík, šlehne plamen a raketa vystřelí. Po chvilce spatříme v dálce zelenožlutý záblesk a uslyšíme výbuch. „Přesný zásah,“ prohlásí s úsměvem důstojník, který stojí vedle raketometu. Zuby mu svítí nepřirozenou zelenou barvou. Za deset vteřin vypálí raketomet znovu. Do kamery strčí obličej reportér. „Tolik exkluzivně přímo z místa bojů. Sunil Vjás, televize Star News, 5. divize v rádžasthánském úseku fronty. A nyní vracím slovo do studia.“ Vůbec se nezmíní, na co ta raketa vlastně mířila, jestli cíl zneškodnila, kolik nepřátelských vojáků zabila a kolik jich útok přežilo. Na obrazovce se objeví slavný zpěvák a začne s vervou notovat staré vlastenecké písně.

Déleslouž, čet. Balvant Singh (ve výsl.) vstane. „Tohle přece není opravdická válka. Jenom vás balamutí,“ prohlásí znechuceně. „To, co vám tu ukazujou, je připitomělá televizní pohádka.“

„Tak jak teda podle vás taková opravdová válka vypadá?“ zeptá se popuzeně pan Vaglé.

Balvant Singh na něj pohlédne, v očích pohrdání vojáka, který má co dělat s obyčejným civilem. „Úplně jinak. Teče v ní krev a vyhřezávají střeva. Všude se válejí mrtvoly a kusy těl, ruce useknuté bajonetem a nohy utržené šrapnely.“

„Ve které válce jste bojoval?“ chce vědět pan Vaglé.

„V té poslední, co za něco stála, roku 1971,“ odpoví hrdě Balvant Singh.

„Tak nám o ní něco povězte,“ vybídne ho paní Damléová.

„Ano, ano!“ voláme prosebně. „Povídejte, strýčku.“

Balvant Singh se znovu posadí. „Vy vážně chcete vědět, jak vypadá skutečná válka? No dobře, tak vám řeknu, jak jsem ji zažil já. Můžu vám vylíčit těch čtrnáct slavných dní, kdy jsme nad Pákistánem vybojovali největší vítězství.“

Sesedneme se kolem něj jako houf dychtivých vnoučat kolem dědečka.

Když začne vyprávět, vkrade se mu do očí nepřítomný výraz, jako mívají lidé, když vzpomínají na dávnou minulost. „Vrátíme se zpátky do roku 1971, kdy indický národ prožíval nejdůležitější období svých dějin.“

Osazenstvo krytu se ztiší. Pan Vaglé stáhne zvuk televize a tentokrát nikdo neprotestuje. Zprostředkovaný obraz války, byť v přímém přenosu, se vyprávění očitého svědka samozřejmě nemůže rovnat.

„Poslední opravdická válka začala 3. prosince roku 1971. Tohle datum si budu do smrti pamatovat, protože ten den jsem dostal z Pathánkótu dopis od své milované ženy, že se nám narodil syn. Bylo to naše první dítě. ‚Sice tu nejsi se mnou, ale vím, že bojuješ za vlast, a tak mi srdce překypuje radostí a dme se pýchou,‘ napsala mi. ‚Budu se modlit, abys vyvázl bez úhony a společně se synem budeme čekat na tvůj vítězný návrat.‘

Když jsem to četl, plakal jsem, ale byly to slzy radosti. Nezoufal jsem si, že jsem v takové chvíli daleko od rodiny. Byl jsem šťastný, že jdu do bitvy s manželčiným požehnáním. A vědomí, že se mi narodil syn, mi dodávalo sílu.“

„Jaké dostal jméno?“ zajímá se paní Damléová.

„Už dlouho před porodem jsme se dohodli, že když to bude holčička, pojmenujeme ji Durga. A když kluk, bude to Šér Singh. A to se taky stalo.“

„A jak ta válka začala?“ chce vědět pan Širké. „V noci 3. prosince bylo novoluní. Zbabělý nepřítel napadl pod pláštíkem tmy naše letiště při západních hranicích. Bombardoval a ostřeloval Šrínagar, Avantípur, Pathánkót, Uttarlai, Džódhpur, Ambálu, Ágru, prostě co mohl. Potom následoval mohutný útok na severu vedený proti našemu strategickému sektoru Čamba.“

„A vy jste tehdy sloužil kde?“ zajímá se pan Vaglé.

„Přímo v Čambě u 13. pěší divize. Jsem příslušníkem 35. sikhského pluku a můj prapor byl zařazen k tamní brigádní sestavě. Musím vám ale vysvětlit, proč nás Pákistánci napadli právě tam. Čamba totiž není jen obyčejná vesnice na západním břehu Munavar Taví. Kdo ji ovládne, získá přístup do okresů Akhnúr a Džaurijan. Dobýt ji znamená ohrozit celý stát Džammú a Kašmír.

Takže tu noc proti nám Pákistánci spustili útok ze tří různých směrů. Zahájili ho palebnou přehradou těžkého dělostřelectva. Střelba z kanónů a moždířů byla tak intenzivní, že nám za několik málo hodin zle poškodila skoro všechna opevnění a přišli jsme o tři pohraniční hlídky.

Když to začalo, velel jsem předsunutému stanovišti se třemi muži. Nepřítel byl v obrovské přesile. Na protilehlém břehu řeky jsme měli jen tři prapory, které musely čelit celé pákistánské divizi. Byla to 23. pěchotní doplněná obrněnou brigádou o síle asi sto padesáti tanků plus devíti či deseti pluků dělostřelectva. Toho měli Pákoši v Čambě víc než na celé východní frontě dohromady.

Trojici, které jsem velel, tvořil Sukhvinder Singh z Patijály, Rádžéšvar Singh z Hóšijárpuru a Karnail Singh z Ludhijány. Ten z nich byl nejlepší, takový vysoký svalnatý chlap s dunivým hlasem a nakažlivým úsměvem. Nebál se ničeho na světě, války ani smrti, prostě ničeho. Kromě jedné jediné věci.“

„A jaké?“ vyzvídá pan Kulkami.

„Měl smrtelnou hrůzu, že ho pohřbí. Proslýchalo se totiž, že když Pákošové najdou mrtvého indického vojáka, nikdy nám ho nevrátí, ale zahrabou ho jako muslima, i když jde o hinduistu. Karnail byl bohabojný, hluboce věřící člověk, takže měl strach, že kdyby zahynul, Pákistánci jeho tělo nespálí, ale zakopou metr osmdesát do země. Jestli padnu, slibte mi, že dohlídnete, aby mě řádně spálili, pane,‘ řekl mi jen týden před vypuknutím války. ‚Jinak moje duše nenajde klid a bude muset dlouhých šestatřicet tisíc let bloudit v hlubinách podzemí.‘ Ubezpečil jsem ho, že se mu určitě nic nestane, ale trval na svém, a tak jsem mu dal slovo. ‚Dobře, Karnaile. Slibuju, že jestli opravdu padneš, dám tě spálit podle všech pravidel naší víry.‘

V noci 3. prosince, když spustila palba, jsme všichni, to znamená Karnail, Sukhvinder, Rádžéšvar a já, seděli v krytu našeho předsunutého stanoviště –“

V té chvíli mu Putul skočí do řeči. „A strýčku, měli jste tam taky televizi jako my?“

Singh se zasměje. „Kdepak, synku. To se vůbec nedá srovnávat. Žádnou televizi ani koberec. Bunkr byl strašně malý a těsný, jenom pro čtyři lidi a nic víc. Jen moskytů tam byla spousta a občas nám tam lezli hadi.“

Pak zvážní. „Nevím, jestli to v Čambě někdo z vás zná, ale je to placka plná šedých kamenů a roste tam sarkanda tak vysoká, že se v ní klidně schová i tank. A nepřítel na nás pod pláštíkem tmy tou hustou trávou zaútočil. Než jsme se stačili zorientovat, vlevo i vpravo začaly vybuchovat minometné granáty. Tma byla tak neproniknutelná, že jsem neviděl ani na krok. Pak jeden granát dopadl přímo na náš bunkr, ale než explodoval, podařilo se nám vyškrabat se ven. Jenomže tam nás zase uvítala sprška střel z lehkého kulometu. Rozvinuli jsme se do rojnice, začali postupovat kupředu a snažili se zjistit, odkud palba přichází. Šli jsme poměrně dlouho, takže jsme se dostali skoro až k pákistánskému bunkru, odkud se ozývala, když najednou granát práskl přímo za mými zády. Než jsem se vzpamatoval, byli Sukhvinder a Rádžéšvar mrtví a Karnail, který dostal ránu do žaludku, ležel v tratolišti krve. Já jediný vyvázl jen s povrchovými zraněními. Rychle jsem o situaci informoval velitele roty. Taky jsem mu řekl, že jsme objevili nepřátelský bunkr s kulometným hnízdem, a jestli ho nezneškodníme, čekají rotu těžké ztráty. Velitel mi sdělil, že mi na pomoc nemůže poslat ani nohu, a nařídil mi, ať to hnízdo nějak zlikviduju sám.

‚Jdu na ten bunkr,‘ oznámil jsem Karnailovi, který se mezitím trochu vzchopil. ‚Ty vem kvér a budeš mě krýt.‘

Ale Karnail mi zastoupil cestu. ‚To je sebevražda, pane!‘ vykřikl.

‚Já vím,‘ řekl jsem. ‚Jenže někdo to udělat musí.‘

‚Tak mi dovolte, abych šel já,‘ požádal mě. ‚Hlásím se dobrovolně do akce. Uvidíte, že to hnízdo zlikviduju.‘ A pak dodal: ‚Sáhibe, vy máte ženu a právě se vám narodil syn. Já žádnou rodinu nemám. Nikoho jsem doma nenechal, nikdo mě nečeká. A vzhledem k tomu zranění mi nejspíš už moc života stejně nezbývá. Tak mi dovolte, abych splnil svou vlasteneckou povinnost. Jenom nezapomeňte, co jste mi slíbil, pane.‘ A než jsem se zmohl na jediné slovo, vytrhl mi pušku a vrhl se kupředu. ‚Bhárat mátá ki džai! Ať žije matka Indie!‘ vykřikl a vzal nepřátelský bunkr ztečí na bodák. Vpadl dovnitř a tři členy osádky jednoho po druhém propíchl, takže ten kulomet skutečně umlčel. Jenže jak tam pak stál se svěšenou puškou, dostal další smrtelnou dávku do prsou a před mýma očima se zhroutil na zem.“

V krytu panuje hrobové ticho. Všichni se snažíme představit si tu krvavou scénu a v uších nám zní ozvěna palby z děl a moždířů.

„Zůstal jsem tam jako přikovaný skoro dvě hodiny,“ pokračuje Singh. „Měl jsem sice rozkaz vrátit se k rotě, ale pořád jsem musel myslet na slib, který jsem dal Karnailovi. Ležel teď v nepřátelském území a já neměl tušení, kolik pákistánských vojáků tam ještě může být. Na svém úseku jsem zůstal úplně sám.

Kolem třetí ráno střelba utichla a všude se rozhostil naprostý klid, jen tu a tam v náhlém závanu větru zašustilo listí nedalekých stromů. Začal jsem se pomalu plížit k pákistánskému bunkru, od něhož mě dělilo asi sedmdesát metrů. A najednou se někde přede mnou ozvaly tlumené kroky. Napjal jsem uši, abych slyšel víc než jen své bušící srdce, a zdvihl pušku. Natáhl jsem závěr, abych mohl okamžitě vystřelit, ale doufal jsem, že to nebude třeba. Nepřítel by totiž podle záblesku snadno zjistil mou pozici. Dokonce jsem tajil dech, aby mě neprozradil. Potom mi přes záda začalo lézt něco tenkého a kluzkého. Domyslel jsem si, že je to had, a zoufale jsem toužil ho setřást, ale protože jsem na sebe nechtěl upozorňovat, jen jsem pevně zavřel oči a modlil se, aby mě neuštkl. Po chvíli, která mi připadala jako celá věčnost, mi sklouzl po noze na zem a já si oddechl úlevou. Záda jsem měl zalitá potem a ruce mě bolely, jako by puška byla z olova. Pak se kroky ozvaly znovu a vydaly se ke mně. Upíral jsem oči do tmy, jestli rozeznám alespoň siluetu, ale neviděl jsem vůbec nic. Bylo mi jasné, že někde blízko číhá smrt, a pokud nechci, aby mě nepřítel zabil, musím zabít já jeho. Za několik minut zapraskala větvička a jednu chvíli se mi zdálo, že slyším něčí dech. Měl jsem pocit, že tam stojím nekonečně dlouho. Pořád jsem se nedokázal rozhodnout, jestli mám vypálit, nebo počkat, až to udělá ten druhý. Pak najednou šlehl plamínek zápalky a já necelé tři metry před sebou spatřil něčí tmavý zátylek. Vypadalo to, jako by se tam vynořil duch bez těla. Jedním skokem jsem se vymrštil z trávy a s napřaženým bodákem se na něj vrhl. Byl to pákistánský voják, který se chystal močit. Než jsem ho stačil srazit k zemi, otočil se, upustil pušku na zem a se sepjatýma rukama mě začal prosit: ‚Nezabíjej mě. Slituj se nade mnou.‘

‚Kolik je vás tu celkem?‘ zeptal jsem se.

‚Nevím, ztratil jsem se. Zrovna jsem chtěl jít ostatní hledat. Snažně tě prosím, nezabíjej mě!‘ žadonil.

‚A proč bych neměl?‘ štěkl jsem. ‚Jsi přece nepřítel.‘

‚AIe jsem taky člověk, zrovna jako ty,‘ namítl. ‚V žilách mi koluje stejná krev jako tobě a v Mírpuru na mě čeká žena a dceruška, která se nám před deseti dny narodila. Nechci umřít, vždyť jsem ji ještě ani neviděl.‘

To mě trochu obměkčilo. ‚No, já mám taky manželku a syna, kterého jsem ještě neviděl,‘ přiznal jsem. Potom jsem se zeptal: ‚A jak bys ses na mém místě zachoval ty?‘ Na chvilku se zarazil a pak váhavě řekl: ‚Zabil bych tě.‘

‚No tak vidíš. Jsme vojáci a musíme dělat, co se od nás čeká,‘ prohlásil jsem. ‚Ale slibuju, že tě řádně pohřbím.‘ A potom jsem mu bez mrknutí vrazil bajonet přímo do srdce.“

„Ach… ts ts…,“ sykne znechuceně paní Damléová a pevně stiskne víčka.

Ani pan Sirké neskrývá nelibost. „Taky byste si mohl odpustit všechny ty barvité detaily,“ vyčte Singhovi a dlaněmi zakryje Putulovi uši. „Byl bych nerad, kdyby ze všeho toho zabíjení a krve měl syn noční můry.“

Singh si odfrkne. „Pchá. Válka není pro citlivky. Jen ať tihle špunti pochopí, jak se věci mají. Musí si uvědomit, že válka je moc vážná věc. Za tu se platí životem.“

„A co bylo dál?“ dožaduje se pan Vaglé.

„Nic moc. Došel jsem k bunkru, kde ležely mrtvoly Karnaila a tří pákistánských vojáků, Karnailovu jsem si naložil na záda a odklopýtal s ní zpátky k rotě, kde jsme ji pak druhý den ráno spálili.“ Zvlhnou mu oči. „Vylíčil jsem veliteli, jak statečně si Karnail vedl, a on ho doporučil na vyznamenání. Takže posmrtně dostal Mahávír čakra.“

„Co je to?“ chce vědět Dhjanéš.

„Druhé nejvyšší válečné vyznamenání, Řád Velkého hrdiny,“ vysvětlí mu Balvant Singh. „A které je to první?“

„Řád Největšího hrdiny, Paramvír čakra. Ten se skoro vždycky uděluje posmrtně.“

„A vy jste dostal jaké?“ zeptá se znovu Dhjánéš.

V Singhově tváři se objeví bolestný výraz. „Žádné. Ale ještě jsem vám neřekl všechno. Musím vám ještě vylíčit tu slavnou bitvu o mandjalský most.“

Pan Vaglé se podívá na hodinky. „Panebože, už je po půlnoci. No, já myslím, že pro dnešek už toho vzrušení bylo dost. Zákaz vycházení skončil, takže se můžeme klidně vrátit domů. Tak čaló, čaló, jdeme.“

Rozcházíme se jen velice neradi.

Druhý den jsme v krytu znovu. Tentokrát se k nám přidává i Adžaj, syn pana Bapata, který byl včera zřejmě u babičky. Je to strašný vejtaha, pořád se chlubí svými hračkami, počítačem, bruslemi a nesčetnými dívkami. Nikdo ho nesnáší, ale nedáváme to najevo. Kdo by se chtěl prát s klukem, kterému je už patnáct a vypadá na sedmnáct. Dneska má s sebou sešitek, kterému říká autogramiádník. „Tak tohle je podpis Amitábha Baččana, tady Armána Alího, tady je Ravínin a ten patří Sačinovi Malvankarovi, tomu slavnému pálkaři,“ ukazuje nám čmáranice v sešitku.

„A tenhle?“ zeptá se Dhjánéš a namíří prst na záhadný černý klikyhák. Adžaj chvilku mlčí a pak stydlivě přizná: „No, to je matčin, chtěla si vyzkoušet pero.“

Putul si taky přinesl sešit, ale školní. Otec mu totiž sdělil, že i když nemá vyučování, nebude se v krytu jen tak flinkat a bude hezky psát slohy. Jako téma toho dnešního mu zadal „Moje kráva“, ačkoli Putul žádnou nevlastní.

V televizi dávají tiskovku s mluvčím ozbrojených sil. „Pákistánské nálety proti našim leteckým základnám v Ambále, Górakhpuru a Gválijaru jsme úspěšně odrazili. Naše vojska dobyla pákistánská města Baghlu a Rahímjár Chán a zničila pákistánské předsunuté základny v Bhávalpuru, Sukkuru a Navábšáhu. Kontrolujeme celý šakargarhský výběžek.

V čambském sektoru jsme zastavili mohutný útok na mandjalský most.“

Všichni propuknou v nadšený jásot, tleskají a potřásají si rukama.

„Takže zase Mandjála,“ poznamená Balvant Singh, který zůstává přilepený k televizi. Po chvíli zavrtí hlavou. „Pákoši jsou prostě nepoučitelní, pořád dělají stejné chyby.“

Připadá mi, že čeká, až se někdo zeptá, co tím myslel, ale nikdo nezabere.

Potom tiskovku vystřídá debata, ve které válku probírají odborníci. Jakýsi vousatý pán v brýlích řekne: „Všichni víme, že Pákistán disponuje téměř čtyřiceti jadernými hlavicemi. Výbuch jediné pumy se štěpným materiálem o síle patnácti kilotun nad městskou oblastí s hustotou obyvatelstva 25 000 lidí na kilometr čtvereční si vyžádá na čtvrt milionu životů. Vezmeme-li tedy Mumbaj, kde –“

„Všechna voda se promění ve vzduch a ten vzplane,“ přijde se svou troškou do mlýna pan Vaglé. „Na obloze vyvstane obrovský hřibovitý mrak, který úplně zastře slunce. A všichni zemřeme.“

Pan Kulkami televizi vypne. „Tohle je hrozně depresivní,“ povzdechne si. „Měli bychom si raději poslechnout něco povznášejícího, například příběh našeho válečného hrdiny. Poslyšte, Balvantdží, včera jste se zmínil o bitvě u mandjalského mostu, ale pak jste nám o ní už nevyprávěl. Jak vlastně probíhala?“

Balvant Singh ožije, rozpřáhne ruce a povytáhne si rukávy. Potom si poškrábe pahýl, obrátí si židli čelem k ostatním a spustí.

„Na břehu Munavar Taví se tyčí sráz označovaný jako Mandjála Sever. V noci 3. prosince i tu následující tam na nás nepřítel zaútočil, a jelikož jsme neměli skoro žádné vojáky, se kterými bychom tu kótu mohli držet, zničil všechna naše stanoviště. Potom začal tanky i pěchotu přesunovat k mostu, kde měl pozice náš 35. sikhský pluk a rota paragánů z 19. výsadkového.

Bylo nám jasné, že hlavním záměrem pákistánské 23. divize je most obsadit. A kdyby se jí to podařilo, museli bychom se z Čamby a celé oblasti západně od řeky stáhnout. Kolem poledne 4. prosince jsme tedy začali svoje postavení opevňovat. Jedenatřicátý obrněný pluk posílila ještě rota 27. tankového a z Akhnúru se nám vydal na pomoc 37. kumáónský, abychom mohli vyrazit do protiútoku a kótu Mandjála Sever dobyli zpátky. Bohužel, velitele 37. kumáónského zabila střepina dělostřeleckého granátu dřív, než se k nám jeho vojáci stačili připojit, takže zůstali bez velení a dorazili k řece až za tmy. Proto byli odkloněni na východní břeh nad mostem. Ten tedy s příchodem noci bránil jen 35. sikhský pluk a rota 19. výsadkového společně s tanky 31. obrněného, které držely kótu Mandjála Jih.

V noci na 5. prosince ve tři nula nula zahájili Pákistánci zuřivý útok. Nasadili do něj dva pákistánsko-kašmírské prapory, konkrétně 6. a 13., které měly podporu amerických pattonů a čínských T-59. Tanky pálily přes řeku ostošest. Nad hlavou nám hřměly stíhačky a bombardéry, které nás kropily střelbou z kulometů a shazovaly na nás půltunové pumy. Všude hořely obrněné vozy, vybuchovaly šrapnely a vysokou trávou se na nás jako obří kovoví brouci valily tanky. Hustá dělostřelba nám za necelou hodinu zplanýrovala všechny pozice. Třináctý pákistánsko-kašmírský se utkal s naším 29. džátským, rozprášil ho a při dalším postupu dobyl kótu 303, kde padl velitel jednotky, která ji měla držet. Její obranou byl pověřen i náš 35. sikhský, ale moji krajané bohužel zapomněli na svou povinnost a tváří v tvář koncentrované palbě nepřátelského dělostřelectva se dali na útěk. Pákistánci po dobytí kóty 303 vyslali dopředu zálohu, aby zabezpečila předmostí, a za úsvitu mandjalský most přešli. Zdálo se, že teď už nás může zachránit jenom zázrak. Nedal byste mi někdo trochu vody?“

Balvant Singh je skvělý vypravěč. Ví, na která slova má položit důraz, kdy se odmlčet a kdy požádat o sklenici vody, aby téměř nesnesitelné napětí vystupňoval ještě víc.

Někdo mu rychle přinese plastový pohárek. Všichni natahujeme krk a netrpělivě čekáme, až se napije a znovu se pustí do vyprávění.

„Když k nám z Akhnúru dorazil velitel 368. brigády, zjistil, že všude panuje naprostá zkáza a zmatek. Vojáci utíkali z bojiště jako zběsilí. Země rozrytá krátery po dělostřeleckých granátech byla posetá mrtvými, vraky vozidel a hořícími tanky. Všude šlehaly plameny a řeka zrudla krví našich vojáků. Bylo to naprosté pandemonium. Nic takového, co ukazují v televizi, kde voják stiskne knoflík, odpálí raketu a nalije si čaj.

Velitel brigády mě znal, a tak mi povídá: ‚Co se to tady stalo? Kde máme všechny vojáky?‘ A já mu s těžkým srdcem odpověděl: ‚Musím vám s lítostí oznámit, pane, že jich spousta vzala nohy na ramena a utekla do bezpečí. Lekli se, jaká síla se proti nám valí. Ztratili jsme už tři tanky a značný počet mužů.‘

‚Kdyby takhle uvažoval každý, tak tuhle válku nevyhrajeme!‘ vykřikl velitel. Pak si vzdychl. ‚Podle mého jsme se ocitli v beznadějné situaci a měli bychom ustoupit.‘

Okamžitě jsem zaprotestoval. ‚Pane, heslo našeho pluku přece zní Niščaj kar apní džít karún – Biji se za vítězství a nikdy se nevzdávám bez boje.‘

‚Správně, tak to má být, Balvante,‘ pochválil mě velitel, poplácal mě po zádech a nařídil mi shromáždit zbylé muže. A protože velitel mojí čety dezertoval taky, svěřil ji mně. Náš prapor dostal za úkol okamžitě vyrazit do útoku a v součinnosti se 4. rotou pluku gurkhských střelců a tanky 31. obrněného pluku most znovu obsadit.

Ráno nového dne se rozeznělo rachotem děl a kulometů. Okolí mostu se proměnilo v pekelnou výheň, v kotel dunící palebnými rázy a výbuchy. Ačkoli nám kolem uší hvízdaly kulky ostřelovačů, kulomety bez ustání rozsévaly smrt a nad hlavami nám kvílely motory letounů, jež shazovaly bomby, s nasazenými bodáky a bojovým sikhským pokřikem Bólé só nihal, sat šrí akál jsme vyrazili na zteč. Když jsme se střetli s postupujícím nepřítelem, v krvavé řeži muže proti muži jsme mu způsobili těžké ztráty. Tímto chrabrým útokem jsme ho demoralizovali, takže se situace začala vyvíjet v náš prospěch a dařilo se nám zatlačit ho zpět.

Jenže pak se rozhodl vyslat přes řeku tanky. Zatím vyčkávaly na druhé straně, ale jakmile by přes most pronikly na tu naši, ocitli bychom se v naprosto neudržitelném postavení. Museli jsme je za každou cenu zastavit. Do boje se proto zapojily naše tanky T-55 ze svazku 31. obrněného a 27. tankového pluku. Zpočátku nepřátelský útok zdatně odrážely, ale když se přes most rozjely pattony, osádky dvou našich strojů vyskákaly ven a vzaly nohy na ramena.

Vůbec nevím, co to do mě vjelo. Zničehonic jsem se rozběhl k jednomu opuštěnému tanku, otevřel jsem příklop a vklouzl dovnitř. Jak se tank řídí, to jsem věděl, ale ještě nikdy jsem to nezkoušel. Naštěstí mi stačilo pár okamžiků, abych si všechno obhlédl, a za chvilku jsem už mohutný stroj uvedl do pohybu. Téměř ihned jsem se ocitl v těžké palbě nepřátel schovaných v okopech, a tak jsem zamířil přímo k nim. Mysleli si, že to tváří v tvář jejich soustředěné palbě vzdám, ale já neochvějně pokračoval dál, dokud rychle nevylezli a nedali se na útěk. Jeden se mi sice vyškrábal na pancíř, ale rychle jsem otočil věž a hlavní ráže sto milimetrů jsem ho srazil jako mouchu z konve mléka. Mezitím začaly pálit i ostatní naše tanky, takže neuplynulo ani dvacet minut, a nepříteli zbýval jeden jediný patton. Pokusil se uniknout, ale já se pustil za ním. Pak můj tank dostal přímý zásah a začal hořet. Kanón však zůstal nepoškozený, a tak jsem jel dál. Když jsem se přiblížil asi na padesát metrů, vypálil jsem. Nepřátelský patton se zastavil, cukl sebou zpátky a věž s hlavní se začala trhaně otáčet. Nakonec se zastavila, dole mezi pásy to šlehlo a tank se proměnil v ohnivou kouli. Já jen hrábl po radiostanici a ohlásil veliteli: ‚Osm nepřátelských strojů zničeno, pane. Situace plně pod kontrolou.‘

K tomu, abychom most získali zpět, už moc nezbývalo. Nepřítele se nám podařilo rozprášit a jeho tanky zlikvidovat, ale z několika izolovaných hnízd nám stále kladl odpor. Kolem mostu měl rozestavěné kulomety a raketomety, které se ještě nepodařilo umlčet, nejhorší však bylo, že nad mostem pořád vlála pákistánská vlajka. Věděl jsem, že nebudu mít pokoj, dokud ji nestrhnu. Ačkoli se mi po otřesu mozku točila hlava a od létajících střepin jsem byl celý pořezaný a krvácel jsem, začal jsem se po rozryté, rozbahněné, mrtvolami poseté zemi pomaličku plížit k pákistánskému bunkru obehnanému kotouči ostnatého drátu. Když jsem se k němu dostal asi na deset metrů, hodil jsem dovnitř granát. Vzápětí se ven vypotáceli tři pákistánští vojáci. Krev z nich tekla proudem a za okamžik svým zraněním podlehli. Z celé osádky bunkru zbýval už jen jeden člověk. Chtěl jsem ho taky zlikvidovat, a tak jsem zvedl pušku, ale zjistil jsem, že se zasekla. Když to ten chlap uviděl, s úsměvem vzal automat a stiskl spoušť. Levou nohu mi pokropil déšť kulek a já se zhroutil k zemi. Namířil mi na srdce a chystal se střílet znovu, takže jsem rychle odevzdal duši bohu, ale pak se ozvalo jen duté cvaknutí. V zásobníku mu nezbýval ani jeden náboj. ‚Alldhu akbar!’vykřikl a chtěl mě propíchnout bodákem. ‚Džaj Hind!‘ odpověděl jsem, hbitě mu uhnul a pak ho utloukl pažbou. Nakonec jsem se natáhl po pákistánské vlajce, strhl ji a místo ní vztyčil naši. Když zavlála ve větru, byl to nejšťastnější okamžik mého života, přestože jsem si dobře uvědomoval, že jsem právě přišel o nohu.“

Balvant Singh se odmlčí a my vidíme, že má oči plné slz. Dobrou minutu se nikdo ani nepohne, až potom najednou Putul vstane, přistoupí k němu a nastaví mu otevřený sešit.

Voják si otře oči. „Co blázníš? Já přece za tebe nemůžu psát úkoly z matematiky nebo z čeho.“

„Já po vás taky nic takového nechci,“ odpoví Putul. „Tak proč mi ten sešit dáváš?“

„Abyste se mi do něj podepsal. Jste náš velký hrdina.“

Všichni začnou tleskat.

Potom se Dhjánéš znovu zeptá na to, co chtěl vědět už první den. „A jaké jste dostal za tu bitvu vyznamenání?“

Balvant se zatváří, jako by ho ta otázka zasáhla na nejcitlivějším místě. Chvilku mlčí a nakonec s hořkostí přizná: „Žádné. Z 35. sikhského dostali dva vojáci Mahávír čakra a dva Paramvír čakra. Tři z mých kamarádů obdrželi medaile Séná a v Džaurijanu ještě úřady nechaly postavit památník. Mně nedal nikdo nic, dokonce ani pochvalu v denním hlášení. Moji statečnost nikdo neocenil.“

Povzdychne si. „Ale to nevadí. Mně stačí, když vidím, jak na Amar džjótí hoří věčný plamen za neznámého vojína. Podle mě plápolá za lidi, jako jsem já.“ Dostane se do rozjímavé nálady a začne nám urdsky recitovat: „Bez poct přicházíme na tento svět a bez nich ho též opouštíme, avšak dokud zde jsme, musíme vykonat takové činy, že i kdyby na ně tato generace zapomněla, ty další si je budou pamatovat navždy.“

Načež všichni zase sedí mlčky, dokud paní Damléová ne-zanotuje vlasteneckou píseň Sáré džahán sé aččhd Hindustán hamdrá. Ostatní se rychle přidají, my děcka naprosto spontánně vyskočíme, postavíme se do řady, začneme kolem statečného Balvanta Singha pochodovat a zaťatou pravou pěstí mu vzdáváme čest.

Tohle je naše válka a on je náš hrdina.

Je z toho tak naměkko, že se neudrží a dá se do pláče. „Džaj Hind!“ vykřikne, vyštrachá se z místnosti a nechá nás o samotě se šelestem orobince, výbuchy šrapnelů, palčivou vůní spáleného korditu a mrtvolným zápachem.

Pan Vaglé jde do čela místnosti a oznámí: „Přátelé, mám čest vám sdělit, že zítra mezi nás zavítají pracovníci Fondu pro pomoc vojákům. Náš milovaný předseda vlády apeluje na všechny občany, aby přispěli co nejštědřeji těm, kdo nasazují život, aby si náš národ mohl uchovat svobodu, čest a důstojnost. Proto doufám, že se nedáte zahanbit a všichni se jaksepatří ukážete.“

„No dobře, ale co voják, který žije přímo v našem středu? Neměli bychom nějakým způsobem pomoct i jemu?“ zvolá pan Širké.

Mezi lidmi se ozvou souhlasné výkřiky.

„Ano, máte naprostou pravdu. Ale myslím, že nejvíc bychom mu posloužili tím, kdybychom se postarali, aby za své zásluhy z války v roce 1971 dostal náležité ocenění. Až sem ti lidé z Fondu zítra přijdou, předáme jim petici.“

Všichni překypujeme vzrušením. Vypadá to, že i my se konečně zapojíme do válečného úsilí.

Z Fondu přijdou hned tři. Jeden vysoký, jeden malý a jeden tlustý. Všichni jsou to bývalí důstojníci, první od námořnictva, druhý od armády a třetí od letectva. Ten malý má hrozně dlouhý projev. Vykládá nám, jak skvěle si vedou naši vojáci a jak skvělá země je Indie. Jak skvělý je náš premiér. Jak skvělí jsme my. A jak skvěle bezpochyby přispějeme do sbírky. Pak pošlou kolem košík. Lidi do něj dávají peníze. Někdo věnuje pět rupií, jiný deset, další stovku. Jedna žena se rozloučí se zlatými náramky. Salím žádné peníze nemá, a tak do košíku položí ty dva balíčky žvejky. Balvant Singh se neukáže. Prý na něj leze chřipka.

Pak začne veliké vyptávání. „Vy jste se nějaké války taky zúčastnil?“ obrátí se pan Kulkami k zástupci pozemních sil, který se pyšní hodností plukovníka.

„Samozřejmě. Bojoval jsem na frontě ve dvou velkých válkách, v pětašedesátém a pak v jednasedmdesátém.“

„V jednasedmdesátém to bylo kde?“

„V Čambě. Tam probíhaly nejtěžší boje.“

„A u kterého pluku jste byl?“

„U slavného sikhského pěchotního.“

„Dostal jste nějaké vyznamenání?“

„Ano. Mám řád Mahdvír čakra. Jsem na něj velice hrdý.“

„A čím jste si ho vysloužil?“

„Bojoval jsem v té slavné bitvě o mandjalský most, kde náš 35. sikhský odvedl skutečně dobrou práci.“

„Co jste to proboha za člověka? Přijímáte medaile, ale upíráte je těm, bez kterých byste ten most zpátky nikdy nedobyli!“

„Promiňte, ale já vám nerozumím. O kom to mluvíte?“

„O našem vojákovi, který se v jedenasedmdesátém v Čambě bil jako hrdina a přišel přitom o nohu. Správně měl obdržet řád Paramvír čakra, ale nepřinesl si nic než slzy. Podívejte, pane plukovníku, my jsme jen civilisti a o armádních regulích a řádech nic nevíme, ale je nám naprosto jasné, že tady došlo k veliké nespravedlnosti. Nemohl byste zjistit, jestli by se s tím ještě nedalo něco udělat? Na vyznamenání chrabrého vojáka není nikdy pozdě.“

„A kdepak ho máte?“

„Bydlí v našem čólu.“

„Opravdu? No to je úžasné. V tom případě bych mu velice rád vzdal čest.“

Dovedeme ho tedy k místnosti, ve které Balvant Singh bydlí, a když vstoupí, zůstaneme natlačení u dveří, protože nedokážeme ovládnout zvědavost.

Zevnitř jsou slyšet rozčilené hlasy, jako když se ti dva hádají. Pak se ozve zvuk připomínající úder pěsti. Asi po deseti minutách vyběhne plukovník ven. Soptí vzteky. „Tenhle chlap že měl dostat PVC? Je to největší darebák, jakého jsem v životě poznal. Škoda, že mu nemůžu zakroutit krkem, hajzlovi.“

„Jak se opovažujete mluvit takhle o válečném hrdinovi?“ vyjede na něj paní Damléová.

„Cože? Válečný hrdina? To je opravdu ten nejpovedenější vtip, co jsem kdy slyšel! Ten chlap je přece zbabělý dezertér. Jakmile se ukázalo, že v čambském sektoru půjde do tuhého, práskl do bot. Věřte mi, je to nejčernější skvrna na štítu celého 35 – sikhského. Měl by dostat čtrnáct let tuhé káznice, ale na dezerci se po pěti letech bohužel vztahuje promlčení. Jinak bych ho okamžitě udal.“

Jsme z toho celí tumpachoví. „Co to povídáte, pane plukovníku? My víme, co v Čambě vykonal, protože nám to všechno dopodrobna vyprávěl. Včetně toho, jak přišel v boji o nohu.“

„Ale to je přece lež! Já vám řeknu, jak to bylo doopravdy, a ke cti mu to rozhodně neslouží.“ Plukovník si upraví řemení. „Když válka vypukla, Balvant Singh na tom nebyl psychicky nejlíp, protože mu manželka doma v Pathánkótu právě porodila první dítě a on toužil být s ní. Když to v Džaurijanu začalo být zlé, protože nám pákistánské dělostřelectvo dávalo pěkně zabrat, už to nevydržel, opustil stanoviště a utekl. Podařilo se mu dostat se až do Pathánkótu a ukryl se v rodném domě. Zřejmě si myslel, že se válce vyhne, ale našla si ho i tady. Dva dny poté, co se vrátil domů, zaútočilo na pathánkótskou leteckou základnu pákistánské letectvo. Stroje nezasáhlo, ale jedna tunová puma spadla na dům, který stál poblíž letiště. Patřil právě Balvantu Singhovi. Ztratil manželku i novorozeného syna, a navíc přišel o nohu.“

„Ale… jak tedy mohl znát všechny podrobnosti, které nám vyprávěl?“

Plukovník se ušklíbne. „Já sice nevím, co všechno vám namluvil, ale za šestadvacet let se toho o slavných bitvách dá poměrně hodně přečíst. Tomu syčákovi určitě dělalo moc dobře, že vás těmi vylhanými historkami o své statečnosti obalamutil. Je mi z něj nanic. Tohle tedy není moc povedený den. Sbohem.“

Zavrtí hlavou a vyjde ven, po jednom boku čahouna od námořnictva a po druhém tlusťocha od letectva. My se vrátíme do krytu. Ani pro nás to není zrovna nejpovedenější den. Všichni přemítáme, co asi Balvant Singh dělá, protože už nevystrčí nos ze dveří.

Druhý den zůstanou mléko i noviny na prahu netknuté. A pak ho najdou. Berle stojí úhledně opřené o zeď, dřevěná postel je přesunutá až do rohu. Na nočním stolku stojí prázdný šálek s několika hnědými lístečky čaje. Jediná židle leží převržená uprostřed místnosti. Balvant Singh v olivově zelené uniformě visí pod stropním větrákem oběšený na pruhu růžové látky. Jak se lehce pohupuje sem a tam, větrák slabě vrže.

Pak dorazí policejní džíp s červeným majáčkem a policisté se začnou prohrabovat věcmi, které po sobě sebevrah zanechal. Vesele se přitom baví, živě gestikulují a pak se nezdvořile vyptávají sousedů na všechno možné. Fotograf s bleskem pořizuje snímky. Přijede sanitka a vystoupí lékař v bílém plášti. Před pokojem mrtvého postává spousta lidí.

Nakonec mrtvolu přikrytou naškrobeným bílým prostěradlem vyvezou ven. Všichni nájemníci mlčky přihlížejí a já s Putulem, Dhjánéšem a Salímem jim nesměle vykukujeme za zády. Skelnýma očima civíme na mrtvého, ustrašeně, lítostivě i provinile pokyvujeme hlavou a v otupělém mozku se nám pomalu rozsvěcuje. Poprvé jsme zažili válku a začínáme chápat, že je to opravdu vážná věc. Platí se za ni životem.

Smita se tváří ponuře.

„A vy jste za války byla kde?“ ptám se jí.

„Tady v Mumbaji,“ odpoví a rychle změní téma. „Pusťme si další otázku.“

Prém Kumár se ke mně otočí. „Pane Thomasi, zodpověděl jste správně sedm otázek a vyhrál dva lákhy rupií. Teď se podíváme, jestli uspějete i po osmé a získáte jich pět. Můžeme začít?“

„Ano.“

„Takže tady máte otázku číslo osm. Jaké nejvyšší vyznamenání za statečnost může obdržet příslušník indických ozbrojených sil? Opakuji, jaké nejvyšší vyznamenání za statečnost může dostat příslušník indických ozbrojených sil? Je to za a) Mahávír čakra, za b) Paramvír čakra, za c) Šaurja čakra nebo za d) Asók čakra?“

Ozve se hudba navozující napětí. Tikot časového odpočítávání zní čím dál hlasitěji.

V obecenstvu to rozčileně šumí. Diváci na mě soucitně hledí a snaží se přivyknout myšlence, že se s tím prostým milým pinglem budou muset rozloučit.

„Za b. Paramvír čakra,“ odpovím.

Prém Kumár zdvihne obočí. „To víte, nebo jen hádáte?“

„Vím to.“

„Jste si absolutně, stoprocentně jistý?“

„Ano.“

Virbl zesílí a na panelu se rozsvítí správná odpověď.

„Absolutně, stoprocentně správně!“ zvolá Kumár. Obecenstvo jásá, je slyšet potlesk a výkřiky „Bravo!“

Usmívám se, ale Prém Kumár se tváří vážně.

Smita chápavě přikývne.

1 000 000 POVOLENÍ ZABÍJET

Když si člověk na mumbajských ulicích nedává pozor, může se mu leccos stát. Například zničehonic uklouzne na banánové slupce a rozplácne se jak široký tak dlouhý, šlápne do mazlavé psí hromádky nebo ho zezadu nabere posvátná kráva a vyrazí mu dech. Anebo uprostřed všeho toho zmateného hemžení znenadání padne do náruče příteli, kterému se dlouho úspěšně vyhýbal.

Přesně takhle jsem se v sobotu 17. června před závodištěm Mahalakšmí po pěti letech znovu shledal se Salímem Iljásím.

Když jsem tři měsíce předtím přijel z Ágry rozhodl jsem se, že za Salímem nepůjdu. Nebylo to pro mě vůbec lehké. Celé roky, co jsem byl v Dillí u Taylorů a potom v Ágře, se mi po něm hrozně stýskalo, a tak mě mrzelo, že se nevidíme, i když žijeme v tomtéž městě. Ale nechtěl jsem, aby se dozvěděl o mém plánu zúčastnit se té televizní soutěže.

„Muhammade!“ vykřikne, sotva mě spatří. „Jak to, že jsi v Mumbaji? Kdys přijel? A kde jsi celou tu dobu byl?“

Setkání s dávným kamarádem se dá nejspíš přirovnat k tomu, když člověk po dlouhé době usedne k nejoblíbenějšímu jídlu. Neví, co tomu řeknou chuťové pohárky. A jelikož se Salímem se vidím po tolika letech, mám dost smíšené pocity.

Bude naše přátelství stejně vřelé jako dřív? Budeme k sobě stejně upřímní?

Sedneme si na lavičku opodál a zpočátku toho moc nenamluvíme. Nerozptyluje nás křik racků, kteří nám krouží nad hlavou, nevnímáme partu malých kluků hrajících na ulici fotbal ani zástupy věřících proudící k mešitě Hadží Alího. Držíme se kolem ramen a brečíme. Kvůli časům, jež jsme spolu prožili, i kvůli času, který jsme ztratili. A potom si začneme vyprávět, co všechno se mezitím s námi dělo. Vlastně povídá Salím a já poslouchám.

Salím dost vyrostl a je teď ještě hezčí. V šestnácti vypadá stejně dobře jako kterákoli z mužských hvězd Bollywoodu. Na rozdíl ode mě se na něm tvrdý velkoměstský život vůbec nepodepsal. Pořád má rád hindské filmy a obdivuje hollywoodské hvězdy, pochopitelně s výjimkou Armána Alího. Zůstal zbožný a každý pátek chodí do mešity. Vůbec nejdůležitější ale je, že jasnovidcovo proroctví se konečně začíná naplňovat. Salím už nepracuje jako dabbavála a nedoručuje obědy příslušníkům mumbajské střední třídy, ale chodí do drahé herecké školy.

„A víš, kdo to platí?“ zeptá se mě.

„Ne.“

„Abbás Rizví.“

„Myslíš toho slavného producenta největších trháků?“

„Přesně tak. Připravuje další film a nabídl mi v něm hlavní roli. Ale točit se bude až za dva roky. Do osmnácti se ještě musím učit.“

„No to je senzace, Salíme. Jak se ti to poštěstilo?“

„To je na dlouhé povídání.“

„Nevadí, já mám přece času dost. Tak spusť a vem to hezky od začátku.“

Teď si poslechněte, co mi vyprávěl.

„Když jsi tak najednou zmizel, zůstal jsem v čólu sám. Další čtyři roky jsem rozvážel obědy, ale celou tu dobu jsem snil, že se stanu hercem.

A pak, když jsem si byl jednou vyzvednout tiffin pro zákazníka, Mukhéš Rával se jmenoval, všiml jsem si, že má doma po stěnách spoustu fotek, na kterých je ve společnosti nejrůznějších filmových hvězd. Zeptal jsem se tedy jeho manželky, jestli dělá u filmu. Řekla, že pracuje v odbytu u nějakého výrobce léčiv, ale ve filmu si čas od času zahraje epizodní roli.

Byl jsem z toho celý paf. Ještě to odpoledne jsem za panem Rávalem zajel do kanceláře a chtěl vědět, jestli bych taky mohl hrát jako on. Podíval se na mě a dal se do smíchu. Pak mi řekl, že jsem na herce ještě moc mladý, ale že se občas hledají lidi pro epizodní role školáků nebo dětí z ulice a do těch by mě možná vzali. Slíbil mi, že se o mně zmíní Pappúovi Masterovi, majiteli agentury, která mu roličky obstarává. Ale mám mu prý přinést svoje fotografie na lesklém papíře dvacetkrát patnáct, které mě budou zachycovat v různých pózách. Jestli se budou Masterovi líbit, třeba pro mě něco najde. A taky mi prozradil, že herec epizodních rolí hrát nepotřebuje. Hlavně musí v obleku vypadat elegantně, v kostýmu darebáka výhružně a ve školní uniformě roztomile. A ty fotky ať si určitě nechám udělat v nějakém profesionálním ateliéru.

Celou noc jsem rozčilením nespal a hned ráno jsem běžel k fotografovi, abych zjistil, co by to stálo. Částka, kterou vyslovil, mi vyrazila dech, protože se rovnala mému měsíčnímu platu. ‚Aré bábá, tolik si nemůžu dovolit,‘ namítl jsem. A tak mi poradil, ať si koupím takový ten levný foťák na jedno použití, udělám si snímky sám a on mi je pak zvětší. Poslechl jsem, aparát si koupil a pak prosil kolemjdoucí, aby mě vyblejskli. Před nádražím Churchgate jsem se například posadil na čísi motorku a snažil se vypadat stejně blazeované jako Amitábh Baččan ve filmu Osudu neujdes. Na pláži Čaupátí jsem na koni napodoboval Akšaje Kumára ve filmu Hra. Před hotelem Sun’n‘Sand jsem se nechal zvěčnit jako Hrithik Róšan v Nechtěném. S prázdnou láhví od Johnnyho Walkera v ruce jsem se opile motal jako Sarúkh Chán, když hrál Dévdáse v poslední verzi stejnojmenné ságy. Před Flóřinou fontánou jsem se dal vyfotit s úsměvem, který proslavil Góvindu Čakravartího. Celkem jsem těch fotek měl asi dvacet, jenomže na jednom kinofilmu je šestatřicet políček, a abych ho mohl dát vyvolat, musel jsem ho vyplácat celý. Řekl jsem si, že si aspoň udělám obrázky zajímavých míst nebo lidí. Takže jsem si vyfotil Viktoriino nádraží a Bránu Indie, na Marině Drive jednu krásnou holku, v Bandře jakéhosi staříka a v Kolabě jsem vystřihl detailní portrét osla. Pro poslední snímek jsem si vybral tmavého muže středního věku, který seděl kdesi v Mahimu na lavičce a pokuřoval. Na rukou měl plno prstenů s kameny různých barev. Teprve když jsem zmáčkl spoušť, s hrůzou jsem si uvědomil, kdo to vlastně je.“

„Co tím myslíš?“ divím se. „Nějaký slavný herec? Snad ne ta svině Armán Alí?“

„Kdepak, Muhammade. Byl to člověk, kterého oba dobře známe. Bábu Pillai alias Maman. Ten chlap, co si nás vyreklamoval z děcáku v Dillí, aby nás zmrzačil.“

„Panebože!“ vydechnu a přitisknu si ruku na pusu. „Poznal tě?“

„Ano. ‚Ty jsi Salím, že jo? Ten kluk, co mi utekl. Ale tentokrát máš smůlu!‘ vykřikl a skočil po mně.

Bez přemýšlení jsem se otočil a rozběhl se k hlavní silnici, odkud zrovna odjížděl autobus. Na poslední chvíli jsem do něj naskočil a Mamanovi ujel. Zůstal tam bezmocně stát a supěl jako lokomotiva.

Celý šťastný, že jsem tomu hnusákovi unikl ze spárů, jsem se hezky uvelebil na sedadle, ale hádej, co se stalo.“

„Nemám ponětí.“

„Když autobus zastavil na světlech, nahrnula se do něj banda chlapů. Na hlavě měli čelenky a v rukou třímali mačety, bodce a trojzubce.“

„Panebože! To chceš říct, že ten autobus přepadli?“

„Přesně tak. Okamžitě mi došlo, že v těch končinách muselo dojít k nějakým pouličním nepokojům. Přímo před námi stály ohořelé zbytky auta, ze kterých se ještě kouřilo, okolní obchody byly vymlácené a vyrabované, na chodnících jsem viděl stříkance krve, ve vozovce se válely kameny, hole a boty. Řidič nás nechal banditům na pospas a utekl. Dostal jsem takový strach, že jsem měl v první chvíli v hlavě úplně vymeteno. Léta jsem doufal, že podobnou hrůzu už nikdy nezažiju. A teď se mi všechny ty strašné vzpomínky vrátily. V uších mi znovu zněl maminčin a bratrův křik a celý jsem se rozklepal. Vůdce těch grázlů nám oznámil, že dav rozvášněných muslimů vypálil příbytky nějakých hinduistů a oni se přišli pomstít. Později jsem se doslechl, že celý konflikt začal jako normální sousedská hádka o to, kdo si může ze společného kohoutku v baráku natočit vodu první. Tahle prkotina dokázala v lidech vybičovat takovou nenávist, že za pár hodin se už vraždili a ulice stála v plamenech.

‚Všichni nám teď řeknete svoje jméno. Kdo má hindské, může vystoupit, muslimové tady zůstanou,‘ prohlásil vůdce. Třesoucí se cestující tedy začali jeden po druhém odříkávat: Arvind, Uša, Džatín, Arun, Vasantí, Džagdiš, Narmada, Ganga, Milind. Autobus se pomalu vyprazdňoval. Ti chlapi každého pasažéra sledovali jako ostříži. Kontrolovali, jestli ženy mají v pěšince vlasů červenou tečku, některým mužům dávali doplňující otázky, aby se přesvědčili, že jsou to opravdu hinduisté, a jednoho malého kluka dokonce donutili rozepnout kalhoty. Zvedal se mi z nich žaludek a zároveň jsem se klepal hrůzou. Nakonec jsem s nějakým chlapíkem, který seděl o dvě místa dál, zůstal v autobuse sám.

Víš, Muhammade, ve filmu se hrdina v podobné situaci vždycky sebere a začne apelovat na rozum a lidskost. Připomene nesnášenlivcům, že hinduistům i muslimům koluje v žilách stejná krev a od pohledu se nedá říct, kdo vyznává jakou víru. Poučí zaryté fanatiky, že se lidi nemají navzájem nenávidět, ale milovat. Takových hlášek bych těm syčákům mohl odrecitovat hromadu, jenomže tváří v tvář primitivnímu barbarství se člověku vypaří všechny vznešené ideály z hlavy a myslí jenom na to, jak si zachránit život. A já toužil žít přímo zoufale, protože jsem se chtěl stát hercem. A teď to vypadalo, že můj sen a já s ním shoříme na prach v autobuse, který mi ti hajzlové zapálí pod zadkem.

‚A ty se jmenuješ jak?‘ zeptal se mě vůdce bandy. Mohl jsem říct Rám nebo Krišna, ale najednou mi zdřevěněl jazyk. Pak jeden z těch násilníků ukázal na tabíz, který jsem měl kolem krku. ‚Tohle je natuty muslim. Zlikvidujem ho, zmetka,‘ prohlásil.

‚Kdepak, to by z toho vyklouzl moc lehce. Autobus zapálíme a necháme ho zaživa uhořet. Jen ať každej muslim vezme hezky na vědomí, že s náma si nikdo z nich zahrávat nebude,‘ zasmál se vůdce bandy, načež jeden z jeho kumpánů otevřel kanystr s benzinem a začal ho po autobuse rozlévat. Jako malý jsem měl vůni benzinu rád, ale od toho dne, kdy nám vypálili dům, se mi vždycky okamžitě spojí s puchem škvířícího se lidského masa.

Ten člověk, který seděl za mnou, najednou vstal a řekl: ‚Mě jste se ještě na jméno nezeptali, takže dovolte, abych se představil. Jsem Ahmad Chán. A rád bych viděl parchanta, který se opováží toho chlapce dotknout.‘

Na chvíli se rozhostilo ticho a pak vůdce ucedil: ‚Takže tu máme hned dva holoubky, který se budou hezky péct, co říkáte?‘

Muž zůstal naprosto klidný. ‚Než s tím smažením začnete, možná byste se měli podívat na tohle,‘ řekl a vytáhl revolver.

Měl jsi ty darebáky vidět. Všichni na okamžik ztuhli, pak pustili mačety i trojzubce z rukou a dali se na útěk. Byl jsem zachráněný. Cítil jsem k tomu člověku takovou vděčnost, že mi do očí vhrkly slzy.

Když uviděl, že brečím, zeptal se mě. ‚Poslyš, tak jak se jmenuješ?‘

‚Sa-lím… Sa-lím Iljá-sí,‘ vykoktal jsem plačky.

‚Víš, co mě dost udivuje? Že neumíš lhát,‘ prohlásil. ‚Ale musím přiznat, že lidí, kteří mluví pravdu, i kdyby je to mělo stát život, si dost považuju.‘

Potom mi řekl, že má obchodní firmu a žije sám ve velkém bytě v Bháíkhalle. A že by potřeboval, aby mu někdo vařil, uklízel a hlídal domácnost, když je služebně mimo město Bylo mi sice divné, proč jako obchodník u sebe nosí revolver, ale jelikož mi nabídl dvojnásobek toho, na co jsem si přišel jako jídlonoš, souhlasil jsem, že se k němu nastěhuju a budu mu sloužit.

Byt měl opravdu veliký. Sestával ze tří ložnic, prostorné kuchyně a obrovského salonu, kde byla televize s dvaadeva-desáticentimetrovou úhlopříčkou. Obstarával jsem vaření a úklid a přitom jsem dál snil o tom, že se stanu hercem. Zaměstnání mi vyhovovalo, protože Ahmad byl většinu dne pryč a čas od času jezdil mimo domov třeba i na týden nebo čtrnáct dní. To jsem pak vždycky obcházel filmová studia. Nechal jsem si u fotografa vyvolat ten film a nadělat parádní zvětšeniny dvacetkrát patnáct. Potom jsem je dal Mukhési Rávalovi a ten je donesl ukázat do agentury Pappú Masterovi. Věř nebo nevěř, už za tři měsíce mi nabídli první roli.“

„Fakt?!“ zvolám užasle. „Jakou a do kterého filmu?“

„Epizodní roli vysokoškoláka ve filmu Mizerové. Točil se produkci Abbáse Rizvího a hlavní roli měl Sunil Méhra.“

„Tak se na něj hned půjdeme podívat. Strašně se těším, až tě uvidím a uslyším na plátně.“

„Víš…“ zaváhá Salím a sklopí oči na špičky bot. „Mou roli na poslední chvíli sestříhali, takže se tam jen mihnu. Jsou to maximálně tři vteřiny. Sedím v lavici ve třídě s dalšími třiceti studenty. Jediný, kdo v té scéně něco říká, je hlavní hrdina Sunil, který se baví s učitelem.

„Cože?“ vykřiknu zklamaně. „Jenom tři vteřiny? Co je to za roli?“

„Jen štěk pro statistu. Nás přece do větších rolí neobsazují. Děláme křoví. Vzpomeň si třeba na nějakou scénu velkého večírku. Hrdina s hrdinkou se na parketě vznášejí v rytmu valčíku, zatímco my ostatní se skleničkou v ruce postáváme kolem. Když hrdina pronásleduje nějakého padoucha, představujeme náhodné kolemjdoucí. Aplaudujeme ústřední dvojici, která na diskotéce vyhraje taneční soutěž. Ale dělat roští mi vůbec nevadilo. Díky tomu jsem si splnil největší sen a poznal jsem život u filmu. A seznámil jsem se s producentem Abbásem Fdzvím. Líbil jsem se mu, a tak slíbil, že mi v příštím filmu dá něco většího. V průběhu dalšího půl roku jsem se o Ahmadovi dozvěděl spoustu věcí. Byl dost zvláštní. Měl jenom dva zájmy: dobré jídlo a televizi. Ale díval se výhradně na kriket a na pořad Kriminální policie Mumbaj. Do kriketu byl úplný blázen. Musel vidět každý zápas, který uváděli, a bylo mu jedno, jestli hraje Indie. Když to byl přenos odněkud z Karibiku, vstal třeba ve tři ráno, a když se hrálo v Austrálii, šel se dívat o půlnoci, koukal dokonce i na zápasy mezi nováčky, jako je třeba Ke-ňa a Kanada.

Měl takový zápisník, do kterého si o kriketu všechno zaznamenával. U každého hráče si psal pálkařský průměr, druhy nadhozů, počet míčků chycených na pozici polaře, počet stumpů dosažených strážcem wicketu. A všechno to znal nazpaměť. Nejvyšší i nejnižší skóre sypal z rukávu stejně jako největší počet přeběhů za over a ještě spoustu dalších věcí.

Ty informace shromažďoval proto, aby mohl sázet na kriketové zápasy. Zjistil jsem to, když hrála Indie s Anglií. Ahmad sledoval zápas v televizi a zároveň se pokoušel dovolat komusi mobilem. A tak jsem se ho zeptal: ‚Co to děláte, bháí?‘

‚Chystám se na sattu,‘ odpověděl. ‚Na co?‘

‚To je nelegální sázení. Tady v Mumbaji ho organizují velké zločinecké syndikáty a mají z něj neuvěřitelné zisky. Lidi jsou ochotní dát i za jednotlivý míč celé tisíce a na každé utkání se prosázejí miliony. K největším sázkařům patřím právě já. Celý tenhle byt včetně televize, mikrovlnky v kuchyni a klimatizace v ložnici jsem si pořídil za peníze, které jsem vyhrál sázením na kriket. Když se Indie před třemi lety utkala s Austrálií, udělal jsem kapitální ránu. Pamatuješ? Byla to tehdy obrovská sláva. Hrálo se na stadionu Eden Gardens v Kolkatě. Indii za stavu 232 na 4 hrozila ztráta směny a kurz na její výhru stál tisíc ku jedné. Jenomže já věřil, že Lakšman nezklame, takže jsem na ni vsadil a shrábl deset lákhů.‘

‚Milion?‘ vyjekl jsem, oči navrch hlavy.

‚Přesně tak. Ale dneska na ni sázím jen deset tisíc. Volám bookmakera, aby mi řekl kurz, ale má věčně obsazeno.‘ Několikrát mobil zavřel a otevřel, netrpělivě se podíval na hodinky a vyťukal číslo znovu. Tentokrát se dovolal. ‚Haló? Šarád bháí? Tady AK. Kód 3563. Jaký je kurz?‘ V mobilu to praskalo a šumělo, ale navzdory špatnému spojení jsem zřetelně slyšel, jak bookmaker povídá: ‚Indie už nad Anglií vede o 175. Jakmile náskok zvýší na 250, stane se z ní jasný favorit. Pokud to tak vysoko nedotáhne, zůstane kurz zhruba vyvážený, ale jestli těch 250 překročí, vyšplhá se na tři ku jedné.‘

‚A kurz na výhru Anglie?‘ chtěl vědět Ahmad.

‚Neblázněte,‘ řekl bookmaker. ‚Ta nevyhraje ani náhodou. Doufat může maximálně v remízu. Ale ptal jste se na kurz a ten je osm ku jedné. Chcete si vsadit?‘

‚Jo. Deset tisíc na to, že Indii porazí,‘ prohlásil Ahmad. Hrozně mě to překvapilo, protože Indie vedla opravdu o hodně. Ale Ahmad zřejmě věděl víc než bookmaker, protože Anglie nakonec vyhrála, po celém stadionu se třepetaly britské vlajky a Ahmad samou radostí šermoval pěstmi a křičel: ‚Jo! Jo! Jo!‘ Potom vzal telefon a zavolal bookmakerovi znovu. ‚Tak jaký jsem měl nos, kjún Sarad bháí? Kolik jsem trhnul? Osmdesát papírů? Páni! Na pár hodin práce to není špatné, co říkáte?‘

Na chvilku vyběhl ven a vrátil se s lahví nějakého pití, které při nalévání hezky pěnilo. Ten večer jsem poprvé ochutnal šampaňské.

Druhá Ahmadova vášeň byl pořad Kriminální policie Mumbaj. Viděls ho někdy?“

Zavrtím hlavou. „Ne. V Dillí ho nedávali.“

„O nic jsi nepřišel, je to dost nuda. V podstatě jsou to zprávy, akorát se v nich nemluví o záplavách, pouličních bouřích, válce ani politice, ale jen o nejzávažnějších zločinech. Jako například koho zavraždili nebo znásilnili, kterou banku vyloupili, kdo utekl z vězení a tak.

Ahmad sedával před televizí s talířem sikh kabábů, a kdykoli přišel na řadu pátrací bulletin, vesele se smál. Ty bulletiny mu z nějakého důvodu připadaly strašně legrační.

Čas od času mu kurýr doručil velkou žlutou obálku. Já měl přísně nařízeno poštu neotvírat a nechávat ji na jídelním stole. Ale jednou odpoledne ta obálka přišla zrovna ve chvíli, kdy jsem pil čaj. Trochu jsem ji polil, samozřejmě nerad, a dostal jsem strach. Bál jsem se, že až to Ahmad zjistí, bude se na mě zlobit. Myslel jsem, že kdyby v té obálce byly nějaké důležité obchodní papíry, mohly by se znehodnotit, a tak jsem si sedl a opatrně ji otevřel. Když jsem uviděl, co v ní je, nestačil jsem valit oči.“

„Proč? Co tam bylo?“

„V podstatě nic moc. Jenom lesklá fotografie dvacetkrát patnáct, která zachycovala obličej nějakého člověka, a k tomu papír s úhledně naťukanými údaji. Bylo jich jen pár, takže jsem je snadno přečetl.

Jméno: Vithalbháí Ghórpádé

Věk: 56

Bytem: 73/4 Marve Road, Malad

Víc nic.

Předpokládal jsem, že jde o nacionále nějakého Ahmadova obchodního partnera, a dál jsem o tom nepřemýšlel. Obálku jsem pečlivě zalepil a položil na jídelní stůl. Když přišel večer Ahmad domů, otevřel ji a krátce nato mu někdo zavolal. ‚Ano, dostal. V pořádku,‘ řekl stručně.

Za necelé dva týdny seděl zase u televize a díval se na Kriminální policii Mumbaj, zatímco já v kuchyni krájel zeleninu. Najednou jsem z obýváku uslyšel hlasatele: ‚Další zločin máme hlášený z Maladu. Policie prověřuje stopy, jež by pomohly objasnit vraždu významného šestapadesátiletého obchodníka Vithalbháíe Ghórpáda, jenž byl nalezen mrtev ve svém domě na Marve Road.‘ To jméno mi přišlo povědomé. Naklonil jsem se, nakoukl do obýváku a málem jsem se řízl. Na obrazovce jsem uviděl stejnou fotografii jako v té žluté obálce. Hlasatel pokračoval: ‚Pachatel ho zastřelil z bezprostřední blízkosti v době, kdy jeho manželka se synem byli mimo domov. Nejpravděpodobnější motiv vraždy je zřejmě loupež, protože podle místní policie zmizelo mnoho cenností.‘

Když to Ahmad uslyšel, začal se smát. To mě taky překvapilo. Proč by mu měla smrt obchodního partnera připadat k smíchu?

Za měsíc přišla další žlutá obálka, a protože Ahmad byl zase pryč, neodolal jsem a podíval se do ní. Abych se ujistil, že opravdu nic nepozná, otevřel jsem ji nad párou. Vytáhl jsem z ní další fotku. Na téhle byl obličej mladého muže s tlustým knírem a jizvou, která se táhla od levého oka až ke kořeni nosu. Na papíře bylo strojem napsáno:

Jméno: Džamíl Kidváí

Věk: 28

Bytem: 35 Šíladžit Apart., Kolaba

Vryl jsem si jméno do paměti a fotku zastrčil zpátky. Když se večer Ahmad vrátil, obálku otevřel a podíval se do ní, pak stejně jako předtím zazvonil telefon a on potvrdil, že zásilku obdržel. Přesně za týden jsem v pořadu Kriminální policie Mumbaj uslyšel, že někdo zastřelil mladého advokáta Džamíla Kidváíe právě ve chvíli, kdy vystupoval z vozu před kolabským apartmánovým komplexem Šíladžit, kde měl byt. ‚Policie usuzuje, že příčinou vraždy by mohly být spory mezi zločineckými gangy, protože zavražděný u soudu často obhajoval význačné mafiány,‘ řekl hlasatel. Ahmad, který seděl u televize se sklenkou whisky, vyprskl smíchy.

Vrtalo mi to hlavou. Proč dostává poštou fotografie lidí, které brzy nato někdo zabije? Ale nedokázal jsem tomu přijít na kloub. Asi za tři neděle kurýr doručil další žlutou obálku s fotografií jakéhosi postaršího člověka a já si tentokrát jeho adresu opsal. Bydlel v Kurie na Premiér Road. Když příští den Ahmad odešel, držel jsem se ho jako stín. Příměstským vlakem odjel do Kurly a dál se vydal pěšky. Do domu nevstoupil, ale čtyřikrát prošel kolem, jako by si ho obhlížel. Za čtrnáct dní v pořadu Kriminální policie Mumbaj oznámili, že toho člověka někdo zavraždil.

Nejsem žádný hlupák. Pochopil jsem, že to byl Ahmad a že dělám sluhu nájemnému vrahovi. Jenom jsem nevěděl, co mám podniknout. Ahmad mi zachránil život, takže udat ho nepřicházelo v úvahu. Mezitím mi zavolal Abbás Rizví, že mi v příštím filmu určitě dá nějakou vedlejší roli. Ze samé radosti jsem se okamžitě rozběhl do mešity Hadží Alího, dotkl se čelem pokrývky na náhrobku a poprosil Alláha, aby Rizvímu daroval dlouhý život.

Další dva měsíce jsem si připadal hrozně zvláštně. Hrál jsem roli věrného sluhy a můj pán zase předstíral, že je počestný obchodník. Zabíjel lidi, ale já věděl, že jednoho dne někdo zabije jeho, a mohl jsem jenom doufat, že se k tomu nepřipletu. A pak se najednou všechno zhroutilo jako domeček z karet.“

„Co se stalo?“

„Došlo k tomu před čtyřmi měsíci, přesněji řečeno dvacátého února. To datum si moc dobře pamatuju, protože Indie zrovna hrála poslední zápas série s Austrálií. Ahmad podal poslední sázku. Sázel absolutně na všechno. Nejen na výsledek, ale i na to, kdy vypadne první pálkař, který nadhazovač ho vyautuje, kdo vyhraje úvodní los a jestli bude během zápasu pršet. Někdy sázel dokonce i na každý míček, jestli bude skórovat čtyři přeběhy nebo šest. Ten den ráno zavolal bookmakerovi: ‚Bháí, tady kód 3563. Jak to vidíte? Včera to nebylo nic moc, ale co dneska, budou ty míčky lítat s větší falší? A počasí? Předpověď je sice dobrá, ale přesto, nemyslíte si, že k večeru by mohlo sprchnout?‘ Potom si vsadil. ‚Bude to na Sačina Malvankara, že dneska dokončí sedmatřicátou stovku. Jaký je kurz?‘ Bookmaker řekl: ‚Má už osmasedmdesát přeběhů a čeká se, že tu stovku zmákne, takže to není žádná bomba. Nejlepší, co můžu nabídnout, je třináct ku deseti.‘ Ahmad okamžitě opáčil: ‚No fajn, sázím deset lákhů. Tak na tom aspoň tři trhnu.‘

Pak proseděl celé odpoledne před televizí, sledoval Malvankara, každý jeho přeběh vítal nadšeným pískotem, a jak se Malvankar pomalounku blížil ke stovce, jeho vzrušení se stupňovalo. Když se Malvankar přehoupl přes devadesát, tekly mu už nervy. Okusoval si nehty, před každým míčkem se modlil, a kdykoli se Malvankar netrefil, na chvilku se úplně sesypal. Malvankar ale předvedl, že na pálce je skutečně prvotřídní. Z jednadevadesáti nádherným odpalem za čtyři přeběhy poskočil rovnou na pětadevadesát. Pak jedním pře-během zvýšil na šestadevadesát. Zopakoval to na sedmadevadesát. Potom Gillespie hodil krátký míček a Malvankar ho krásně odpálil k pomezní čáře. Hayden za ním vystartoval, aby ho chytil, než ji překoná. Malvankar s nonstrikerem Adžajem Mišrou rychle udělali mezi brankami přeběh. Osmadevadesát. Otočili a udělali ještě jeden. Devětadevadesát. Hayden míček chytil jen pár centimetrů před lajnou a hodil padáčka, jenomže ho neposlal strážci wicketu Adamu Gilchristovi, ale nadhazovači. Malvankar ho viděl letět, a tak zařval na Mišru, který k němu makal na třetí přeběh: ‚Neeeee!‘ Ten idiot ale běžel dál, takže zoufalý Malvankar musel k třetímu přeběhu vyrazit taky. Málem už k nadhazovačově lajně doběhl, ale míček trefil přímo stumpy. Malvankarovi chybělo k lajně asi patnáct čísel a třetí rozhodčí vyhlásil run-out. Při devětadevadesáti!

Jistě si dovedeš představit, jak Ahmadovi bylo. Vsadil milion rupií na to, že Malvankar udělá sedmatřicátou stovku, a teď se kvůli jednomu jedinému přeběhu mohl jít klouzat. Takové prachy! Proklel Gillespieho, proklel Haydena a ze všech nejvíc proklel Mišru. „Já toho hajzla zabiju,“ procedil nakonec a vyběhl z domu. Zřejmě šel někam do baru zapít smutek.

To odpoledne přišla další žlutá obálka. Bál jsem se, aby uvnitř nebyla fotografie jistého indického pálkaře, ale když jsem ji uviděl, málem to se mnou seklo.“

„Proč? Co tam bylo? Tak povídej!“

„Uvnitř byla jako obvykle fotka na lesklém papíře dvacetkrát patnáct a na ní producent Abbás Rizví. A taky list s jeho jménem a adresou. Příští Ahmadovou obětí měl tedy být můj patron, takže se svým snem jsem se mohl klidně rozžehnat. Bylo mi jasné, že musím Rizvího varovat, ale věděl jsem, že jestli to Ahmad zjistí, bez váhání mě sejme taky. Byl to koneckonců profesionální zabiják.“

„No a cos teda udělal?“ vyhrknu.

„To, co jsem musel. Šel jsem za Rizvím a řekl mu, že na něj někdo posílá nájemného vraha. Nechtěl tomu uvěřit, tak jsem mu fotografii i papír s adresou ukázal. To ho přesvědčilo. Řekl mi, že uteče do Dubaje a bude se minimálně rok skrývat. A protože mi je strašně zavázaný, v příštím filmu, který po návratu natočí, dostanu hlavní roli. Prozatím budu studovat herectví. To je důvod, proč mi platí studium a proč počítám dny, až mi bude osmnáct.“

„Panebože, Salíme, to je neuvěřitelné,“ vydechnu. „Ale jestli jsi tu obálku odnesl ukázat Rizvímu, tak ses Ahmadovi prozradil. Když mu večer zavolali, musel přece říct, že ji nedostal.“

„Ale kdepak, měl ji na stole jako obvykle.“

„No dobře… Jenže v tom případě by přece Rizvího zabil.“

„Proč? Našel uvnitř jinou fotku s jinou adresou, kterou jsem si nechal naklepat ve veřejné písárně.“

„Paráda. Dal jsi mu fiktivní adresu. Jenom nechápu, jak bys mu mohl podstrčit fiktivní fotku.“

„Taky jsem nic takového neudělal. Dal jsem mu snímek skutečného člověka a k tomu papír s adresou, takže šel a zakázku splnil. A než stačil zjistit, že zabil toho nepravého, řekl jsem mu, že musím nečekaně do Biháru, a odešel jsem od něj. Porůznu jsem se pak schovával, do Bháíkhally jsem ani nepáchl, a dokonce jsem přestal chodit do mešity Hadží Alího, ačkoli jsem to měl skoro přes ulici. Před týdnem v pořadu Kriminální policie Mumbaj oznámili, že policie při přestřelce u nádraží Churchgate zastřelila obávaného nájemného vraha Ahmada Chána. Proto jsem byl dneska poděkovat Alláhovi. A když pak vyjdu na ulici, koho tady nepotkám – tebe!“

„To je tedy fantastická náhoda, jen co je pravda. Ale ještě jednu věc bych chtěl vědět. Čí obrázek a adresu jsi Ahmadovi vlastně podstrčil?“

„Člověka, který si to vrchovatě zasloužil. Ahmad dostal papír s adresou a k tomu fotku na lesklém papíře dvacetkrát patnáct, na které byl Bábu Pillai.“

Smita zatleská. „Nádhera! Už delší dobu je mi jasné, že máte za ušima, ale netušila jsem, že i Salím je tak chytrá hlavička. Dostal možnost zabít v zastoupení a nemohl ji využít líp. Ale co se dělo dál? Pověděl jste mu, že jste se přihlásil do soutěže?“

„Ne. Důvod, proč jsem přijel, jsem mu neprozradil. Řekl jsem mu, že žiju v Dillí, kde pracuju jako sluha, a v Mumbaji jsem jen na pár dní.“

„Takže vůbec nic neví?“

„Ne. Už jsem mu to nestihl říct, protože mě zatkli.“

„Hm. No nic, pojďme se tedy podívat, jak vám ta šťastná náhoda, která vás svedla dohromady, pomohla k výhře.“

* * *

Světla ve studiu se znovu ztlumí.

Prém Kumár se otočí do kamery. „Přecházíme tedy k otázce číslo devět za jeden milion rupií.“ Pak se podívá na mě. „Připraven?“

„Ano.“

„Výborně. Otázka číslo devět je ze světa sportu. Povězte mi, který sport pěstujete, pane Thomasi?“

„Žádný.“

„Žádný? Jak to tedy děláte, že vypadáte tak dobře? Já například chodím každé ráno do posilovny a stejně přibírám.“

„Kdybyste celý den běhal po place jako číšník, a k tomu ještě denně třicet kilometrů dojížděl, byl byste taky ve skvělé formě.“

V obecenstvu zašumí smích. Prém Kumár se zamračí.

„No dobře. Tady je otázka číslo devět, a to z kriketu. Kolika stovek v mezinárodních zápasech dosáhl nejlepší indický pálkař Sačin Malvankar? Nabízím vám tyto možnosti: za a) 34, za b) 35, za c) 36, nebo za d) 37?“

Spustí hudba.

„Můžu se na něco zeptat?“

„Jistě.“

„Hrála Indie po nedávné sérii s Austrálií ještě jiný mezinárodní zápas?“

„Pokud vím, tak ne.“

„V tom případě odpověď znám a je to za c. Třicet šest.“

„Je to vaše konečná odpověď? Pamatujte, teď už hrajete o milion rupií!“

„Ano, je. Odpověď zní třicet šest.“

„Jste si absolutně, na sto procent jistý?“

„Jsem.“

Ozve se sílící víření bubnů a na panelu se rozsvítí správná odpověď.

„Absolutně, stoprocentně správně! Sačin Malvankar v mezinárodní test sérii skutečné dosáhl šestatřiceti stovek přeběhů a vy vyhráváte jeden milion rupií! Dámy a pánové, zůstaňte u televizorů, po krátké přestávce na reklamu budeme pokračovat.“

„A je to v kufru!“ zamumlám.

10 000 000 KRÁLOVNA TRAGÉDIE

Dobu, kterou jsem prožil s Nílimou Kumáríovou, bych filmařskou hantýrkou nazval rodinné drama s komediálními a dobrodružnými prvky a tragickým koncem. Nílima byla filmová herečka, u které jsem v Džuhú Vilé Parlé tři roky pracoval jako sluha.

Všechno začalo tu noc, kdy jsme se Salímem unikli ze spárů Mamana a jeho bandy. Skočili jsme na vlak, odjeli na předměstí do Džuhú, došli pěšky k domu, kde Nílima bydlela, zazvonili a čekali.

Dlouho se neděje vůbec nic, ale nakonec se dveře přece jenom otevřou a v nich se objeví dáma. „Co je?“ zeptá se. Jednonohý Rádhé nelhal. Je opravdu vysoká a krásná, prostě jako ve filmu, jen vypadá starší než na plátně. Salím jí padne k nohám. ‚Aré!“ Nílima rychle ustoupí o krok zpátky. „Kdo jste a co tady tak pozdě chcete?“

Zvednu sepjaté ruce. „Posílá nás Rádhé. Prý sháníte sluhu, a tak jsme vám přišli nabídnout své služby. Říkal, že jste moc hodná. Zoufale hledáme někoho, kdo by nám dal střechu nad hlavou a živobytí. Slibujeme, že budeme dělat všechno, co budete chtít.“

„No dobře, sluhu opravdu potřebuju, ale přece nemůžu zaměstnávat mladistvé.“

„My jsme starší, než vypadáme, a v práci zastaneme čtyři dospělé. A já navíc mluvím anglicky. Zkuste to s námi.“

„Jenomže co bych dělala se dvěma sluhy? Ostatně místo tu mám taky jen pro jednoho.“

Vyměníme si se Salímem krátký pohled. „No dobře, tak jednoho,“ přikývnu.

„Jak se jmenuješ?“ zeptá se Nílima Salíma.

„Salím.“

„Ty jsi muslim?“ Salím kývne.

„Je mi vážně líto, ale moje matka, která tu bydlí se mnou, protože už je stará a já se o ni musím starat, by nevzala do úst nic, na co sáhne muslim. Já osobně na všechny ty nesmysly o nedotknutelnosti nedám, ale co můžu dělat?“ pokrčí rameny. Salíma to viditelně zdrtí.

Pak se Nílima otočí ke mně. „No a co ty, chlapče? Ty se jmenuješ jak?“

„Ráma.“

Místo jsem tedy dostal, ale rychle jsem zjistil, že bydlet pod jednou střechou s filmovou hvězdou není zdaleka tak úžasné, jak by se mohlo zdát. Když ji totiž vidíte nenalíčenou, ihned pochopíte, že je to stejný člověk jako my ostatní a žije taky ve strachu a nejistotě. Rozdíl je jenom v tom, že naše největší starost jsou peníze, kterých nikdy nemáme dost a neradi bychom o tu trošku přišli, kdežto u filmových hvězd je to sláva. Taky se jí nemůžou nabažit a klepou se strachy, že ji ztratí.

Hvězdy žijí v akváriu. Zpočátku jim to vadí, ale čím jsou populárnější, tím víc se jim to líbí. A když se o ně lidi přestanou zajímat, chřadnou a nakonec umřou.

Nílima bydlí v obrovském, moderně zařízeném bytě. Všude jsou drahé koberce ode zdi ke zdi a na stěnách visí spousta originálů. Byt sestává ze salonu a pěti ložnic. Ta největší, která sousedí se samostatnou koupelnou, patří Nílimě, druhá největší její matce. Žádné další příbuzné Nílima nemá.

Její ložnice je z celého bytu nejkrásnější. Uprostřed stojí obrovská postel se sametovým přehozem a stěny jsou místy obložené zrcadlovými kachlíky, takže se člověk vidí rozdrobený na tisíce kousků. Na prádelníku má spoustu parfémů a lahviček s kosmetikou. Hned vedle je stolek s televizorem Sony s dvaasedmdesáticentimetrovou úhlopříčkou, videorekordérem a nejnovějším přehrávačem DVD. Ze stropu visí drahý lustr. Naprosto bezhlučná klimatizace udržuje v místnosti příjemný chládek. Na skleněných policích podél stěn jsou vystavené nejrůznější ceny a poháry. Je tu i skleněná vitrína se starými filmovými časopisy a všechny mají na obálce Níliminu fotografů. Při pohledu na ten nádherný pokoj se vždycky nadmu pýchou, že můžu pro jeho majitelku pracovat. Svého času to musela být nejslavnější indická herečka.

Matku má ale naprosto nesnesitelnou. Přestože jí už táhne na osmdesát, energie má jako čtyřicátnice a od rána do večera mě sekýruje. Jsem totiž jediný člen personálu, který tu pracuje na plný úvazek. Pozdě odpoledne chodí nějaká maháráštrijská bráhmanka uvařit večeři a umýt nádobí a na půl úvazku tu dělá pradlena. Všechno ostatní musím zastat já. Uklízím, utírám prach, žehlím, připravuju večerní čaj. Kromě toho obstarávám pochůzky, platím účty a chodím pro mléko. Nílimině matce se ale ničím nezavděčím, přestože plním každé její přání a uctivě ji oslovuju mádží. „Ještě jsi mi nepřinesl mléko, Rámo!… Kdy mi konečně vyžehlíš prostěradlo?… Tady jsi ten úklid odbyl!… Už se zase flinkáš?… Tys mi doteď neudělal čaj!“ Někdy mě to její věčné peskování tak míchá, že bych jí nejradši kusem leukoplasti zalepil pusu, ať mám chvilku klid.

Nílima sice dovede být náladová, ale zdaleka tolik mě ne-prohání. Chtěla by, abych tu bydlel. Volných ložnic by bylo dost, ale matka tady ‚mužského‘ nechce. Takže musím nocovat v jednom čólu v Ghátkóparu a každý den dojíždím. Činži mi platí Nílima. Svým způsobem mi to vyhovuje, protože Salím má tím pádem taky kde složit hlavu.

Často chodím s Nílimou po nákupech. Protože vlastní auto nemá, vezmeme si vždycky taxík. Moc mě to ale nebaví. Zatímco za ní běhám s těžkými taškami jako pejsek, obráží obchody s kosmetikou a módou, ale aby se stavila třeba u McDonalda nebo v Pizza Hut, to ji ani nenapadne a jinde mi taky nic nekoupí.

Dneska jsme na Cuff Parade v jednom strašně drahém krámě se sárí. Nílima si jich tam za dvě hodiny prohlédne stovky a nakonec koupí tři celkem za padesát tisíc rupií. To je skoro tolik, co já vydělám za dva roky. Když z klimatizovaného obchodu vycházíme ven, obklopí nás houf děvčat ve školních uniformách.

„Promiňte, nejste náhodou Nílima Kumáríová, ta herečka?“ zeptá se jedna.

„Ano, to jsem,“ odpoví Nílima a zatváří se velice potěšeně.

„Vidíte?“ obrátí se dívka ke spolužačkám. „Co jsem říkala? Je to ona.“ Pak se otočí zpátky k nám. „Nílimádží, my vás všechny strašně obdivujeme a teď se nám najednou splnil dávný sen. Památníček tu sice žádná nemáme, ale podepsala byste se nám do sešitů?“

„Samozřejmě, s radostí,“ odpoví Nílima a vytáhne z kabelky pero. Dívky, vzrušené na nejvyšší míru, jí jedna po druhé nastavují sešity, Nílima se jich ptá na jméno a pak rozmáchlým rukopisem píše věnování: Pro Ritu, s láskou Nílima. Pro Maltí, s láskou Nílima. Pro Indu, s láskou Nílima. Pro Róšní, s láskou Nílima. Děvčata si je hlasitě předčítají a piští radostí.

Nílimě se ještě nestalo, že by ji někdo na veřejnosti poznal, a tak je v sedmém nebi. Nestačím se divit, co to s ní dělá. Vrhne na mě totiž starostlivý pohled, a když vidí, jak se v tom vedru s těžkou taškou v ruce potím, sladce zašvitoří: „Určitě už musíš mít hlad, chudáčku. Pojď, dáme si aspoň zmrzlinu.“ Tentokrát vyjeknu radostí já.

Někdy mi Nílima vykládá, jak se dělá film. Vypráví mi třeba, kolik různých profesí se na něm podílí. „Diváci si myslí, že jsou tam jen herci a režisér. Nemají představu, že ke vzniku filmu přispívá i spousta dalších lidí, kteří na plátně nejsou vidět. Teprve když všichni odvedou svou práci, může režisér lusknout prsty a zavolat: ‚Světla, kamera, akce!‘ Tak se dozvídám, co dělá výtvarník dekorací, rekvizitář, maskér, švenkr, kaskadéři a osvětlovači.

Kromě toho mi Nílima vysvětluje, co je to žánr. „Nesnáším ty dnešní filmy, do kterých se režisér nebo producent snaží nacpat ode všeho trochu, tragédii, komedii, krvák i melodrama. Kdepak. Dobrý snímek musí ctít žánr. Já si filmy vždycky velice pečlivě vybírala. Nejdřív jsem si pozorně přečetla scénář, abych se seznámila s příběhem a s tím, co ode mě role vyžaduje. Já bych nikdy netančila a nezpívala, abych o dvě cívky dál umřela. Kdepak, Rámo. Vývoj postavy musí mít nějakou logiku. Stejně jako se dobrý malíř pozná podle jedinečného rukopisu, vynikajícímu herci je vlastní určitý nezaměnitelný styl, osobitá kresba charakteru. Velký umělec nejen vyhoví požadavkům typu, ale přímo ho utváří. Viděls v Times of India recenzi na ten nový film? Srdeční záležitost se to jmenuje. Recenzent píše, že představitelka hlavní role, což je mimochodem Púdža, scénu umírání totálně zabila. ‚Škoda, že jsme v této úloze nemohli vidět Nílimu Kumáríovou, která by ji ztvárnila, jak se sluší a patří. Mladé herečky by se od legend, jako je ona, měly přiučit řemeslu.‘ Zahřálo mě to u srdce. Když herce dávají za příklad jako ztělesnění určitého typu, je to největší vyznamenání, které může dostat. Mimochodem, tu kritiku si musím dát zarámovat.“

„A jaký typ jste byla?“

Nílima se usměje. „No jistě, jsi příliš mladý. Nemůžeš vědět, že jsem indická královna tragédie. Pojď, něco ti ukážu.“

Odvede mě do své ložnice a otevře kovovou almárí. Málem mi vypadnou oči z hlavy, protože je plná videokazet. „Jestlipak víš, že na všech jsou moje filmy?“

„Vážně? A kolik jich je?“

„Sto čtrnáct. Právě v tolika jsem za svou dvacetiletou kariéru hrála.“ Ukáže na první řadu. „Tyhle jsou nejstarší. Většinou jenom nenáročné veselohry. Co je to komedie, to přece víš, ne?“

Horlivě přikyvuju. „No jistě. V těch hraje Góvinda.“

Nílima ukáže na další dvě řady. „Tyhle jsou z mého středního období, hlavně rodinná dramata. Ale tehdy jsem natočila i slavný thriller Jmenujte vraha a klasický horor Po třiceti letech.“

Nakonec roztaženými prsty přejede podél posledních čtyř řad. „A tady jsou tragédie. Vidíš ty stovky cen a uznání, které jsem za ta léta dostala? Skoro všechny jsou za filmy z poslední doby. Můj nejoblíbenější je tady.“ Poklepe na kazetu se štítkem, na kterém stojí: Mumtáz Mahal. „V tom jsem hrála svou životní roli. Byla to úloha Mumtáz Mahal, manželky císaře Sáhdžahána. Obdržela jsem za ni státní cenu. To je tahle uprostřed. Předal mi ji samotný prezident.“

„A to byla vaše největší role?“

Nílima vzdychne. „Byla vynikající, to se musí nechat, protože dávala obrovský prostor pro vyjádření nejrůznějších emocí, ale já mám stejně pořád pocit, že ta největší mě ještě čeká.“

* * *

S matkou to jde z kopce, pořád kašle a naříká. Její peskování se už nedá vydržet. Neustále si stěžuje na zdraví, nedá chvilku pokoj ani Nílimě a věčně jí připomíná, čím je povinována osobě, která ji přivedla na svět. Myslím, že Nílima toho začíná mít plné zuby. Já teď kromě ostatních povinností musím půl dne obstarávat nejrůznější tabletky, pilulky a kapsle a dohlížet, aby si je mádží pravidelně brala.

V domácnosti vládne obrovské vzrušení. Veřejnoprávní televize Dúrdaršan má večer vysílat Nílimin film Poslední manželka. Je to jedna z jejích nejslavnějších tragédií, a tak chce, abychom se na ni koukali všichni společně. V osm večer čekáme v salonu před televizí. Kuchařka, pradlena a já sedíme na koberci, mádží trůní na pohovce vedle Nílimy. Musím říct, že z toho filmu moc odvázaný nejsem. Je o nějaké zchudlé středostavovské rodině, která musí zápolit s celou hromadou problémů, takže v jednom kuse úpí a naříká. A mádží s vervou přizvukuje. Podle mě je ten film moc realistický. Takové příběhy považuju za naprostou pitomost. Proč by člověk chodil do kina na něco, co může vidět u sousedů přes ulici? Nílima tam ale kvete mládím a krásou a hraje opravdu dobře. Dívat se na film a přitom sedět vedle hlavní hrdinky je docela zvláštní pocit. Moc by mě zajímalo, jak to působí na ni, když se takhle vidí. Vzpomíná na všechny ty asistenty kamery, maskéry, osvětlovače a zvukové techniky, co nejsou ve filmu vidět?

V závěru pronese hrozně dojemný monolog a zemře. Vstáváme a protahujeme si zdřevěnělé nohy. Pak si všimnu, že Nílima brečí. „Copak se stalo, paní?“ zeptám se účastně. „Proč pláčete?“

„Ale to nic, Rámo. Jenom jsem se vcítila do té postavy, kterou jsem ve filmu zosobňovala. Ale teď už se zase usmívám, vidíš?“

„Jak je možné, že se herec dovede jednu chvíli smát a hned nato zase plakat?“

„Právě to svědčí o velkém hereckém umění. Jestlipak víš, proč mi říkají Královna tragédie?“

„Ne. Proč?“

„Protože jsem nikdy nemusela spoléhat na umělé slzy. Umím plakat i bez glycerinu.“

„Co je na tom za umění?“ otočím se k pradleně, jakmile Nílima zmizí z doslechu. „To já dovedu taky.“

Ale čím víc Nílimu poznávám, tím víc přezdívku Královna tragédie chápu. I když se usmívá, vyzařuje z ní jakási melancholie a smutek. Často přemítám o jejím dosavadním životě. Zajímalo by mě, proč se nikdy nevdala. Mám pocit, že nemá žádné blízké přátele. Ale někdy večer chodí ven a zůstane pryč dlouho do noci. Rád bych věděl, s kým se vždycky tak zdrží. Že by měla milence, o tom dost pochybuju, protože se nikdy nevrací rozzářená, ale naopak sklíčená a se strhanými rysy. Navíc vždycky odchází rovnou do ložnice. Tomuhle tajemství bych vážně chtěl přijít na kloub.

Taky nerozumím té její posedlosti krásou. Myslím fyzickou. Vypadá výborně, a přesto vysedává celé hodiny před zrcadlem, líčí se a češe. Na toaletce má spoustu nejrůznějších krémů. Jednou mi to nedá a prohlédnu si je. Jsou tu krémy proti vráskám, celulitidě a stárnutí pleti, krémy osvěžující, hydratační, revitalizační a zpevňující. Koupelna přetéká mýdly nezvyklých vůní, pleťovými vodami a obličejovými maskami. V lékárničce má Nílima minimálně tolik přípravků, co mádží. Jsou tu růstové hormony, krémy na formování poprsí, tobolky s melatoninem i antioxidanty.

Nakonec jí jednoho dne řeknu: „Promiňte, že se ptám, ale proč vlastně potřebujete všechny ty šminky? Vždyť už nehrajete.“

Pohlédne mi zpříma do očí. „Z nás filmových herců se časem stanou strašní marnivci. Na nalíčení si tak zvykneme, že ztratíme odvahu vidět se v zrcadle tak, jak vypadáme ve skutečnosti. Pamatuj si, že kdo se jednou stane hercem, ten s hraním nedokáže přestat. I když si u filmu třeba už neškrtne, představení musí pokračovat.“

Zajímalo by mě, jestli to má ze sebe, nebo je to replika z nějakého filmu.

Stalo se něco opravdu úžasného. Mádží ve spánku umřela. Bylo jí jedenaosmdesát.

Nílima si trochu popláče a pak se věnuje praktickým věcem okolo pohřbu. Nakonec si sedne v bílém sárí a jen decentně nalíčená v salonu na pohovku a přijímá návštěvy. Soustrast jí přijde vyjádřit celý filmový svět. Ve spoustě kondolentů poznávám slavné herce a herečky, režiséry, producenty, zpěváky a skladatele. V salonu není k hnutí. Všechny ty hvězdy, které jsem zatím vídal jen v časopisu Starburst a v kině, teď stojí jen kousíček ode mě, a tak natahuju krk, aby mi žádná neunikla. Chviličku lituju, že je nemůže vidět Salím, ale pak si řeknu, že by asi byl zklamaný, protože vypadají úplně jinak než na stříbrném plátně. Nejsou nápadně oblečené ani nalíčené, šaty mají jenom bílé a tváří se smrtelně vážně. Zachmuřený výraz si nasadily i ty, které hrajou jenom v komediích.

Jak odchod mádží z tohoto světa bere Nílima, to nevím, ale pro mě znamená stejnou úlevu, jako když člověk po zvlášť depresivním filmu vyjde z kina na čerstvý vzduch.

Neuplyne ani měsíc a Nílima mě požádá, abych u ní bydlel. A jelikož ví, že v čólu se mnou žije Salím, nabídne mi, že bude nájem platit dál. Takže se k ní přestěhuju. Žádnou ze čtyř volných ložnic mi však nedá. Musím se spokojit s miniaturní komůrkou, která slouží jako žehlírna.

Po matčině smrti začne Nílima chodit po večerech víc ven a někdy se vrací až ráno. Myslím, že si někoho našla. Třeba bude brzy slavit svatbu.

Uprostřed noci mě probudí jakési škrábání, které se ozývá ze salonu. Není moc silné, ale stačí, abych se ihned probral. Protřu si oči a podívám se na budík u postele. Ukazuje půl třetí. Nejdřív se podivím, proč Nílima tak pozdě štrachá po bytě, ale pak mě napadne, že si třeba přivedla milence. Se zatajeným dechem se tedy po špičkách vykradu ven a vydám se k salonu.

Tone sice ve tmě, ale nějaký chlap tu skutečně je. Na milence však moc nevypadá. Na hlavě má kuklu s otvory pro oči, v levé ruce drží černý pytel a baterkou v pravičce si svítí na videorekordér. Potom z něj rychle vytáhne kabely, zvedne ho a strčí do pytle. To už jsem si jistý, že to opravdu není milenec, ale zloděj, a tak ze všech sil zařvu. Výkřik, který rozčísne ticho jako prásknutí výstřelu, zburcuje Nílimu a zloděje natolik vyvede z míry, že upustí jak pytel, tak baterku a přitiskne si ruce na uši. Přitom shodí z televizního stolku skleněnou figurku, ta spadne na zem a rozbije se.

„Co je to tady?“ zvolá Nílima bez dechu a rozsvítí. Uvidí zloděje a zaječí, jako když ji na nože bere. Ten chlap už musí být napůl ohluchlý. Padne na kolena a začne ji zapřísahat: „Já nejsem zloděj, paní. Chtěl jsem jenom vidět, jak žijete.“

„Kdoví, třeba tomu policie uvěří. Přines mi telefon, Rámo,“ nařídí mi Nílima. Hbitě jí donesu bezšňůrový aparát.

Zloděj si strhne masku. Je poměrně mladý a má bradku. „Nevolejte nikam, moc vás prosím, paní. Já opravdu nejsem zloděj, ale student. Chodím na Kolej svatého Xavera a patřím k vašim největším obdivovatelům. Přišel jsem jenom proto, ze mě zajímá, jak bydlíte.“

Jakmile se zmíní, že je její fanoušek, Nílima viditelně změkne. „Neposlouchejte ho, paní,“ varuju ji. „Zloděj je to. Kdyby to byl váš obdivovatel, proč by vám kradl video?“

„To vám hned vysvětlím, Nílimádží. Koupil jsem si kazety s vašimi filmy, všech sto čtrnáct. Každý den si pouštím nejmíň jeden, takže moje video tu zátěž nakonec nevydrželo. Jenomže já alespoň ten jeden film denně vidět musím, a tak mě napadlo, že si vypůjčím vaše. Už samotné pomyšlení, že se na vás dívám na vašem videu, z toho zážitku udělá něco absolutně nezapomenutelného. Jen co mi to moje opraví, tak vám tohle zase vrátím. Věřte mi, paní, snažně vás prosím. Říkám vám čistou pravdu, to vám přísahám při památce nebožtíka otce.“

„Je to všechno lež jako věž, paní!“ vykřiknu. „Zavolejte tu policii.“

„Počkej, Rámo,“ zarazí mě Nílima. „Nejdřív se přesvědčím, jestli mluví pravdu. Pokud skutečně viděl všechny moje filmy, jistě mi bude schopen zodpovědět pár otázek. Dobrá, mladíku. Povězte mi třeba, kde jsem hrála mladou vesničanku Cándní.“

„Na to se přece nedá zapomenout, Nílimádží. Ten film patří k mým nejoblíbenějším a jmenuje se Návrat na vesnici, nemám pravdu?“

„Správně. Jenomže to bylo skutečně hodně snadné. Teď mi řekněte, za který snímek jsem v roce 1982 dostala cenu časopisu Filmfare?“

„To je ještě lehčí. Samozřejmě za Tmavou noc.“

„Bože můj, vy to všechno opravdu znáte. No dobře, tak si vzpomeňte, ve kterém filmu jsem hrála s Manódžem Kumárem.“

„V tom vlasteneckém, Volání národa se to jmenovalo.“

„Tak ten jste viděl také?“

„Vždyť vám povídám, Nílimádží, že jsem největší fanoušek, kterého máte. A vy byste mi nemohla říct, proč jste brala tu vedlejší roli v Lásce navěky? Podle mého názoru byl takový štěk pod vaši úroveň.“

„To je neuvěřitelné, že se mě ptáte právě na tohle. I já mám totiž pocit, že jsem na ni neměla kývnout. Všechnu slávu za ten film shrábla Šarmíla a já vyšla úplně naprázdno.“

„Ale skutečně fantastický výkon jste podala v Bombaj hlásí deštivo. Ten nezapomenutelný monolog, který pronášíte v chrámu po otcově smrti, je nejlepší scéna z celého filmu. A právě za ten jste podle mě měla dostat cenu časopisu Filmfare, ne za Ženu.“

„Máte pravdu. Kdybych si mohla vybrat, vyhrála by to u mě Bombaj. Musím přiznat, že o mé práci toho víte opravdu hodně. Můžete mi říct, jak se jmenujete?“

„Randžit Mistři. Je mi čtyřiadvacet a už dlouho toužím zeptat se vás na film Mumtáz Mahal, který považuju za nejlepší dílo celé indické kinematografie. Jde mi o tu scénu, jak po porodu umíráte a Dilípa Sáhiba v roli císaře Šáhdžahána si nejdřív zavážete slibem, pak si z ruky stáhnete zlatý náramek, ale nedáte mu ho. Proč?“

„No to je úžasné, jak máte moje filmy nastudované do posledního detailu. Hned vám to povím, ale nejdřív vstaňte z té podlahy a posaďte se hezky sem ke mně na pohovku. A ty, Rámo, co tady jen tak zbůhdarma stojíš s tím telefonem? Copak nevidíš, že máme hosta? Přines nám čaj a nějaké sušenky. Tak tedy, abych to vzala hezky od začátku, už když se film Mumtáz Mahal připravoval…“

Než se vrátím se dvěma šálky čaje, Nílima se zlodějem se smějí a žertují jako staří přátelé, kteří se delší dobu neviděli. Nevěřícně kroutím hlavou. Ten člověk ji přijde okrást, a ona mu servíruje čaj se sušenkami jenom proto, že viděl pár jejích filmů!

Thriller se zvrtl v rodinnou ságu.

* * *

Jednou večer si mě Nílima zavolá a povídá: „Poslyš, Rámo, zítra běž do čólu. Jen na jednu noc. Potřebuju trochu soukromí.“

„A pročpak?“

„Co je ti do toho?“ odsekne podrážděně. „Prostě udělej, co ti říkám.“

V průběhu příštího čtvrt roku mi to nařídí ještě třikrát a už se nemusím ptát. Zve si do bytu milence a nechce, abych to věděl. Takže když mě zase vystrnadí do Ghátkóparu s příkazem, abych se vrátil až druhý den, poslechnu jenom napůl. Na noc sice zůstanu v čólu, ale ráno místo v sedm přijdu už v pět a sednu si na chodbě. A skutečně, v šest se dveře bytu otevřou a vyjde z nich nějaký chlapík v džínsech a bílé košili. Je vysoký a má docela ucházející obličej, ale celkový dojem kazí krví podlité oči a mastné vlasy. V pravé ruce drží svazek bankovek, v levé hořící cigaretu. Na malíčku má navlečený kroužek s klíčky od auta a vesele si s ním točí. Připadá mi povědomý, ale zařadit ho nedokážu. Mně nevěnuje jediný pohled a pustí se po schodech do přízemí. Úderem sedmé vejdu do bytu.

První šok mě čeká při pohledu do salonu. Všude je plno cigaretového popela a špačků. Na stolku se povaluje převržená sklenice a prázdná láhev od whisky. Na koberci je nastláno slaných buráků a celý pokoj silně páchne alkoholem.

Další šok zažiju, když spatřím Nílimu, protože má opuchlé oko a obličej plný modřin. „Panebože, co se vám stalo, paní?“ vykřiknu.

„Nic. Upadla jsem, když jsem vstávala z postele. Nedělej si starosti.“

Vím, že lže. Tomu chlapovi, co jsem ho od ní viděl odcházet, dala cigarety, whisky a peníze, a on ji za to zmlátil. Skoro mě fyzicky bolí, jaký mám vztek, že nemůžu nic dělat a nedokážu ji ochránit.

Nílima se začíná měnit, je čím dál uzavřenější a nepřístupnější. Kromě toho z ní často táhne whisky, takže je mi jasné, že se dala na pití.

Jednoho dne koukám, že má zase monokl a na paži je spálená od cigarety. To už nevydržím a vyhrknu: „Já se na to nemůžu dívat, paní. Čí je to práce, tohle všechno?“

Může klidně říct, že mi po tom nic není, ale má rozjímavou náladu. „Víš, Rámo, kdosi řekl, že je lepší najít lásku a pak ji ztratit než ji nepoznat vůbec. Kolikrát se ptám, jestli je to pravda. Já lásku nalezla. Jestli jsem ji taky ztratila, to ještě nevím, ale rozhodně už mi přinesla hodně bolesti. Do mého života vstoupil jistý muž. Někdy si myslím, že mě miluje, jindy mám pocit, že mě nenávidí. Každopádně mě ničí. Pomalu a postupně, kousek po kousku.“

„Tak proč ho nepošlete k vodě?!“ vykřiknu.

„To nejde tak snadno. I ta bolest je totiž krásná, taková sladká extáze. Občas si říkám, že může-li bolest být tak úžasná, jak nádherná je asi smrt. Když mě ten člověk mučí a zamačkává o mě cigarety, nechci křičet, ale mám chuť deklamovat svůj slavný monolog z filmu Žena. Myslím ten předsmrtný. „Živote, ach jak jsi vrtkavý. Jen ty, smrti, jsi mým skutečným milencem, mým stálým společníkem. Pojď a vezmi mne do náruče, šeptej mi to nejsladší ticho, vezmi si mne do země věčné lásky.“

„Ale to je přece jen film!“ namítnu rozčileně.

„Mlč! Zapomněls, co jsem ti říkala? Kdo se stane hercem, zůstane jím až do smrti. Uvědom si, že já budu navěky známá jako Královna tragédie. A tou jsem se nestala proto, že jsem jen papouškovala repliky, které naškrábal nějaký scenárista. Já své postavy skutečně prožila! Ghálib přece není veliký tragický básník proto, že napsal nějakou knihu. Kdepak. Kdybych nepoznala bolest, kdybych ji plně neprocítila a neprožívala ji od rána do večera jako nedílnou součást svého každodenního života, nikdy by se ze mě královna tragédie nestala.“

„Takže to bych já mohl být král tragédie, že jo?“ zeptám se jí s nevinností svých dvanácti let. Na to mi neodpoví.

Nílima dává v salonu rozhovor reportérce časopisu Starburst. Vejdu dovnitř, v ruce podnos s mandlovými kuličkami guláb džamún a smaženými šátečky samósa.

„Minulost jsme probraly, Nílimádží, takže přejdeme k současnosti. Proč jste vlastně přestala hrát?“ Novinářka si připravuje magnetofon. Je velice mladá a pohledná. Má krásnou světlou pleť a černé vlasy na ramena, na sobě elegantní černé kalhoty, kurtu s potiskem a černé lodičky na vysokém podpatku.

„Protože dneska se už netočí jako dřív. Z dnešních filmů nedýchá vnitřní zápal a oddanost umění. Herci jsou jako mechanické loutky z běžícího pásu, jeden jako druhý, a text také jen strojově deklamují. Připomínají hejno papoušků. Postrádají hloubku. Za mých časů herec vždycky točil jenom jeden film. Dneska v jednom dni oběhne třeba tři studia,“ vykládá Nílima a živě přitom gestikuluje.

„Nezlobte se na mě, ale podle toho, co se povídá mezi filmaři, jste odešla do ústraní z jiného důvodu. Nikdo vás už neobsazoval.“

Nílima se rozčílí. „To je naprostá lež!“ vybuchne. „Kdo vám to napovídal? Nabízeli mi dokonce několik rolí, ale já všechny odmítla. Byly špatně napsané. Žádná z nich nezobrazovala skutečnou heroinu.“

„Jinými slovy to nikdy nebyla role hlavní hrdinky, ale její starší sestry nebo matky, že?“

„Jak se opovažujete o mně a mojí práci mluvit s takovým despektem? Jak vidím, ani novináři už nejsou jako dřív. Přinejmenším nemají vychování. Vidíte všechna ta ocenění? Myslíte, že bych je získala, kdybych nedovedla jaksepatří hrát? Domníváte se snad, že za přezdívku Královna tragédie vděčím tomu, že jsem někde trdlovala kolem stromu a cvrlikala jako kanárek, jak to dělají dnešní šestákové hrdinky? Pokud jde o herecké umění, jsou to všechno jen komparsistky.“

„Ale… my tu přece nehovoříme o vaší někdejší karié – „

„Já moc dobře vím, o čem mluvíte. Odejděte prosím, a to okamžitě. Rámo, vyprovoď dámu a už ji sem nikdy nepouštěj!“ Vstane a uraženě vypluje z místnosti. Dovedu ohromenou novinářku ke dveřím.

Musím se sám sebe ptát, jestli to divadlo byla komedie, nebo tragédie.

Nílima má v bytě spoustu zarámovaných fotek a na všech je ona sama. Zachycují ji, jak přijímá všelijaká ocenění, přestřihuje nějakou pásku, sleduje jakési představení a odevzdává nejrůznější ceny. Fotografii jiné filmové hvězdy po celém bytě nenajdete. Jedinou výjimku tvoří dva snímky, které visí v ložnici. Jeden zobrazuje nějakou bílou krásku, druhý indickou. „Kdo to je?“ zeptám se jednou.

„Ta vlevo je Marilyn Monroeová, ta vpravo je Madhubála.“

„A co jsou zač?“

„Slavné herečky. Obě umřely mladé.“

„A proč jste si je sem dala?“

„Protože bych ráda taky umřela mladá. Až budu z tohoto světa odcházet, nechci vypadat jako stará čarodějnice. Viděls poslední Film Digest? Je tam fotka Sakíly. V padesátých letech to byla jedna z největších filmových hvězd. Dneska jí musí být minimálně devadesát. Vidíš, jak je vysušená a vrásčitá? A právě takhle lidem utkví v paměti. Marilyn a Madhubálu budou mít pořád před očima jako mladé krásky, protože umřely v plném rozpuku. Lidi si prostě pamatují člověka tak, jak vypadal na sklonku života. Chtěla bych, aby divákům po mně podobně jako po Madhubále zbyla jen vzpomínka na ničím nedotčené okouzlující mládí, krásu a eleganci. Nechci umřít v devadesáti. Občas si přeju, abych měla tu moc a dokázala zastavit všechny hodiny, kolik jich na světě jenom je, abych mohla rozbít všechna zrcadla a zůstala pořád taková jako teď.“

Zmocní se mě zvláštní smutek. Stejně jako já nemá na světě nikoho opravdu blízkého, ale zná ji spousta lidí, jako fanoušci, producenti a režiséři. Ti všichni jsou něco jako vzdálené příbuzenstvo. A ona je ochotná se kvůli nim obětovat, aby si ji pamatovali jako mladou ženu.

Večer má přijít jeden slavný producent a Nílima je hrozně rozčilená. Pevně věří, že jí chce nabídnout roli a že se znovu dostane před kameru. Celý den se proto líčí a zkouší si nejrůznější róby.

Producent je malý plešoun s vyvaleným břichem. Nílima mi nařídí, abych přinesl guláb džamún, samósy a šarbat.

„… je to pro vás úžasná herecká příležitost, Nílimádží,“ slyším producenta švitořit, když se vrátím. „Patřím odjakživa k vašim velikým obdivovatelům. Na Ženu jsem šel patnáctkrát. Ze všeho nejvíc mě dostala ta scéna, jak umíráte. Panebože! Na to bych se mohl koukat pořád. Proto jsem se taky rozhodl vytrhnout vás z nečinnosti. Ten film, pro který mám už zajištěného skutečně špičkového režiséra, je silně orientovaný na ženy a nabízí vám jedinečnou roli.“

„Kdo ho tedy bude režírovat?“

„Čimpu Dhaván.“

„Ale ten přece dělá jenom komedie!“

„No a to snad vadí? V tom filmu ostatně budou i komické scény. Oba protagonisti už jsou také jistí. Je to Šarúkh Chán a Tabú.“

„Počkejte, já tomu nerozumím. Budou tam snad dvě hrdinky?“

„To samozřejmě ne.“

„Tak do jaké role počítáte s Tabú?“

„Do hlavní.“

„A jakou tedy budu hrát já?“

„Ach tak, vy jste mě zřejmě nepochopila. Vám nabízím roli Šarúkhovy matky.“

Nílima ho okamžitě vykáže z domu.

Producent při odchodu soptí vzteky. „Co si myslí, kráva jedna zpovykaná? Že bude do smrti hrát milovnice? Copak se na sebe nikdy nekoukne do zrcadla? Brr! Vždyť jsem ji zrovna tak dobře mohl obsadit do role Šarúkhovy babičky!“

Celé mi to přišlo jako docela dobrá komická scéna.

Ten milenec tady byl zase a tentokrát to dopadlo hůř. Nílima má tak napuchlou tvář, že skoro nemůže mluvit, a nad levým obočím se šklebí hluboká rána.

„Musíme zavolat na policii, ať toho darebáka seberou,“ naléhám, zatímco ji mažu dezinfekční mastí.

„Nech to být, Rámo, o nic nejde.“

„Tak mi alespoň prozraďte, jak se jmenuje.“

Nílima se chraplavě zasměje. „A k čemu by ti to bylo? Neboj, ten už nepřijde. Řekla jsem mu, že mezi námi je definitivně konec. Proto jsem taky dopadla takhle. Ale jestli se vrátí, plivnu mu do tváře.“

„Jak dlouho to ještě chcete snášet? Jen se podívejte, jak vás zřídil.“

„Víš, ženiným údělem je mlčky trpět. A můj obličej není vůbec nic proti tomu, jak vypadám jinde po těle. Mám ti to ukázat? No jen se podívej.“ Rozepne si blůzu a pak podprsenku. Je to poprvé, co vidím nahá ženská prsa. Nílima je má veliká a vytahaná. Vypadají jako kravská vemena. Pak si všimnu, že má na hladké bílé pleti popáleniny připomínající černé krátery, a dám se do pláče.

Nílimě taky vyhrknou slzy. „Já už nechci žít v masce. Mám dost všech těch plastických operací, zkrášlovacích krémů a procedur. Chci se konečně stát skutečnou ženou. Pojď ke mně, dítě,“ vybídne mě a přitáhne si mou hlavu na hruď.

Nemám potuchy, co si přitom myslela, jestli se na mě dívala jako na syna, nebo jako na milence, jestli chtěla zapomenout na bolest, nebo jí to prostě dělalo dobře. Ale když jsem tiskl obličej mezi její ňadra, absolutně jsem přestal vnímat okolní svět. Poprvé v životě jsem si nepřipadal jako sirotek, ale zaplavil mě pocit, že mám matku, které můžu hledět do tváře a dotknout se jí. Chuť mých slaných slz a vůně jejího potu a těla se smísily v nejsilnější vjem celého mého života. V té chvíli jsem naprosto zapomněl na všechnu bolest a utrpení, urážky a ponižování, které jsem musel třináct let snášet. Najednou jsem taky zatoužil zastavit všechny hodiny na světě a uchovat ten okamžik na věky. Přestože trval jen krátce, probudil pocity tak opravdové, že by je nedokázal napodobit ani nejlepší herec na světě.

Proto taky tu příhodu nenazvu drama, thriller ani tragédie. Všem žánrům se totiž vymykala a stála vysoko nad nimi.

O tom, co se toho rána mezi námi stalo, s Nílimou nemluvíme a nikdy se to už neopakuje. Ale oba víme, že od toho okamžiku se náš život nenávratně změnil.

Nílima by ráda odhodila masku, jenže jí chybí odvaha a ode mě pomoc nechce. Znovu se jí zmocní přesvědčení, že je jí souzeno hrát královnu tragédie, propadá se čím dál hlouběji do deprese a pije už tolik, že skoro nevnímá okolí. Propustí kuchařku i pradlenu, takže se o ni starám už jen já. A pak se začne připravovat na největší úlohu svého života.

Požádá mě, abych jí k posteli snesl všechny filmové časopisy, která mají na obálce její fotografii. Potom si kolem rozestaví všechny ceny, které kdy dostala. Dopředu dá platinové, za ně zlaté a dozadu stříbrné. Oblékne si nejdražší sárí, vezme si nejkrásnější šperky. Tři hodiny se před zrcadlem krášlí, aby vypadala líp než kdykoli dřív, a když skončí, spláchne líčidla do záchodu. Pak vyndá z lékárničky všechny vitaminové přípravky, vyhodí je a otevře lahvičku s prášky proti bolestem, které si dala předepsat pro matku. Kolik jich spolyká, to se nikdy nedozvím.

Nakonec jde do ložnice, strčí do videa kazetu s filmem Mumtáz Makal, sedne si do postele a na dálkovém ovladači zmáčkne PLAY. Jakmile se začne kazeta odvíjet, pošle mě na trh pro zeleninu. Potom už jen čeká.

Když se k večeru vrátím, leží tam jako krásná spící nevěsta. Ani se jí nemusím dotknout, a je mi jasné, že je už studená. V ruce svírá sošku, která nese na podstavci nápis Státní cena 1985 Nílimě Kumáríové za mimořádný umělecký výkon ve filmu Mumtáz Mahal.

Tomu, co před sebou vidím, se v dramatu myslím říká vyvrcholení.

Dívám se na mrtvou a přemítám, co mám dělat. Jistě vím jen to, že policajty volat nesmím. Níliminu smrt by určitě hodili na mě a skončil bych ve vazbě pro vraždu. Proto nakonec udělám to jediné, co mi zbývá, a rozjedu se do ghátkóparského čólu.

„Co se stalo?“ ptá se Salím.

„Po služce a pradleně teď Nílima propustila i mě.“

„Ale co budeme dělat? Jak to provedeme s činží?“

„Neboj, je zaplacená ještě na dva měsíce dopředu a mezitím nějakou práci určitě seženu.“

* * *

Po návratu do čólu se denně strachuju, že si pro mě přijede džíp s červeným majáčkem. Ale nic se neděje a v novinách o úmrtí Nílimy Kumáríové není ani zmínka. Pak se mi podaří sehnat práci ve slévárně.

Na to, že Nílima umřela, se přijde až někdy za měsíc a jenom proto, že si sousedi stěžují na puch, který se line z jejího bytu. Když policajti vyrazí dveře, v salonu ani ve čtyřech menších ložnicích nic nenajdou, ale v té největší objeví mrtvolu. Sárí září novotou a šperky se krásně lesknou, ale obličej ani tělo se po tak dlouhé době už nedají identifikovat. Když zřízenci nebožku odvážejí, mají na ústech a na nose bílé roušky. Cena, kterou držela v ruce, putuje do koše. Totožnost mrtvé se prokáže až na základě zubařských záznamů. Její fotografii přinesou všechny noviny na první straně s titulkem SEBEVRAŽDA KRÁLOVNY TRAGÉDIE. „Čtyřiačtyřicetiletou herečku Nílimu Kumáríovou nalezli měsíc po smrti v takovém stupni rozkladu, že její tvář byla k nepoznání,“ píše se ve všech článcích.

Tomu tedy říkám tragédie.

Smita si dlouze vzdychne. „Není divu, že jsou filmové hvězdy tak neurotické. Mumtáz Mahal samozřejmě znám a taky jsem vždycky chtěla vědět, jak to bylo s tím zlatým náramkem. Moc by mě zajímalo, co Nílima tomu lupiči vlastně řekla.“

„To se bohužel už nikdy nedovíme. Ale chcete se bavit o ní, nebo můžeme pokračovat se záznamem té televizní soutěže?“

Smita zdráhavě stiskne PLAY.

Ve studiu panuje čilý ruch, protože začala dlouhá přestávka vyplněná reklamními spoty. Prém Kumár se v rohu o něčem tiše radí s producentem, což je vysoký dlouhovlasý mladík připomínající ženu nebo nějakou rockovou hvězdu. Když odejde, Kumár mě posunkem přivolá k sobě.

„Podívejte se, pane Thomasi, vedete si opravdu výtečně. Vyhrál jste už pěkný balík, rovný milion rupií. Takže by mě zajímalo, jak si to představujete dál?“

„Já vám nerozumím.“

„Ptám se, jestli seberete ten milion a půjdete, nebo jestli budete pokračovat a pokusíte se o miliardu. Nezapomínejte, že když teď odpovíte špatně, přijdete o všechno.“

„V tom případě samozřejmě končím. Zatím jsem měl štěstí, ale to nemusí vydržet.“

„Ale to by přece byla velká škoda, pane Thomasi. Myslíme si totiž, že když zůstanete a podaří se vám vyhrát, stanete se obrovským vzorem pro všechnu naši mládež. Takže jsme se rozhodli vám pomoct. Pamatujete ještě, jak jsem to udělal při druhé otázce? Kdybych ji nezměnil, vypadl byste ze hry bez jediné rupie. Teď vám pro další tři otázky nabízím něco podobného. Pokud se tedy rozhodnete do toho jít, máte moje čestné slovo, že vám pomůžeme. Opravdu chceme, abyste tu miliardu dostal. Byla by to fantastická výhra i pro náš pořad.“

„Ty otázky budou z jakého oboru?“

„Na tom vůbec nezáleží, protože vám odpovědi řekneme předem. Podívejte se, jestliže jste mi důvěřoval při druhé otázce, jistě mi můžete věřit i při desáté, jedenácté a dvanácté. Tak co říkáte, domluveno?“

„No, když mi zaručujete, že vyhraju, můžu těžko odmítnout, ne? Jak tedy zní další otázka?“

„Výborně,“ zvolá Prém Kumár a zatleská. „Billy,“ osloví přes mikroport producenta, „pan Thomas souhlasí, že bude pokračovat.“ Potom se otočí ke mně a zašeptá. „Takže příští otázka zní takhle: Kolik kilometrů je široký Packý průliv, který dělí Indii od Srí Lanky? Na výběr máte tyto možnosti: za a) 64, za b) 94, za c) 137 a za d) 207. Správně je c, tedy 137 kilometrů. Rozuměl jste?“

„Jistě. Ale jestli je to správně, to přece nemůžu vědět.“

„Ale prosím vás, pane Thomasi. Počkejte, vy nám nevěříte? Vlastně co se divím. V sázce je koneckonců miliarda. Ale já vám dokážu, že nelžu.“

Vytáhne knížečku s mnoha stránkami otázek a odpovědí. Vypadá jako kvizová příručka. Chvilku v ní listuje, pak zabodne prst a ukáže mi otázku. Je to ta, kterou mi položil, a odpověď zní 137 km.

„Tak co, už jste se přesvědčil, že na vás nechystám žádnou boudu?“

Kývnu.

„Výborně. Tak si běžte sednout, já jsem hned u vás.“

Ozve se znělka a na panelu se rozsvítí nápis POTLESK.

Prém Kumár osloví publikum: „Dámy a pánové, nastává okamžik, ke kterému jsme v naší soutěži dosud nikdy nedospěli. Náš soutěžící dosáhl magické výhry jednoho milionu rupií a teď se musí rozhodnout, zda bude pokračovat, nebo hru ukončí. Takže přichází okamžik pravdy, pane Thomasi. Jak jste se rozhodl? Pokusíte se výhru znásobit, nebo odejdete s tím, co jste dosud získal? Mějte na paměti, že pokud budete pokračovat, můžete přijít o všechno, co jste už vyhrál. Jak tedy zní vaše odpověď?“ Věnuje mi uklidňující úsměv.

„Budu hrát dál,“ řeknu tiše.

„Jak prosím?“ zeptá se. „Mohl byste mluvit trochu hlasitěji?“

„Budu hrát,“ zopakuju nahlas a pevně.

Obecenstvo vydechne překvapením. „Panebože,“ sykne někdo a kdosi jiný zamumlá: „To je ale idiot.“

„Je to vaše konečné a nezvratné rozhodnutí?“ zeptá se Kumár a znovu se na mě usměje.

„Ano.“

„Dámy a pánové!“ zvolá nadšeně. „Jsme svědky historického okamžiku. Náš soutěžící se rozhodl riskovat absolutně všechno. Jednoho takového jsme tady už měli. Vsadil všechno – a prohrál. Dnes uvidíme, zda pan Thomas vejde ho historie jako výherce nejvyšší ceny této soutěže. Přistoupíme proto k trojici závěrečných otázek. Tato část soutěže se příznačně jmenuje Hop nebo trop a já vás prosím, abyste panu Thomasovi za jeho odvahu zatleskali.“

Zavíří bubny, jejich zvuk pomalu zesílí a na světelném panelu zabliká nápis HOP NEBO TROP. Obecenstvo vstává a nadšeně aplauduje.

Když hudební předěl umlkne, Prém Kumár se ke mně otočí. „Pane Thomasi, na kontě máte milion rupií a před sebou závěrečné kolo soutěže, které se hraje na základě systému hop nebo trop. Buď vyhrajete miliardu, nebo přijdete o všechno, co jste dosud získal. Takže teď vám položím otázku číslo deset, která vám může přinést rovných deset milionů rupií, opakuji deset milionů rupií. A ta otázka zní: Kdy dostala státní cenu herečka Nílima Kumáríová, přezdívaná Královna tragédie? Bylo to v roce –“

„Počkejte, to přece není otázka, na které jsme –“

„Prosím, abyste mě nepřerušoval, pane Thomasi, a vyslechl si celou otázku. Jak jsem tedy říkal: Kdy obdržela státní cenu herečka Nílima Kumáríová, přezdívaná Královna tragédie? Bylo to v roce za a) 1984, za b) 1988, za c) 1986, nebo zad) 1985?“

Koukám na něj jako vrah, ale nepřestává se uculovat. Teď už chápu. To, co mi o přestávce slíbil, byla jenom vějička, aby mě nalákal do dalšího kola. Jenomže nevzal v úvahu moje štěstí. Zatím mě neopouští.

„Odpověď zní d, to znamená roku 1985.“

„Cože?“ vyhrkne Kumár. Vypadá jako opařený. Moje odpoveď ho tak vykolejí, že se mě zapomene zeptat, jestli jsem si stoprocentně jistý. Mechanicky stiskne tlačítko pod svým stolkem a na světelné tabuli zabliká správná odpověď. Je to d.

Kumár se zatváří, jako by spatřil přízrak. „Pan… Pan Thomas právě… vyhrál… de – deset milionů rupií,“ vykoktá celý bez sebe.

Diváci vybuchnou v jásot, vyskočí ze sedadel a něco křičí. Pár lidí začne v uličkách nadšeně křepčit.

Prém Kumár si otře zpocené čelo a zhluboka se napije citronády.

Představení inscenované jako tragédie se zvrtlo ve frašku.

100 000 000 EKS GUKARÚZ OPAKONU ANEB PŘÍBĚH LÁSKY

Celé ty dvě hodiny, co stojím na hlučném nádraží hemžícím se lidmi, myslím jenom na jedno. Nevidím, neslyším ani necítím nic jiného než jídlo. Když má člověk hlad a nenají se, žaludek si zvykne a přestane se ozývat. Jestliže má břicho prázdné delší dobu, a já jedl naposledy předchozího dne, vrazí se mu to nějakým zvláštním způsobem do hlavy. Takže najednou kolem sebe vidím jenom lidi, kteří něco jedí nebo pijí, a větřím jako pes. Z vůně džalebí, puríz kačaurí mě jímá závrať. Dokonce i při pohledu na něco tak obyčejného jako vajíčko natvrdo, které normálně nemusím, se mi okamžitě začnou sbíhat sliny. Jenomže když sáhnu do kapsy, nahmatám jenom starou jednorupku. Jelikož jsem v noci přišel o padesát tisíc, moc štěstí mi teda nepřinesla. Takže mi nezbývá než si olíznout vyprahlé rty a přemýšlet, kde bych sehnal něco k snědku.

Ve chvíli, kdy se rozhodnu vyměnit digitální hodinky za talíř čholé batúré, padnou mi oči na plakátovací plochu vedle vchodu do nádražního bufetu. Je na ní poutač se stručným nápisem M – POUZE 1 KM. Okamžitě se mi rozsvítí. Už vím, kde dostanu najíst. A zadarmo.

Vyjdu z nádraží a vydám se do ágerských ulic to velké žluté M hledat. Párkrát sice špatně odbočím, takže se musím ptát stánkařů, ale nakonec McDonalda v jednom výstavním nákupním středisku přece jen najdu. Uniformovanému personálu se moc nelíbím, ale nedá se nic dělat, zákazníka v leviskách vyhodit nemůžou, ať je odrbaný, jak chce. Postavím se vedle velké nádoby na odpadky, a když se nikdo nedívá, rychle vsunu ruku pod výkyvné víko a naberu si co nejvíc hnědých sáčků. Pak zapadnu na záchod, smyju si z obličeje nejhorší špínu a zmizím.

První pokus sehnat něco do žaludku skončil docela úspěšně. Když si venku sednu na zelenou lavičku, objevím půlku zeleninového burgeru, pár kuřecích nuggetů, dvě téměř plné kapsičky hranolků a poloprázdný kelímek 7 Up. Štěstím bez sebe se na jídlo vrhnu jako vlk. Paběrkování patří mezi základní metody přežití, které si dítě ulice musí osvojit. Znal jsem kluky, kteří žili z odpadků vynesených z klimatizovaných spacích kupé expresu Rádžhaní. Jiní se zase mohli utlouct po salámové pizze z Pizza Hut a každý večer z kontejneru před vchodem vybrali takových sedm osm nedotčených dílků. Ale všichni se shodovali, že nejsnadnější způsob, jak se zadarmo najíst, je nabourat se na nějakou svatbu. Na tohle byl největší expert Salím. Jediné, co k tomu člověk potřebuje, je slušné oblečení a normální boty. Pak už stačí si stoupnout s ostatními hosty do fronty před samoobslužný stůl. Příbuzenstvo nevěsty si myslí, že patříte k ženichově přízni, a naopak. Člověk tak klidně vypije deset až patnáct lahviček limonád a nacpe se všelijakými dobrotami včetně nejrůznějších zákusků. Občas se mu podaří sebrat i nějaký ten nerezový příbor. Salím takhle jednou odnesl skoro celý servis. Ale nakonec na svatby přestal chodit, protože na hostině v nóbl čtvrti, myslím, že to bylo v Narima Point, vypukla mezi oběma stranami hádka, při které došlo i na pěsti, takže to chudák schytal dvakrát.

* * *

Když mám v žaludku jako v pokojíčku, řeknu si, že si Ágru trochu omrknu. Chodím uličkami plnými rikš, chodců a krav. Obdivuju bohatě vyřezávané dřevěné mřížoví na oknech honosných starých havélí, nasávám do nosu vůně linoucí se z restaurací i laciných vegetariánských dháb a vraštím ho, když mě do něj udeří puch z otevřených stok a koželužských dílen. Čtu obrovské plakáty, které vyplňují každou volnou plochu a lákají lidi do kina na nové filmy nebo k urnám volit staré politiky. Nahlížím do ubohých dílniček, v nichž věkem sešlí vrásčití řemeslníci vytvářejí nádherná díla z mramoru, i do moderních klimatizovaných prodejen, kde vlezlí mladíci nutí lidem nejnovější modely mobilů. Zjišťuju, že boháči z Ágry se ničím neliší od těch z Dillí a Mumbaje, protože také bydlí v domech, které jsou samý mramor a sklo a hlídá je ochranka s alarmem. A brzy se přesvědčím, že slumy tu jsou taky úplně stejné. Chatrče mají tytéž střechy sflikované z kousků vlnitého plechu a venku si nahé děti s nafouklými bříšky hrají mezi volně pobíhajícími prasaty, zatímco matky myjí nádobí ve vodě ze stoky.

Jak tak jdu po nějaké klikaté prašné cestě, uvidím najednou řeku. Je celá rozbahněná a voda má žlutozelenou barvu. Stopy, jež na březích zanechala klesající hladina, výmluvně dokládají, že období monzunů teprve přijde. Proud unáší dříví a vyhozené plastové předměty, které pomalu krouží po hladině. Být teď jinde, sledoval bych klikatý tok, s hlavou skloněnou bych kontroloval tmavou čáru, kam až řeka dosáhla naposled, nebo bych natahoval krk, abych spatřil tvář mrtvoly, která pluje kolem. Ale tady ne, protože mám oči jenom pro to, co vidím na protějším břehu. Je to zářivě bílá stavba s kupolí vyrůstající ze čtvercové základny, s oblouky do špičky a výklenky, kterou jako vztyčená kopí chrání ze všech čtyř stran věže minaretů. Proti modrozelenému nebi září na slunci jako luna ze slonoviny. Je to taková krása, až se mi tají dech.

Dokázal bych se na ni dívat celou věčnost, ale nakonec se otočím a prvního kolemjdoucího, jakéhosi muže středního věku s krabicí na tiffin, se zeptám: „Promiňte, můžete mi říct, co je ta budova tamhle za řekou?“

Podívá se na mě jako na slabomyslného. „Aré, jestli to nevíš, tak nechápu, co tady v Ágře hledáš. To je přece Tádžmahal, ty blbečku.“

Ach tak. Tádžmahal. Osmý div světa. O tom jsem už slyšel, ale nikdy jsem ho neviděl ani na obrázku. Stojím jako přikovaný a pozoruju, jak oblaka plující po obloze hladí kupoli svými stíny a hladký mramor mění barvu z bledě smetanové na alabastrovou až okrovou. Ztráta padesáti tisíc rupií a starost, kde budu jíst a spát, i strach, že mě chytí policie, to všechno najednou ztrácí význam. Umíním si, že ten zázrak musím ještě dnes vidět zblízka.

Pustím se po nábřeží a půl hodiny rychlé chůze mě dovede k obrovské vstupní bráně z rudého pískovce. Velká bílá tabule hlásá: TÁDŽMAHAL, VSTUPNÉ: INDOVÉ RP. 20, CIZINCI $ 20. V PONDĚLÍ ZAVŘENO, V PÁTEK VSTUP ZDARMA. Podívám se na hodinky s datumkou a vidím, že je pátek, 12. června. Zdá se, že mám šťastný den.

Projdu detektorem kovů, vstoupím klenutou bránou na nádvoří z červeného pískovce a najednou se přede mnou zvedne Tádžmahal v celé své kráse a vznešenosti. V oparu odpoledního slunce se chvěje jako přízrak. Dívám se na rozkošné zahrady s fontánami a širokými cestičkami, na hladinu umělého jezírka odrážející Tádžmahal jako zrcadlo, a teprve teď si uvědomím, kolika turisty, mladými i starými, bohatými i chudými, Indy i cizinci, se to tady hemží. Všude vybuchují blesky fotoaparátů a ozývá se šum hlasů, zatímco na nádvoří dohlížejí na pořádek policisté vyzbrojení tradičními holemi a s přísným výrazem ve tváři.

Asi půl hodiny se po nádvoří jen tak bezcílně potloukám, dokud si nevšimnu skupiny bohatých západních turistů vyzbrojených videokamerami a dalekohledy, kteří stojí před mauzoleem a pozorně poslouchají postaršího průvodce. Nenápadně se k nim přidám. Průvodce ukazuje na mramorovou kupoli a křaplavým hlasem vykládá: „Když jsme tedy probrali architektonické prvky nádvoří zvaného Čaukí džílo chána, povíme si něco o tom, jak Tádžmahal vlastně vznikl.

Když se jednoho dne roku 1607 princ Churram z mughalské císařské dynastie procházel po dillíském tržišti Mínabazár, uviděl u malého stánku dívku, která tam prodávala hedvábí a skleněné korále. Byla tak krásná, že se do ní okamžitě zamiloval. Jmenovala se Ardžumán Bánu, ale když ji po pěti letech mohl konečně pojmout za manželku, začal jí říkat Mumtáz Mahal, což znamená ‚Vyvolená paláce‘. Bylo jí tehdy devatenáct, jemu dvacet. Paní Mumtáz neboli, jak říkají Indové, Mumtáz bégam byla vlastně neteří manželky císaře Džahángíra, zvané Núr Džahán nebo také Méhrunisa, která byla zase neteří manželky císaře Džaláluddína Muhammada Akbara, jež pocházela z Persie a jmenovala se Bilgis. Mumtáz s Churramem se vzali roku 1612 a během příštích osmnácti let přivedli na svět čtrnáct dětí. Mumtáz svého manžela doprovázela na všech cestách i vojenských taženích, byla mu společnicí i rádkyní a právě z jejího popudu projevoval milosrdenství slabým a potřebným. Pouhé tři roky poté, co nastoupil na trůn jako císař Šáhdžahán, ale zemřela při porodu. Stalo se to 7. června 1630 v Burhánpuru. Než vydechla naposledy, musel jí císař slíbit čtyři věci: že jí postaví hrobku, která se krásou vyrovná její, že už se znovu neožení, že bude hodný na děti a ve výroční den její smrti bude hrobku navštěvovat. Císaře manželčin skon tak zdrtil, že do rána úplně zešedivěl, a protože ji skutečně bezmezné miloval, nařídil na její památku vystavět nejkrásnější mauzoleum na světě. Práce na stavbě začaly roku 1631, trvaly dvacet let a podílelo se na nich dvacet tisíc řemeslníků a nejvěhlasnějších umělců z Persie, Osmanské říše, a dokonce až z Evropy. Výsledek jejich úsilí vidíte před sebou. Je to Tádžmahal, který Rabíndranáth Thákur nazval ‚slzou ve tváři času‘.“

Jakási mladá dívka v minišortkách zvedne ruku. „Promiňte, ale ten Thákur, to je kdo?“

„No, to byl slavný indický básník, laureát Nobelovy ceny. Mohla byste ho přirovnat dejme tomu k Williamu Wordsworthovi,“ odpoví průvodce.

„Ke komu?“

„Na tom nezáleží. Takže jak jsem říkal, tádžmahalský komplex tvoří pět hlavních architektonických prvků. Je to darváza neboli vstupní brána, bagíča čili zahrada, dále masdžíd, což je mešita, nakkárkhána, tedy hostinský pavilon, a rauza čili mauzoleum. V něm se nachází vlastní hrobka, kterou za chvíli uvidíme. Na náhrobku paní Mumtáz si prosím povšimněte devětadevadesáti jmen Alláhových, na náhrobku císaře Sáhdžahána tradiční výzdoby hrobů mughalských panovníků, jimiž jsou schrány na psací brky. Kenotafy jsou v souladu s mughalskou tradicí pouze repliky, vlastní rakve jsou uloženy pod nimi v obyčejné vlhké podzemní kryptě. Půdorys mauzolea zaujímá plochu sedmapadesát metrů čtverečních. Vnitřní ústřední dóm je čtyřiadvacet a půl metru vysoký a má sedm celých sedm desetin metru v průměru. Vnější plášť kupole je vysoký téměř jedenašedesát metrů, minarety obklopující dóm na všech čtyřech stranách se vypínají do výšky čtyřiceti metrů. Přesvědčte se rovněž o dovednosti tehdejších řemeslníků, kteří jeden jediný vykládaný zdobný prvek o velikosti pouhých tří centimetrů dokázali osadit více než padesáti drahými kameny. Všimněte si také, že verše z koránu na obloucích se na pohled zdají být napsané stejně velkým písmem, ačkoli výška, v níž jsou umístěny, se plynule mění.

Pro Tádž, vzniklý na paměť věčné lásky, je charakteristická skrytá symbolika, nad kterou žasne každý, kdo má cit pro krásu. Například čtvercová základna, na níž památník stojí, ukazuje, z kolika různých pohledů lze obdivovat krásnou ženu. Hlavní brána je jako závoj přes její obličej, který je o svatební noci třeba odhalovat jen velice zvolna a opatrně. Když polodrahokamy zasazené v mramoru zalije zář měsíce, třpytí se Tádž jako překrásný šperk. Ráno je narůžovělý, večer mléčně bílý a za měsíčné noci zlatavý. Tyto proměny vyjadřují ženskou náladovost. A nyní se podíváme do mauzolea. Zujte se prosím a obuv zanechejte zde.“

Turisté si sundávají boty a vcházejí dovnitř. Já zůstávám venku a v duchu porovnávám hru barev s proměnlivými náladami Nílimy Kumáríové.

Pak mi kdosi lehce poklepe na rameno, a tak se rychle otočím. Uvidím nějakého cizince. Na nose má brýle, po boku manželku se dvěma dětmi, a všichni mě upřeně pozorují. Muž je ověšený nejrůznějšími hračičkami od digitální videokamery až po minipřehrávač. „Plominte, mluvíte anglicky?“ zeptá se mě.

„Ano,“ odpovím.

„Plosím nemohr by Tádžmahal na několika slovech pšedstavit? Víte, my z Japonska, a tak tady neznáme, jsme pšijeli až dnes.“

Mám sto chutí mu prozradit, že já to tady taky neznám, protože jsem přijel teprve dnes, ale jeho zvídavý obličej se mi líbí. Napodobím tedy průvodcův vážný tón a začnu reprodukovat, co jsem si z výkladu zapamatoval. „Tádžmahal dal postavit císař Churram pro svou manželku Núr Džahán, které se také říkalo Mumtáz bégam. Bylo to roku 1531. Poznal ji, když prodávala náramky v nějaké zahradě, a okamžitě se do ní zamiloval, jenomže vzít si ji mohl až za devatenáct let. Ona ho potom doprovázela do všech bitev a za čtrnáct let mu dala osmnáct dětí.“

„Osmnáct dětí za jenom čtlnáct ret?“ vpadne mi Japonec do řeči. „Nespretr vy náhodou? Jste jistý?“ dodá s ostychem.

„No jistě,“ řeknu káravě. „Bylo v tom samozřejmě i pár dvojčat. Tak či onak, při porodu devatenáctého potomka v Sultánpuru umřela, šestnáctého června to bylo. Před smrtí ještě manžela požádala o čtyři věci: za prvé, ať postaví Tádžmahal, za druhé, ať nemlátí děti, pak ať zešediví a za čtvrté… Jé, tak to už jsem zapomněl, ale na tom nesejde. Jak vidíte, Tádžmahal sestává z brány, zahrady, hostinského pavilonu a hrobky.“

Japonec nadšeně přikývne. „Ano, ano. Blánu a záhladu viděli. Pšed hlobkou stojíme. Are kde ten paviron?“

Zaškaredím se na něj. „Ale já vám přece říkal, že ty hroby jsou pod zemí, ne? Takže všechno nad ní musí být hostinský pavilon. V mauzoleu uvidíte náhrobky Mumtáz a císaře. Věnujte pozornost brku s devětadevadesáti drahokamy a všimněte si, že do každých tří centimetrů stěny je padesátkrát vytesáno jméno boží. Verše na zdech bez ohledu na písmo znamenají všechny totéž. Není to nádhera? Musíte si uvědomit, že kupole je sto šedesát metrů vysoká a minarety měří každý sedmnáct. Když se na Tádžmahal budete dívat z různých stran, uvidíte ženiny svatební závoje, které pak o svatební noci odkládá. Tak běžte a všechno si hezky prohlídněte. Jo, než zapomenu, musím vám taky říct, že za sbírku básní o Tádžmahalu s názvem ‚Políček do tváře Williama Wordswortha‘ dostal náš slavný básník Thákur nobelovku.“

„Vážně? To zajímavé. V plůvodci nebyro.“ Muž se otočí k manželce a rychle jí cosi vykládá japonsky. Potom mi to přeloží. „Žíkám manžerce, jak dobže my neblali dlahého ořiciárního plůvodce. Vy nám všechno vyrožir moc hezky.“ Usměje se na mě. „My žekujeme vám. Arigato.“ Ukloní se a vsune mi něco do ruky. Opětuju poklonu, a když se otočí k odchodu, otevřu dlaň a vidím úhledně přeloženou šustivou novou padesátirupku. Za pět minut práce!

Uvědomím si dvě věci. Ve městě, kde mají něco takového jako Tádžmahal, bych rád zůstal a vůbec by mi nevadilo živit se tu jako průvodce turistů.

Když se od mramorového mauzolea zahaleného do narudlého oparu konečně odtrhnu, padá už soumrak, a tak je čas najít si nějaký nocleh. Proto oslovím zhruba stejně starého kluka v bílém tričku, šedých kalhotách a modrých žabkách, který postává na ulici a sleduje jakousi hádku. Lehce mu poklepu na rameno. „Promiň,“ řeknu. Obrátí se a upře na mě živé hnědé oči, z nichž vyzařuje přímo neskutečná vstřícnost a nefalšovaný zájem. „Promiň,“ opakuju. „Jsem ve městě nový, takže to tu neznám. Nemohl bys mi poradit, kde bych sehnal nějaké bydlení?“

Chlapec přikývne. „Úzo kvé fikas ekos cika luguzet.“

„Cože?“

„Kuhúz supád hez. Kvé fikas ekos cika luguzet,“ zopakuje a zašermuje rukama.

„Bohužel ti nerozumím. Tak promiň, že jsem obtěžoval. Třeba mi poradí někdo jiný.“

„Ejop bákegus hez,“ pronese důrazně, popadne mě za paži a začne mě táhnout směrem k tržišti. Nejdřív mám sto chutí se mu vyškubnout, ale tváří se tak přátelsky, že se nebráním. Všimnu si, že má velice zvláštní způsob chůze a kráčí skoro po špičkách. Vede mě změtí úzkých vedlejších ulic a ještě užších klikatých uliček, až asi po čtvrthodině dorazíme k nějaké honosné rezidenci. Vedle obrovských vrat z tepaného železa visí mosazná tabulka, která hlásá PALÁC SVAPNA. Kluk otevře, vejdeme dovnitř a pustíme se po oblouku příjezdové cesty k paláci, před kterým se rozkládá rozlehlý trávník s fontánou a pestře natřenou dřevěnou houpačkou. Na trávníku se činí dva zahradníci, na cestě uniformovaný šofér leští přepychovou limuzínu. Mého průvodce tu zřejmě všichni znají, protože když jdeme k nádherně vyřezávaným vchodovým dveřím, nikdo neprotestuje. Na zazvonění otevře mladá hezká služebná s hodně tmavou pletí. Loupne po klukovi očima a řekne. „Ale no tak, Šankare. Že si nedáš pokoj. Jako bys nevěděl, že madam nemá ráda, když sem chodíš.“

Šankar ukáže na mě. „Dez izázo eks nekuku.“

Služebná si mě změří pohledem. „Jak vidím, Šankar tě přivedl jako nového nájemníka, co? Tak já teda madam zavolám, i když podle mě v zadním traktu už nic volného není.“ Otočí se a zmizí uvnitř.

Za okamžik se ve dveřích objeví žena středního věku. Na sobě má drahé hedvábné sárí, celé klenotnictví a tunu líčidel. V mládí byla možná hezká, ale na rozdíl od Nílimy Kumáríové jí ve tváři nezůstala po kráse ani stopa. A protože má tenké sevřené rty, vypadá velice stroze a je mi hrozně nesympatická.

Jakmile ji Šankar spatří, roztáhne ústa od ucha k uchu. „Kvé gukaruz ukjo hehuhu,“ prohlásí radostně, ale žena mu nevěnuje jediný pohled.

„Kdo jsi?“ zeptá se mě a pozorně si prohlíží moje oblečení. „A proč tě sem Šankar přivedl?“

Dívá se tak podezřívavě, že bych se nejradši propadl.

„Jmenuju se Rádžu Šarma,“ řeknu sklesle. Svoje pravé jméno nehodlám v tomhle městě nikomu prozrazovat. Vždyť jsem cestou sem ve vlaku zabil člověka.

„Takže ty jsi bráhman?“ zeptá se a pohled jí nedůvěrou ztvrdne ještě víc. Taky jsem si mohl uvědomit, že bráhman s tak tmavou pletí, jako mám já, je něco jako bílá vrána.

„Ano. Víte, jsem tady nový, a tak bych se rád zeptal, jestli by se tu někde nenašlo nějaké bydlení.“

„Ale jistě, máme tu zadní trakt, který pronajímáme.“ Neujde mi, že o sobě mluví v množném čísle, jako kdyby byla nějaká královna nebo co. „Teď není žádný pokoj volný, ale pokud jsi ochoten týden počkat, můžeme ti jeden nechat. Přijde tě na čtyři sta rupií měsíčně a nájem se platí najednou, vždycky k prvnímu. Jestli ti to vyhovuje, Ládžvantí ti může předvést, do čeho jdeš. Ale ten týden se musíš zařídit jinak.“

„Děkuju, madam, příští týden donesu čtyři stovky,“ odpovím anglicky.

Jakmile žena uslyší angličtinu, zvídavě si mě změří a její tvrdý pohled trochu změkne. „Třeba bys zatím mohl bydlet u Šankara. Vezmi ho tam, Ládžvantí!“

Tím vstupní pohovor u dveří skončí.

Ládžvantí mě odvede do zadního traktu. Stojí hned za rezidencí a je to vlastně totéž, co čól. Tvoří ho velký dlážděný dvůr obklopený ze všech stran mrňavými byty. Musí jich být aspoň třicet. Šankarův je skoro uprostřed východního křídla. Když k němu dlouhou chodbou dojdeme, Šankar odemkne a vstoupíme dovnitř. V pokoji je jenom postel a vestavěná almárí, hned vedle něj je stejně jako v ghátkóparském čólu maličká kuchyňka. Na společné záchody se musí až na konec západní chodby a mýt se člověk může jen všem na očích u kohoutku společného vodovodu uprostřed dvora. Ládžvantí mi ukáže, kde má byt ona. Je to osm místností před Šankarem. Ten, který dostanu za týden já, je o čtvery dveře dál.

Když se Ládžvantí otočí k odchodu, rychle se jí zeptám: „Promiň, ale co je vlastně Šankar zač? Víš, já ho dneska viděl poprvé, potkal jsem ho náhodou u Tádžmahalu.“

Ládžvantí si vzdychne. „Co je zač? Prostě tady žije jako my ostatní. Je to sirotek. Všichni ho máme moc rádi. Je chudák duševně zaostalý, nedokáže ani normálně mluvit, jenom vyráží nesmyslné zvuky. Přes den se potuluje po městě. Madam ho je tak líto, že ho tu nechává bydlet zadarmo a dává mu trochu peněz na jídlo. Nebýt jí, tak už si pro něj dávno přijeli a skončil v blázinci.“

To mě dost překvapí. Myslel jsem, že Šankar je normální, jenom má nějakou poruchu řeči. Taky mě napadne, že jsem se možná v madam zmýlil. Když se k Šankarovi chová takhle hezky, nemůže být zdaleka tak necitelná, jak vypadá. „A ještě mi řekni něco o madam,“ poprosím.

Ládžvantí začne její rodokmen recitovat jako dvorní letopisec vznešené císařovny. „Má královskou krev, jmenuje se Svapnadéví, ale všichni jí říkáme madam nebo Raní sáhiba. Její otec, Rádža Sivnáth Singh z rathórské dynastie, byl vládcem údělného knížectví Džámgarh. Dědeček z matčiny strany byl Rádža Rávi Pratáp Singh, král Dharély, to je nedaleko odtud. Právě on dal postavit tenhle dům. Ve dvaceti letech se Svapnadéví provdala za vládce Bhadóhi. Byl z gautamovské dynastie a jmenoval se Kanvár Pratáp Singh. Odešla s ním do Váránasí, kde měla jeho rodina palác. Za dva roky však bohužel zemřel a madam se už nevdala. Zůstala ve Váránasí ještě dalších dvanáct let. Když pak odešel i její dědeček Rádža Rávi Pratáp Singh, po kterém zdědila tenhle palác, vrátila se a posledních dvanáct let žije zase tady v Ágře.“

„Má nějaké děti?“

Ládžvantí zavrtí hlavou. „Ne. Proto se tolik věnuje dobročinnosti a společenskému životu. Je to pravděpodobně nejbohatší žena z celé Ágry a má velmi dobré styky. Policejní ředitel i přednosta okresního úřadu k ní chodí týden co týden na večeři, tak ať tě ani nenapadne zůstávat dlužen za činži. Jak prvního nezaplatíš, druhého odsud letíš. Zapiš si to za uši.“

Večer mi Šankar uvaří a donutí mě, abych spal v jeho posteli. Sám si lehne na tvrdou kamennou podlahu. Je na mě tak hodný, až se mi skoro chce brečet. To, že je sirotek jako já, nás spojuje poutem daleko silnějším, než kdybychom byli jen přátelé a spolubydlící. Je tak silné, že se to slovy ani nedá vyjádřit.

Tu noc v Ágře prší.

Jelikož jsem za sedm dní musel dát madam čtyři stovky, neztrácel jsem čas a snažil se co nejdřív získat kvalifikaci, která by mi umožnila dělat, co jsem si předsevzal. Těch padesát rupií, které jsem měl, mi stačilo na vstupné do Tádžmahalu jen dvakrát, ale zbývajících deset mi třetí den půjčil Šankar. Vždycky jsem se připojil k nějaké skupině západních turistů, poslouchal výklad v angličtině a snažil se co nejvíc si z něj zapamatovat. Nebylo to těžké, kromě jiného i proto, že jsem si v Tádžmahalu připadal jako kapsář v přeplněném autobuse. Měl jsem pocit, jako bych tu žil odjakživa. Kdoví, třeba ta Mumtáz Mahal byla praprapraprabábou mé matky nebo otec pocházel z mughalské dynastie. Každopádně čtvrtý den jsem už věděl dost, abych se podobně jako stovky dalších lidí v Ágře mohl živit načerno jako průvodce. Stoupl jsem si u brány z červeného pískovce a začal nabízet služby zástupům zahraničních turistů, kteří si i přes červencová vedra denně přijížděli Tádžmahal prohlédnout. Jako první si mě najala výprava anglických středoškolaček. Všechny byly opálené a oplývaly spoustou pih a cestovních šeků, ale svršků měly poskrovnu. Výklad poslouchaly pozorně, nekladly mi žádné záludné otázky, které bych nedokázal zodpovědět, neustále cvakaly fotoaparáty a nakonec mi daly deset liber. Kolik to je, jsem zjistil až ve směnárně. Ačkoli si strhla tři procenta jako manipulační poplatek, pořád jsem dostal sedm set padesát rupií, což pokrylo skoro dvouměsíční nájem!

Za týden jsem se přestěhoval do vlastního. Během těch sedmi dní, kdy jsem bydlel u Šankara, jsem se o něm dozvěděl spoustu věcí. Například, že vůbec nemluví nesmysly. Slova, která ostatním připadala jako blábol, říkal takovým způsobem, jako by měla naprosto určitý obsah a logiku. Taky jsem zjistil, že k jídlu má nejradši čapátíz čočku, kdežto lilky a kapustu nemusí. Nebo že ho nezajímají hračky, má výtvarné nadání a dovede zpaměti nakreslit člověka do posledního detailu. A že se mu stejně jako mně zdá o matce, protože dvakrát jsem ho v noci slyšel ze spaní vykřiknout: „Mami, mami!“ Tak jsem poznal, že umí mluvit úplně normálně, ale ta schopnost zůstává zasutá někde hluboko v podvědomí.

Jeho přítomnost na mě musela mít vliv, protože se mi tehdy zdálo o vysoké mladé ženě v bílém sárí, která drží v náručí dítě. Kdesi za jejími zády skučí vítr a vlající vlasy jí zakrývají obličej. Dítě na ni hledí a brouká: „Mama… mama.“ Žena otevře ústa, ale místo odpovědi jí ze rtů splyne: „Kvé gukaruz ukjo ha vuksva.“ Dítě zavřískne, mrskne sebou a vypadne jí na zem. To mě probudí a hned začnu zjišťovat, jestli mám celý jazyk.

V průběhu příštího roku jsem toho o Tádžmahalu hodně pochytil. Dozvěděl jsem se podrobnosti o životě Mumtáz Mahal, například to, že čtrnácté dítě, při jehož porodu umřela, se jmenovalo Gauharar. Nabifloval jsem taky nejrůznější údaje o stavbě, jako že státní pokladna na ni poskytla 466,55 kilogramů ryzího zlata, což převedeno na rupie roku 1631 představovalo šest lákhů. Dohromady stála 41 848 826 rupií, 7 anna a 6 paisů. Dokázal jsem věrně vylíčit spor o to, kdo byl skutečným stavitelem Tádžmahalu, a dovedl jsem zdůvodnit, proč to rozhodně nemůže být dílo italského architekta a šperkaře Geronima Veronea. Znal jsem legendy o druhém Tádžmahalu, záhadách podzemních krypt a pravděpodobné existenci třetí hrobky. Uměl jsem zasvěceně vykládat jak o ornamentální květinové výzdobě zdí provedené technikou pietra dura, tak o zahradách navržených v perském stylu čárbágh. Moc mi pomohlo, že jsem uměl plynně anglicky. Zahraniční turisté se ke mně jen hrnuli a pod jménem Rádžu jsem se brzy stal vyhledávaným průvodcem. To ale neznamenalo, že jsem byl na Tádžmahal nějaký expert. Měl jsem spoustu informací, ale znalosti žádné. Byl jsem jako papoušek, který sice věrně opakuje všechno, co slyší, ale absolutně neví, co říká.

Časem jsem se naučil loučit s Japonci pozdravem Koničava a s Rusy Dosvidánija, španělsky mluvícím turistům jsem děkoval Muchas gracias a s Amerikány jsme na sebe halekali Howdy. Ke své neskonalé lítosti jsem ale nikdy neměl žádného australského klienta, kterého bych mohl plácnout po rameni a zahlaholit: „Helejte kámo, nemáte zájem se s touhle pamětihodnostěj seznámit pomocej přesnýho vejkladu?“

Začal jsem vydělávat dost peněz. Ne že bych se v nich topil, ale na činži a na to, abych se občas najedl u McDonalda nebo v Pizza Hut, to bohatě stačilo, a ještě jsem si mohl dávat něco stranou pro zlé časy, i když jiné jsem vlastně nepoznal. Jednak jsem si užil svoje, jednak jsem se denně strachoval, že přijede džíp s červeným majáčkem a policie mě zatkne pro vraždu bezejmenného lupiče, pana Šántaráma, nebo dokonce Nílimy. Z toho důvodu mi přišlo dost nesmyslné dělat si nějaké plány do budoucna. Zacházel jsem tedy s penězi stejně, jako jsem se díval na svůj život, to znamená jako s něčím, co už zítra nemusím mít. Lehko nabyl, lehko pozbyl. Takže není divu, že mezi nájemníky jsem si brzo získal pověst člověka, který každému půjčí.

V zadním traktu žila pestrá směsice lidí. Chudí studenti, kteří se přijeli do města vzdělávat, úředníci s přiděleným státním bytem, který načerno pronajímali a vydělávali na tom hříšné peníze, strojvůdci, pradláci, zahradníci, kuchaři, uklízeči, instalatéři, tesaři, a dokonce i jeden básník s nezbytným vousem. S mnoha jsem se spřátelil a díky nim jsem si brzy uvědomil, že tahle ospalá díra nežije jen příběhem císaře Šáhdžahána a Mumtáz Mahal.

Oficiální „zpravodajkou“ zadního traktu byla Ládžvantí, která měla ustavičně našpicované uši a neuniklo jí nic, co se v domě a v sousedství šustlo. Věděla, kdo bije ženu a kdo je nevěrný, kdo pije a kdo by si dal pro rupku koleno vrtat, kdo se vyhýbá placení nájemného a kdo bere úplatky. Přestože byla vůči své zaměstnavatelce naprosto loajální, občas si o ní ráda poklevetila, a tak jsem se dozvěděl, že Svapnadéví má zřejmě zajímavou minulost. Říkalo se, že léta udržovala vztah s bratrem svého zesnulého manžela Kanvárem Mahéndrou Singhem, a když ji omrzel, pomocí jedu se ho zbavila. Poměr prý nezůstal bez následků, a tak má ve Váránasí dceru. Co se s dítětem stalo, to nikdo nevěděl, protože to nejspíš nikoho nezajímalo.

Jednou večer za mnou přijde Šakíl, jeden z těch chudých studentů.

„Mohl bych tě požádat o laskavost, Rádžu bháí?“ zeptá se nesměle.

„Jistě, Šakíle, copak potřebuješ?“ opáčím, i když je mi to hned jasné.

„Otec mi tenhle měsíc nemohl poslat ani rupku, protože tam u nás udeřila sucha. Jenomže jestli do pondělka nezaplatím semestrální poplatky, budu muset studium přerušit. Nemohl bys mi prosím půjčit sto padesát rupií? Vrátím je příští měsíc, jen co mi ty peníze přijdou, na mou duši.“

„No jistě, Šakíle. Jenomže u Nádžmího mám padesátku a u Gópála rovnou stovku, takže mi zbývá jen storupka. Chtěl jsem si koupit novou košili, ale ty jsi potřebnější, tak si ji vezmi.“

* * *

Ládžvantí nás se Šankarem pozve na večeři. Je svobodná, a tak bydlí sama. Má jenom mladší sestru, ale ta žije ve vsi asi třicet kilometrů od Ágry. Hned na první pohled mě udeří do očí, jak vzorně má v pokoji uklizeno. Je to nejčistší místnost, jakou jsem kdy viděl. Kamenná podlaha se leskne jako zrcadlo, nikde není ani zrnko prachu. Postel je vzorně ustlaná a na bavlněném přehozu není jediný záhyb. Úzkou dlouhou polici zdobí jako krbovou římsu nejrůznější předměty rozestavěné s úzkostlivou přesností. Pořádek, který tu vládne, je skoro nesnesitelný. Kuchyňka vypadá, jako by z kamínek čulhá snad lítaly bělostné saze. Ládžvantí oblečená v růžovém sárí si sedne na postel a nám se Šankarem nabídne židle. Přímo září vzrušením, protože pro svou sestru Lakšmí, která právě dovršila devatenáctý rok, začala hledat vhodného ženicha.

„No a co ty?“ zajímám se. „Neměla by ses jako starší sestra vdát dřív?“

„To ano,“ přizná Ládžvantí. „Ale já nejsem jenom její starší sestra. Co nám před pěti lety umřeli rodiče, zastupuju taky matku a otce. Proto musím myslet nejdřív na ni. Jakmile ji provdám, přestanu za ni nést odpovědnost a pak už si nějakého prince taky najdu.“

„A jak jí ty ženichy hledáš?“

„Před dvěma měsíci jsem podala inzerát, a protože bohyně Durga je nám zřejmě nakloněná, sešlo se poměrně dost odpovědí. Vidíte, kolik zájemců se ozvalo?“ Vytáhne svazeček obálek a postupně z nich vyloví šest fotografií. „Řekněte, který z těch mladíků vám pro Lakšmí připadá nejvhodnější.“

Začneme si je se Šankarem prohlížet a skoro na každém najdeme nějakou chybu. Jeden se nám zdá starý, druhý má křivý úsměv, jiný je zase ošklivý, dalšího hyzdí jizva a pátý vypadá jako grázl, kterého právě zvěčnili do policejní kartotéky. Takže zbývá jediný snímek. Zachycuje hezkého mladíka s hustým knírkem a úpravným účesem z dobrého salonu.

„Mně jako nejlepší přijde tenhle,“ řeknu a poklepu na fotku prstem. Šankar horlivě přikývne. „Kvé gakvúfúza pédazet ujukjú!“

Ládžvantí má z naší volby radost. „Mně se taky zamlouvá nejvíc. Nejenže je ze všech nejhezčí, ale má nejlepší vzdělání, a navíc pochází z velice vážené rodiny. Zastává vysoký úřad ve státní službě.“

„Opravdu? Co dělá?“

„Asistenta přednosty okresního cukerního úřadu. Lakšmí se s ním bude mít jako v bavlnce. Myslíte, že bych měla začít vyjednávat s jeho rodinou? Mám Durgu poprosit o požehnání, aby to určitě vyšlo?“

„No samozřejmě, vůbec neváhej.“

Večeře je vynikající. Máme purí, kačaurí, brambory, čočku a mótar panír. Nerezové talíře, na kterých Ládžvantí servíruje, jsou tak nablýskané, že se v nich člověk může vidět jako v zrcadle. Mám z nich skoro strach jíst, abych je nepoškrábal, a tak si neodpustím otázku: „Jak to děláš, že tu máš tak čisto a uklizeno? Že ty si platíš služku?“

Ládžvantí má zjevně radost, že jsem si všiml. „Přestaň si ze mě utahovat. Jak by si mohla služka dovolit služku? Pochopitelně to všechno dělám sama. Já prostě nesnesu nepořádek. Už od dětství. Nedokázala bych žít ve špíně. Jak vidím smítko na podlaze, drobeček na ubruse nebo sebemenší záhyb na posteli, hned mě začnou svrbět prsty. Maminka vždycky říkala: ‚Ládžvantí nesnese ani křivý lístek v koruně stromu.‘ Proto je se mnou Rání sáhiba tak spokojená. Tuhle říkala manželce policejního ředitele, že jsem nejlepší služka, jakou vůbec kdy měla, a že mě nikdy nepropustí.“ Pyšně se usměje.

„Já si taky myslím, že jsi nejvýkonnější služebná na světě. Takže radši nechoď ke mně do pokoje, nebo to s tebou sekne.“

I Šankar potvrdí, že Ládžvantí nemá konkurenci. „Kvé gukruza góksesiksipokvá,“ prohlásí s úsměvem od ucha k uchu.

Jako poslední zákazníky mám čtyři bohaté vysokoškoláky z Dillí. Mladí pánové ve značkových džínách a s dovozovými slunečními brýlemi na nose jsou veselé kopy. Můj výklad doprovázejí ironickými komentáři, neustále se dloubají navzájem do žeber a vyprávějí si sprosté vtipy. Na konci prohlídky mi kromě sjednané taxy přidají ještě tučné spropitné a pak mě pozvou, abych se s nimi v pronajatém mikrobusu se šoférem projel po městě. „Pojed, Rádžu! S námi si parádně užiješ, uvidíš,“ hučí do mě. Zpočátku odmítám, ale protože trvají na svém a já jsem jim za ten veliký bakší zavázaný, podvolím se a vlezu do vozu taky.

Nejdřív jedeme do pětihvězdičkového hotelu Palace. Do takového podniku jsem v životě ani nestrčil nos a teď sedím v klimatizované restauraci a zírám na třpytivé lustry vydávající měkké světlo, olivrejované číšníky, malý kavárenský orchestr, který zpříjemňuje atmosféru lehkými instrumentálkami, a na vyšňořené hosty, z nichž vyzařuje blahobyt a vliv. Muži tichým, důvěrným tónem rozprávějí, ženy vypadají jako křehké panenky. Když vidím, co se kolem nás podává, začnou se mi okamžitě sbíhat sliny. Jeden z mladíků mi podá jídelní lístek. „Tady, Rádžu. Dej si, na co máš chuť.“ Při pohledu na ceny zalapám po dechu a málem se udusím. Kuře s kari omáčkou tu stojí šest set rupií! Přitom u stánku na ulici kousek od svého bytu ho dostanu za pouhých pětapadesát. Hned si ale uvědomím, že tady se neplatí jenom za jídlo, ale za prostředí. Moji hostitelé si objednají skoro celý jídelní lístek a navrch dvě láhve skotské.

Z té hojnosti je mi divně. Když jsme se v Mumbaji se Salímem vtírali na svatby bohatých lidí, abychom se zadarmo najedli, nikdy jsem nikomu majetek nezáviděl. Ale z těchhle prachatých kluků, kteří rozhazují plnými hrstmi, mám pocit méněcennosti, jaký jsem dosud neznal. Vědomí, že oni si můžou užívat, kdežto já se mám co ohánět, abych se uživil, mě úplně fyzicky bolí. Navzdory hromadě nejlákavějších jídel mě najednou přejde chuť. A v té chvíli si taky uvědomím, že jsem se změnil. Začnu přemítat, jaké to asi je, když už člověk po ničem netouží, protože může všechna přání uspokojit, zadusit je penězi ještě dřív, než se vůbec zrodí. Stojí život bez touhy za to? A je nedostatek touhy lepší než život v nedostatku? Snažím se dobrat odpovědi, ale nedaří se mi to.

Když se mladíci najedí a napijí, co hrdlo ráčí, prohlásí, že se pojede dál.

„A kam?“ zajímám se.

„Uvidíš,“ odpovědí se smíchem.

Řidič nás úzkými uličkami a kolem rušných tržišť odveze až na předměstí do jakési podivné čtvrti kousek od dálnice. Podle tabule se jmenuje Basáí Móhalla. Hned vedle stojí billboard, který hlásá: DO TÉTO VYKŘIČENÉ ČTVRTI VSTUPUJETE VÝHRADNĚ NA VLASTNÍ NEBEZPEČÍ. NEZAPOMÍNEJTE POUŽÍVAT KONDOM. OCHRANOU PŘED AIDS CHRÁNÍTE ŽIVOT. To s vykřičenou čtvrtí moc nechápu, protože tady nikdo nekřičí. Naopak, je tu docela klid. U krajnice parkuje asi patnáct náklaďáků. Tu a tam je vidět nějaké bezcílně bloumající dítě, samozřejmě bez matky. Do noci se slabě nese hudba a cinkání rolniček, které nosí tanečnice na řetízku kolem kotníků. V dálce se v měsíčním světle chvěje kupole Tádžmahalu se čtyřmi minarety. Zlatavý opar a odlesk mramoru propůjčují trošičku krásy a romantiky dokonce i tomuhle nuznému špinavému hnízdu s přízemními a jednopatrovými baráčky.

Mladíci vystoupí z vozu a pustí se k několika maličkým domkům. Mně se s nimi nechce, ale nedají jinak a musím jít taky. Pak si všimnu, co je tu lidí. Před domky postávají nebezpečně vyhlížející chlapi v kurta pádžama, kteří žvýkají betel. Na schodech sedí dívky všech věkových kategorií. Všechny na sobě mají jenom spodničku a blůzu, jsou silně nalíčené a ověšené cetkami. Některé na nás vrhají vyzývavé pohledy a dělají obscénní gesta, jiné obhrouble pokřikují. Teď už chápu, co je to vykřičená čtvrť. Své řemeslo tu provozují prostitutky. V Mumbaji to prý zase je Falkland Road, v Dillí G. B. Road, ale ani v jedné jsem nikdy nebyl a netušil jsem, že v Ágře ji mají taky. Takže mi bleskne hlavou, že mě asi čeká úplně nová zkušenost.

Mladíci vejdou do velkého jednopatrového domu, který vypadá o něco líp než ostatní, a vtáhnou mě dovnitř. Ocitneme se v hale, z níž vede několik úzkých chodeb k řadě pokojíků.

Okamžitě k nám přistoupí muž se zjizveným obličejem a uhýbavýma očima. „Vítejte, pánové. Musím vám pogratulovat. Líp jste si nemohli vybrat. V celé Ágře nenajdete mladší a lepší děvčata,“ zahlaholí.

Mladíci ho obklopí, začnou s ním domlouvat cenu a po chvilce mu předají svazek bankovek. „Za tebe jsme to zacvakli taky, tak běž a hezky si užij, Rádžu,“ vybídnou mě, než se rozejdou do pokojíků, kde na ně čekají dívky. Na chviličku zůstanu v hale sám, ale pak se objeví jakási stará žena žvýkající betel a vybídne mě, abych šel s ní. Stoupám za ní po schodech do patra. Před dveřmi natřenými nazeleno se zastaví, pokyne mi, abych šel dál, a unaveně se vydá zase dolů.

Nedokážu se rozhodnout, jestli mám vstoupit, nebo se vrátit do auta. Něco mi říká, abych okamžitě odešel, ale zároveň mě šílená zvědavost ponouká, ať ty dveře otevřu. V hindských filmech, které jsem viděl, má každá prostitutka zlaté srdce a k téhle obživě ji donutily okolnosti. V závěru si skoro vždycky vezme život. Nejoblíbenější způsob je vypít jed. Jak tak přemítám, co mám dělat, napadne mě, jestli jsem se tu neocitl díky jakémusi vyššímu záměru a za dveřmi mě nečeká princezna. Třeba jsem její princ a osud mi předurčil, abych ji zachránil. Možná ten konec dokážu změnit a ona nezemře.

Strčím do dveří a vejdu.

Pokoj je malinký a uprostřed stojí postel. Nic jiného z jakéhosi důvodu nevnímám. Vidím jenom dívku v ostře růžovém sárí, která sedí na pelesti. Je tmavá a krásná, má vlahé oči zvýrazněné kolem, plné namalované rty a do dlouhých černých vlasů zapletené voňavé bílé květy. Tváře má silně nalíčené, na krku a na pažích spoustu šperků.

„Jen pojď,“ přivítá mě. „Sedni si sem ke mně.“ Slova, která jí splývají ze rtů, znějí stejně melodicky jako tóny klavíru.

Váhavě popojdu blíž. Vycítí, že se přemáhám, a usměje se. „Neboj, já tě neukousnu.“

Usednu vedle ní a přitom si všimnu, že prostěradlo je dost špinavé a poseté všelijakými skvrnami.

„Tys v bordelu ještě nebyl, viď?“ poznamená dívka. „Jak se jmenuješ?“

„Ráma Muhammad Tho – vlastně co to mluvím, Rádžu Šarma,“ opravím se na poslední chvíli.

„Vypadá to, jako bys na okamžik zapomněl, jak se vlastně jmenuješ doopravdy.“

„Ne – vůbec ne. A jak se jmenuješ ty?“

„Níta.“

„A už nijak?“

„Jak to myslíš?“

„Cožpak nemáš příjmení?“

Dívka se zasměje. „V bordelu chlapi nehledají nevěstu, ale nevěstku, víš? Děvky žádné příjmení nemají. Nám se podobně jako kočkám a psům říká jenom jménem. Níta, Ríta, Áša, Čampa, Mína, Lína, stačí si vybrat,“ vysvětlí naprosto věcně, bez jakékoli zatrpklosti nebo lítosti.

„Takže ty jsi prostitutka?“

Dívka se znovu rozesměje. „A ty jsi zase pěkně zvláštní člověk, aré bábá. V Basáí Móhalle nikoho než kurvu nepotkáš. Mámu nebo sestru tu nehledej.“

„Jak jsi stará?“

„No, to už je případnější otázka. Je mi sedmnáct. Hlavně mi neříkej, že bys rád nějakou mladší. Sám nevypadáš na víc než na šestnáct.“

„Je mi tolik co tobě. Pověz, jak dlouho už tohle řemeslo provozuješ?“

„Co na tom záleží? Ty potřebuješ jenom vědět, jestli jsem panna. Což teda nejsem. Za tu bys musel zaplatit čtyřikrát víc. Ale vyzkoušej si mě, jsem daleko lepší než panna. Uvidíš, že zklamaný rozhodně nebudeš.“

„Nemáš strach, že tady chytíš nějakou nemoc? Třeba AIDS. Vždyť hned u vjezdu sem stojí billboard s varováním.“

Znovu se rozesměje, tentokrát trochu nuceně a dutě. „Podívej, já to nedělám proto, že bych chtěla, ale protože musím. Živím nejen sebe, ale i rodinu. Kdybych se neprodávala, nemají rodiče a sourozenci co jíst. O tom nebezpečí pochopitelně vím jako všechny zdejší holky, ale lepší je umřít zítra na AIDS než dneska hladem, nemyslíš? A vůbec, chceš jít na věc, nebo se hodláš vybavovat? Já jenom, abys to pak neshazoval na mě, až mi Šjám pošle dalšího zákazníka. Jsem totiž na roztrhání.“

„Kdo je to Šjám?“

„Můj pasák. Vždyť jsi mu platil. Takže já si sundám sárí.“

„Ne, počkej, rád bych se ještě na něco zeptal.“

„Tak chceš mě šoustat, nebo zpovídat? Připomínáš mi jednoho novináře. Byl to fírangí a vykládal mi, že mu vůbec nejde o mě, ale o materiál pro reportáž. Přinesl si na to dokonce magneťák a fotoaparát. Jenomže sotva jsem si rozepnula čólí, už se na nic neptal a na magneťáku si odnesl jenom svoje vzdechy a výkřiky. Co kdybych zkusila zjistit, jak je to s tebou?“

Jedním pohybem si rozepne živůtek, a protože nemá podprsenku, okamžitě uvidím dvě pyšná hnědá ňadra připomínající kupoli Tádžmahalu. Jsou dokonale oblá a hladká, zakončená nádhernou špičkou bradavek. Zničehonic mi vyschne v puse, dech se mi zrychlí a srdce se mi rozbuší jako splašené. Dívka mi položí ruku na hruď, pak sjede dolů a zasměje se. „Vy mužští jste všichni stejní. Stačí vám ukázat kozy a ztratíte hlavu. Tak pojď už.“ Přitáhne si mě do sebe a já prožiju chvíli ničím nezkalené rozkoše. Mám pocit, jako by mi celým tělem projížděla elektřina. Je to taková slast, že se nakonec roztřesu jako osika.

Když na špinavé prostěradlo přidáme další skvrnu a ležíme vedle sebe pod skřípějícím stropním větrákem, nasaju vůni květin, které má Níta vpletené do černých vlasů, a neobratně ji políbím.

„Proč jsi mi neřekl, že je to poprvé?“ chce vědět. „Nešla bych na to tak zhurta. Ale teď už musíš jít. Hotovo, šmytec.“ Rázně vstane a začne sbírat šatstvo.

Je mi z toho smutno. Před pár minutami jsem byl její milenec, ale teď už jsem jenom zákazník, který dostal, co si zaplatil, a může jít po svých. Věci jsou zpátky v normálu. Okouzlení vyprchalo, a teď, když už mě neoslepuje touha, vidím všechno v pravém světle. Zaznamenám, že na stolku u postele stojí stařičký kazeťák připojený do zásuvky ulepenou černou šňůrou. Nátěr na zdech se loupe a vyráží pod ním plíseň, vybledlá červená záclona na okně je děravá, prostěradlo samá skvrna a matrace je skoro na cáry. Cítím lehké svr-bění a uvědomím si, že postel musí být plná všelijakých breberek. V místnosti to páchne zatuchlinou a rozkladem, všechno mi tu připadá umatlané a hnusné. Jak tak ležím v té zaneřáděné posteli, do hlavy se mi neodbytně vtírá myšlenka, že jsem stejně poskvrněný a nečistý, a tak nakonec taky vyskočím a začnu se oblékat.

„A mně nedáš nic?“ zeptá se Níta, když si zase natahuje čólí.

Vytáhnu z peněženky padesátku. Zastrčí si ji za ňadra a vděčně se na mě usměje.

„Líbilo se ti to? Přijdeš zas?“ vyzvídá. Neodpovím a rychle vyjdu ven.

Když se vracíme zpátky do města, v duchu obě otázky probírám. Líbilo se mi to? Ano. Půjdu za ní zas? Ano. Srdce mi svírá zvláštní pocit, který jsem dosud nezažil. Je tak silný, že se mi z něj točí hlava. Je to láska? Na to odpovědět neumím, vím ale naprosto jistě, že do vykřičené čtvrti se opravdu chodí na vlastní nebezpečí. Poznal jsem, co je to ženská, a do té, která mi to ukázala, jsem se zamiloval.

Ve městě řádí vzteklina a počet dětí, které po kousnutí nakaženým psem zemřely, neustále stoupá. Městská zdravotní správa varuje občany, aby byli co nejopatrnější. „Když jdeš ven, dávej si pozor,“ kladu Šankarovi na srdce. „Od každého psa se drž radši dál, rozumíš?“

Přikývne.

Dneska přichází na řadu švec Bihárí. Je to poslední nájemník, který si ode mě ještě nepůjčil. „Rádžu, náš malý Nanhé těžce onemocněl, a tak jsem s ním musel na soukromou kliniku doktora Aggarvála. Potřebuje rychle léky, ale ty stojí spoustu peněz. Dal jsem dohromady jen čtyři stovky. Mohl bys mi něco půjčit? Budu ti nadosmrti vděčný.“

Dám mu dvě stovky, i když vím, že už je nikdy neuvidím. Peníze na všechny léky ale Bihárí nesežene a šestiletý Nanhé dva dny nato na klinice umře.

Večer se Bihárí vrátí domů se synkovým tělem zabaleným do bílé plachetky. Je opilý a sotva stojí na nohou. Položí mrtvolku doprostřed dlážděného dvora hned vedle vodovodního kohoutku, zahuláká, abychom vyšli ven, a pak ze sebe s pletoucím se jazykem začne chrlit obvinění určená nikomu a zároveň všem. Nadává boháčům, že si žijí v nádherných rezidencích, ale na chudáky, kteří jim slouží, nemyslí ani za mák. Žehrá na lakotné doktory, že dřou z pacientů kůži. Spílá vládě, která věčně něco slibuje a nikdy nic nesplní. Proklíná nás, že němě přihlížíme. Proklíná svoje děti, že se narodily, proklíná sám sebe, že ještě žije. Proklíná Boha, že je nespravedlivý. Proklíná celý svět i s Tádžmahalem a císařem Šáhdžahánem. Zuří dokonce na žárovku před svým pokojem, od které jednou Nanhé dostal ránu, a pak obrátí hněv na vodovodní kohoutek. „Když potřebujeme, nevydáš ze sebe ani kapku, ty svině smradlavá, ale Nanhého jsi nechal, aby se dvě hodiny máčel, až dostal zápal plic. Doufám, že tě brzy vyrvou a zrezivíš v pekle!“ soptí a kope do něj. Takhle zuří bez ustání půl hodiny, potom se zhroutí na zem a rozpláče se. S mrtvým synkem v náručí kvílí a naříká, dokud mu slzy nevyschnou a neztratí hlas.

Když si lehnu, přemýšlím o tom, jak je život hnusný. Před očima mám pořád malého Nanhého, jak si hraje. Chce se mi brečet, ale nejde to. Už jsem těch mrtvých viděl moc. A tak si přes hlavu přetáhnu naškrobené bílé prostěradlo a jdu spát. Zdá se mi o Tádžmahalu. Má dvě nádherně tvarované kupole teple hnědé barvy.

Za týden jdu za Nítou znovu. Tentokrát musím taxu tři sta rupií zaplatit jejímu pasákovi Šjámovi sám. Potom ležím s Nítou v její potřísněné posteli, miluju se s ní a poslouchám, jak mě lascivními výrazy pobízí.

„Takže ty děláš prostitutku ráda?“ zeptám se, když potom skončíme.

„Proč se ptáš? Je na tom snad něco špatného? Práce jako práce.“

„No dobře, ale líbí se ti to?“

„Ano. Spát s mužskými jako třeba s tebou je paráda. Přijdu si na dost, abych uživila rodinu, a ještě šla každý pátek do kina na nový film. Co víc si může holka přát?“

Pátravě se jí dívám do gazelích očí a vím, že lže. Spokojenost jenom předstírá. Jako kdyby hrála roli. Jenže na rozdíl od Nílimy za to žádnou cenu nedostane.

Čím míň jí rozumím, tím zoufaleji ji toužím poznat. Vzbuzuje ve mně hlad, který se nepodobá ničemu, co jsem kdy zažil. Nestačí mi její tělo, toužím proniknout i do její duše. Proto za ní chodím každé pondělí, kdy je Tádžmahal zavřený. A po čtvrté nebo páté návštěvě se mi ten ochranný krunýř, pod kterým se schovává, konečně podaří prolomit.

Dozvím se, že je Bédijka z bhindské oblasti Madhjapradéše. Kromě rodičů má ještě bratra a sestru, která je šťastně vdaná. Tam u nich se vždycky jedna z dcer stává obecní nevěstkou, zvanou bédní. Ta živí rodinu, zatímco muži zabíjejí čas u pití a karet. „Proto u nás narození holčičky není důvod ke smutku, ale naopak k radosti a oslavám. Každý kluk znamená vlastně přítěž. Bédní z naší vesnice se prodávají ve všech bordelech, motorestech, hotelích a hospodách u silnice.“

„Ale proč matka vybrala tebe, a ne sestru?“

Níta se dutě zasměje. „Protože jsem hezčí. To byl ten důvod. Měla právo rozhodnout, která z jejích dvou dcer se vdá a která se bude dávat za peníze. Vybrala mě. Kdybych byla stejně ošklivá jako sestra, možná by mezi námi váhala a nakonec mě sem neposlala. Mohla jsem chodit do školy, vdát se a mít děti. Jsem tady proto, že jsem krásná. Tak mi to prosím tě neříkej.“

„A jak dlouho už to děláš?“

„Od puberty. Jakmile proděláme obřad nathní uthérná, kdy nám vyndají kroužek z nosu, a podstoupíme rituál sar dhakváná, po kterém už nesmíme chodit prostovlasé, stávají se z nás dospělé ženy. Takže když mi bylo dvanáct, vydražilo se moje panenství tomu, kdo zaplatil nejvíc, a potom mě poslali sem.“

„Ale kdybys chtěla, tak toho přece můžeš nechat a vdát se, nebo ne?“

Níta rozhodí rukama. „A který muž by si vzal děvku? Nám nezbývá než se prodávat, dokud se najde kupec nebo dokud nás nevyřídí nějaká nemoc.“

„Já věřím, že jednou svého prince najdeš,“ prohlásím se slzami v očích.

Ten den si ode mě žádný bakší nevezme.

Když o našem rozhovoru později přemýšlím, musím se ptát, proč jsem jí lhal. Vždyť jsem se do ní zamiloval a žádného prince jí nepřál.

Všechno, co jsem o lásce věděl, jsem měl z hindských filmů. Tam stačí hrdinovi s hrdinkou jediný pohled a v tu ránu jim nějaká tajuplná síla rozechvěje srdce i hlasivky a přenese je na svých křídlech někam do horské vesničky ve Švýcarsku nebo do nákupního střediska v Americe, kde se rozezpívají na celé kolo. Žil jsem v přesvědčení, že ten oslepující záblesk mě zasáhl tehdy ve vlaku, kde jsem uviděl dívku v modrém salvár kamízu. Ale opravdová láska mě potkala až tu zimu v Ágře a já si znovu uvědomil, že v životě to nechodí jako na stříbrném plátně. Láska se nerodí na první pohled. Nepozorovaně se vplíží člověku do srdce a obrátí mu život naruby. Rozjasňuje mu dny a v noci vstupuje do snů, takže má pocit, že se vznáší, a vidí svět v zářivých barvách. Ale taky mu působí zvláštní bolest a sladká muka. Já najednou nemyslel na nic jiného než na chvatná setkání s Nítou a spalovala mě horečná touha po ní. Zjevovala se mi na nejpodivnějších místěch a v nejpodivnějších situacích. V duchu jsem její překrásný obličej viděl i tehdy, když jsem podával výklad jakési příšerné osmdesátileté babici. Vůni jejích vlasů jsem cítil, i když jsem seděl na záchodě. Nebo jsem třeba na trhu kupoval brambory a rajčata, a najednou mi naskočila husí kůže, protože jsem si představil, jak se milujeme. V hloubi duše mi bylo jasné, že nechci žádnou jinou než právě ji. Prahl jsem po tom si ji vzít a sžíral mě příšerný strach, že mě odmítne.

Před zadním traktem zastaví policejní džíp s blikajícím červeným majáčkem a vystoupí z něj inspektor se dvěma policisty. Okamžitě ve mně hrkne a sevře se mi žaludek. Strach mě tíží jako balvan. Už je to tady. Konec. Ale takhle to v mém životě chodí pořád. Sotva začnu mít pocit, že stojí za to, osud mi podtrhne nohy. Mělo mě napadnout, že sotva najdu pravou lásku, zavřou mě do vězení, kde budu sedět na samotce a jako císař Šáhdžahán tesknit po své Mumtáz Mahal.

Inspektor si vezme z vozu megafon. Čekám, že zahaleká: „Rámo Muhammade Thomasi alias Rádžu Šarmo, zvedněte ruce nad hlavu a vyjděte ven!“ Místo toho se ale ozve něco docela jiného: „Žádám všechny obyvatele, aby se shromáždili před budovou. V jedné ze zdejších bank došlo k přepadení a máme oprávněný důvod k domněnce, že pachatelem byl někdo z tohoto domu. Musíme ho proto prohledat.“ Když to uslyším, balvan ze srdce mi spadne a jsem tak šťastný, že mám sto chutí vyřítit se na dvůr a inspektora obejmout.

Policajti chodí od místnosti k místnosti a každou důkladně prohledají. Když přijdou ke mně, začnou se vyptávat, jak se jmenuju, kolik mi je let, čím se živím a jestli jsem neviděl, že by se kolem potloukala nějaká podezřelá individua. Pochopitelně jim neřeknu, že dělám načerno průvodce, ale prohlásím, že jsem student a tady nebydlím dlouho. To je uspokojí, takže jen obrátí matraci, podívají se pod postel, pak odejdou do kuchyňky, poklepou na pár hrnců a s inspektorem v závěsu se přesunou k dalšímu nájemníkovi.

Zanedlouho přijde na řadu i Šankar.

„Jméno!“ vyštěkne inspektor.

„Hu iksuház kvok odaksifaksin,“ odpoví Šankar, který tak úplně nechápe, co se děje.

„Cože? Můžeš to zopakovat?“

„Odaksifaksin.“

„Ty štěnice hnusná, tak ty si ze mě budeš utahovat?“ zaječí zlostně inspektor, rozmáchne se důstoj nickou hůlkou a chce ho přetáhnout.

„Počkejte, sáhibe inspektore,“ vyhrknu rychle, abych ho zarazil. „Je duševně postižený. Neumí mluvit.“

„Tak proč to neřekneš rovnou?“ zavrčí inspektor a otočí se k podřízeným. „Jdeme! Tenhle debil nám toho moc nepoví.“

V příštích třech hodinách prohledají všech třicet bytů a ukradené peníze nakonec najdou. Má je ve svém pokoji schované Nádžmí, který vždycky tvrdil, že pro Bollywood píše texty filmových písní. Teď všichni ke svému údivu zjišťujeme, že náš mladý poeta jen tak bokem přepadává banky. Je to další důkaz, že zdání opravdu klame. Ale já jsem koneckonců ten poslední, kdo by mohl někoho odsuzovat. Copak by asi ostatní nájemníci říkali, kdyby se seznámili s mojí pestrou minulostí?

Ve dveřích se objeví Ládžvantí s talířem čerstvých křupavých laddú. Byla orodovat u Durgy a září radostí.

„No ne, Ládžvantí, copak potřebuješ, že na mě jdeš se sladkostmi? Nebo jsi dostala přidáno?“

„Tohle je nejšťastnější den v mém životě. Blahoslavená Durga se postarala, že ten asistent z cukerního úřadu se konečně vyslovil. Teď si bude sestra žít jako královna. Vystrojím jí takovou svatbu, že na ni svět nezapomene.“

„Ale co věno? Copak ženichova rodina nic nepožaduje?“

„Ne, vůbec ne. Jsou hrozně slušní a o peníze nestojí. Chtějí jen pár drobností.“

„Jakých například?“

„No třeba skútr, mixér, pět obleků od Raymonda a nějaké zlaté šperky. Ale to všechno by Lakšmí dostala tak jako tak.“

Nevěřím vlastním uším. „Proboha, Ládžvantí, to tě přece bude stát strašný balík! Určitě aspoň lákh. Kde chceš tolik peněz vzít?“

„Na tu svatbu šetřím už dost dlouho, takže mám skoro padesát tisíc a dalších padesát mi půjčí Rání sáhiba.“

„A víš určitě, že to udělá? Je to přece jenom hodně peněz.“

„Samozřejmě, že ano. Vždyť jsem ta nejlepší služebná, jakou kdy měla.“

„No dobrá, v tom případě ti přeju hodně štěstí.“

U Níty jsem každý týden, ale všechno tam na mě padá a strašně nerad jednám s pasákem Šjámem, který se člověku nikdy nepodívá do očí. Níta mi tedy za čas navrhne, že se budeme scházet venku. A protože v pátek vždycky chodí do kina, začnu ji doprovázet. Má ráda praženou kukuřici, tak jí vždycky koupím největší kelímek a pak si v tmavém špinavém sále kina Akáš sedneme někam do poslední řady. Níta jí popcorn, a když vklouznu rukou pod její tenké mušelínové šaty, abych jí polaskal hebká ňadra, tiše se směje. Po představení odcházím celý zpocený a rudý až za ušima. Nemám ponětí, jestli na programu bylo rodinné drama, komedie nebo thriller. Oči mám totiž jenom pro Nítu, a tak doufám, že ten náš příběh pomalu, ale jistě přeroste v romanci bez konce.

Přijde za mnou Šankar, oči plné slz.

„Copak je?“ ptám se.

Ukáže si na koleno. Má ho rozbité a pohmožděné. Hrozně mě to vyleká. „Jak jsi k tomu přišel, Šankare? Tos odněkud spadl?“

Zavrtí hlavou. „Eks akce vukvup hez,“ vysvětlí mi.

Lituju, že aspoň tentokrát nedokáže mluvit srozumitelně. „Nezlob se, já opravdu nevím, co chceš říct. Ale můžeme jít ven a ty mi ukážeš, jak se to stalo, ano?“

Venku máchne rukou směrem k místu, kde ze dvora vede průjezd na ulici. V rohu je nízký parapet, na který děti neustále lezou a skáčou z něj dolů.

„Iksi úkaj ozoz padéksep akuc? Dekva vukvap héz dozánoz,“ řekne Sankar a znovu si ukáže na koleno.

Podívám se a kývnu. Nejspíš se při doskoku odřel. „Tak pojď, Ládžvantí má lékárničku. Řeknu jí, aby ti to zavázala.“

Vůbec si nevšimnu, že v rohu pod parapetem stojí černobílý toulavý psík. Je celý uválený, rychle oddechuje a z bílých ostrých zubů mu kapou sliny.

S novým rokem přicházejí i nové naděje a sny. Nitě i mně je už osmnáct, takže jsme podle zákona plnoletí a způsobilí vstoupit do manželství. Poprvé v životě začínám myslet na budoucnost a věřit, že mě vůbec nějaká čeká. A že ji prožiju po Nítině boku. Umíním si, že s půjčováním peněz udělám konec. Budu teď potřebovat každou rupii.

Měsíc stojí v úplňku, navíc je pátek, a tak Nítu přemluvím, abychom nechodili do kina, ale šli se podívat na Tádžmahal. Pozdě večer se tedy posadíme na mramorový podstavec a čekáme, až za vodotrysky a řadami tmavě zelených cypřišů vyjde měsíc. Nejdřív se za vysokými stromy vpravo od nás objeví stříbrný třpyt, jak se měsíc snaží vysvobodit ze zajetí nízkých domků a korun stromů, a pak najednou majestátně vypluje na oblohu. Poodhrne závoj noci a před námi vyvstane Tádžmahal v celé své kráse. Oba na něj zíráme s otevřenou pusou. Stříbrné zjevení se zvedá z Jamúny jako příslib ráje. Vezmeme se za ruce a hordy turistů, kteří zaplatili po padesáti dolarech, aby mohli vidět Tádžmahal za úplňku, vůbec nebereme na vědomí.

Dívám se střídavě na Tádž a na Nítu a zjišťuju, že dokonalá krása mauzolea ve srovnání s tou její bledne, protože působí sterilně a neživě. Všechna láska, kterou jsem v sobě osmnáct dlouhých let dusil, se nezadržitelně dere ven a do očí mi stoupají slzy. Zničehonic, jako když se protrhne přehrada, mě zaplaví něco neuvěřitelně nádherného a já poprvé okouším to, co musel císař Sáhdžahán cítit k Mumtáz Mahal.

Je to chvíle, na kterou čekám celý život a jsem na ni dobře připravený. Vousatý básník Nádžmí mi ještě před tou loupeží a odchodem do vězení věnoval knížku urdské poezie, ze které jsem se nazpaměť naučil několik milostných básní, a jednou mi v záchvatu inspirace dokonce složil na Nítu gazel. Bylo to nějak takhle:

Krása tvá nesmírná jak života elixír

mně sirotě smutné sílu dává se smát,

však nemohu jinak než zemřít si přát,

jestliže odmítneš mou ženou se stát.

Pamatuj u si taky spoustu nesmrtelných dialogů ze slavných milostných příběhů zvěčněných na filmovém plátně, ale když teď sedím s Nítou pod Tádžmahalem zalitým měsíčním svitem, pustím všechnu světovou poezii a kinematografii z hlavy. Podívám se jí do očí a zeptám se: „Miluješ mě?“ A ona stejně tak prostě odpoví: „Ano.“ To jediné slovo mi říká víc, než bych mohl kdy vyčíst ze všech básní a průvodců po ágerských památkách dohromady. Když ho uslyším, srdce mi radostně poskočí. Ta obrovská láska mě nadnáší, propůjčuje mi křídla, zvedá mě jako papírový drak vysoko k obloze a já Tádžmahal poprvé nevnímám jako chladnou hrobku, ale dům plný života. Měsíc v úplňku, který nám stojí nad hlavou, se promění v souputníka Země, jenž je na obloze proto, aby svítil jenom nám, a my se cítíme vyvolení, že svou září zalévá právě náš soukromý pozemský ráj.

Šankar ke mně vtrhne jako velká voda. „Ikuhúz majakvifágu. Geksisukvipukvi kvo inukvik,“ oznámí mi a odtáhne mě k Ládžvantí.

Ta sedí na posteli a pláče. Tmavé skvrnky, které na hladkém přehozu nechávají perličky slz, působí ve strohém pokoji nepatřičně. „Proč brečíš, Ládžvantí? Co se stalo?“ zeptám se.

„Ta mrcha Svapnadéví mi odmítla půjčit. Čím teď tu sestřinu svatbu zaplatím?“ zaúpí a znovu se rozvzlyká.

„No jo, tady nikdo tolik dohromady nedá. Nemohla bys to zkusit v bance?“

„Pchá! Ukaž mi nějakou, která půjčí chudé služce. Ne, teď už mi zbývá jen jediná možnost.“

„Jaká? Zrušit tu svatbu?“

V očích jí hněvivě blýskne. „Ne. To nikdy. Asi budu muset udělat totéž, co Nádžmí. Prostě ty peníze ukradnu.“

Vyskočím ze židle. „Zbláznila ses? To pusť okamžitě z hlavy. Copak jsi neviděla, jak si Nádžmího odvezla policie?“

„Protože je hlupák. Já mám plán, který nemůže selhat. Tobě ho řeknu, protože jsi jako můj mladší bratr, ale před ostatními mlč, i před Šankarem. Vím, kde má Svapna sejf, kam ukládá všechny cennosti. V ložnici nalevo od postele visí veliký obraz v rámu a za ním je výklenek, do kterého je ten sejf zabudovaný. Klíče Svapna schovává pod levým rohem matrace. Jednou jsem ji tajně pozorovala, jak sejf otvírá. Peníze tam nechám, protože na to by okamžitě přišla, ale vezmu si jeden náhrdelník. Má jich tolik, že si toho nevšimne. Tak co tomu říkáš?“

„Měj přece rozum, Ládžvantí! Jestli jsem pro tebe opravdu něco jako bratr, tak mě poslechni a na ten nápad zapomeň. Dej si říct. Já vím, jaké to je, když se člověk dostane do problémů se zákonem! A vím taky, že nakonec vždycky spadne klec. Místo abys šla sestře na svatbu, budeš sedět v kriminále.“

„Vy chlapi jste takoví zbabělci,“ odsekne znechuceně Ládžvantí. „Už mi nic nevykládej. Já to prostě musím udělat a hotovo.“

V zoufalství si vzpomenu na rupku pro štěstí, která se mi už tolikrát osvědčila. „Podívej, když nechceš dát na mě, prosím. Ale věř téhle minci. Je kouzelná, takže by tě nikdy neposlala nesprávným směrem. Uvidíme, co nám řekne. Jestli padne klas, pustíš to z hlavy. Jestli ne, tak dělej, jak myslíš. Souhlasíš?“

„Dobře.“

Hodím a padne klas. Ládžvantí vzdychne. „Osud mi zřejmě nepřeje. No dobře, vrátím se k nám na vesnici a pokusím se ty peníze získat od našeho náčelníka. Ten mě zná, tak mi třeba půjčí. Zapomeň, že jsme o tom mluvili.“

Za tři dny si vezme na týden dovolenou, zamkne pokoj a odjede domů.

„S tou prostitucí přestaneš,“ řeknu Nitě.

Přikývne. „Máš pravdu, nerada bych skončila jako Radha. Umřela, nebylo jí ani dvacet. Odveď mě odsud, Rádžu.“

„To taky udělám. Myslíš, že bych si o tom měl promluvit se Šjámem?“

„Určitě. Bez jeho souhlasu by to nešlo.“

Jdu za ním ještě ten večer. „Podívej, já jsem se do Níty zamiloval a chci si ji vzít, takže tady v bordelu už pracovat nebude.“

Sjede mě pohrdavým pohledem, jako bych byl nějaká veš.

„Jo tak, ty blbosti má od tebe? Poslouchej, kreténe, co jí vykládáš, ať přestane pracovat? To můžu akorát já. A já si nic ta-kovýho nepřeju. Níta je slepice, co snáší zlatý vejce, a já je hodlám sbírat ještě hodně, hodně dlouho.“

„Chceš teda říct, že jí nedovolíš, aby se vdala?“

„Dovolím, ale jenom pod podmínkou, že mi její nastávající uhradí ušlej zisk.“

„A na kolik si ho ceníš?“

„No… řekněme na čtyři lákhy. Dáš tolik dohromady?“ Zasměje se a posunkem mi naznačí, abych koukal padat.

Ten večer se podívám, kolik jsem našetřil. Dělá to celkem 480 rupií, takže mi chybí ještě 399 520.

Mám na toho pasáka takový vztek, že bych ho snad uškrtil. „Šjám ti nikdy nedovolí, aby ses vdala,“ povídám příští den Nitě. „Máme jedinou možnost: prásknout do bot.“

„To ne,“ odmítne ustrašeně. „Šjámovi lidi by nás určitě vypátrali. Čampa se loni pokusila utéct s nějakým mužským. Našli je, tomu chlapovi zlámali nohy a jí nedali deset dní ani sousto.“

„Tak budu muset Šjáma zabít,“ prohlásím a zlostně přimhouřím oči.

„Ne!“ vykřikne úpěnlivě. „Slib mi, že se o nic takového nikdy nepokusíš.“

„Ale proč?“ divím se.

„Protože je to můj bratr.“

Před naším barákem znovu zabrzdí džíp s červeným majáčkem a vyskáčou z něj policajti, ale tentokrát jim velí jiný inspektor. Všichni musíme ven jako poprvé. „Poslyšte, vy bando, tady už přestává všechna legrace. Z domu paní Svapnadéví zmizel velice cenný smaragdový náhrdelník, a protože si myslím, že to má na svědomí někdo z vás, darebáci, dám mu příležitost přiznat se. Jestli to neudělá, ať si mě nepřeje. Já ho stejně chytnu a pak s ním zatočím, že bude do smrti litovat.“

Okamžitě si vzpomenu na Ládžvantí a dostanu strach, ale visací zámek na jejích dveřích mi připomene, že je doma na venkově, a tak si oddechnu úlevou. Ještě že ten nesmyslný plán s krádeží náhrdelníku pustila z hlavy. Pořád tvrdila, že si toho Svapnadéví nevšimne, ale jak je vidět, pěkně se spletla.

Policajti nás hned začnou jednoho po druhém vyslýchat. Když přijde řada na Šankara, odehraje se stejná scéna jako posledně.

„Jméno?“ zeptá se inspektor.

„Odaksifaksin,“ odpoví Šankar.

„Cože?“

„Kvé oksikva hu iksuház kvok odaksifaksin.“

„Tak ty si ze mě budeš dělat srandu, hajzle?“ procedí inspektor. Když mu vysvětlím, jak se věci mají, uklidní se a posunkem dá Šankarovi na srozuměnou, že může jít.

Tentokrát policie odjede s prázdnou. Bez náhrdelníku a bez podezřelého.

Téhož večera pojde u Tádžmahalu černobílé toulavé psisko. Nikdo si toho ani nevšimne.

Druhý den se Ládžvantí vrátí a okamžitě ji seberou. Zpocený policista ji vleče do džípu s červeným blikajícím majáčkem a ona bez ustání hořekuje.

Nemůžu nic dělat, a tak jen bezmocně přihlížím. Vedle mě stojí Abdul, který je v rezidenci zaměstnaný jako zahradník.

„Proč ji vlastně odvádějí, Abdule? Jak to, že jim to Rání sáhiba dovolí, když je Ládžvantí přece nejlepší služka, jakou kdy měla?“

Zahradník se zasměje. „Vždyť to byla ona, kdo tu policii zavolal.“

„Ale proč?“

„Protože náhrdelník jí vzala ze sejfu Ládžvantí. Policie ho u ní doma na vesnici dneska našla.“

„Jak mohla Svapnadéví vědět, že ho ukradla zrovna Ládžvantí? Vždyť tady v době, kdy zmizel, ani nebyla.“

„Protože se prozradila. Na venkov neodjela hned, ale zůstala v Ágře a čekala na příležitost, aby se mohla nepozorovaně vkrást do domu. Do ložnice se dostala, když byla madam na nějakém večírku. Před odchodem si na posteli kartáčovala vlasy a nechala na saténovém přehozu pár vlásenek a sponek. Když se pozdě v noci vrátila a viděla, že všechny leží úhledně vyrovnané na toaletce, šla se podívat do sejfu a zjistila, že se ztratil náhrdelník. Takže se okamžitě dovtípila, že loupež nemohl provést nikdo jiný než Ládžvantí.“

Bouchnu se do čela. Neuvěřitelné! Ládžvantí si musela dokazovat, že je nejlepší služka na světě i ve chvíli, kdy šla krást!

Pokusím se za ni přimluvit, ale Svapnadéví mě s ledově přezíravým pohledem odbude: „Já nevedu žádnou charitu. Copak musí sestře strojit tak nákladnou svatbu? Chudí by si měli uvědomit, co můžou a co ne. Když se toho budou držet a nebudou si vyskakovat, nemají se vůbec čeho bát.“

V té chvíli ji opravdu nenávidím. Ale možná má pravdu. Ládžvantí udělala kardinální chybu, že chtěla překročit hranici, která dělí svět chudých a bohatých. Dopustila se největšího hříchu, protože snila o něčem, na co neměla nárok. Čím větší sny člověk má, tím větší ho čeká zklamání. Proto taky mám jenom malé sny, které lze uskutečnit. Jako třeba, že si vezmu prostitutku a tomu odpornému pasákovi, což je její vlastní bratr, za ni zaplatím výkupné ve výši čtyř set tisíc rupií. Prostě maličkost.

Ještě se ani nestačím z Ládžvantina zatčení vzpamatovat a přijde další rána.

Ve dveřích se objeví Šankar, doplouží se k posteli a ztěžka se posadí. Vypadá unaveně, kašle a stěžuje si, že ho bolí paže a kolena. „Kvé eks okvyf,“ vzdychne a zamává rukama.

Sáhnu mu na čelo a zjistím, že je celý rozpálený. „Nachladil ses a máš zvýšenou teplotu,“ oznámím mu. „Běž k sobě a lehni si. Něco ti na to přinesu.“ Poslušně vstane a odejde po špičkách do svého pokoje. Připadá mi poněkud roztěkaný a podrážděný.

Později večer mu dám nějaké prášky, ale je mu čím dál hůř. Druhý den se chová dost agresivně. Nemůže pohnout jednou rukou a na světlo reaguje vzteklým řevem. Když se mi s potížemi podaří změřit mu teplotu, ke svému zděšení zjistím, že má devětatřicet pět, a tak jdu okamžitě pro doktora. Ten ze státního střediska rovnou řekne, že se na něj podívat nepřijde, a tak musím k soukromému. Za návštěvu si počítá osmdesát rupií. Napřed Šankara prohlédne a pak se zeptá, jestli se v poslední době nezranil nebo neodřel. Když mu povím o tom koleni, pokývá hlavou a sdělí mi nejpravděpodobnější diagnózu. Šankar se nakazil vzteklinou, zřejmě při kontaktu s nějakým infikovaným psem. Měl ihned dostat sérii injekcí vakcíny, která se dělá pomnožením na lidských diploidních buňkách s přídavkem antirabického lidského imunoglobulinu. Teď už je moc pozdě. Jeho stav je velice vážný. Brzy začne trpět hydrofobií, bude nadměrně vzrušivý, nastanou halucinace. Také lze očekávat třesavku, křeče a ztrátu řeči, protože mu ochrnou hlasivky. Nakonec upadne do komatu a přestane dýchat. Jinými slovy zemře. A to nejpozději do osmačtyřiceti hodin.

Doktor mi ten dlouhý seznam odříká profesionálně uklidňujícím tónem, jako by šlo o nějakou banalitu. Jsem z toho naprosto zničený. Při pomyšlení, že Šankar umře, mi do očí okamžitě vhrknou slzy. „Copak opravdu neexistuje absolutně nic, co by ho mohlo zachránit?“ ptám se zoufale.

„No…,“ zaváhá doktor. „Ještě před měsícem bych vám odpověděl záporně, ale teď se prý začala z Ameriky dovážet zbrusu nová experimentální vakcína. Jmenuje se RabCure a mají ji lékárny Gupta.“

„Třeba ta v Rakab Gaňdži?“

„Ano. Ale lék zřejmě bude nad vaše finanční možnosti.“

„Kolik stojí?“ zašeptám sklesle.

„Asi čtyři sta tisíc.“

Napadne mi, jak je to všechno absurdní. Šankarova léčba by stála tolik, kolik po mně chce za Nítu její pasák. A já mám přitom v kapse jenom čtyři stovky.

Kde ty peníze seženu, to netuším, ale je mi jasné, že nemůžu Šankara nechat samotného. Vezmu ho tedy do náruče, abych ho přestěhoval k sobě. Ačkoli je skoro stejně starý jako já, neváží téměř nic. Ochablé ruce a nohy mu bezvládně visí, takže mám pocit, že nesu spíš pytel brambor než živého člověka. Položím ho na svou postel a sám si lehnu na zem, přesně jako to kdysi udělal on. Jsou to necelé dva roky, ale připadá mi, že jich bylo už nejmíň dvacet.

Šankar je neklidný, pořád sebou hází a převaluje se. Ani já toho moc nenaspím, protože se mi každou chvíli zdají strašlivé sny o vzteklých psech a malých dětech, které křičí nějaká nesrozumitelná slova. A potom mě najednou uprostřed noci vzbudí volání: „Mami! Maminko!“ Zvednu hlavu a vidím, že Šankar pokojně spí. Když si protírám oči, napadne mě, že se třeba naše sny vzájemně prolnuly.

Příští den se mu přitíží ještě víc. Vím, že smrt je nevyhnutelná, ale sám sobě předstírám, že má jenom chřipku. Když se podívám na jeho laskavou tvář a pomyslím si, že už ji nikdy neuvidím, mám pocit, že mi snad pukne srdce. Každý z těch nesmyslných zvuků, jež ze sebe namáhavě vyráží, mi najednou připadá jako hluboká moudrost, kterou bych si měl vtisknout do paměti.

Večer se mu paže kroutí v křečích a nemůže přijímat tekutiny. Vpraví do sebe jenom jedno čapátí s čočkou, ačkoli je to jeho nejoblíbenější jídlo. Čelo mu jen hoří, a když mu dám teploměr, naměřím čtyřiceť celých pět. „Kvé akip siksip pok akvé, nuksej,“ zachrčí a rozpláče se. Snažím se ho utěšit, jak nejlíp umím, ale jak mu můžu dodávat sílu, když si připadám úplně prázdný?

Znovu spím jako na vodě, protože mě trýzní démoni minulosti. Pozdě v noci, někdy kolem druhé hodiny, uslyším sténání. Pomalu vstanu, pořád ještě celý rozespalý. Šankar má zavřené oči, ale pohybuje rty. Snažím se zachytit, co mumlá, a najednou málem vyskočím až do stropu. Mohl bych totiž přísahat, že žadoní: „Maminko, prosím tě, nebij mě.“

„Šankare! Šankare!“ Po čtyřech dolezu k posteli. „Tys něco řekl, viď?“

Ale Šankar je někde ve vlastním světě a vůbec mě nevnímá. Oči má obrácené v sloup a je evidentně v deliriu. Hruď se mu namáhavě zvedá, z úst vytéká hlen. „Maminko, proč jsi mě vyhnala?“ mumlá. „Nezlob se, že jsem nezaklepal. Ale jak jsem mohl vědět, že je tam s tebou strýček? Já tě mám hrozně rád, maminko. Pořád tě kreslím, v tom modrém skicáku mám spoustu tvých obrázků. Jenom tvých. Mám tě rád. Mám tě moc rád, mami. Nebij mě, maminko. Já to opravdu nikomu neřeknu, na mou duši. Maminko, mami, maminko…“

Jeho hlas patří šestiletému dítěti. Vrátil se někam do minulosti. Do dob, kdy měl matku a jeho život i svět dávaly smysl. Vůbec nechápu, jak to, že najednou mluví, a ještě ke všemu tak jasně a srozumitelně, když doktor řekl, že mu ochrnou hlasivky. Ale na tom nezáleží. Do zázraků by člověk neměl moc vrtat.

Tu noc už Šankar víc neřekne, a když se ráno vzbudí, je z něj zase šestnáctiletý chlapec, který blábolí nesmysly. Ale já si pamatuju, co říkal o modrém skicáku, a tak mu prohledám pokoj. Najdu ho schovaný pod postelí.

Jsou v něm volné listy papíru a na všech krásné kresby tužkou znázorňující jednu a tutéž ženu. Jsou velice přesné a pečlivé, vypracované do posledního detailu. Dívám se na ně jako v transu. Ne snad proto, že jsou tak věrné, ale proto, koho zobrazují. Je na nich totiž Svapnadéví.

„Já už vím, cos přede mnou skrýval. Vím, že Svapnadéví je tvoje matka,“ řeknu a zvednu modrý skicák.

Šankarovi se oči rozšíří strachem a zvedne ruku, aby se mi ho pokusil vzít. „Cukvorúz ház vaksyf hú akvinu!“ zachroptí.

„Já vím, že je to tak, Šankare. Myslím, že skrývala nějaké ošklivé tajemství, tys na něj přišel a ona tě vyhodila z domu. Právě tehdy jsi ztratil schopnost se normálně vyjadřovat. Tvoje matka si to zřejmě už dlouho vyčítá, a proto ti platí nájem a dává peníze. Takže za ní okamžitě půjdu a řeknu jí, ať ti zaplatí i léčbu.“

„Ik, ik, ik, lugzaksoz akip cok puk hu hjuhu!“ zvolá Šankar, ale to už odcházím, abych si od srdce promluvil s Rání sáhibou.

Nechce mě přijmout, protože jsem se předem neobjednal, takže si sednu na schody a čekám, až si to rozmyslí. Trvá jí to dvě hodiny.

„Co mě otravuješ?“ zeptá se povýšeně.

„Znám vaše tajemství,“ vmetu jí do tváře. „Vím, že Šankar je váš syn.“

Zbledne jako plátno a vznešená maska jí na okamžik spadne, ale rychle se sebere a zpraží mě pohledem plným pohrdání. „Jak se opovažuješ? Co je to za odporné obvinění? Se Šankarem mě vůbec nic nespojuje. Proč z něj hned děláš mého syna? Jenom proto, že mu projevuju soucit? Víš co? Okamžitě se pakuj, nebo tě nechám vyvést.“

„Půjdu velice rád,“ odpovím. „Ale až mi dáte čtyři sta tisíc rupií. Tolik totiž bude stát Šankarovo léčení. Má vzteklinu.“

„Zbláznil ses? Snad si nemyslíš, že ti dám čtyři lákhy?“ zasyčí Svapnadéví.

„Když to neuděláte, Šankar do čtyřiadvaceti hodin zemře na hydrofobii.“

„Poraď si, jak umíš, ale mě už neobtěžuj.“ A pak vysloví to nejhroznější, co může matka říct. „Možná by bylo nejlepší, kdyby umřel. Aspoň by se už chudák přestal trápit. A ne abys někomu vykládal, že je to můj syn.“ Zabouchne mi dveře před nosem.

Stojím před nimi se slzami v očích. Já měl aspoň to štěstí, že mě matka odložila při narození. Šankara se ta jeho zbavila, když už měl rozum, a teď navíc nehne prstem, přestože mu hrozí smrt.

Když se vrátím do pokoje, je mi hrozně těžko. Její slova mi v hlavě buší jako kladivo. Je jí úplně jedno, že její syn pojde jako vzteklý pes. Musím říct, že ještě nikdy mi chudoba nevadila tak strašně jako teď. Škoda, že jsem tomu psovi, co Šankara kousl, nemohl vysvětlit, že se měl nejdřív přesvědčit, jestli si může dovolit léky.

Příští den udělám něco, co jsem neudělal už deset let. Jdu do Durgina chrámu a obětuj u bohyni květiny za Šankarovo uzdravení. Potom se vydám do kostela svatého Jana a zapálím za Šankara svíčku. A nakonec navštívím mešitu Káli, pokloním se Alláhovi a požádám ho, aby Šankara ušetřil. Ale modlitby nepomůžou. Šankar je celý den v agónii, má bolesti a dýchá ještě nepravidelněji než dřív.

Nakonec přijde noc. Měsíc nesvítí, ale v zadním traktu to není znát, protože ho rozjasňuje odraz tisíců světel. Rezidence září jako obrovská svíce. Svapnadéví pořádá večírek, kterého se účastní policejní ředitel, přednosta okresního úřadu a horda podnikatelů, celebrit, žurnalistů a lidí od kultury. Do našeho baráku tiše doléhá hudba a smích, cinkání skleniček, šum konverzace a břinkot velkých peněz. U mě v pokoji panuje strašidelné ticho přerušované jen těžkým přerývaným dechem. Šankarem zhruba každou půlhodinu lomcuje prudká třesavka, ale nejhorší je, že má úplně stažené hrdlo a nemůže odkašlávat chuchvalce hustého hlenu. Při pohledu na skleničku vody se celý zkroutí v křečích. Za nějaký čas k tomu stačí už sebeslabší závan vzduchu.

Hydrofobie je nejkrutější ze všech smrtelných chorob, které můžou člověka postihnout, protože voda, která jinak umožňuje život, mu přináší smrt. Dokonce ani při rakovině není situace absolutně beznadějná. Při vzteklině ano.

Dívám se, jak Šankar pomalu umírá, a myslím na to, jaká je Svapnadéví bezcitná potvora, když nechává syna sejít ze světa tak příšerným způsobem a sama se přitom baví na večírku. Ještěže jsem ten revolver hodil do řeky, jinak bych teď určitě spáchal další vraždu.

S pokračujícím večerem se intervaly mezi záchvaty neustále zkracují. Když přijde agónie a Šankar s pěnou u úst už jen řve, je mi jasné, že nastává konec.

Ve tři čtvrtě na jednu a dvě minuty ráno vydechne naposledy. Těsně před smrtí má ještě jednu jasnou chvilku. Chytí mě za ruku a zašeptá moje jméno, pak si na hruď přitiskne modrý skicák, vykřikne „Mami, mami!“ a jeho oči vyhasnou navždy.

Ágra je město smrti. Sedím ve svém pokoji a v posteli mám mrtvolu. Bezděky listuju v modrém skicáku s kresbami, na kterých Šankarova tužka zachytila podobu ženy, která se projevila jako ta nejkrutější matka. Vlastně ne, „matka“ bych jí říkat neměl, protože bych tím urážel všechny ženy, které mají děti.

Vůbec nevím, jak na Šankarovu smrt reagovat. Mohl bych křičet a hulákat jako Bihárí, mohl bych spílat bohům na nebesích i mocným na této zemi, vyvrátit dveře, rozmlátit nábytek nebo kopat do kandelábru, nakonec se zhroutit a rozbrečet. Ale já v sobě žádné slzy nemám. Místo nich se ve mně pomalu zvedá děsivý vztek. Chvíli trhám listy ze skicáku a cupuju je na kousky, pak vezmu mrtvého Šankara do náruče a vydám se s ním k zářivě osvětlené rezidenci.

Příslušníci uniformované ochranky se chystají zastoupit mi cestu, ale když vidí, že nesu mrtvolu, rychle otevřou bránu a pustí mě dovnitř. Kráčím po obloukové příjezdové cestě zaplněné luxusními vozy zahraničních značek. Bohatě vyřezávané vchodové dveře stojí dokořán a zvou návštěvníky dovnitř. Po mramorové podlaze vestibulu dojdu až do jídelny, kde se právě začíná podávat dezert. Jakmile se objevím, všichni hosté zmlknou.

Opatrně Šankarovu mrtvolu položím mezi dort s nadýchaným vanilkovým krémem a velkou mísu se sladkými kuličkami rasgullá a vyšvihnu se na stůl. Číšníci stojí jako zkamenělí. Vyfiknutí podnikatelé se ošívají a pokašlávají, dámy si nervózně sahají na náhrdelníky. Přednosta okresního úřadu a policejní ředitel mě ostražitě pozorují. Svapnadéví, která vévodí čelu slavnostní tabule, oblečená do sárí z těžkého hedvábí a ověšená zlatými šperky, se tváří, jako kdyby jí zaskočilo v krku a měla se každou chvíli udusit. Otvírá ústa, ale není schopná vydat ani hlásku. Sjedu ji opovržlivým pohledem a spustím.

„Paní, jestliže tomuhle paláci kralujete, měla byste uznat následníka trůnu, a tak jsem vám přinesl tělo vašeho syna Kunvára Šankara Singha Gautama, který před půl hodinou zemřel v zadním traktu, kde jste ho celá léta ukrývala před světem. Byl nemocný a vy jste mu nezaplatila lékaře. Nesplnila jste svou mateřskou povinnost, tak se zachovejte aspoň jako slušná paní domácí a uhraďte svému nemajetnému nájemníkovi pohřeb.“ Když řeknu, co mám na srdci, kývnu v ledovém tichu hostům a vyjdu z dusného paláce do chladivé noci. Dezertu se prý už nikdo ani nedotkl.

Šankarova smrt mě těžce zasáhla. Pořád se mi chce jenom spát nebo brečet. Přestanu chodit k Tádžmahalu i za Nítou a nestojím ani o kino. Jako kdybych na svém životě zmáčkl tlačítko PAUSE. Asi čtrnáct dní bezcílně bloumám po Ágře jako zvíře. Student Šakíl mě jednou večer najde stát před Šankarovým pokojem a koukat na dveře tak toužebně, jako se alkoholik dívá na láhev whisky. Švec Bihárí mě zastihne na dvoře. Sedím u společného vodovodu a z očí mi tečou slzy takovým proudem, jaký jsme z kohoutku nikdy nedostali. Zahradník Abdul mě pozoruje, jak chodím po špičkách kolem zadního traktu, úplně jako Šankar. Ačkoli právě vrcholí zima, připadám si ve městě plném lidí jako uprostřed rozpálené pouště a tak usilovně se snažím v neumdlévajícím brebentění ztratit jako nic neznamenající slabika, až se mi nakonec podaří otupět natolik, že téměř nic nevnímám.

Nakonec se z toho dostanu, ale už je pozdě. Přiběhne za mnou Šakíl, že mi na veřejnou telefonní stanici přišel hovor se vzkazem. „Rádžu, Rádžu, volala ti nějaká Níta. Prý máš hned přijít na pohotovost do nemocnice Singhania.“

Najednou mám srdce až v krku a celé ty tři míle utíkám. V nemocnici málem srazím nějakého doktora, jen v poslední chvíli se vyhnu vozíku s léky a pak už vlítnu na pohotovost jako policejní inspektor do té peleše lotrovské v zadním traktu.

„Kde je Níta?“ štěknu na jakousi vylekanou sestřičku.

„Tady, Rádžu,“ dolehne ke mně slabý hlas. Níta leží na vozíku v kóji oddělené závěsem. Podívám se na ni a podlomí se mi kolena. Obličej jí hraje všemi barvami a nepřirozeně křiví ústa, jako by měla vykloubenou sanici. Dva přední zuby má zkrvavělé, na levém oku černý monokl.

„Kdo… Kdo ti to udělal?“ zeptám se a skoro nepoznávám svůj hlas.

„Nějaký chlap z Mumbaje, za kterým mě Šjám poslal na pokoj v hotelu Palace,“ odpoví Níta namáhavě. „Uvázal mě a pak mě takhle zřídil, ale v obličeji to není zdaleka tak hrozné jako po těle.“

Otočí se na bok a já vidím, že má na úzkém zadečku obrovské rudé podlitiny, jako by ji někdo sešlehal jezdeckým bičíkem. Pak si vyhrne blůzu a mně se hrůzou málem zastaví srdce. Hladká hnědá pleť je na mnoha místech přiškvařená od cigarety, takže vypadá jako po černých neštovicích. Tohle jsem už viděl.

Krev ve mně vře. „Chci vědět, kdo to byl. Víš, jak se jmenuje? Zabiju ho.“

„Jméno neznám, ale je vysoký a –“

V té chvíli se objeví Šjám, v ruce sáček s nějakými léky. Sotva mě zahlédne, popadne ho amok. „Ty hajzle, jak se vůbec odvažuješ tady ukazovat!“ zařve a chytne mě za límec. „Za to, že takhle dopadla, můžeš ty!“

„Zbláznil ses, Šjáme?“ vykřiknu.

„Co já, ty ses zbláznil! Myslíš si, že Níta je tvůj majetek, hučíš do ní, ať toho nechá a neprodává se. Víš, kolik za ni ten chlap z Mumbaje zaplatil? Pět tisíc! Jenomže moje drahá sestřička se od tebe nechala zblbnout a bránila se mu. A koukej, jak skončila! Tak já ti něco povím. Jestli ji ještě chceš vidět, klidně můžeš, ale musíš přinést čtyři lákhy. Když je nedáš dohromady, tak na ni zapomeň. A pokud tě načapám třeba jen na dohled od tohohle špitálu, nechám tě sejmout, rozumíš? Teď vypadni.“

Měl jsem strašnou chuť ho zabít, popadnout ho pod krkem a škrtit tak dlouho, dokud nevypustí duši. Nebo mu aspoň vyškrábat oči. Pak jsem si ale vzpomněl na slib, který jsem Nitě dal, a nějak se mi podařilo udržet ten příšerný vztek na uzdě. Nakonec jsem se sebral a šel. Nitě jsem se už neodvážil pohlédnout do tváře. Myslel jsem jenom na to, že musím někde sehnat čtyři sta tisíc rupií. Jenomže kde?

Vymyslel jsem plán a už jen čekám, až Svapnadéví nebude doma. Příležitost se mi naskytne za dva dny. Když ji večer limuzína odveze do města na nějaký další společenský dýchánek, protáhnu se dírou v plotě do zahrady. A protože z Ládžvantína vyprávění znám dům jako své boty, bez problémů najdu okno, které potřebuju. Vypáčit ho je dílem okamžiku, takže za chviličku už stojím v přepychové ložnici, které vévodí obrovská postel z vyřezávaného ořechového dřeva a týková toaletka. Ale nemám čas je obdivovat, protože musím rychle najít velký obraz v rámu. Uvidím ho na stěně nalevo. Je to pestrá mazanina znázorňující koně, podepsaná jakýmsi Husajnem. Rychle ji sundám z háčku. Ve zdi pod ní objevím sejf. V hlavách postele se podívám pod levý roh matrace, jenže tam žádný klíč nenajdu. To mě na chvilku rozhodí, ale pak ho objevím pod pravým rohem. Bez problémů ho zasunu do zámku a pak už se těžká dvířka sejfu zvolna otevřou. Podívám se dovnitř a dostanu šok. Sejf že je prázdnotou. Nejsou tam zlaté náramky ani smaragdový náhrdelník nebo jiné šperky, jen čtyři tenké svazečky bankovek, nějaké listiny a černobílá fotografie batolete. Stačí mi jediný letmý pohled, abych poznal Šankara. Z toho, že kradu, si nedělám žádné výčitky. Klidně zastrkám ty čtyři paklíky do kapes, sejf zase zavřu a vrátím klíček i obraz na místo. Pak odejdu stejnou cestou, kterou jsem přišel.

Rychle se vrátím do svého pokoje, zamknu dveře, posadím se a začnu počítat, kolik jsem si odnesl. Dělá to dohromady 399 844 rupií. Když si prohrabu kapsy, najdu ještě 156 rupek, takže mám opravdu čtyři lákhy. Vypadá to, že mi Durga přeje.

Strčím všechny peníze do papírového sáčku a rozběhnu se zpátky do nemocnice. Pytlík celou cestu křečovitě svírám v pravé ruce. Ve dveřích na pohotovost do mě vrazí nějaký neoholený a rozcuchaný muž středního věku s brýlemi na nose. Rozplácnu se na dlaždicích jak široký, tak dlouhý, pytlík mi vyklouzne a vyvalí se z něj záplava bankovek. Jakmile je muž uvidí, v očích mu vzplane šílený svit a začne je dychtivě sbírat, přičemž leze po kolenou jako malé dítě. Na okamžik ztuhnu, protože mi bleskne hlavou, že mě chce obrat jako ten lupič ve vlaku. Ale když všechny peníze posbírá, podá mi je a pak sepne ruce. „Patří samozřejmě tobě, bratře, ale nemohl bys mi je půjčit? Snažně tě prosím,“ žadoní jako pouliční žebrák. „Zachraň život mému synovi. Je mu teprv šestnáct. Já se nemůžu smířit s tím, že umře.“

Rychle nacpu peníze zpátky do pytlíku, abych se ho co nejdřív zbavil.

„A co mu vlastně je?“

„Má hydrofobii, protože ho pokousal vzteklý pes. Lékař říká, že když mu neopatřím vakcínu, ještě dnes večer umře. Jenomže ta stojí čtyři lákhy a kde bych já, obyčejný středoškolský profesor, mohl přijít k takovým penězům? A teď vidím, že ty je máš, bratře. Na kolenou tě prosím, zachraň mi jediného syna a já ti budu do smrti otročit.“ Vzlykne a pak se usedavě rozpláče.

„Ale já ty peníze potřebuju na léčbu jednoho blízkého člověka, takže vám bohužel nepomůžu. Je mi líto,“ odpovím a projdu skleněnými dveřmi dovnitř.

Muž se za mnou rozběhne, vrhne se mi k nohám a obejme mi je. „Počkej chviličku, bratře. Podívej se na tuhle fotku. To je on. No řekni, jak můžu žít dál, když mi dneska večer umře?“ Podá mi barevný obrázek mladého hezkého chlapce s pronikavýma černýma očima a milým úsměvem. Připomíná mi Šankara, a tak radši odvrátím hlavu. „Říkal jsem vám přece, že to nejde, tak už mě prosím vás nezdržujte,“ odbudu ho a vyprostím nohy z jeho sevření.

Pospíchám za Nítou a ani se neohlédnu, jestli mě ještě sleduje. U její postele sedí na židlích Šjám s nějakým dalším chlapem z bordelu, z kornoutu novinového papíru vytahují jednu rozmáčenou samósu za druhou a živí se. Níta s obličejem zakrytým tlustou vrstvou obvazů zřejmě spí.

„Ale,“ řekne Šjám s plnou pusou. „Copak tu chceš, hajzle?“

„Přinesl jsem ty peníze. Přesně čtyři lákhy. Podívej,“ ukážu mu paklíky bankovek.

Šjám obdivné hvízdne. „Kdes je ukradl?“

„Do toho ti vůbec nic není. Každopádně jsem přišel, abych si Nítu odvedl.“

„Nikam nepůjde. Podle doktorů se bude dávat dohromady ještě čtyři měsíce. A protože za to, co se jí stalo, můžeš ty, měl bys zaplatit i její léčbu. Bude potřebovat plastiku obličeje, což je náramně nákladná záležitost. Přijde tak na dva lákhy. Takže jestli ji opravdu chceš, přines mi jich šest, nebo se o tebe postará tuhle můj kámoš.“

Chlap vedle něj vytáhne z kapsy vyskakovací nůž a začne si s ním pohrávat jako holič, než se s břitvou pustí do zákazníkových vousů. Pak vycení zuby zbarvené dočervena pánem a vrhne na mě zlověstný úsměv.

Pochopím, že Nítu nikdy nedostanu, protože Šjám mi ji dát nechce. Kdybych přinesl šest lákhů, zvedl by cenu na deset. Jsem z toho tak skleslý, že se mi úplně zatmí před očima a udělá špatně od žaludku. Když se zase trochu seberu, padnou mi oči na promaštěné noviny od samós, které ti dva hodili na podlahu. Je na nich reklama s obličejem nějakého člověka. Usmívá se jako měsíček a v ruce drží vějíř tisícovek. Pod obrázkem je nápis: CHCETE SE STÁT MILIARDÁŘEM? ZÚČASTNĚTE SE NEJVĚTŠÍ SOUTĚŽE V DĚJINÁCH TELEVIZE. NAPIŠTE NEBO ZATELEFONUJTE A STAŇTE SE ŠŤASTNÝM VÝHERCEM NEJVĚTŠÍHO JACKPOTU NA SVĚTĚ! Dole ještě stojí adresa: Studio Prém, Khar, Mumbaj. Je mi jasné, že musím okamžitě do Mumbaje.

Vyjdu z oddělení jako v transu. Jsem tak omámený, že najednou vůbec nevnímám pach dezinfekce, který mi předtím tak vadil. Venku na chodbě čeká pořád ten člověk v brýlích. Prosebně na mě kouká, ale zastavit se mě nepokusí. Třeba se už se synovou smrtí smířil. Rukou, ve které pořád držím papírový sáček, mu ukážu, ať přijde blíž. Přiběhne jako pejsek očekávající kostičku. „Tady máte, vezměte si to.“ Podám mu sáček. „Jsou tam čtyři lákhy. Tak běžte, ať váš syn může žít.“

Muž si sáček vezme, padne mi k nohám a rozpláče se. „Vy nejste člověk, ale bůh!“ vykřikne.

Zasměju se. „Kdybych byl bůh, nepotřebovali bychom nemocnice. Kdepak, já byl jen malý průvodce turistů, který měl velké sny.“ Otočím se k odchodu, ale muž mi znovu pevně obejme nohy. Z kapsy vytáhne ošoupanou koženou peněženku a vyndá z ní navštívenku. „Jsem vaším velkým dlužníkem a ty peníze vám co nejdřív splatím. Kdybyste něco potřeboval, udělám pro vás cokoli, stačí zavolat. Tady je moje vizitka.“

„Ale já vás určitě potřebovat nebudu. Ani nikoho jiného odtud z Ágry. Odjíždím do Mumbaje,“ odpovím nepřítomně a strčím si kartičku do kapsičky u košile. Ten člověk se na mě znovu podívá očima plnýma slz, pak vyběhne ven a peláší do Rakab Gaňdži, kde je lékárna s celonočním provozem.

Zrovna se chystám vyjít za ním, když před vchodem se skřípěním brzd zastaví džíp s blikajícím červeným majáčkem. Z auta vyskočí inspektor se dvěma policajty a zezadu vystoupí ještě další dva muži. Oba znám. Je to zahradník Abdul a jeden z příslušníků ochranky, která hlídá Svapninu rezidenci. Strážný na mě ukáže. „Tak tohle je ten Rádžu, sáhibe inspektore. To on Rání sáhibe ukradl ty peníze.“ Inspektor se otočí k policistům. „V jeho pokoji jsme je nenašli, takže je musí mít u sebe. Prohledejte ho.“ Policajti mi prošacují košili a kalhoty, ale najdou jen balíček žvýkačky, pár kukuřičných zrnek a jednorupku, která mi už zase moc štěstí nenosí.

„Je čistý, sáhibe, nic u sebe opravdu nemá,“ ohlásí jeden z policajtů.

„Vážně? Ale stejně si ho odvezeme k výslechu. Poví nám, kde všude dneska večer byl,“ odpoví inspektor stroze. Zkřivím pusu. „Zutyjuz húz?“

„Cos to říkal? Nerozuměl jsem,“ zeptá se inspektor nechápavě.

„Kvé oksukvá ukáju ksanáz kvákvukap.“

„Co to cintáš?“ rozlítí se. „Tak ty si ze mě budeš dělat srandu, hajzle? No počkej, já ti dám co proto.“ Zvedne důstojnickou hůlku a chce mě přetáhnout, ale Abdul se mě zastane. „Nemlaťte ho, sáhibe inspektore, nedávno mu umřel kamarád a on se z toho asi trochu pomátl. Ten jeho přítel mluvil zrovna takhle.“

„Opravdu? Tak z čeho jste teda usoudil, že ty peníze ukradl on? A navíc z cvoka nic nedostaneme. No tak jdeme,“ pokyne policajtům a pak se podívá na mě. „Promiň, že jsme tě zdrželi, můžeš jít.“

„Pudaksif ukaj,“ prohlásím. „Pudaksif ukaj rozanu hujid.“

Sedím na Smitině posteli a brečím. Smita uchopí mou ruku do svých a jemně ji stiskne. Vidím, že i jí stojí v očích slzy. „Chudák Šankar,“ vzdychne. „Podle toho, co mi tu vyprávíte, to byl zřejmě autista. Musel mít strašnou smrt. Prožil jste si hotové peklo, Thomasi. Takovou bolest jste si rozhodně nezasloužil.“

„Jenomže to pořád není nic proti tomu, co zkusila Níta. Umíte si představit, co všechno musela od dvanácti let vytrpět ona?“

Smita kývne a pak dodá: „Umím. Co je s ní vlastně? Je pořád v Ágře?“

„Zřejmě ano, ale jistě to nevím. Už čtyři měsíce o ní nemám žádnou zprávu. Vůbec netuším, jestli se s ní ještě někdy uvidím.“

„Samozřejmě, že ano. Teď bych se ráda podívala na předposlední soutěžní otázku.“

Na světelném panelu ve studiu naskočí nápis TICHO, ale diváci na něj nedbají, vzrušeně se baví a ukazují si na mě. Na blbečka pingla, který může díky správné odpovědi na jedinou otázku přijít ke stovce milionů rupií.

Prém Kumár pohlédne do objektivu kamery. „Přejdeme tedy k otázce číslo jedenáct za deset krórů. Věřte, že už jenom při tom pomyšlení mi naskakuje husí kůže. A co vy, pane Thomasi? Jste nervózní?“

„Ne.“

„To je neuvěřitelné. Můžete ztratit všech deset milionů rupií, které jste už vyhrál, a vůbec nemáte strach? Na druhé straně správná odpověď vám vynese sto milionů. Tolik ještě nikdy nikdo nevyhrál, ani v loterii ne. Uvidíme, jestli padne historický rekord, právě tady a právě teď. Takže zde je otázka číslo jedenáct, a to z oboru…“ Udělá dramatickou pauzu a teprve pak dokončí: „… anglické literatury!“ Nápis na panelu se změní na POTLESK.

„Řekněte mi, pane Thomasi, znáte anglickou literaturu? Četl jste nějaké anglické knížky, divadelní hry nebo básně?“

„No, pokud jde o básničky, můžu vám zarecitovat nějaké rozpočitadlo.“

Obecenstvo se rozesměje.

„Musím přiznat, že jsem měl na mysli něco vážnějšího, ale to teď nechme být. Víte, kdo to byl Shakespeare?“

„Šejk Spír?“

„No přece stratfordský bard, největší dramatik anglického písemnictví. Jak já bych si přál, abych se mohl vrátit do doby vysokoškolských studií, kdy jsme hráli jeho dramata. Taky si dodnes pamatujete například Hamleta? ‚Žít nebo nežít – to je, oč tu běží: zda je to ducha důstojnější snášet střely a šípy rozkacené sudby, či proti moři běd se chopit zbraně a skoncovat je vzpourou?‘ Ale vraťme se k vám. To vy musíte zodpovědět příští otázku za – pozor prosím – ano, za astronomickou částku sto milionů rupií. A ta otázka zní: Ve které Shakespearově hře vystupuje postava jménem Kotrba? Je to za a) Král Lear, za b) Kupec benátský, za c) Marná lásky snaha nebo za d) Othello?“

Zazní hudba. Tupě civím na Préma Kumára, protože nevím, o čem je řeč.

„Povězte mi, pane Thomasi, máte ponětí, co po vás chci?“

„Ne.“

„Nemáte? A jak si to tedy představujete? Odpovědět musíte, i kdybyste si měl hodit mincí. Ale kdo ví, pokud se vás štěstí bude pořád držet jako doposud, odpovíte správně a sto milionů je vašich. Tak jak jste se rozhodl?“

V hlavě mám úplně vymeteno. Uvědomuju si jenom to, že jsem v beznadějné situaci. „Zkusím nápovědu,“ oznámím po chvilce přemýšlení.

Prém Kumár se na mě tázavě podívá, jako by úplně zapomněl, že v téhle hře něco jako nápověda existuje. Konečně mu to dojde a probere se. „Takže nápovědu? Samozřejmě, máte pořád ještě obě. Kterou si zvolíte? Můžete si vybrat buď ‚padesát na padesát‘, nebo ‚přítele na telefonu‘.“

Znovu jsem v koncích. Na koho bych se tak mohl obrátit, aby mi s tou otázkou pomohl? Salím je na tom stejně bledě jako já. Majitel podniku Jimmy’s Bar & Restaurant toho o Shakespearovi ví asi tolik, co ožrala o tom, kam se potácí. A obyvatelé Dharáví mají k literatuře stejně blízko jako policajti k poctivosti. Jediný, kdo by mi dokázal poradit, je otec Timothy, ale ten je mrtvý. Mám zkusit padesát na padesát? Sáhnu do kapsičky košile pro rupku, která mi tolikrát pomohla, a vzápětí se zarazím, protože pod prsty ucítím tuhou papírovou kartičku. Vytáhnu ji a vidím, že je to vizitka, na které stojí Utpal Čatterdží, profesor angličtiny, lyceum sv. Jana, Ágra. Dole je uvedeno telefonní číslo. Zpočátku na ni civím naprosto nechápavě, protože jméno mi nic neříká a nevzpomínám si, jak jsem k ní vlastně přišel, ale pak se mi vybaví nemocnice a obličej rozcuchaného obrýleného muže, kterému umírá šestnáctiletý syn na vzteklinu. Bezděky náhle vyjeknu.

Prém Kumár mě provrtá očima. „Tak jak?“

„Zkusím přítele na telefonu,“ řeknu a navštívenku mu podám.

Několikrát ji otočí v prstech. „Dobrá, chcete se obrátit na někoho, kdo by vám s odpovědí mohl pomoct.“ S ustaraným výrazem ve tváři zašilhá po producentovi, který téměř neznatelně rozhodí rukama.

Kumár vytáhne zpod svého stolku bezšňůrový telefon a podá mi ho. „Prosím. Ptejte se, koho chcete a na co chcete, ale nezapomeňte, že na to máte jen dvě minuty a čas začíná běžet.“ S pohledem přilepeným na hodinky po chvilince dodá: „Teď!“

Vezmu si aparát a vyťukám číslo uvedené na vizitce. Spojení naskočí a telefon na druhé straně v Agře začne vyzvánět. Jenomže zvoní a zvoní a nikdo to nebere. Uplyne půl minuty. Napětí ve studiu by se dalo krájet. Obecenstvo mě sleduje se zatajeným dechem. Jsem něco jako artista na létající hrazdě, který předvádí své číslo až nahoře pod kupolí šapitó a nemá pod sebou žádnou záchrannou síť. Stačí jeden přehmat a může se rozloučit se životem. Já už za devadesát vteřin přijdu o sto milionů rupií.

Právě se chystám zavěsit, když telefon kdosi přece jen zvedne. „Haló?“ Zbývá ještě něco málo přes minutu.

„Dobrý den, můžu mluvit s panem Utpalem Čatterdžím?“ vyhrknu.

„U telefonu.“

„Tady Ráma Muhammad Thomas.“

„Kdože? Ráma Muhammad…“

„Thomas. Vy mě vlastně jménem neznáte, ale jsem ten člověk, který vám v nemocnici pomohl, když vašemu synovi hrozila smrt. Pamatujete?“

„Panebože!“ Jeho hlas má najednou úplně jiný tón. „Už čtyři měsíce se vás zoufale pokouším vypátrat. Díky bohu, že jste se ozval sám. Vděčím vám za to, že syn žije! Nemáte představu, jak strašně jsem se vás snažil –“

„Teď není čas, pane Čatterdží,“ skočím mu do řeči. „Soutěžím v televizním kvizu a potřebuju od vás rychle odpověď na jednu otázku.“

„Odpověď na otázku? Ale samozřejmě, udělám cokoli, co si řeknete.“

Už nezbývá ani půl minuty. Všichni mají oči přilepené na velké nástěnné hodiny, na nichž naskakují další a další vteřiny.

„Řekněte mi, ale velice rychle, ve které ze Shakespearových her vystupuje postava jménem Kotrba. Je to za a) Král Lear, za b) Kupec benátský, za c) Marná lásky snaha nebo za d) Othello?

Vteřiny ubíhají, ale pan Čatterdží mlčí. „Můžete mi odpovědět?“

Ve chvíli, když zbývá už jen patnáct vteřin, pan Čatterdží vzdychne: „Nevím.“

Mám pocit, jako by mě praštil pytlem. „Cože?“

„Omlouvám se, ale odpověď skutečně neznám, přesněji nejsem si jistý. Vím bezpečně, že v Kupci benátském ani v Othellovi se taková postava nevyskytuje. Takže je buď z Krále Leara, nebo z Marné lásky snahy. Jenom netuším, z které.“

„Ale já musím dát jen jednu odpověď.“

„V tom případě bych volil druhou možnost, Marnou lásky snahu. Ale jak říkám, jistý si nejsem. Víc vám bohužel nepomůžu.“

Do našeho rozhovoru se vloží Prém Kumár. „Je mi líto, pane Thomasi, ale dvě minuty právě vypršely. Musíte ihned odpovědět.“

Z hudby, která má v obecenstvu vyvolat napětí, mě mrazí v zádech. Zamyslím se.

„Jak dobře toho pána znáte?“ zajímá se Prém Kumár.

„Setkali jsme se jen jednou.“

„A ve svém oboru, to znamená v anglickém jazyce a literatuře, je dobrý?“

„Nemám zdání.“

„Takže dáte na něj, nebo se rozhodnete podle toho, co vám napovídá instinkt?“

„Dám na instinkt. A ten mi říká, ať panu Čatterdžímu věřím. Takže je to Marná lásky snaha.“

„Rozmyslete si to dobře. Nezapomínejte, že když odpovíte špatně, musíte se nejen rozloučit se sto miliony rupií, ale ztratíte i těch deset milionů, které jste už vyhrál.“

„Moje odpověď se nemění. Označte c.“

„Jste asi absolutně, stoprocentně jistý?“

„Ano.“

„Zeptám se vás ještě jednou. Jste si opravdu, ale opravdu absolutně, na sto procent jistý?“

„Ano.“

Bubny zavíří a znějí stále hlasitěji. Na světelném panelu zabliká správná odpověď.

„Neuvěřitelné! Je to opravdu tak! Máte absolutně, stoprocentně pravdu!“ Prém Kumár vstane. „Dámy a pánové, Ráma Muhammad Thomas je první člověk, kterému se v dějinách této soutěže podařilo získat sto milionů rupií. Stali jsme se svědky historického okamžiku, dámy a pánové! Teď však musíme zařadit reklamu!“

Diváci šílí, vyskakují ze sedadel a víc než minutu bouřlivě tleskají.

Prém Kumár má obličej celý rudý a zbrocený potem.

„Tak co, jaký je to pocit?“ zeptá se.

„Kvé bazuzag canazuksop!“ vyhrknu.

Zatváří se zmateně. „Jak prosím? Nerozuměl jsem.“

„Povídám, že pocit je to báječný!“ řeknu a vzhlédnu. Někde tam nahoře vidím usmívajícího se Šankara. Bohyně Durga dneska stála při mně.

1 000 000 000 TŘINÁCTÁ OTÁZKA

Pořád ještě běží přestávka na reklamu. Prém Kumár se v rohu dohaduje s dlouhovlasým producentem, já bloudím očima po studiu a prohlížím si pěkné akustické obložení, bodové reflektory, kamery a zvukovou soustavu. Diváci si zase prohlížejí mě. Pravděpodobně uvažují, co mi asi táhne hlavou.

Jakmile porada skončí, Prém Kumár se ke mně vydá, na tváři zlověstný úsměv. „Pane Thomasi, nechápeme sice, jak je možné, že jste všech dosavadních jedenáct otázek dokázal zodpovědět správně, ale jsme si jisti, že tu poslední určitě nezvládnete.“

„Uvidíme.“

„No to si pište. Počítejte s tím, že přijdete o všechno,“ odsekne Kumár a posadí se do křesla.

Na světelném panelu naskočí nápis POTLESK, z reproduktorů se ozve znělka a obecenstvo začne aplaudovat.

Prém Kumár pohlédne do kamery. „Dámy a pánové, čeká nás jedinečná chvíle. Je ojedinělá nejen v dosavadní historii této televizní soutěže, ale dost možná se nebude opakovat ani v budoucnosti. Pan Ráma Muhammad Thomas, osmnáctiletý číšník z Mumbaje, postoupil v naší soutěži dál než všichni, kteří tu seděli před ním, a teď se ocitá před rozhodujícím milníkem. Pokud zodpoví správně i poslední otázku, odnese si největší výhru v dějinách, tedy jednu miliardu rupií. Jestliže odpoví špatně, stane se prvním člověkem, jenž během šedesáti vteřin tuto neuvěřitelnou částku ztratí. Tak či onak budeme svědky něčeho, co tu ještě nikdy nebylo. Proto vás všechny žádám, abyste se ztišili, nedávali průchod svému vzrušení a spolu se mnou znovu odměnili pana Rámu Muhammada Thomase potleskem!“

Na panelu se ještě jednou rozsvítí nápis POTLESK, načež celý sál včetně Préma Kumára vstane a dlouho mi aplauduje.

Musím pořadatele soutěže obdivovat, taktiku mají vymakanou opravdu dokonale. Dávají mě halasně oslavovat, aby mě pak nechali odejít bez jediné rupky v kapse. Vykrmují mě jako ovci, kterou poslední otázkou pošlou na porážku. Chvíle, po níž už tak dlouho toužím a zároveň se jí tolik bojím, je konečně tady. Zhluboka se nadechnu a podvolím se osudu.

„Dámy a pánové, za okamžik vyslovím dvanáctou a současně poslední otázku, takže našeho soutěžícího od částky jedné miliardy rupií, nejvyšší výhry v dějinách naší planety, dělí už jen ona. Připomínám, že při správné odpovědi bere pan Thomas všechno, při špatné všechno ztratí. Abych dál neprodlužoval napětí, zde je vaše poslední otázka, pane Thomasi. Je rovněž historická, neboť se netýká ničeho jiného než dějepisu! Všichni víme, že světoznámý Tádžmahal dal císař Šáhdžahán vystavět na paměť své milované manželky Mumtáz Mahal. Nás dnes ale zajímá, kdo byl její otec. Právě taková je otázka, která má cenu jedné miliardy rupií, a vy máte na vybranou tyto možnosti: za a) Mírzá Alí Kuli Beg, za b) Sirádžuddaula, za c) Ásafdžáh nebo za d) Abdurrahím Cháne Chánán.

Dobře si odpověď rozmyslete, pane Thomasi. Mějte na paměti, že teď vám jde skutečně o všechno. A jelikož vím, že k rozhodnutí potřebujete čas, uděláme opět krátkou reklamní pauzu. Vážení diváci doma u televizorů, zůstaňte prosím u obrazovek.“

Nápis znovu signalizuje POTLESK a ozve se znělka.

Prém Kumár se na mě zacení. „Tak dostal jsem vás, nebo ne? Tuhle otázku byste zodpověděl jenom v případě, kdybyste absolvoval magisterské studium historie indického středověku. Takže s tou stovkou milionů, co už jste vyhrál, se rozlučte a začněte se smiřovat s myšlenkou, že budete dál dělat číšníka. Kdoví, třeba se zítra v tom vašem zapadáku stavím. Copak mi nabídnete? Kuře na másle nebo jehněčí vindalú?“ Zachechtá se.

Oplatím mu stejně. „Možná tomu nebudete věřit, ale i když magistr historie opravdu nejsem, odpověď na tu otázku znám.“

„Cože? To si děláte legraci, ne?“

„Kdepak. Správná odpověď zní Ásafdžáh.“

Prém Kumár na mě zůstane nevěřícně koukat. „Jak… Jak to víte?“

„Protože jsem dva roky dělal v Tádžmahalu průvodce.“

Kumár zpopelaví a v jeho očích se poprvé objeví něco jako náznak strachu. „Vy… jste snad kouzelník nebo co,“ vyhrkne a rozběhne se zpátky k producentovi. Oba se začnou šeptem dohadovat a Kumár na mě několikrát ukáže rukou. Pak jim kdosi přinese nějaký tlustý svazek a oba v něm začnou horečně listovat. Než skončí, uplyne deset minut a v hledišti panuje značný neklid. Když se Prém Kumár vrátí na místo, tváří se nevzrušeně, i když je mi jasné, že soptí vzteky.

Na panelu se rozsvítí nápis POTLESK a z reproduktorů se ozve znělka.

„Dámy a pánové, před přestávkou jsem se našeho soutěžícího zeptal, jak se jmenoval otec Mumtáz Mahal. Všichni jste se bezpochyby domnívali, že tak zní poslední otázka naší soutěže, ale musím vás zklamat.“

Diváci nestačí valit oči a já ostatně taky. To přijde ještě jedna? Napětí by se dalo krájet.

„Nejenže nešlo o poslední otázku, ale vlastně to ani otázka nebyla. Pouze jsme natáčeli reklamní spot na čaj značky Mumtáz Tea, jehož výrobce je jedním ze sponzorů našeho pořadu. Z toho důvodu jsme vás takříkajíc trochu obalamutili.“

Lidi si začnou šeptat, tu a tam se ozve potlačovaný smích a pak kdosi vykřikne: „To se vám teda povedlo, vy kujóne!“ Napětí poleví a na panelu znovu zabliká nápis POTLESK.

Jediný, kdo se neusmívá, jsem já. Je mi jasné, že celá soutěž je pěkný podvod.

Nápis na panelu se změní na TICHO a z reproduktorů se ozve znělka. Prém Kumár se zahledí do kamery. „Dámy a pánové, teprve teď tedy přichází na řadu otázka číslo dvanáct za jednu miliardu rupií, největší výhru, co svět světem stojí. Znovu připomínám, že náš soutěžící si odnese bud všechno, anebo odejde absolutně s prázdnou. Takže přestaňme otálet a hezky do toho. Pane Thomasi, tady je poslední otázka, na kterou musíte odpovědět, a to z oboru… západní klasické hudby! Beethovenova klavírní sonáta číslo dvacet devět, opus sto šest, zvaná též Pro kladívkový klavír, je ve které tónině? Za a) B dur, za b) g moll, c) Es dur nebo d) c moll?

Dejte si s odpovědí klidně na čas, pane Thomasi. Dobře si ji rozmyslete. Teď vám jde skutečně o všechno. A jelikož k rozhodnutí je potřeba čas, uděláme znovu krátkou reklamní přestávku. Vážení diváci doma u televizorů, zůstaňte prosím u obrazovek.“

Na světelném panelu naskočí POTLESK. Prém Kumár se na mě podívá a poťouchle se usměje. Diváci se začnou mezi sebou bavit.

Kumár vstane. „Jen si na chvilku odběhnu, hned jsem zpátky.“

Zvednu se. „Potřebuju si taky odskočit.“

„V tom případě pojďte se mnou,“ řekne Kumár. „Naše pravidla stanoví, že soutěžící musí být v průběhu soutěže ustavičně pod dozorem.“

Záchody se pod zářivkovým osvětlením blyští čistotou a vykachlíkované stěny oslnivě září. Na zdech visí spousta zrcadel a nikde není vidět jediný sprostý nápis.

Jsme tu docela sami. Prém Kumár močí a lehce si přitom pohvizduje, pak si všimne, že já se pouze dívám. „Co tu jen tak postáváte? Je snad ta poslední otázka natolik záludná, že vám zarazila moč?“ Zvrátí hlavu a rozesměje se. „Já vím, je to smůla, že jste to nemohl dotáhnout až do konce, ale nedá se nic dělat. Bez mojí pomoci byste stejně vypadl už dávno, hned při druhé otázce. Což znamená, že byste si odtud odnesl jenom tisíc rupií. Co kdybych vám slíbil, že až zítra přijdu do té vaší knajpy, dostanete ode mě tu tisícovku jako tuzér? Tentokrát mi můžete věřit. Svůj slib opravdu splním.“ Věnuje mi blahosklonný úsměv.

„Tím, že jste mi prozradil odpověď na druhou otázku, jste nepomohl mně, ale sobě,“ řeknu klidně.

Pátravě se na mě zadívá. „Jak to myslíte?“

„Já se do té vaší soutěže nehlásil kvůli penězům. To ani náhodou.“ Prudce zavrtím hlavou. „Kdepak, jsem tady, protože se chci pomstít.“

Proud moči se zarazí, jako když utne. Prém Kumár si rychle zatáhne zip a úkosem po mně zašilhá. „Pomstít? Co tím chcete říct? Pomstít se komu?“

„Vám,“ odseknu zamračeně, ustoupím o krok dozadu a vytasím revolver, který mám zastrčený za pasem kalhot. Je malý, má krátkou hlaveň, prostě vejde se zrovna tak do dlaně. Pevně ho sevřu a otočím proti Kumárovi.

Krve by se v něm nedořezal. „To bude… To musí být nějaká mýlka, pane Thomasi. Očividně jste se spletl. My dva jsme se přece setkali poprvé až při téhle soutěži,“ řekne skoro šeptem.

„Kdepak, to vy jste se spletl. My jsme se už přece viděli. Bylo to jednou brzy ráno před bytem Nílimy Kumáríové. Vyšel jste ven, na sobě džínsy a bílou košili, měl jste mastné vlasy a oči podlité krví. Nesl jste si peníze, které jste si na Nílimě vynutil, a v prstech jste točil klíčkem od vozu. Nílimu jste naprosto zničil. Jenomže to vám nestačilo, a tak jste totéž provedl mojí milované Nitě.“

„Jaké Nitě?“ zvedne obočí. „To jméno mi ale vůbec nic neříká.“

„To je ta dívka z Ágry, která kvůli vám málem umřela. Jenomže teď došlo na vás,“ procedím skrz zuby a sevřu pažbu pevněji.

Kumár zděšeně sleduje mou ruku a zoufale se snaží získat čas. „Z Ágry, říkáte? Ale tam já nebyl už celé měsíce.“

„Trochu vám osvěžím paměť. Před čtyřmi měsíci jste se ubytoval v hotelu Palace a nechal jste si na pokoj poslat prostitutku. Svázal jste ji, surově zmlátil a popálil cigaretou. Naprosto stejným způsobem jako předtím Nílimu.“

Rty se mu začínají chvět, ale pak je našpulí.

„Propánajána, vždyť to byla děvka! Její pasák si za ni řekl pět tisíc rupií. Ani nevím, jak se jmenovala.“

„Jak říkám, Níta.“ Zdvihnu hlaveň trochu výš.

Kumár zvedne ruce otevřenými dlaněmi proti mně. „Ne… to ne!“ vykřikne, o krok couvne a šlápne pravou nohou do žlábku. „Nestřílejte! Dejte tu věc pryč, prosím vás!“ Zarazí se a honem nohu vytáhne.

Namířím mu přímo na srdce a dívám se, jak se klepe. „Přísahal jsem si, že toho, kdo Nitě tak strašně ublížil, jednou dostanu. Neměl jsem nejmenší představu, jak to udělám. Ale pak jsem v ágerských novinách uviděl reklamu s vaším obličejem. Šklebil jste se jako opičák a lákal jste lidi, aby přijeli do Mumbaje zúčastnit se té vaší soutěže. Tak jsem vás poslechl. Rozhodl jsem se, že až mi položíte otázku, na kterou nebudu znát odpověď, okamžitě vás zastřelím, jenomže se mi nějakým zázrakem podařilo všechny zvládnout. Takže když jste mi při té druhé napověděl, nepomohl jste mně, ale o něco jste si prodloužil život. Teď spadla klec.“

Kumár vypadá, jako by se měl každou chvíli sesypat. „Poslouchejte,“ zapřísahá mě úpěnlivě. „K Nílimě jsem se opravdu nechoval hezky a k té prostitutce v Ágře taky ne, ale stejně nechápu, k čemu vám to bude, když mě zastřelíte. Přijdete o výhru. Dejte tu zbraň pryč a já vám slibuju, že vás nechám vyhrát. Jen si pomyslete, připadne vám takové jmění, o jakém se číšníkovi nemůže ani zdát.“

Hořce se rozesměju. „A co bych s ním dělal? Člověk nakonec potřebuje jen ty dva metry plátna, ve kterém ho pohřbí.“

Kumár zbledne ještě víc a znovu udělá rukama gesto, jako by mě chtěl zarazit. „Nemačkejte tu spoušť. Jestli mě zastřelíte, půjdete do vězení a pak vás pověsí. Budete mrtvý a co si pomůžete?“

„O to nejde. Já žiju jenom pro pomstu.“

„Rozmyslete si to. Když mě ušetříte, prozradím vám správnou odpověď na poslední otázku. Vyhrajete největší částku všech dob.“

„Já už se do studia nevrátím a vy taky ne,“ prohlásím a natáhnu kohoutek.

Kumárova sebejistota vzala už dávno za své a je na něm vidět, že je to jen opovrženíhodný zbabělec. Křečovitě zatíná prsty do kachlíků za svými zády a pevně tiskne víčka. Chvíle, na kterou čekám už čtyři měsíce, je konečně tady. Mám Préma Kumára na mušce. Ten revolver je opravdu dobrý, otestoval jsem si ho. Při zkušebním výstřelu jsem zjistil, že zpětný ráz má jen minimální. Vím určitě, že z bezprostřední blízkosti nemůžu minout.

Zvýším tlak na spoušť, a čím víc ji tisknu, tím větší odpor cítím. Skoro jako by mi prst zkameněl.

Ve filmu to vypadá, že zabít člověka je stejně jednoduché jako přefouknout balónek. Proto se tam vždycky střílí, jako by se snad od zítřka mělo povinně přejít na jinou ráži. Lidi likvidujou svoje bližní, jako když zamačkávají nepříjemný hmyz. Dokonce i naprostý nováček, který evidentně v životě střelnou zbraň neviděl, na vzdálenost sto padesáti metrů hravě trefí minimálně deset padouchů. V životě to ale takhle nechodí. Vzít nabitou zbraň a namířit ji někomu do obličeje samozřejmě není žádný problém. Když ovšem víte, že kulka je opravdová, zasáhne opravdové srdce a to červené, co z rány vytryskne, nebude kečup, nýbrž skutečná krev, začnete se rozmýšlet. Zabít člověka není jen tak. Vyžaduje to vypnout mozek a to můžete udělat, jenom když se pořádně zlískáte. Anebo když máte vztek.

Pokouším se zburcovat veškerou zuřivost, kterou jsem v sobě nastřádal. Vybavím si všechno, co způsobilo, že jsem se nakonec ocitl v téhle situaci. Hlavou mi letí vzpomínky na Nílimu a na Nítu. Vidím černé škvarky spálenin na Níliminých ňadrech i rudé podlitiny na Nítiných zádech, modřiny na tvářích, monokl na oku, vykloubenou sanici. Ale místo aby se ve mně vzedmul hněv, cítím čím dál větší smutek. A místo abych vypálil, oči se mi zalijí slzami.

Snažím se tedy sám sebe povzbudit myšlenkami na všechny ty ústrky, bolest a ponižování, které jsem v životě zakusil. Před očima vidím zkrvavenou mrtvolu otce Timothyho, nejlaskavějšího člověka, kterého jsem kdy poznal, i bezvládné tělo Šankara, jehož dobrotě se nikdo nevyrovnal. Vybavuju si všechny ty kupčíky s lidským utrpením, které jsem potkal. Hlavou mi víří vzpomínky na Svapnudéví, pana Šántaráma a Mamana. Pokouším se soustředit pocity, které to ve mně vyvolává, do zlomečku vteřiny potřebného k tomu, abych vypálil. Jenomže ať se snažím jak chci, nejde to. Člověku, co tu přede mnou stojí, vinu za všechno, co mě kdy potkalo, přičíst nedokážu. Pořád v sobě nějak nemůžu najít dost zloby, kterou bych si mohl jeho smrt odůvodnit.

Poznávám, že nejsem schopen jen tak chladnokrevně zabít dokonce ani takovou odpornou štěnici, jako je Prém Kumár.

A tak hlaveň zase svěsím.

Tohle všechno netrvá ani půl minuty. Kumár má celou tu dobu křečovitě zavřené oči, ale když zjistí, že se nic neděje, jedno otevře. Pot z něj jen lije. S prázdným výrazem na mě pohlédne a zaznamená, že tam s revolverem v ruce jen nerozhodně stojím.

Pak otevře i druhé oko. „Jsem vám moc vděčný, že jste mě ušetřil, Thomasi,“ zašeptá a viditelně si oddechne. „Za to, že jste se slitoval, vám prozradím odpověď na poslední otázku. Už jste stejně regulérně vyhrál. Ta otázka o otci Mumtáz Mahal byla opravdu poslední a vy jste ji zodpověděl správně. Takže vám řeknu, jak zní odpověď na tu novou.“

„A jak můžu vědět, že ji zase nezměníte?“

„Máte přece zbraň. Ale ubezpečuju vás, že ji nebudete muset použít, protože já se opravdu postarám, abyste vyhrál. Jen si pomyslete, dostanete celou miliardu! A v hotovosti!“

Vyhlídka na takové jmění mi začíná připadat lákavá. Uvědomuju si, co všechno bych s ním dokázal. Mohl bych koupit Nitě svobodu, mohl bych splnit Salímovi sen a umožnit mu stát se filmovou hvězdou, mohl bych ulehčit život tisícům sirotků a dětí z ulice s podobným osudem, jaký potkal mě. Mohl bych si koupit nádherné červené ferari. A tak se rozhodnu. V duchu řeknu „ne“ vraždě a „ano“ miliardě.

„Jakže zní ta odpověď?“ zeptám se.

„Hned to bude,“ zamumlá Kumár, ale pak sklopí hlavu a odmlčí se.

„Co je?“

„Právě jsem si uvědomil, že když vám ji řeknu, poruším podmínky své pracovní smlouvy a pravidla soutěže. Takže hrozí nebezpečí, že by vás mohli diskvalifikovat a cenu vám upřít.“ Pomalu zavrtí hlavou. „Ne, já vám ji neprozradím.“

Nechápavě na něj zírám.

Kumárovi bleskne ve tváři náznak úsměvu. „Rovnou vám ji říct nemůžu, ale v té pracovní smlouvě nestojí nic, co by mi bránilo ji naznačit. Takže mě pozorně poslouchejte. Hned po skončení pořadu půjdu na nádraží a odjedu z města. Mám pozvání od čtyř starých přátel. Vy umíte anglicky, takže vám jistě nebude vadit, když zůstaneme u anglické transkripce. Jeden je z Alláhabádu, jeden z Baródy, jeden z Cochinu a čtvrtý z Dillí. Můžu samozřejmě jet jenom za jedním, takže si musím vybrat. Rozhodl jsem se pro Alláhabád, protože tam v Sangamu, kde se slévají toky Gangy, Dža-múny a Sarasvastí, ze sebe můžu smýt všechny své hříchy. Jistě chápete, že?“

„Chápu.“

Vyjdeme z toalet a vrátíme se do studia ke svým křeslům. Prém Kumár na mě vrhne nejistý pohled a mě napadne, jestli opravdu dodrží slovo. Když si sedám, obecenstvo tleská. V kapse kalhot mě tlačí revolver, a tak si na ni položím ruku.

Na panelu se rozsvítí nápis TICHO.

Prém Kumár se ke mně otočí. „Před přestávkou jsem panu Rámovi Muhammadu Thomasovi položil otázku číslo dvanáct za jednu miliardu rupií. Teď ji pro pořádek ještě jednou zopakuji. Beethovenova klavírní sonáta číslo dvacet devět, opus sto šest, zvaná též Pro kladívkový klavír, je ve které tónině? Za a) B dur, za b) g moll, za c) Es dur nebo za d) c moll? Jste připraven odpovědět?

„Nejsem.“

„Ne?“

„Chci říct, že odpověď neznám.“

Kamera mi najede na obličej a z hlediště je slyšet, jak lidi překvapeně vzdychají.

„Jak jsem už říkal, pane Thomasi, ocitl jste se na historické křižovatce. Jedna cesta vede k nepředstavitelnému bohatství, zbylé zpátky na začátek do bodu nula. I když budete jenom tak nazdařbůh hádat, stejně si odpověď dobře rozmyslete. Hodně na ní záleží. Můžete získat, ale také ztratit všechno. Stojíte před nejdůležitějším rozhodnutím svého života.“

„Rád bych využil nápovědu.“

„To samozřejmě můžete, protože vám pořád ještě zbývá možnost padesát na padesát, která vymaže dvě nesprávné odpovědi a ponechá jednu správnou a jednu špatnou. Tím získáte padesátiprocentní šanci, že se trefíte.“

Ze čtyř možností na monitoru dvě písmena zhasnou a zůstane na něm jen a, c.

„Takže tady to máme,“ prohlásí Prém Kumár. „Správná odpověď je buď a, nebo c. Když vám to vyjde, stanete se prvním člověkem v dějinách, který vyhraje miliardu rupií. Pokud neuspějete, budete první, kdo za necelou minutu ztratí sto milionů. Kterou odpověď si vyberete?“

Vytáhnu jednorupku pro štěstí. „Když mi padne klas, bude to a, když lev, bude to c, ano?“

Obecenstvo nad mou opovážlivou bezstarostností hlasitě žasne. Prému Kumárovi zasvitne v očích jiskřička a přikývne.

A já hodím.

Všechny oči sledují, jak mince stoupá do výšky. Celé mi to připadá jako ve zpomaleném filmu. V dějinách je to jediná mince v hodnotě jedné rupie, která má cenu jedné miliardy. Pak dopadne na stolek, chviličku rotuje na hraně a potom se položí. Prém Kumár se natáhne, aby viděl, co padlo. „Klas!“ oznámí slavnostně.

„V tom případě moje odpověď zní a.“

„Jste si naprosto jistý, pane Thomasi? Pořád ještě můžete zvolit c.“

„Je rozhodnuto. Ponechal jsem to náhodě a padlo mi a.“

„Takže jste si absolutně, stoprocentně jistý?“

„Ano, absolutně a stoprocentně.“

Bubny spustí obvyklý virbl a na monitoru naposledy zabliká správná odpověď.

„A je to skutečně a! Absolutně správná, stoprocentní odpověď! Pan Ráma Muhammad Thomas se právě stal výhercem největšího jackpotu všech dob. Je to jedna miliarda rupií! Ano, celá jedna miliarda rupií a pan Thomas ji také vzápětí obdrží. Dámy a pánové, odměňte výherce nejvyšší částky v dějinách mohutným potleskem!“

Od stropu se začnou snášet konfety a pódium zaplaví červená, zelená, modrá a žlutá světla reflektorů. Všichni vyskočí a skoro celé dvě minuty tleskají, pískají a křičí. Prém Kumár se uklání jako iluzionista po obzvlášť obtížném čísle. Nakonec na mě pohlédne a úlisně na mě mrkne. Neoplatím mu to.

Pak najednou přijde k pódiu producent, odvede si ho stranou a oba se začnou vzrušeně dohadovat.

Houstone, podle mého tu máme problém.

Smita se podívá na hodinky a vstane. „Páni! To ale byla show! Úžasný příběh! To byla noc! Už je mi jasné, jak jste tu miliardu vyhrál. Ale jak jste si na závěr hodil mincí, to bylo jen takové divadýlko, že? Přece jste už věděl, že správná odpověď bude a.“

„To ano. Je jenom na vás, abyste rozhodla, jestli mi ta nejvyšší výhra patří, nebo ne. Já vám nic nezamlčel. Naopak, prozradil jsem vám o sobě úplně všechno, nemám před vámi žádné tajemství.“

„Myslím, že bych se měla zachovat stejně. Určitě pořád nechápete, kde jsem se zničehonic na té policejní stanici vzala a kdo vlastně jsem.“

„To máte sice pravdu, ale já si řekl, že je to zázrak a do těch se nemá vrtat.“

„Jsem totiž Gudíja. Ano, ta dívka z čólu, které jsi tehdy hrozně pomohl. Nemusíš si vyčítat, že jsi mého otce srazil ze schodů. Jenom si zlomil nohu a kupodivu mu to prospělo. Šel totiž do sebe a začal se chovat normálně. Od té doby mi už nikdy neublížil. A za to vděčím tobě. Léta jsem se tě snažila vypátrat, ale jako by se po tobě slehla zem. Až včera jsem se o tobě dočetla v novinách. Psalo se tam, že policie zatkla jakéhosi Rámu Muhammada Thomase. Bylo mi jasné, že člověk toho jména může být jenom jeden, a tak jsem se okamžitě rozjela na stanici. Ber to jenom jako drobný závdavek na splátku za všechno, co ti dlužím.“

Zmocní se mě obrovské dojetí a do očí mi vhrknou slzy. Popadnu ji za teplou ruku, pak rozpřáhnu náruč a obejmu ji. „Jsem strašně rád, žes mě našla, protože teď mám nejen advokátku, ale i kamarádku a sestru.“

„Všechny tvoje problémy jsou odted i moje starost,“ řekne Smita s pohledem jiskřícím odhodláním. „Budu se za tebe prát stejně, jako ses ty bral za mě.“

EPILOG

Od nejdelší noci mého života uplynulo půl roku. Smita splnila slovo a skutečně za mě bojovala jako lvice. Nejdřív policii dokázala, že k mému stíhání neexistuje právní důvod, potom zjistila, že policie o žádném zabitém vlakovém lupiči neví, a nic tedy nevyšetřuje. Ten člověk zůstal i po smrti bezejmenný.

Pak si Smita podala společnost, která televizní soutěž pořádala a která mě obvinila z podvodného jednání. Za pomoci toho záznamu na DVD dokázala, že jsem soutěž vyhrál naprosto regulérně, takže firma po čtyřech měsících nejrůznějších vytáček musela nakonec přiznat, že nemá proč mi výhru upírat.

Celou miliardu jsem samozřejmě nedostal, protože něco spolkl stát ve formě takzvané „daně z nabytých výher“. Pořadatelská firma se pod tíhou svých závazků položila, takže jsem se stal prvním a zároveň posledním výhercem největší sumy v dějinách soutěže.

Před dvěma měsíci umřel Prém Kumár. V zavřené garáži si sedl do auta a nechal běžet motor, takže policie došla k názoru, že to byla sebevražda. V tisku se ale objevily náznaky, že možná neumřel vlastní rukou, a já osobně si myslím, že se mu pomstili lidé, kteří tu soutěž financovali.

Že sny ovlivňují jenom myšlení člověka, kterému se zdají, ale peníze ovlivňují myšlení ostatních, vím už dávno, jenomže až po výplatě výhry jsem pochopil, že dokážou ovlivnit i policii. Minulý měsíc jsem se za asistence početného policejního doprovodu rozjel do mumbajské čtvri Górégáon, kde jsme navštívili velkou zchátralou budovu na pozemku s malinkou zahrádkou a dvěma palmami. Policie zatkla pět lidí, kteří tam drželi pětatřicet mrzáčků. Ti jsou teď v péči jedné známé mezinárodní organizace, která se věnuje pomoci potřebným dětem.

Minulý měsíc jsem se také setkal s Ládžvantí. Podařilo se mi zařídit, aby ji z vězení propustili, a od té doby žije u mě v Mumbaji. Vlastně abych byl přesný, před týdnem se vrátila z Dillí, kde byla na svatbě své sestry Lakšmí, která se provdala za jednoho vysoce postaveného úředníka státní správy. Jeho rodina žádné věno nevyžadovala, ale Ládžvantí sestře stejně věnovala Toyotu Corolla, televizor Sony s obrazovkou o úhlopříčce 81 centimetrů, dvacet obleků od Raymonda a kilo zlatých šperků.

Salím dostal hlavní roli v komedii, kterou režíruje Čimpu Dbáván. Hraje sedmnáctiletého chlapce, jenž přichází studovat na vysokou školu. Jelikož natáčení ve filmovém studiu Mahbúb je už v plném proudu, má plné ruce práce. Říkal mi, že film financuje nějaký Muhammad Bhat. Nemá tušení, že jsem to já.

Shledal jsem se taky se svou životní láskou, ze které se stala moje zákonitá manželka, Níta Muhammad Thomasová.

Kráčíme se Smitou po mumbajské Marině Drive. Od mořského břehu, kde se o skaliska lámou veliké vlny, sem příjemný větřík zanáší oblaka jemné vodní tříště. V uctivé vzdálenosti za námi jede krokem mercedes s livrejovaným šoférem za volantem a nálepkou na zadním nárazníku, která hlásá MŮJ DRUHÝ VŮZ JE FERRARI.

„Už delší dobu se tě chci na něco zeptat,“ povídám Smitě.

„Tak ven s tím.“

„Když jsi mě ten večer dostala z policejní stanice, proč jsi mi rovnou neřekla, kdo jsi?“

„Protože jsem se chtěla dobrat pravdy, a tak jsem potřebovala slyšet, jak všechno vidíš ty. Když jsi mi pak vylíčil můj vlastní příběh, bylo mi jasné, že mluvíš pravdu, celou pravdu a nic než pravdu. Proto jsem ti taky řekla, že kvůli mně na žádné písmo svaté přísahat nemusíš. Byla jsem tvůj svědek stejně, jako tys byl můj.“

Kývnu.

„A můžu se teď na něco zeptat zase já?“

„No jistě.“

„Než ses dal tehdy u mě v bytě do vyprávění, hodil sis mincí. Proč?“

„Nevěděl jsem, jestli ti můžu věřit, a tak jsem to nechal na té rupii. Říkal jsem si, že když padne klas, všechno ti povím. A když lev, tak půjdu. Jak se ukázalo, vyšel mi klas.“

„Takže kdyby to byl lev, nic bys mi neřekl?“

„To by se stát nemohlo.“

„Jsi opravdu tolik přesvědčený, že budeš mít vždycky štěstí?“

„Kdo tu mluví o štěstí? Vždyť se podívej.“ Sáhnu do kapsy saka a podám jí svou jednorupku.

Pohlédne na ni, pak ji otočí a nakonec ji převrátí zase zpátky. A potom ještě jednou. „Ale vždyť má jenom jednu stranu… Na obou je klas!“

„Přesně tak. Je to moje mince pro štěstí, ale se štěstím nemá vůbec nic společného.“

Vezmu si od ní rupku zpátky a vyhodím ji vysoko do vzduchu. Stoupá výš a výš, pak se zaleskne proti modrozelenému nebi, rychle spadne do oceánu a zmizí v jeho nezměrných hlubinách.

„Můžeš mi vysvětlit, proč zahazuješ minci, která ti přináší štěstí?“

„Protože ji nepotřebuju. Štěstí je něco, co musí přijít zevnitř.“

PODĚKOVÁNÍ

Tato kniha by nikdy nevznikla, kdybych neměl podporu Petera Buckmana, což je můj přítel, rádce a agent, a to v tomto pořadí. Můj dík patří rovněž Rosemarii a Jessice Buckmanovým, které vynaložily veliké úsilí, aby se tento literární debut dostal do mnoha zemí.

Rád bych také vyjádřil vděčnost nakladatelství Transworld Publishers, které můj román přijalo s nadšením a poskytlo mi nejlepšího redaktora, jakého si autor může přát. Říkám to proto, že spolupráce s Jane Lawsonovou, jejíž dlouhé mezinárodní telefonní rozhovory textu výrazně prospěly, byla velmi příjemná.

Zavázán jsem také brigádnímu generálovi S. C. Šarmovi za neocenitelnou pomoc s kapitolou „Vojákův příběh“. Moje díky za další formy pomoci patří rovněž Navdípovi Surímu, Humphreyovi Hawksleyovi. Patricku Frenchovi, Tédžíndaru Šarmovi, Maureen Travisové, britským veřejným knihovnám a vyhledavači Google.

Především však tato kniha za svou existenci vděčí mé ženě Aparně a synům Áditdžovi a Varunovi, protože mi poskytli prostor, abych svou myšlenku mohl uskutečnit, a sílu, abych celý projekt dovedl až do konce.

Vikas Swarup

MILIONÁŘ Z CHATRČE

Z anglického originálu Q and A

(Doubleday, a division of Transworld Publishers, Londýn 2005)

přeložil Šimon Pellar

Obálku s použitím filmového plakátu

zhotovila Jana Šťastná

Redigovala Naďa Špetláková

Odpovědná redaktorka Iveta Poláčková

Technický redaktor Jiří Staněk

Vydala Euromedia Group, k, s. – Ikar v Praze v roce 2009

jako svou 4 723. publikaci

Počet stran 304

Vydání druhé

Sazbu zhotovily Spojené Grafické Továrny, Dobříš

Vytiskly Tlačiarne BB, spol, s r, o., Banská Bystrica

Naše knihy distribuuje knižní velkoobchod

Euromedia Group, k, s. – knižní distribuce,

Nádražní 32, 150 00 Praha 5

Zelená linka: 800 103 203

Tel.: 296 536 111

Fax: 296 536 246

distribuce.sd@euromedia.cz

Knihy lze zakoupit v internetovém knihkupectví

www.knizniweb.cz

VIKAS SWARUP je indický diplomat, který postupně sloužil v Turecku, Spojených státech amerických, Etiopii a Velké Británii. V současnosti působí na ministerstvu zahraničiv Nai Dillí. Román Milionář z chatrče (Euromedia Group ho roku 2006 vydala pod názvem Kdo chce být miliardářem) je jeho prvotina, která se okamžitě po vydání stala bestsellerem a byla přeložena do více než třiceti jazyků. Na jejím základě vznikl scénář, kterého se ujal režisér Danny Boyle a v roce 2008 podle něj natočil film. Filmový Milionář z chatrče zaznamenal veliký úspěch. Získal čtyři Zlaté glóby a deset nominací na Osrcara. Do českých kin přichází počátkem roku 2009.