Johan Theorin

MLHY ÖLANDU

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

© Johan Theorin, 2007

First published by Wahlström & Widstrand, Stockholm, Sweden

Published in the Czech language by arrangement with Bonnier Group Agency, Stockholm, Sweden

© Obálka Martina Černá, 2011

© Mapa Martina Mikulová, 2011

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2011

ISBN 978-80-243-4951-0

Gerlofssonově rodině z Ölandu

ÖLAND, ZÁŘÍ 1972

Zídka byla postavená z velkých oblých kamenů, porostlých bílošedým lišejníkem, a byla stejně vysoká jako chlapec. Viděl přes ni, jen když se v sandálcích postavil na špičky. Na druhé straně byla tma a mlha. Chlapec měl pocit, že by klidně mohl stát na samotném konci světa, ale věděl, že je to právě naopak – na druhé straně zdi svět začínal. Velký, širý svět, svět za zdí zahrady jeho prarodičů. Celé léto ho lákala představa, že ten svět prozkoumá.

Už dvakrát se pokusil zídku přelézt. Pokaždé se mu však ruce na hrbolatých kamenech sesmekly, takže se poroučel nazad k zemi, do vlhké trávy.

Chlapec se však nevzdal a napotřetí se mu to konečně podařilo.

Zhluboka se nadechl a vytáhl se nahoru, pevně se držel studených kamenů a podařilo se mu vyšvihnout se na zídku.

Bylo to pro něj velké vítězství – bylo mu skoro šest let a poprvé v životě lezl přes zeď. Chvíli zůstal sedět nahoře jako král na trůnu.

Svět na druhé straně zdi byl obrovský, neměl žádné hranice. Ale také byl šedý a rozmazaný. Přes mlhu, která toho odpoledne připlula nad ostrov, chlapec neviděl skoro nic z toho, co leželo za zahradou, ale dole pod zdí bylo vidět žlutohnědou trávu malého palouku. V dálce se rýsovaly obrysy nízkých, větrem ošlehaných jalovcových keřů a mechem porostlých kamenů trčících ze země. Země tu byla stejně rovná jako v zahradě za jeho zády, ale všechno vypadalo tak nějak divočeji, zvláštně a lákavě.

Chlapec položil pravou nohu na velký kámen, napůl vyčnívající ze země, a slezl na louku na druhé straně zdi. Vůbec poprvé v životě se ocitl úplně sám mimo zahradu a nikdo nevěděl, kde je. Jeho matka dnes někam odjela – pryč z ostrova. Jeho dědeček před chvílí odešel k moři, a když si chlapec obul sandálky a vykradl se z domu, jeho babička spala jako špalek.

Může si dělat, co chce. Je na dobrodružné výpravě.

Pustil se kamenné zídky a vykročil divokou trávou. Byla řídká a on se jí mohl bez problému brodit. Ušel ještě pár kroků a svět před ním se začal pomalu vyjasňovat. Uviděl, že se za trávou rýsují jalovcové keře, a vydal se směrem k nim.

Země byla měkká a tlumila veškeré zvuky, jeho kroky byly jen tichým šelestem v trávě. Dokonce i když zkusil skákat s nohama u sebe nebo hlasitě zadupat, bylo slyšet jen tiché žuchnutí, a když se jeho nohy odlepily od země, tráva se narovnala a veškeré stopy po jeho krocích rychle zmizely.

Ušel takhle několik metrů. Hop, žuch. Hop, žuch.

Když se dostal přes palouk až k vysokým jalovcovým keřům, přestal skákat s nohama u sebe. Vydechl, nasál studený vzduch a rozhlédl se kolem sebe.

Zatímco skákal přes trávu, se mlha, která se vznášela před ním, kradmo proplížila za jeho záda, takže ho teď obklopovala ze všech stran. Kamenná zídka na druhé straně palouku skoro nebyla vidět a tmavě hnědá chata zmizela úplně.

Chlapec chvíli zvažoval, že se otočí, vrátí se přes palouk zpátky a znovu zeď přeleze. Neměl sice hodinky a přesný čas pro něj nic neznamenal, ale nebe nad jeho hlavou teď bylo tmavě šedé a výrazně se ochladilo. Věděl, že se den chýlí ke konci a brzy přijde noc.

Rozhodl se, že půjde ještě kousek dál po měkké zemi. Konec-konců přece ví, kde je – chata, kde spí jeho babička, je kousek za ním, i když už ji nevidí. Pokračoval směrem k matné hradbě mlhy, která sice byla vidět, ale nedalo se jí dotknout, a která se pokaždé jako kouzlem posunula o malý kousek dál, jako by s ním laškovala.

Chlapec se zastavil a zadržel dech.

Všude kolem bylo ticho a nic se nehýbalo, ale najednou měl pocit, že není sám.

Zaslechl v mlze jakýsi šramot, nebo se mu to jen zdálo?

Otočil se. Teď už neviděl ani zídku, ani palouk, viděl za sebou jen trávu a jalovcové keře. Keře byly všude kolem něj, stály bez hnutí a on věděl, že nejsou živé – tedy aspoň ne živé jako on –, ale přesto nemohl přestat myslet na to, jak jsou obrovské. Obestupovaly ho jako mlčenlivé černé postavy. Měl pocit, že se sunou pořád blíž a blíž k němu, když se nedívá.

Znovu se otočil a uviděl další jalovcové keře. Jalovcové keře a mlhu.

Už nevěděl, kterým směrem je chata, ale strach a osamělost ho nutily jít pořád dál. Sevřel dlaně v pěst a vyběhl po trávě, chtěl najít kamennou zídku a zahradu za ní, ale všude kolem sebe viděl jen trávu a keře. A nakonec už neviděl skoro vůbec nic, protože svět se rozpustil v jeho slzách.

Chlapec se zastavil, zhluboka se nadechl a slzy přestaly téct. V mlze viděl další jalovcové keře, ale jeden z nich měl dva tlusté kmeny – chlapec si najednou uvědomil, že se ten keř hýbe.

Byl to člověk.

Jakýsi muž.

Vyšel z šedé mlhy a zastavil se jen pár krůčků od něj. Byl vysoký a měl široká ramena. Na sobě měl tmavé oblečení a už si chlapce všiml. Stál tam v trávě, na nohou měl těžké boty a díval se na něj dolů. Černou čapku měl posunutou do čela a vypadal staře, ale ne tak staře jako chlapcův dědeček.

Chlapec stál bez hnutí. Toho muže neznal a maminka mu říkala, že na cizí lidi si člověk musí dávat pozor. Ale aspoň už není v mlze s jalovcovými keři sám. A pokud ten pán bude zlý, vždycky se může otočit a vzít nohy na ramena.

„Ahoj,“ řekl muž hlubokým hlasem. Hlasitě oddechoval, jako by v mlze ušel už pořádný kus cesty anebo jako kdyby rychle utíkal.

Chlapec neodpověděl.

Muž rychle otočil hlavu a rozhlédl se kolem sebe. Pak se znovu zadíval na chlapce, aniž by se usmál, a tiše se zeptal:

„Ty seš tady sám?“

Chlapec mlčky přikývl.

„Snad ses neztratil?“

„Asi jo,“ přiznal chlapec.

„Nic si z toho nedělej… Já se tady na alvaru vyznám.“ Muž přistoupil o krok blíž. „Jak se jmenuješ?“

„Jens,“ pípl chlapec.

„A jak dál?“

„Jens Davidsson.“

„Výborně,“ opáčil muž. „Já jsem…,“ zaváhal, ale pak řekl: „Jmenuju se Nils.“

„A jak dál?“ zeptal se Jens.

Bylo to, jako by hráli nějakou hru. Muž se zasmál.

„Jmenuju se Nils Kant,“ řekl a udělal další krok.

Jens zůstal stát na místě, ale přestal se rozhlížet kolem. V mlze byla jen tráva, kamení a keře. A také tenhle cizí člověk, Nils Kant, který se na něj začal usmívat, jako by byli staří přátelé.

Obklíčila je mlha a kolem bylo hrobové ticho. Utichl dokonce i zpěv ptáků.

„Neboj se,“ řekl Nils Kant a natáhl k chlapci ruku.

Teď už stáli docela blízko u sebe.

Jens měl dojem, že Nils Kant má ty největší ruce, jaké kdy viděl, a najednou si uvědomil, že už je příliš pozdě na to, aby se pokoušel utéct.

1

Když jí Gerlof, její otec, jednoho říjnového pondělního večera skoro po roce zatelefonoval, Julii to připomnělo kosti – kosti vyplavené na kamenité pobřeží.

Kosti, bílé jako perleť, obroušené vlnami a skoro zářící mezi šedými oblázky na břehu moře.

Úlomky kostí.

Julia netušila, jestli na pobřeží skutečně jsou, ale na to, že je uvidí, čekala přes dvacet let.

O něco dříve toho dne absolvovala Julia dlouhý telefonát se správou sociálního zabezpečení, jehož průběh byl stejně příšerný jako všechno ostatní toho podzimu a vlastně i celý rok.

Jako obvykle tenhle telefonát odkládala tak dlouho, jak jen to šlo, aby nemusela poslouchat jejich povzdechy. Když jim konečně zavolala, odpověděl jí automat, který po ní chtěl její osobní identifikační číslo. Jakmile ho vyťukala, přepojili ji na další úroveň v labyrintu telefonní sítě, což bylo totéž jako být přepojena do naprosté prázdnoty. Musela stát v kuchyni, hledět z okna a poslouchat tiché hučení na druhém konci drátu, skoro neslyšné šumění, které jí připomínalo zvuk vody tekoucí kdesi v dálce.

Když Julia zadržela dech a přitiskla si sluchátko k uchu, zaslechla někdy přízračné hlasy, ozývající se odkudsi z dálky. Občas zněly tlumeně a jen šeptaly, ale jindy byly pronikavé a zoufalé. Byla lapená v přízračném světě telefonní sítě, uvězněná mezi prosebnými hlasy, které občas slýchala z větráku v kuchyni, když kouřila. Ty mumlavé hlasy se rozléhaly ve větracích šachtách budovy – většinou jim nerozuměla ani slovo, ale přesto vždycky soustředěně napínala uši. Jen jednou se jí podařilo zaslechnout ženský hlas, jak naprosto zřetelně říká: „Vážně už je nejvyšší čas.“

Stála u kuchyňského okna, poslouchala hučení v telefonu a dívala se ven na ulici. Byla zima a foukal vítr. Z promáčeného povrchu silnice se odlupovaly březové listy zežloutlé podzimem a snažily se uniknout větru. Obrubník lemovala tmavě šedá břečka z listí rozježděného koly aut, které se ze země už nikdy nezvedne.

Říkala si, jestli třeba kolem neprojde někdo, koho zná. Zpoza rohu na konci ulice by se klidně mohl vynořit Jens v obleku a kravatě jako opravdický právník, v ruce by měl kufřík a byl by čerstvě ostříhaný. Vykračoval by si se sebevědomým výrazem. Zahlédl by ji v okně, překvapeně by se zarazil a pak by zvedl ruku, zamával jí a přitom by se usmíval…

Hučení ve sluchátku najednou utichlo a do ucha se jí ozval unavený hlas: „Odbor sociálního zabezpečení, u telefonu Inga.“

Takže to nebyla ta nová paní, která se měla zabývat Juliiným případem, ta se jmenovala Magdalena. Nebo že by to byla Madeleine? Ještě nikdy se s ní nesetkala.

Zhluboka se nadechla.

„Tady Julia Davidssonová, chtěla jsem se zeptat, jestli byste mohla…“

„Vaše identifikační číslo, prosím…“

„Já… už jsem ho zadávala do telefonu.“

„Bohužel se mi tu neukázalo. Mohla byste mi ho říct ještě jednou?“

Julia číslo zopakovala a na druhém konci drátu se rozhostilo ticho. Ani to hučení už skoro neslyšela. Že by ji schválně odpojili?

„Julia Davidssonová?“ ozval se hlas, jako by žena neslyšela, že se jí Julia už představila. „Co pro vás můžu udělat?“

„Potřebovala bych to prodloužit.“

„Co byste potřebovala prodloužit?“

„Svoji neschopenku.“

„A kde pracujete?“

„V nemocnici Östersjukhuset, na ortopedickém oddělení,“ řekla Julia. „Jsem zdravotní sestra.“

Vážně je ještě pořád zdravotní sestra? Za poslední roky strávila v práci tak málo času, že už jim na ortopedii nejspíš ani nechybí. A jí zase vůbec nechyběli pacienti, kteří neustále naříkají na své směšné problémy, a přitom nemají ani ponětí o tom, co je to skutečný zármutek.

„Máte potvrzení od svého lékaře?“ otázal se hlas.

„Ano.“

„Byla jste u doktora dnes?“

„Ne, minulou středu. Je to psychiatr.“

„A proč jste nezavolala dřív?“

„No, víte, už od středy mi nějak není dobře…,“ řekla Julia a pomyslela si: A ani předtím mi nebylo zrovna nejlíp. Srdce jí svíral nepolevující zármutek.

„Správně jste nám měla zavolat ještě ten den…“

Julia zřetelně slyšela, jak žena vydechla, možná si snad dokonce povzdechla.

„Víte co, řeknu vám, jak to uděláme,“ řekl hlas. „Já se teď podívám do počítače a udělám vám výjimku. Pro tentokrát.“

„To budete moc laskavá,“ řekla Julia.

„Chvilku vydržte…“

Julia zůstala stát u okna a dál se dívala na ulici. Nikde se nic nehýbalo.

Ale pak na chodník z rušnější ulice, na kterou se její ulice napojovala, někdo zabočil, nějaký muž. Julia cítila, jak jí žaludek sevřely ledové prsty, ale pak si uvědomila, že tenhle muž je moc starý, muselo mu být přes padesát, byl plešatý a na sobě měl montérky postříkané od barvy.

„Haló?“

Sledovala, jak se muž zastavil u budovy na protější straně ulice, vyťukal bezpečnostní kód a otevřel dveře. Pak vešel dovnitř.

Nebyl to Jens. Jen obyčejný chlap ve středních letech.

„Haló? Julie?“ ozval se znovu hlas ze sluchátka.

„Ano? Jsem tady.“

„Výborně. Zapsala jsem do počítače, že potvrzení od vašeho doktora je na cestě k nám.“

„Dobře. Já…“ Julia se odmlčela.

Znovu vykoukla ven na ulici.

„Potřebovala jste ještě něco?“

„Myslím…“ Julia pevně sevřela sluchátko. „Myslím, že zítra bude chladno.“

„Jistě,“ odpověděl hlas, jako by taková odpověď byla samozřejmá. „Vaše osobní údaje jsou pořád stejné, nebo se něco změnilo?“

Julia neopověděla. Snažila se přijít na něco normálního a obyčejného, co by mohla říct.

„Občas si povídám se svým synem,“ řekla nakonec.

Následovalo krátké ticho a pak se hlas ozval znovu: „Jak už jsem říkala, zapsala jsem do počítače…“

Julia rychle zavěsila.

Zůstala stát v kuchyni, zírala z okna a napadlo ji, že listí na ulici tvoří jakýsi vzor, tajné poselství, které nebude schopná rozluštit, ani když na ně bude zírat bůhvíjak dlouho, a zoufale toužila po tom, aby Jens přišel domů ze školy.

Vlastně ne, muselo by to být z práce. Jens by dokončil školu už dávno. Čím ses nakonec stal, Jensi? Hasičem? Právníkem? Nebo učitelem?

Později toho dne seděla na posteli před televizí v úzkém obýváku svého jednopokojového bytu a sledovala vzdělávací pořad o zmijích. Přepnula na jiný kanál a dívala se na show o vaření, kde jakýsi muž se ženou smažili maso. Když pořad skončil, šla zpátky do kuchyně, aby se podívala, jestli sklenky na víno, uložené v kredenci nepotřebují přeleštit. A skutečně – když je podržela proti světlu, viděla na skle malé bílé částečky prachu, a tak sklenky jednu po druhé vyndala z kredence a vyleštila je. Julia měla dvacet čtyři skleniček na víno a vždycky je všechny prostřídala. Každý večer vypila dvě sklenky červeného, někdy i tři.

Když toho večera ležela na posteli u televize a na sobě měla jedinou čistou halenku, kterou ve skříni našla, rozezvonil se v kuchyni telefon.

Když začal zvonit, Julia zamrkala, ale nezvedla se. Kdepak, nenechá se zviklat. Nemusí ho přece zvedat.

Telefon zazvonil znovu. Rozhodla se dělat, že není doma, že je pryč a že má na práci něco důležitého.

Viděla z okna, aniž by musela zvedat hlavu, ačkoliv jediné, co bylo vidět, byly střechy protějších domů, zhasnuté pouliční lampy a vršky stromů tyčících se nad nimi. Slunce zapadlo za město a obloha pomalu tmavla.

Telefon zazvonil potřetí.

Stmívalo se. Nastala hodina soumraku.

Telefon zazvonil počtvrté.

Julia se však nezvedla.

Pak zazvonil naposledy a rozhostilo se ticho. Venku na ulici se začalo mihotat světlo lamp a jeho záře se pomalu rozlévala po asfaltu.

Byl to docela dobrý den.

Vlastně ne. Žádné dobré dny neměla. Ale některé dny utíkaly rychleji než ostatní.

Julia byla vždycky sama.

Možná by tehdy pomohlo, kdyby si pořídili další dítě. Michael chtěl, aby se pokusili o Jensova bratříčka nebo sestřičku, ale Julia byla proti. Nikdy si tím nebyla dostatečně jistá. A Michael to nakonec samozřejmě vzdal.

Často se stávalo, že když Julia nezvedla telefon, byla potrestána tím, že jí volající nahrál vzkaz, a tak když telefon toho večera přestal zvonit, vyhrabala se z postele a zvedla sluchátko, ale bylo slyšet jen staré známé hučení.

Znovu telefon položila a otevřela skříňku nad ledničkou. Stála tam její dnešní láhev a jako obvykle to byla láhev červeného vína.

Vlastně to toho dne byla už druhá láhev, protože při obědě dopila tu, kterou načala předchozího večera.

Otevřela víno a korková zátka povolila s tichým lupnutím. Julia si nalila skleničku a rychle ji do sebe kopla. Pak si nalila novou.

Teplo z vína se jí rozlilo po těle. Teď už se mohla otočit a podívat se z kuchyňského okna. Venku se setmělo a pouliční lampy osvětlovaly jen pár kulatých fleků asfaltu. Nikde ve světle lamp nebyl vidět žádný pohyb. Jenže co se skrývalo ve stínu? To už vidět nebylo.

Julia se otočila zpátky do místnosti a obrátila do sebe druhou sklenku. Už byla klidnější. Od toho rozhovoru s kanceláří sociálního zabezpečení byla celá napjatá, ale už se uklidnila. Zaslouží si i třetí sklenku vína, ale tu už může vypít pomaleji, u televize. Možná že si za chvilku pustí nějakou hudbu, třeba Erika Satieho, vezme si prášek a půjde spát ještě před půlnocí.

O něco později se znovu rozezvonil telefon.

Když zazvonil potřetí, posadila se v posteli se skloněnou hlavou. Když zazvonil popáté, zvedla se, a když se ozvalo sedmé zazvonění, konečně stála v kuchyni.

Než stihl zařinčet podeváté, zvedla sluchátko. „Julia Davidssonová,“ zašeptala.

V odpověď se neozvalo hučení, ale jasný, tichý hlas: „Julie?“

Julia věděla, komu ten hlas patří.

„Gerlofe?“ odpověděla tiše.

Už dávno mu neříkala „tati“.

„Ano… to jsem já.“

Znovu se rozhostilo ticho a Julia si musela přitisknout sluchátko k uchu, aby slyšela.

„Myslím, že… myslím, že vím něco víc o tom, jak se to stalo.“

„Cože?“ Julia hleděla do zdi. „Co tím myslíš?“

„No, jak se to všechno… myslím to s Jensem.“

Julia dál zírala do zdi.

„Je mrtvý?“

Bylo to jako přecházet sem a tam a v ruce držet lísteček s číslem. Jednoho dne to číslo vyvolají a člověk pak může vyjít do patra a zjistit, jaké informace pro něj mají. Julia myslela na bílé úlomky kostí vyplavené na pobřeží ve Stenviku, přestože se Jens vody bál.

„Julie, přece není možné, aby…“

„Ale našli ho?“ přerušila ho.

„To ne, ale…“

Julia zamrkala.

„Tak proč mi voláš?“

„Zatím ho nikdo nenašel. Ale mám…“

„V tom případě mi už nevolej!“ zaječela a praštila sluchátkem.

Zavřela oči a zůstala stát na místě, vedle telefonu.

Lístek s číslem, pořadí ve frontě. Ale tohle není ten správný den, Julia nechtěla, aby byl dnešek dnem, kdy Jense najdou.

Posadila se ke kuchyňskému stolu a otočila tvář k temnotě za oknem. V hlavě měla prázdno. Pak se znovu zadívala na telefon. Zvedla se ze židle, šla k němu a čekala, ale už nezazvonil.

Dělám to pro tebe, Jensi.

Zvedla sluchátko, podívala se na útržek papíru, který byl už několik let přilepený na bílé kachličce nad chlebníkem, a vyťukala číslo.

Její otec to zvedl hned po prvním zazvonění.

„Gerlof Davidsson.“

„To jsem já,“ řekla.

„Julia. Jistě.“

Následovalo ticho. Julia sebrala odvahu.

„Neměla jsem ti praštit s telefonem.“

„Ále, to…“

„Nebylo to ode mě hezké.“

„No, to ne,“ připustil její otec. „Ale to se stává.“

„Jaké tam na Ölandu máte počasí?“

„Je tu zima a zataženo,“ řekl Gerlof. „Dneska jsem ani nebyl venku.“

Znovu nastalo ticho a Julia se zhluboka nadechla.

„Kvůli čemu jsi volal?“ zeptala se. „Stalo se snad něco?“

Gerlof na chvíli zaváhal, než jí odpověděl.

„Ano… pár věcí se tu stalo,“ připustil a pak dodal: „Ale nic nového nevím. Jen to, co víme už dávno.“

Tak to jsme na tom stejně, pomyslela si Julia. Odpusť mi to, Jensi.

„Myslela jsem, že se objevilo něco nového.“

„Dost jsem o tom všem přemýšlel,“ pokračoval Gerlof, „a dospěl jsem k názoru, že pár věcí by se udělat dalo.“

„Udělat? Vážně? A k čemu to bude?“

„Mohlo by nám to pomoct konečně se s tím vyrovnat,“ řekl Gerlof a pak rychle dodal: „Myslíš, že bys mohla přijet?“

„Kdy?“

„Co nejdřív. Myslím, že by to bylo moudré.“

„Nemůžu se přece jen tak sebrat a odjet,“ namítla Julia. Ale ve skutečnosti to nebyl zas takový problém – z práce ji dlouhodobě uvolnili. „Nejdřív mi musíš říct… musíš mi říct, čeho se to týká,“ pokračovala. „To bys snad mohl, ne?“

Její otec mlčel.

„Pamatuješ si, co měl ten den na sobě?“ zeptal se konečně.

Ten den.

„Jistě.“ Toho rána Jensovi pomáhala s oblékáním a teprve později si uvědomila, že byl oblečený na léto, přestože byl podzim. „Měl na sobě žluté kraťasy a červené bavlněné triko,“ řekla. „Tričko s obrázkem fantoma. Zdědil je po bratránkovi, byl to takový ten obrázek, co si ho člověk může doma nažehlit, z takové tenké gumy…“

„Pamatuješ si, jaké měl boty?“ zeptal se Gerlof.

„Sandálky,“ řekla Julia. „Hnědé kožené sandálky s černými gumovými podrážkami. Na pravé botě se mu utrhl jeden z pásků, co držely na prstech, a na druhé botě jich několik viselo jen na vlásku… Stávalo se to vždycky na konci léta, ale já jsem mu je pokaždé přišila…“

„Bílou nití?“

„Ano,“ vyhrkla Julia. Pak se ale zamyslela. „Teda aspoň myslím, že byla bílá. Proč se ptáš?“

Na okamžik bylo ticho.

Pak se ozval Gerlofův hlas: „Jeden starý sandálek mi leží na stole. Někdo ho spravil pomocí bílé nitě. Zdá se, že by mohl patřit pětiletému dítěti… Zrovna se na něj dívám.“

Julia zavrávorala a musela se chytit kuchyňské linky.

Gerlof řekl ještě něco dalšího, ale Julia přerušila spojení a znovu zavládlo ticho.

Lístek s číslem – tohle je to číslo, které jí bylo přiřazeno, a už brzy vyvolají její jméno.

Už se uklidnila. Po deseti minutách zvedla ruku z vidlice telefonu a vyťukala Gerlofovo číslo. Zvedl to po prvním zazvonění, jako by na její telefonát čekal.

„Kde jsi ho našel?“ zeptala se ho. „Tak kde, Gerlofe?“

„To je dlouhá historie,“ odpověděl Gerlof. „Ty víš, že… víš, že už se nemůžu hýbat jako dřív, Julie. Je to pro mě čím dál těžší a těžší. A proto bych byl moc rád, kdybys přijela.“

„Já nevím…“ Julia zavřela oči a najednou slyšela jen hučení telefonu. „Nevím, jestli to půjde.“ Uviděla samu sebe na břehu moře, jak chodí po oblázcích, opatrně sbírá všechny drobné úlomky kostí, které kolem sebe vidí, a tiskne si je k hrudníku. „Uvidíme.“

„Co všechno si pamatuješ?“ zeptal se Gerlof.

„Jak to myslíš?“

„Myslím z toho, co se stalo toho dne. Napadá tě něco konkrétního?“ otázal se. „Chtěl bych, aby ses nad tím zamyslela.“

„Pamatuji si, že se Jens ztratil… Že…“

„Já teď nemyslím Jense,“ řekl Gerlof. „Myslím, jestli si pamatuješ ještě něco dalšího…“

„Nechápu, co máš na mysli…“

„Pamatuješ si na tu mlhu, která ten den visela nad Stenvikem?“

Julia mlčela.

„Máš pravdu,“ řekla konečně. „Ta mlha…“

„Zkus se nad tím zamyslet,“ vybídl ji Gerlof. „Zkus si vzpomenout na tu mlhu.“

Mlha… Mlha byla součástí každé vzpomínky na Öland.

Julia si tu mlhu pamatovala. Hustá mlha nebyla na severu ostrova Öland příliš obvyklá, ale na podzim tam občas doplula od průlivu. Byla studená a vlhká.

Ale co se toho dne v mlze stalo?

Co se tam jen stalo, Jensi?

ÖLAND, ČERVENEC 1936

Muž, který bude po Ölandu později v životě šířit jen smutek a strach, je v polovině třicátých let teprve desetiletým chlapcem. Patří mu kamenité pobřeží a obrovská plocha moře.

Ten chlapec se jmenuje Nils Kant. Je spálený od slunce, a protože je léto a horko, má na sobě jen trenýrky. Sedí na slunci, na velkém kulatém kameni u moře pod stenvickými domy a loděnicemi.

Tohle všecko patří mně, říká si v duchu.

A má pravdu, protože pobřeží patří Nilsově rodině. Na severu Ölandu vlastní rozsáhlé pozemky. Kantově rodině tahle půda patří už celá staletí a od chvíle, co před třemi lety zemřel jeho otec, má Nils pocit, že je jeho povinností se o ni starat. Nilsovi otec nechybí, pamatuje si ho jen jako vysokého, tichého a přísného muže, který občas býval násilnický, a je rád, že na něj v dřevěném domku kousek od pobřeží čeká jen jeho matka Vera.

Nikoho jiného nepotřebuje. Nepotřebuje žádné kamarády. Ví, že ve vesnicích lemujících pobřeží žijí děti různého stáří a že tam, kde bydlí on, žijí i starší chlapci, kteří už pracují v lomu, ale tahle část pobřeží patří jen a jen jemu. Mlynáři z mlýna tyčícího se nad mořem ani rybáři, kterým patří loděnice nahoře na stráni, pro něj nepředstavují žádnou hrozbu.

Nils se chystá seskočit z kamene. Ještě jednou si zaplave, ještě naposledy a pak půjde domů.

„Nilsi!“ ozve se vysoký, klukovský hlas.

Nils se za ním neotočí, ale slyší, jak se štěrk a oblázky na svahu nad mořem uvolňují a kutálejí se dolů, jak se k němu blíží rychlé kroky.

„Nilsi! Taky jsem od mámy dostal karamelky! Dala mi jich spoustu!“

Je to jeho bratr. Axel je o tři roky mladší než Nils a je jako z divokých vajec. Nese si kus šedé látky, která je svázaná do uzlu.

„Podívej!“

Axel přispěchá k němu, zastaví se u velkého kamene a dívá se nahoru na Nilse, celý nadšený. Pak rozváže uzel a rozprostře na látce jeho obsah.

Má v něm malý kapesní nožík a karamelky, tmavé a lesklé máslové karamelky.

Nils jich napočítá osm. On sám jich od matky dostal jen pět, než šel ven, ale už je všechny snědl. Srdce se mu divoce rozbuší v náhlém návalu vzteku.

Axel zvedne jednu z karamelek, podívá se na ni, strčí si ji do pusy a zadívá se na třpytivou vodní hladinu. Cucá pomalu a s velkým uspokojením, jako by mu nepatřily jen karamelky, ale i pobřeží a voda a nebe nad jejich hlavami.

Nils odvrátí pohled.

„Jdu si zaplavat,“ řekne a zadívá se směrem k vodě. Seskočí z kamene, stáhne si trenýrky a položí je na kámen.

Potom se otočí zády k Axelovi, zamíří směrem k vlnám a balancuje na lesklých kamenech, které jsou porostlé řasami. Malá chapadýlka hnědých chaluh se mu zachytávají mezi prsty.

Voda je ohřátá od slunce, a když se do ní Nils asi deset kroků od břehu vrhne, s pěněním se rozestoupí. Toho léta se naučil plavat pod vodou. Zhluboka se nadechne, ponoří se pod hladinu a vrtí sebou tak, aby doplaval až na kamenité dno, pak se otočí a znovu vystřelí směrem ke slunci.

Axel stojí na břehu.

Nils plave sem a tam, cáká kolem sebe, dělá kotrmelce a kolem hlavy mu šumí bublinky. Plave ještě kousek dál od břehu, tak daleko, až už nedosáhne nohama na dno.

Je tu velký balvan, kus kamene, který leží těsně pod hladinou jako dřímající mořská příšera. Nils se jí vydrápe na záda, postaví se s chodidly těsně pod hladinou a skočí zase do vody. Na dno tu nedosáhne. Stojí na místě, šlape vodu a dívá se na Axela, který ještě pořád stojí na břehu.

„Copak ses ještě nenaučil plavat?“ zavolá na něj.

Dobře ví, že nenaučil.

Axel neodpoví, ale sklopí oči a výraz v jeho tváři pod ofinou potemní hanbou a vztekem. Stáhne si trenýrky a položí je na kámen vedle karamelek.

Nils pomalu plave kolem balvanu, nejdřív na břiše a pak na zádech, jen aby Axelovi předvedl, jak je to jednoduché, když to člověk umí. Zakope nohama a už je zase zpátky na balvanu.

„Pomůžu ti!“ zakřičí na Axela a chvíli vážně uvažuje o tom, že to skutečně udělá, že se zachová jako správný starší brácha a naučí Axela plavat. Ale zabralo by mu to moc času.

A tak na něj jen zamává.

„No tak pojď!“

Axel udělá nejistý krok do vody, nohama si hledá cestu přes oblázky a rukama kolem sebe mává, jako by balancoval na okraji propasti. Nils mlčky sleduje, jak se jeho bratr nejistě vzdaluje od břehu.

Když udělá čtyři kroky, zastaví se, vodu má skoro po pás a se strnulým výrazem se dívá na Nilse.

„Máš na to dost kuráže?“

Je to jen legrace, jen si ze svého brášky trochu utahuje.

Axel zavrtí hlavou. Nils rychle seskočí z kamene a plave ke břehu.

„Nic se ti nemůže stát,“ řekne mu. „Skoro celou cestu k tomu kameni dosáhneš na dno.“

Axel se nakloní dopředu a natáhne k němu ruce. Nils couvne a jeho bratr udělá nedobrovolný krok dopředu.

„Výborně,“ řekne Nils. Vodu teď mají po pás. „Ještě jeden krok.“

Axel ho poslechne, udělá další krok a pak zvedne hlavu, podívá se na Nilse a nervózně se na něj usměje. Nils se také usměje a kývne a Axel udělá další krok.

Nils se zakloní a pomalu s rozpaženýma rukama spadne do vody, aby bratrovi ukázal, jak je měkká.

„Každý dovede plavat, Axele,“ řekne mu. „Naučil jsem se to úplně sám.“

Začne kopat nohama a pomalu plave pryč směrem k balvanu. Axel ho následuje a jde pořád po dně. Voda už mu sahá po hrudník.

Nils znovu vyskočí na balvan.

„Ještě tři kroky!“ řekne.

Není to tak úplně pravda, k balvanu je to spíš sedm nebo osm kroků. Axel udělá jeden krok, pak druhý a třetí a musí natahovat krk, aby mu voda nenatekla do pusy, ale k balvanu jsou to ještě dobré tři metry.

„Musíš dýchat,“ říká Nils.

Axel se krátce a rozechvěle nadechne. Nils se posadí na kámen a s ledovým klidem k Axelovi natáhne ruce.

Jeho malý bráška se vrhne do vody směrem k němu. Zdá se však, že toho okamžitě začne litovat, protože se zhluboka nadechne a do pusy a do krku se mu dostane studená voda, mlátí kolem sebe rukama a upřeně hledí na Nilse. Balvan se nachází jen kousíček od něj.

Nils zlomek vteřiny sleduje, jak Axel ve vodě zápasí, pak se rychle nahne a vytáhne ho do bezpečí na kámen.

Axel se ho drží jako klíště, kucká a lapá po dechu.

Nils se vedle něj postaví a řekne to, na co celou dobu myslel: „Pobřeží patří mně.“

Pak seskočí z balvanu a zajede pod hladinu jako šíp. Vyplave pár metrů od kamene a plave dál dlouhými, sebejistými tempy, až se jeho ruce dotknou oblázků u pobřeží a jeho plán je dokonán. Teď si může vychutnat vítězství. Zatřepe hlavou, aby mu odlehly uši, a zamíří ke kameni, kde Axel rozbalil svůj uzlíček.

Jsou tu Axelovy malinké trenýrky. Nils je vezme do ruky, představuje si, že po švu leze blecha, a odhodí je na břeh.

Pak se skloní nad uzlíčkem. Máslové karamelky tam leží na hromádce, lesknou se na slunci a Nils jednu z nich zvedne a pomalu si ji vloží do pusy.

Přes vodu k němu od balvanu dolehne rozzuřený řev, ale Nils si ho nevšímá. Pečlivě žvýká, polkne a vezme si další karamelku.

Od kamene se ozve cákání. Nils zvedne hlavu. Jeho malý bráška konečně skočil z balvanu do vody.

Nils už na slunci začal schnout, a tak přemůže prvotní impulz plavat Axelovi naproti. Místo toho si z látky rozprostřené na kameni vezme třetí karamelku.

Cákání se ozývá dál a Nils Axela pozoruje. Samozřejmě nedosáhne nohama na dno, a tak se zoufale snaží vyšplhat zpátky na balvan. Ale nedokáže se na něm udržet.

Nils žvýká karamelku. Člověk se do toho musí pořádně opřít, aby se mu na kámen podařilo vyhoupnout.

Axelovi se to ale nedaří, a tak se otočí a chce se vydat ke břehu. Divoce kolem sebe plácá, voda se kolem něj pění, ale Axel zůstává na místě. Má vykulené oči a upírá na Nilse vyděšený pohled.

Nils ho pozoruje, spolkne karamelku a vezme si další.

Cákání najednou začne utichat. Jeho bratr cosi zakřičí, ale Nils mu nerozumí. A pak se vlny nad Axelovou hlavou zavřou.

Nils konečně udělá krok směrem k vodě.

Axelova hlava se vynoří, ale už ne tak vysoko nad hladinu jako předtím. Nils vidí jen jeho mokré vlasy. Pak znovu zmizí pod hladinou. Na hladinu vyplavou bublinky, ale okamžitě je spláchne vlna.

Nils má najednou naspěch, rychle skočí do vody. Od nohou mu odlétává pěna, rukama zběsile zápasí s vlnami a oči má upřené na balvan. Ale po Axelovi není nikde ani stopy.

Nils rychle plave k balvanu, a když už je skoro u něj, potopí se, ale nedaří se mu plavat pod vodou s otevřenýma očima. Zavře je a šmátrá rukama ve studené temnotě, ale nic nenahmatá, a tak se znovu vynoří nad hladinu, kde svítí slunce. Chytí se balvanu, rozkašle se a pak se vyhoupne nahoru.

Rozhlíží se kolem sebe, ale všude je jen voda. Sluneční paprsky třpytící se na vlnách skrývají všechno, co je pod hladinou.

Po Axelovi není nikde ani památky.

Nils čeká a čeká, fouká vítr, ale nic se neděje. Nakonec mu začne být zima, a tak skočí do vody a pomalu plave zpátky ke břehu. Nic víc už nezmůže. Vyleze z vody, vydechne a opře se o velký kámen.

Dlouho jen tak stojí na slunci. Čeká, že se ozve cákání nebo důvěrně známý Axelův křik, ale nic neslyší.

Všude vládne ticho. Nechápe to.

V Axelově uzlíčku zbyly čtyři karamelky a Nils se na ně podívá.

Myslí na všechny ty otázky, kterými ho zasypou jeho matka a ostatní, a přemýšlí, co jim řekne. Pak si vzpomene na to, jak umřel jeho otec a jak chmurná nálada panovala během vleklého pohřbu v kostele v Marnäsu. Všichni na sobě měli černé šaty a zpívali žalmy o smrti.

Nils zkusí vzlyknout. To nezní špatně. Půjde za matkou, bude vzlykat a řekne jí, že Axel ještě zůstal u moře. Ještě se mu nechtělo domů, ale Nils už chtěl jít. A když se po Axelovi všichni začnou shánět, bude myslet na smutnou hudbu varhan na otcově pohřbu a bude plakat společně s matkou.

Za chvilku se vydá domů. Už ví, co řekne, až tam dojde, i to, co zamlčí.

Ale nejdřív ještě dojí Axelovy karamelky.

2

Gerlof Davidsson seděl ve svém pokoji v domově důchodců v Marnäsu a sledoval, jak za oknem zapadá slunce. Právě doznělo první zvonění zvonku z kuchyně a brzy bude čas jít k večeři. Gerlof se zvedne a půjde do jídelny. Jeho život ještě neskončil.

Kdyby ještě bydlel v rybářské vesničce, ze které pocházel – ve Stenviku –, mohl by sedět na břehu moře a sledovat, jak slunce pomalu klesá do Kalmarského průlivu. Ale Marnäs leží na východním pobřeží, takže se každý večer díval, jak slunce mizí za březovým hájkem mezi domovem důchodců a marnäským kostelem, který se nachází na západ od něj. V tuhle roční dobu, to znamená v říjnu, byly větve břízek skoro holé a vypadaly jako hubené paže natahující se k oranžovému kotouči klesajícího slunce.

Nastala hodina soumraku – čas na příběhy, při kterých tuhne krev v žilách.

Když byl malý, právě v tuhle dobu končila ve Stenviku práce na polích a kolem loděnic. Když se začalo stmívat, všichni se sešli v chalupách, ale petrolejové lampy zatím nezapálili. Dospělí v hodině soumraku seděli a probírali, co všechno za ten den udělali a co se stalo jinde ve vesnici. A čas od času vyprávěli dětem příběhy.

Gerlofovi odjakživa připadaly nejlepší ty nejstrašidelnější. Příběhy o duších, zlověstných varováních, trollech a zlých skutcích, které se staly v ölandské divočině. Nebo příběhy o tom, jak byly lodě navedeny na mělčinu podél kamenitého pobřeží a roztříštily se na kusy o skaliska.

Zvonek z kuchyně zazvonil podruhé.

Kapitán lodi, kterou zastihla na moři bouřka a vítr ji zavál moc blízko ke břehu, dřív nebo později uslyšel, jak teď svým kýlem čím dál hlasitěji drhne o kameny na mořském dně, a to byl začátek konce. Tu a tam se na něj usmálo štěstí a podařilo se mu spustit kotvu a pomalu se proti větru přitáhnout zpátky na otevřené moře, ale většina lodí se nedokázala pohnout byť jen o jediný metr, jakmile uvízly na mělčině. Kapitán obvykle musel loď co nejrychleji opustit, aby se i s posádkou zachránil, a pokusit se dostat na souš přes burácející vlny. Pak společně stáli na břehu, promočení až na kůži a promrzlí až na kost, a sledovali, jak bouřka žene jejich loď čím dál prudčeji na mělčinu, dokud ji vlny nezačaly tříštit na kousky.

Malá nákladní loď, která najela na mělčinu, připomínala otlučenou rakev, kterou někdo nechal ležet venku napospas větru a dešti.

Zvonek z kuchyně zazvonil naposledy a Gerlof se chytil okraje dřevěného stolu a zvedl se ze židle. Cítil, jak se mu v údech probouzí k životu Sjögren. Cítil ho a pěkně to bolelo. Na chvíli zvažoval, jestli by neměl použít kolečkové křeslo, které stálo u nohou jeho postele, ale uvnitř ho ještě nikdy nepoužil a nehodlal s tím teď začínat. A tak si vzal do pravé ruky hůl, pevně ji sevřel a zamířil do chodbičky, kde na věšácích viselo jeho oblečení na ven a kde byly úhledně vyrovnané jeho boty. Zastavil se, opřel se o hůl a otevřel dveře vedoucí na venkovní chodbu. Vyšel ven a rozhlédl se.

Slyšel, jak se po chodbě rozléhají šouravé kroky, a viděl je, jak jeden po druhém míří do jídelny: jeho kolegové z domova. Pohybovali se pomalu, za pomoci holí nebo chodítek. Obyvatelé marnäského domova důchodců scházející se k jídlu.

Někteří z nich se navzájem tiše zdravili, jiní měli pohled zabořený do země.

Kolik vědomostí se po téhle chodbě pohybuje, pomyslel si Gerlof, když se připojil k unavenému proudu lidí mířících do jídelny.

„Dobrý večer, ráda vás tu všechny vidím!“ zatrylkovala Boel, která měla na starost jejich sekci, a usmívala se mezi vozíčky s jídlem, které stály venku před kuchyní.

Všichni se opatrně usadili na svá obvyklá místa kolem stolů.

Tolik vědomostí. S Gerlofem u stolu seděl obuvník, kostelník a farmář a všichni tři měli společné to, že se o jejich znalosti a zkušenosti už nikdo nezajímal. A pak tu byl sám Gerlof – ještě pořád dokázal během pár vteřin uvázat se zavřenýma očima dračí smyčku, což mu teď bylo naprosto k ničemu.

„Dneska v noci možná bude mrznout, Gerlofe,“ prohlásila Maja Nymanová.

„To máš pravdu, fouká severní vítr,“ přisvědčil Gerlof.

Maja seděla vedle něj, drobounká, vrásčitá a vyhublá, ale bystřejší než kdokoliv jiný z obyvatel domova. Usmála se na Gerlofa a ten jí úsměv oplatil. Byla jednou z mála, kdo uměli správně vyslovit jeho jméno – Jérlof, tak a ne jinak.

Maja pocházela ze Stenviku, ale vdala se za jednoho farmáře a v padesátých letech se s ním odstěhovala na severovýchod od Marnäsu. Gerlof se zase přestěhoval do Borgholmu, když se z něj stal kapitán na lodi. Než se s Majou znovu setkal v domově důchodců, uplynulo čtyřicet let, kdy se vůbec neviděli.

Gerlof si vzal krekr a začal ho jíst a jako vždycky byl rád, že ještě může kousat. Neměl už žádné vlasy, špatně viděl, chyběla mu síla a všechno ho bolelo, ale zaplaťpánbůh měl pořád ještě svoje zuby.

Z kuchyně zavanula vůně zelí. Na jídelníčku dnes byla zelná polévka a Gerlof vzal do ruky lžíci a čekal, až k nim dojede vozík s jídlem. Po večeři se většina obyvatel domova usadila před televizi, kterou pak sledovali po celý zbytek večera.

Dnes je jiná doba. Všechny ztroskotané lodě z pobřeží Ölandu už dávno zmizely a nikdo už v hodině soumraku nevypráví příběhy.

Bylo po večeři. Gerlof byl zpátky ve svém pokoji.

Postavil hůl vedle knihovničky a znovu se usadil ke stolu. Za oknem teď vládl večer. Kdyby se opřel o stůl a přitiskl nos ke sklu, viděl by kousíček polí na sever od Marnäsu a za nimi pobřeží a temné moře. Baltské moře, jeho bývalé pracoviště. Ale takové gymnastické kousky už byly nad jeho síly, a tak se musel spokojit s výhledem na břízky za domovem důchodců.

Lidé, kteří o těchto věcech rozhodují, už podobným institucím neříkají domovy důchodců, ale samozřejmě to není nic jiného. Lidé se odjakživa snažili přijít s nějakým novým označením, které by znělo líp, ale pořád to byla jen banda starců shromážděných na jednom místě, z nichž velká spousta jen seděla a čekala na smrt.

Na stole vedle hromádky novin ležel černý sešit a Gerlof se natáhl a vzal ho do ruky. Poté, co celý první týden svého pobytu v domově proseděl u stolu zíraje z okna, se Gerlof vyburcoval a vydal se do vesnice, kde si v malém obchůdku koupil tenhle zápisník. A pak začal psát.

Zapisoval si jak myšlenky, tak připomínky. Psal si seznamy věcí, které je třeba udělat, a když je splnil, přeškrtl je – tedy kromě poznámky OHOLIT SE!, která byla napsaná hned na začátku na první stránce a kterou nikdy nepřeškrtl, protože platila pro každý den. Holení bylo nezbytné a ten den si ho už odbyl.

První myšlenka zapsaná v sešitě zněla:

LEPŠÍ JE BÝT SHOVÍVAVÝ NEŽ SILNÝ REK A KDO OVLÁDÁ SEBE, JE NAD DOBYVATELE MĚSTA.

To byla přínosná citace z Knihy přísloví, kapitoly šestnácté. Gerlof začal číst bibli, když mu bylo dvanáct, a nikdy s tím nepřestal.

Na konci sešitu byly tři řádky, které nebyly přeškrtnuté:

ZAPLATIT ÚČTY ZA TENHLE MĚSÍC.

JULIA PŘIJEDE V ÚTERÝ VEČER.

PROMLUVIT SI S ERNSTEM.

Účty za telefon, noviny a údržbu hrobu jeho ženy Elly, který byl na hřbitově u kostela, a měsíční nájem za pokoj v domově stačilo zaplatit až příští týden.

A jeho dcera Julia je na cestě sem, konečně mu slíbila, že přijede. Na to nesmí zapomenout. Doufal, že Julia na Ölandu nějakou dobu zůstane. I po tolika letech se pořád utápěla ve smutku a on chtěl, aby tomu na chvíli unikla.

Poslední poznámka byla stejně důležitá a také souvisela s Julií. Ernst byl kameníkem ve Stenviku, jeden z mála lidí, kteří tam pořád ještě bydleli celoročně. S Gerlofem a jejich společným přítelem Johnem si volali každý týden. Někdy si dokonce společně za soumraku sedli a vyprávěli si staré příběhy, což měl Gerlof moc rád, přestože je většinou už znal.

Ale jednoho večera před pár měsíci přijel Ernst do Marnäsu s úplně novým příběhem: příběhem o vraždě Gerlofova vnuka Jense.

Gerlof nebyl ani trošku připravený ten příběh slyšet, vlastně na malého Jense vůbec nechtěl myslet, ale Ernst seděl na jeho posteli a trval na tom, že mu ten příběh musí vyprávět.

„Dost jsem přemýšlel o tom, jak se to vlastně stalo,“ řekl Ernst tiše.

„Vážně?“ utrousil Gerlof od stolu.

„Já zkrátka nevěřím, že tvůj vnuk šel k moři a utopil se,“ prohlásil Ernst. „Myslím, že se v té mlze možná vydal na alvar. A že tam narazil na vraha.“

„Na vraha?“ podivil se Gerlof.

Ernst mlčel. Mozolnaté ruce měl složené na koleni.

„A kdo by tím vrahem měl být?“ zeptal se Gerlof.

„Nils Kant,“ řekl Ernst. „Jsem přesvědčený, že Jens tehdy v mlze potkal Nilse Kanta.“

Gerlof na něj zůstal zírat, ale Ernst se tvářil naprosto vážně.

„Já vážně věřím, že přesně to se tehdy stalo,“ řekl. „Jsem přesvědčený, že se Nils Kant po letech strávených na moři, nebo kde to vlastně byl, vrátil a způsobil další utrpení.“

O moc víc toho tehdy neřekl. Byl to jen krátký příběh, vyprávěný během hodiny soumraku, ale Gerlof na něj nemohl přestat myslet. Doufal, že se za ním Ernst brzy zase zastaví a řekne mu víc.

Gerlof dál listoval svým sešitem. Bylo v něm zapsáno mnohem víc připomínek než myšlenek, a tak brzy došel až na konec.

Pak sešit zavřel. U stolu už toho o moc víc udělat nemohl, ale přesto zůstal sedět a sledoval, jak se břízy ve tmě kývají. Trochu mu připomínaly plachty za silného větru – a odtud už nebylo daleko ke vzpomínce na to, jak za takových podzimních větrů stával na palubě a díval se, jak kolem pomalu plyne ölandské pobřeží, které sledoval buď zblízka, takže dobře viděl jeho skaliska a domy, nebo z dálky, takže bylo jen tenkým proužkem země na obzoru. A jak si tak ten výjev v duchu představoval, najednou na stole zazvonil telefon.

Ve ztichlém pokoji zněl ten zvuk pronikavě a hlasitě. Gerlof ho nechal zazvonit ještě jednou. Často dopředu poznal, kdo volá, ale tentokrát si nebyl jistý.

Po třetím zazvonění zvedl sluchátko.

„Davidsson.“

Nikdo neodpověděl.

Spojení bylo v pořádku, slyšel vytrvalé šumění elektronů, nebo co to vlastně víří v telefonních kabelech, ale osoba na druhém konci drátu neřekla ani slovo.

Ale Gerlof i přesto tušil, co mu chce sdělit.

„Tady je Gerlof,“ řekl. „Ten balíček jsem dostal. Tedy jestli voláte kvůli tomu sandálku.“

Měl pocit, že ve sluchátku slyší tiché oddechování.

„Přišel poštou před pár dny,“ pokračoval.

Opět bylo ticho.

„Myslím, že jste ho poslal vy,“ řekl Gerlof. „Proč jste to udělal?“

Odpovědí mu bylo zase jen ticho.

„Kde jste ho našel?“

Neslyšel nic než šumění. Když už tam nějakou dobu seděl se sluchátkem přitisknutým k uchu, začal si připadat, jako by byl úplně sám v celém vesmíru a poslouchal jeho černé ticho. Anebo moře.

Asi za půl minuty někdo prudce zakašlal.

Pak se ozvalo cvaknutí. Na druhém konci drátu někdo položil sluchátko.

3

Juliina starší sestra Lena Lundqvistová v ruce pevně svírala klíčky a dívala se na auto, skoro z něj nespustila oči. Mrkla na Julii a pak se znovu zadívala na auto, které měly s Julií dohromady.

Byl to malý, červený ford. Nebyl nový, ale karoserie se pořád ještě leskla a měl slušné letní gumy. Stál zaparkovaný na ulici vedle příjezdové cesty k vysokému cihlovému domku v městečku Torslanda na předměstí Göteborgu, kde Lena bydlela se svým manželem. Měli velkou zahradu, a i když z ní nebylo vidět na moře, byli u něj tak blízko, že měla Julia pocit, že ve vzduchu cítí pachuť slané vody. Z jednoho z otevřených oken uslyšela pronikavý smích a uvědomila si, že všechny děti jsou doma.

„Neradi ho někomu půjčujeme… Kdys naposledy řídila?“ zeptala se Lena.

Ještě pořád v jedné ruce držela klíčky a paže měla pevně založené na hrudníku.

„Loni v létě,“ odpověděla Julia, ale rychle jí připomněla: „Ale je to přece moje auto… nebo aspoň z půlky.“

Ulicí zavál studený a vlhký vítr od moře. Lena na sobě měla jen tenký svetřík a sukni, ale přesto Julii nepozvala dovnitř do tepla, aby se tam mohli domluvit – a i kdyby ji pozvala, Julia by odmítla. Bylo jasné, že je tam Richard, a ona neměla nejmenší chuť vidět ani jeho, ani jejich dospívající děti.

Richard byl jakýmsi hlavounem – nebo aspoň „hlavounkem“ – ve volvu. Měl samozřejmě vlastní firemní auto – stejně jako Lena, která pracovala jako ředitelka základní školy v Hisingenu. Nevedlo se jim vůbec špatně.

„Vždyť ho přece nepotřebuješ,“ dodala Julia rozhodně. „Máš ho stejně jenom proto… protože jsem nechtěla řídit.“

Lena se znovu podívala na auto.

„No jo, jenže každý druhý víkend je tu Richardova dcera. A vždycky…“

„Zaplatím za benzin,“ přerušila ji Julia.

Své starší sestry se nebála – teď ani nikdy předtím – a už byla rozhodnutá, že pojede na Öland.

„Já vím, o to nejde,“ řekla Lena. „Ale nějak se mi to nezdá. A navíc je tu ta věc s pojištěním. Richard říká, že…“

„Pojedu s ním jenom na Öland,“ řekla Julia. „A pak zpátky do Göteborgu.“

Lena zvedla hlavu a zadívala se směrem k domu. Skoro v každém okně se za závěsy svítilo.

„Gerlof chce, abych přijela,“ pokračovala Julia. „Včera jsem s ním mluvila.“

„Ale proč zrovna teď?“ namítla Lena a pak pokračovala, aniž by počkala na odpověď: „A kde budeš spát? Přece nemůžeš zůstat u něj v domově důchodců – pokud vím, nemají tam žádné pokoje pro hosty. A dům a loděnici ve Stenviku jsme už zazimovali…“

„Já už něco vymyslím,“ řekla Julia rychle, protože si uvědomila, že vlastně neví, kde přespí. Až dosud o tom nepřemýšlela. „Takže si to auto vzít můžu?“

Cítila, že její sestra už je nalomená, a chtěla od ní rychlou odpověď, než se objeví Richard, aby své manželce pomohl půjčení auta odložit.

„No…,“ řekla Lena. „Tak dobře, tak si ho teda půjč. Ale musím si z něj ještě pár věcí vzít.“

Šla k autu, otevřela dveře a vyndala z něj nějaké papíry, sluneční brýle a půlku čokolády Marabou.

Pak došla zpátky k Julii, natáhla k ní ruku a předala jí klíčky. Julia si je od ní vzala a Lena jí podala ještě něco.

„Vezmi si taky tohle,“ řekla, „ať se ti dá dovolat. Zrovna jsem v práci dostala nový.“

Byl to mobilní telefon, celý černý. Nejspíš to nebyl ten nejmenší model, ale byl velký tak akorát.

„Vždyť s tím neumím zacházet,“ protestovala Julia.

„Je to hračka. Nejdřív musíš vyťukat PIN kód… takhle.“ Lena jí ho napsala na papír spolu s telefonním číslem. „Když chceš volat, vyťukáš celé číslo i s předvolbou a zmáčkneš zelené tlačítko. Ještě tam zbývá část kreditu. Až ho provoláš, budeš si muset koupit nový.“

„No dobře.“ Julia si od ní vzala telefon. „Tak díky.“

„Jo… Jeď opatrně,“ řekla Lena. „A pozdravuj tátu.“

Julia přikývla a zamířila k autu. Nasedla, nasála vůni sestřina parfému, nastartovala a odjela.

Pomalu padal soumrak. A jak tak projížděla Hisingenem, dvacet kilometrů za hodinu pod hranicí předepsané rychlosti, přemýšlela, jak je možné, že se na sebe s Lenou nevydrží dívat déle než pár vteřin. Dřív si bývaly blízké – Lena byla koneckonců důvodem, proč se Julia kdysi dávno přestěhovala do Göteborgu –, ale teď si nemohly být vzdálenější. A tahle krize trvala od onoho pátku před pár lety, kdy byla Julia v Lenině a Richardově domě, jak se ukázalo, naposledy, na malém večírku bez dětí, který skončil tím, že Richard odložil sklenku s vínem, zvedl se od stolu a prohlásil: „To tady vážně musíme sedět a pořád dokola omílat tyhlety únavný nesmysly, které se týkají dvacet let starých věcí? Jen se tak ptám. Nemohli bychom s tím už konečně přestat?“

Byl naštvaný a také trochu opilý a měl ochraptělý hlas – a to Julia Jensovo zmizení zmínila jen mezi řečí a jenom proto, aby vysvětlila, proč se cítí tak, jak se cítí.

Lenin hlas byl klidný, když se na Julii podívala a řekla to, co způsobilo, že Julia se svou sestrou o dva roky později odmítla jet na Öland a pomoct jí přestěhovat Gerlofa z chaty ve Stenviku do domova důchodců v Marnäsu.

„Už nikdy se nevrátí, Julie,“ řekla Lena. „To je přece každému jasné… Jens je mrtvý. To přece musí být jasné už i tobě.“

Nejspíš nebyl zrovna nejlepší nápad zvednout se a začít na Lenu přes stůl hystericky ječet, ale Julia to i přesto udělala.

Dojela domů, zaparkovala auto na ulici a šla dovnitř, aby si zabalila věci. Když si sbalila oblečení na deset dní, pár toaletních potřeb a několik knížek – a také dvě láhve červeného vína a nějaké prášky –, snědla sendvič a místo vína se napila vody. A pak už byl nejvyšší čas jít spát.

Ale v posteli jen ležela, zírala nad sebe do tmy a nedařilo se jí usnout. Vstala z postele a šla do koupelny, vzala si tabletku, kterou jí předepsal doktor, a zalezla zpátky do postele.

Bota patřící malému chlapci. Malý sandálek.

Když zavřela oči, viděla samu sebe jako mladou maminku, jak Jensovi nazouvá sandálky, a ta vzpomínka s sebou přinesla černou tíhu, která se jí usadila na hrudníku, tíživou nejistotu, jež způsobila, že se Julia pod peřinou otřásla.

Jensova malá bota – po dvaceti letech, kdy po něm nebylo ani vidu, ani slechu. Po všem tom pátrání na Ölandu, po všech těch bezesných nocích.

Prášek na spaní začal pomalu zabírat.

Už žádná temnota, pomyslela si v polospánku. Pomoz nám ho najít.

Trvalo dlouho, než přišlo ráno, a když se Julia probudila a vstala z postele, venku byla pořád ještě tma. Dala si snídani, umyla nádobí, zamkla byt a nasedla do auta. Nastartovala motor, zapnula stěrače, aby z čelního skla smetla listí, a pak se konečně vydala ven z ulice, kde bydlela, ven z města, při východu slunce a v ranní dopravní špičce. Na posledním semaforu naskočila zelená a Julia zahnula na východ na dálnici, pryč z Göteborgu a vstříc venkovu.

Prvních pár kilometrů jela se staženým okýnkem, aby chladný ranní vzduch vyvětral z auta poslední zbytky parfému její sestry.

Už jsem na cestě, Jensi, říkala si v duchu. Tentokrát už doopravdy jedu a nikdo mě nezastaví.

Dobře věděla, že by s ním neměla mluvit, dokonce ani v duchu. Takové věci nesvědčí duševnímu zdraví, ale Julia to čas od času dělala už od chvíle, co Jens zmizel.

Za Boråsem dálnice končila a domky začínaly být menší a dál od sebe. Podél silnice se mačkaly husté jedlové lesy smålandského regionu. Mohla by odbočit ze silnice a jet někam do neznáma, ale cesty vedoucí do lesa vypadaly hrozně opuštěně. Pokračovala pořád rovně, na druhou stranu Švédska, směrem k východnímu pobřeží, a snažila se radovat z toho, že se po letech znovu sama vydala na takhle dlouhou cestu.

Zastavila na benzince pár kilometrů od pobřeží, aby natankovala a snědla pár soust dušeného masa se zeleninou, které bylo tuhé a lepkavé a nestálo za ty peníze, a pak znovu vyrazila na cestu.

Směrem k mostu vedoucímu na Öland. Most na ostrov stál na sever od města Kalmar. Postavili ho před více než dvaceti lety a dokončili ho a otevřeli toho podzimu, kdy… Navíc přesně v ten den, kdy zmizel její syn.

Už na to nesmí myslet, alespoň dokud nedojede na místo.

Ölandský most byl vysoký a pevný, klenul se přes průliv, spočíval na širokých betonových pilířích a silné poryvy větru, které dorážely na auto, s ním ani nehnuly. Byl široký a rovný, až na jednu klenutou část blízko pevniny, díky níž mohly pod silnicí proplout i vyšší lodě. Z oblouku byl hezký výhled a Julia odtud viděla placatý obrys ostrova. Rozkládal se po celém obzoru, od severu na jih.

Viděla odtud i alvar, travnatou planinu pokrývající velkou část ostrova. Nad ním pomalu proplouvaly tmavé, nízké mraky, připomínající dlouhé vzducholodě vznášející se nad krajinou.

Turisté i místní na alvar rádi chodili na procházky a pozorovat ptáky, ale Julia ho neměla ráda. Byl moc velký – a nebylo se na něm kam schovat, když se obrovské nebe začalo člověku řítit na hlavu.

Když přejela most, zamířila na sever, směrem na Borgholm. Silnice byla několik kilometrů podél západního pobřeží rovná jako střela a vzhledem k tomu, že už bylo po sezoně, potkala Julia jen málo aut. Upírala zrak na silnici před sebou, aby se nemusela dívat na pustý alvar a obrovskou vodní plochu, kterou měla po levé ruce, a snažila se nemyslet na malý sandálek s podomácku spraveným páskem.

Nic to neznamená, nemusí to přece vůbec nic znamenat, opakovala si v duchu.

Cesta od mostu do Borgholmu trvala skoro půl hodiny. Když tam dojela, ukázalo se, že je tam jen jedna křižovatka se semaforem, a Julia se rozhodla zahnout doleva, směrem do centra toho malého městečka na břehu moře.

Zastavila u cukrárny na začátku hlavní ulice, aby se vyhnula přístavu, náměstí a kostelu – kostelu, za nímž bydlela s rodiči, když měl Gerlof svou vlastní nákladní loď a chtěl bydlet co nejblíž přístavu. Julia v Borgholmu strávila dětství. Neměla nejmenší chuť vidět samu sebe, jak pobíhá po ulicích kolem náměstí jako nějaký vybledlý přízrak, osmi- nebo devítiletá holčička, která má celý život teprve před sebou. Nechtěla potkat žádné mladíky vykračující si po ulici směrem k ní, kteří by jí připomněli Jense. Podobných upomínek měla dost i v Göteborgu.

Zvonek nad dveřmi cukrárny zacinkal.

„Dobré odpoledne.“

Za pultem stála hezká blondýnka, která se tvářila nesmírně znuděně. Když ji Julia požádala o dva skořicové šneky a dva kousky jahodového dortu se šlehačkou pro sebe a pro Gerlofa, vyslechla si ji s nepřítomným výrazem.

Před třiceti lety mohla na jejím místě stát klidně Julia, ale ta se z ostrova odstěhovala, už když jí bylo osmnáct, a ve dvaadvaceti už za sebou měla práci jak v Kalmaru, tak v Göteborgu. V Göteborgu se seznámila s Michaelem a během pouhých pár týdnů už čekala Jense a její neklid z velké části zmizel a už nikdy se nevrátil – dokonce ani tehdy, když se s Michaelem rozešli.

„V tuhle roční dobu tu nebývá moc lidí,“ nadhodila, když děvče vyndalo dort ze skleněné vitríny. „Myslím na podzim.“

„To ne,“ přisvědčila dívka, aniž by se usmála.

„Máte to tu ráda?“ zeptala se jí Julia.

Děvče rychle zavrtělo hlavou.

„Občas mi to tady připadá fajn, ale chcípl tu pes. Borgholm ožívá jenom v létě.“

„To tvrdí kdo?“

„Všichni,“ řekla dívka. „Nebo aspoň lidi ze Stockholmu.“ Zavázala krabičku se zákusky a podala ji Julii. „Budu se stěhovat do Kalmaru,“ dodala. „Je to všechno?“

Julia přikývla. Mohla jí říct, že i ona pracovala v Borgholmu, když byla v pubertě, v kavárně dole v přístavu, a že i ona byla znuděná a čekala, kdy už konečně začne ten opravdový život. Ale pak najednou dostala chuť mluvit o Jensovi, o svém smutku a o naději, která ji přiměla vrátit se zpátky. O malém sandálku poslaném v obálce.

Neřekla však nic. Bylo slyšet hučení větráku, ale jinak bylo v cukrárně ticho.

„Jste tu na dovolené?“ zeptala se dívka.

„Ano… vlastně ne,“ odpověděla Julia. „Jedu na pár dní do Stenviku. Moje rodina tam má chatu.“

„Teď je tam pusto jako v Norrlandu,“ řekla dívka a podala Julii drobné. „Skoro všechny domy jsou prázdné. Ať děláte, co chcete, nepotkáte tam živou duši.“

Bylo už půl čtvrté, když Julia vyšla z cukrárny a rozhlédla se po ulici. Borgholm byl skoro prázdný. Bylo vidět jen asi tucet lidí a jedno nebo dvě auta, která městem projížděla tou nejnižší možnou rychlostí, a jinak skoro nic. Obrovská zřícenina hradu shlížela z kopce na město a místo oken měla temné, prázdné díry.

Když Julia zamířila zpátky k autu, ulicemi foukal studený vítr. Bylo skoro strašidelné ticho.

Prošla kolem nástěnky pokryté strakatými starými plakáty, které byly nalepené na sobě: americké akční filmy, které hráli v borgholmském kině, rockové koncerty na hradě a různé večerní kurzy. Plakáty byly vybledlé od slunce a rohy jim zohýbal vítr.

Bylo to poprvé, co Julia jako dospělá navštívila ostrov takhle pozdě. Mimo sezonu, kdy se život na Ölandu téměř zastavil. Nasedla do auta.

Už jedu, Jensi.

Na sever od města se po obou stranách silnice dál táhla suchá, travnatá planina alvaru. Cesta se od pobřeží mírně stáčela do vnitrozemí, mířila přímo doprostřed placaté krajiny, kde lidé posbírali z polí kulaté, lišejníkem porostlé šedé kameny a postavili z nich dlouhé, nízké zídky. Zídky vedly přímo přes alvar a tvořily obrovské obrazce.

Julii bylo trochu nevolno z toho otevřeného prostoru pod nekonečnou oblohou a zatoužila po sklence červeného vína – ta touha sílila s tím, jak se blížila ke Stenviku. Doma se každý den snažila přestat s pitím a nikdy nepila, když řídila, ale tady v tomhle opuštěném koutě světa jí láhve vína, které vezla v tašce, připadaly jako ta jediná zajímavá společnost, která se jí nabízela. Měla chuť se někde zamknout a věnovat jim veškerou svou pozornost, dokud nebudou prázdné.

Po cestě na sever potkala jen dvě vozidla, autobus a traktor. Projížděla kolem žlutých cedulí se jmény vesniček a pozemků, jež lemovaly silnici, jmény, která si pamatovala ze všech svých předchozích cest. Uměla by je odříkat zpaměti, tak jako dětskou říkanku. Byla to místa, kolem kterých celá léta jen projížděla. Pro její rodiče existoval v létě jen Stenvik a rekreační chata, kterou si tam postavili na konci čtyřicátých let – řadu let předtím, než vesnici objevili turisté. Podzim, zimu a jaro trávila Julia v Borgholmu, ale v létě byla vždycky ve Stenviku. A než se vydá na sever do Marnäsu za Gerlofem, chtěla se do vesnice znovu podívat. Vztahovaly se k ní nepříjemné vzpomínky, ale také řada hezkých vzpomínek. Vzpomínek na dlouhé, horké letní dny.

Žlutou ceduli viděla už z dálky: STENVIK 1. Pod tím stálo slovo KEMP přelepené černou páskou. Zabrzdila a odbočila na cestu vedoucí k vesnici, pryč od alvaru a směrem k moři.

Po pěti stech metrech se objevila první skupinka chat. Všechny byly zazimované a v oknech bylo vidět zatažené bílé rolety. Pak se vynořil kiosek, u kterého se v létě scházeli místní obyvatelé. Nevisela na něm žádná oznámení, inzeráty ani vlaječky a okenice byly zavřené. Vedle kiosku byla cedule ukazující na jih směrem ke kempu a hřišti na minigolf, zakrytému velkými zelenými plachtami. Julia si vzpomněla, že kemp patří jednomu Gerlofovu příteli.

Silnice pokračovala směrem k moři, stáčela se doprava podél skalnatého hřebene nad pobřežím a vedla dál na sever, kde ji po pravé straně lemovaly další zabedněné chaty. Po levé straně silnice se táhlo pobřeží pokryté kameny a oblázky a drobné vlnky čeřily hladinu vody v průlivu.

Julia pomalu projela kolem starého větrného mlýna, který se tyčil nad vodou na bytelné dřevěné základně. Mlýn tu stál opuštěný jen asi deset metrů od břehu moře, co si Julia pamatovala, ale během let nějak zešedl a už nebyl skoro vůbec červený a z jeho lopatek zbyl jen kříž z popraskaných dřevěných latěk.

Asi sto metrů za mlýnem stála loděnice patřící Davidssonově rodině. Vypadala dobře udržovaná, měla červené dřevěné zdi, bílá okna a černou asfaltovou střechu. Bylo vidět, že ji nedávno někdo natřel. Že by Lena s Richardem?

Julii se vybavila vzpomínka na Gerlofa, jak sedí v létě na stoličce před loděnicí a spravuje své dlouhé sítě, zatímco ona s Lenou, bratranci a sestřenicemi běhají dole na břehu moře a v nose cítí štiplavou vůni asfaltu.

Ale Gerlof byl tehdy v loděnici a čistil svoje sítě na platýze. V ten osudný den. Od té doby Julia jeho rybaření nemohla vystát.

Teď v loděnici nikdo nebyl. Suchá tráva se chvěla ve větru. V trávě vedle domu ležel na boku dřevěný člun natřený nazeleno – byla to Gerlofova stará loďka a trup měla tak vysušený, že Julia viděla mezi horními laťkami prosvítat slunce.

Vypnula motor, ale nevystoupila. Nebyla oblečená ani obutá do podzimního ölandského větru, a navíc viděla, že na dveřích do loděnice je petlice s velkým zámkem. V malých oknech byly stažené rolety stejně jako ve všech ostatních chatách ve vesnici.

Stenvik byl prázdný. Byla to jen kulisa, kulisa pro letní divadelní představení. Pěkně chmurné představení, alespoň co se týkalo Julie.

No dobře. Půjde se podívat na Gerlofův dům, jejich letní sídlo. Gerlof ho postavil vlastníma rukama na pozemku, který jejich rodině patřil už léta. Nastartovala auto a pokračovala dál po vesnické silnici, která se před ní rozdvojovala. Zahnula doprava na cestu vedoucí zpátky do vnitrozemí. Ve skupinkách tu rostly nízké stromy chránící těch několik málo domů, které zůstávaly obydlené i přes zimu, ale všechny stromy se mírně nakláněly směrem od pobřeží, ohnuté nikdy neutichajícím větrem.

Ve velké zahradě napravo od silnice stál vysoký žlutý dřevěný dům, který za vysokými keři vypadal, jako by se měl co nevidět rozpadnout. Ze zdí se loupala barva a šindele na střeše byly popraskané a porostlé mechem. Julia si nemohla vzpomenout, komu dům patřil, ale nepamatovala si, že by někdy vypadal upraveně a udržovaně.

Ze silnice odbočovala úzká pěšinka, která vedla napravo mezi stromy a uprostřed měla pruh žluté trávy sahající až po kolena. Julia ji poznala, zastavila a vypnula motor. Oblékla si kabát a vystoupila do zimy. Vzduch byl čerstvý a Julia měla pocit, že je plný kyslíku.

Venku nebylo úplné ticho, protože vítr šuměl mezi suchým listím na stromech a v dálce bylo slyšet tlumený zvuk vln na pobřeží. Ale jinak nebylo slyšet nic: nezpívali žádní ptáci, nebylo slyšet žádné hlasy ani auta.

Děvče z cukrárny mělo pravdu: bylo tu stejně pusto jako v horách Norrlandu.

Pěšinka vedoucí ke Gerlofově chatě byla krátká a končila nízkou železnou brankou, zasazenou v kamenné zídce. Julia ji otevřela a branka tiše zavrzala. Vešla na zahradu.

Už jsem tady, Jensi.

Malý domek s bílými okapy, natřený nahnědo, nevypadal zdaleka tak zabedněně jako řada jiných chat ve Stenviku. Ale kdyby tu pořád ještě bydlel Gerlof, nikdy by trávu nenechal takhle přerůst, ani by nedopustil, aby se zahrada zaneřádila žlutým borovicovým jehličím a listím ze stromů. Její otec byl svědomitý pracant a vždycky pracoval tiše a systematicky, dokud nebylo hotovo.

Gerlof a Juliina matka tvrdě pracovali. Ella, která celý život zůstala ženou v domácnosti, někdy působila jako zjevení z devatenáctého století, z věku bídy, kdy lidé z ostrova neměli čas ani energii se smát nebo snít, kdy se každá papírová utěrka musela usušit a několikrát použít. Ella byla drobná a tichá a oplývala zarputilou odhodlaností. Jejím královstvím byla kuchyně. Julia a Lena se od matky čas od času dočkaly poplácání po tváři, ale nikdy je neobjala. A Gerlof samozřejmě strávil většinu Juliina dětství na moři.

Na zahradě se nic nehýbalo. Když byla Julia malá, uprostřed trávníku stávala pumpa, asi metr vysoká a natřená nazeleno. Měla velkou hubici a pěknou zahnutou tyčku, ale teď už byla pryč. Na jejím místě zůstal jen betonový kryt studny.

Na východ od chaty stála kamenná zídka a za ní začínal alvar. Sahal až k východnímu obzoru. Kdyby jí ve výhledu nebránily stromy, Julia by viděla špičku marnäského kostela, která vypadala jako černý šíp. V tom kostele ji pokřtili, když jí bylo teprve pouhých pár měsíců.

Julia se otočila zády k alvaru a zamířila k chatě. Prošla kolem pergoly porostlé popínavými šlahouny, které rostly, jak se jim zachtělo, a šplhaly se po schodech z růžové žuly, které jí, když byla malá, připadaly přímo obrovské. Schody vedly na malou verandu se zavřenými dřevěnými dveřmi.

Julia vzala za kliku, ale dveře byly zamčené, což ostatně čekala.

Tady byl začátek i konec její cesty.

Julia si pomyslela, jak je neuvěřitelné, že chata pořád ještě stojí, protože od té chvíle, co Jens zmizel, se toho ve světě stalo tolik. Vznikly nové státy a jiné zase zanikly. Stenvik byl po většinu roku skoro prázdný, ale dům, ze kterého Jens toho dne odešel, tu pořád stál.

Julia se posadila na schody a povzdechla si.

Jsem unavená, Jensi.

Podívala se na malou sbírku kamenů, které Gerlof navršil před domem. Úplně nahoře ležel hrbatý, šedočerný kámen, o němž tvrdil, že spadl z nebe v podobě hořící hroudy a udělal v lomu kráter někdy ke konci devatenáctého století, kdy tam pracovali Gerlofův otec a dědeček. Prastarý návštěvník z vesmíru byl celý pokálený od ptáků.

Jens kolem toho kamene z vesmíru onoho dne prošel. Obul si sandálky, vyšel z domu, kde spala jeho babička, sešel po těchto schodech a zamířil do zahrady. To bylo to jediné, co věděli naprosto jistě. Kam šel potom a proč, o tom nikdo neměl ani tušení.

Když se onoho večera Julia vrátila domů z pevniny, čekala, že jí Jens přiběhne z domu naproti. Místo toho na ni čekali dva policisté, uplakaná Ella a Gerlof s kamenným výrazem ve tváři.

Julia měla sto chutí okamžitě vytáhnout láhev červeného vína, posadit se na schody a vytrvale pít, utápět se ve snech, dokud nepadne tma, ale okamžitě to nutkání potlačila.

Kulisa. Tahle prázdná zahrada působí jako jeviště, stejně jako zbytek vesnice, jenže představení skončilo už před mnoha lety, všichni odešli domů a Julii přepadl paralyzující pocit osamění.

Zůstala na schodech několik minut, seděla bez hnutí, dokud k ní nedolehl nový zvuk, který se mísil s šuměním moře. Zvuk motoru.

Ten motor patřil autu, starému, unavenému autu, které se pomalu plahočilo po vesnické silnici.

Ten zvuk neutichal. Pořád ho slyšela, blížil se k ní, ale pak motor někdo vypnul nedaleko od zahrady.

Julia se zvedla, naklonila se dopředu a mezi stromy zahlédla baculaté, zavalité auto. Staré Volvo PV.

Branka u cesty zavrzala, jak ji někdo otevřel. Julia si uhladila kabát, automaticky si prohrábla světlé vlasy a čekala.

Kroky blížící se k ní suchým listím byly drobné a těžké.

Totéž by se dalo říct o staříkovi, který se před ní objevil, aniž by řekl jediné slovo, zastavil se pod schody a přísně se na ni zadíval. Trochu jí připomínal jejího otce, ale nedokázala říct proč. Možná za to mohla ta čapka, plandavé kalhoty a vlněný svetr barvy slonové kosti, díky nimž vypadal jako pravý námořní kapitán. Byl ale menší než Gerlof a hůl, o kterou se opíral, prozrazovala, že už se po moři dlouho neplavil. Ruce měl poseté zhojenými i čerstvými oděrky.

Julia si matně vybavovala, že se s ním setkala už kdysi před mnoha lety. Byl jedním ze stálých obyvatel Stenviku. Kolik jich asi zbývalo?

„Dobrý den,“ řekla a přinutila se k úsměvu.

„Vám také.“

Muž kývl na pozdrav. Sundal si čepici a Julia uviděla, že má přes holou hlavu vyčesané tenké prameny šedých vlasů.

„Jen jsem se tu zastavila, abych se podívala na dům,“ řekla.

„Jistě… Čas od času je potřeba, aby to sem někdo zajel zkontrolovat,“ řekl muž tím nejsilnějším ölandským přízvukem, jaký kdy Julia slyšela. „Gerlof mě tím pověřil.“

Julia přikývla.

„Vypadá to tu moc hezky.“

Muž mlčel.

„Já jsem Julia,“ řekla a rychle kývla směrem k chatě. „Gerlofova dcera. Z Göteborgu.“

Muž přikývl, jako by to bylo samozřejmé.

„Jistě,“ řekl. „Já jsem Ernst Adolfsson. Bydlím tamhle.“ Ukázal za sebe šikmo na sever. „Znám se s Gerlofem. Sem tam si spolu poklábosíme.“

A vtom si Julia vzpomněla. Tohle je přece kameník Ernst. Už když byla malá, míval ve vesnici takřka status muzejního exponátu.

„Ještě se v lomu těží?“ zeptala se.

Ernst sklopil oči a zavrtěl hlavou.

„Kdepak, už se tam nepracuje. Lidé se občas zastaví a odvezou si nějaké zbylé kameny, ale nic nového se netěží.“

„Ale vy tam pracujete, ne?“ zeptala se Julia.

„Zabývám se uměleckým kamenosochařstvím,“ řekl Ernst. „Klidně se můžete zastavit a podívat se, třeba vám něco padne do oka… Dneska večer mám návštěvu, ale zítra mám čas.“

„Tak dobře. Možná se stavím,“ řekla Julia.

Nejspíš si nebude moct dovolit nic koupit, ne při té skromné nemocenské, kterou dostává, ale může se tam zajet aspoň podívat.

Ernst přikývl a pomalu se otočil. Dělal drobné, nejisté krůčky. Julii nedošlo, že je jejich rozhovor u konce, dokud k ní nestál zády. Ale ona ještě zdaleka neskončila, a tak se zhluboka nadechla.

„Ernste,“ oslovila ho, „vy jste ve Stenviku bydlel určitě už před dvaceti lety, viďte?“

Muž se zarazil a částečně se k ní otočil.

„Žiju tady už padesát let,“ řekl.

„Jen jsem si říkala…“

Julia se odmlčela. Vůbec to neměla promyšlené. Chtěla se ho na něco zeptat, ale neměla tušení, kde začít.

„V té době se mi ztratilo dítě,“ pokračovala s nesmírným úsilím, jako by se styděla za svůj zármutek. „Můj syn Jens… pamatujete se na to?“

„No jistě.“ Ernst krátce přikývl, bez jakýchkoliv emocí. „Však na tom taky pracujeme. Myslím já s Gerlofem.“

„Ale…“

„Jestli se uvidíte s otcem, něco mu ode mě vyřiďte,“ řekl Ernst.

„A co?“

„Řekněte mu, že ze všeho nejdůležitější je palec,“ prohlásil Ernst. „Nikoli celá ruka.“

Julia na něj zůstala zírat. Vůbec mu nerozuměla, ale Ernst pokračoval: „Přijdeme tomu na kloub. Je to starý příběh, sahá až do dob, kdy zuřila válka… Ale my na to přijdeme.“

Pak se znovu otočil a dělal při tom krátké, nejisté krůčky.

„Válka?“ řekla Julia za jeho zády. „Která válka?“

Ale Ernst Adolfsson odešel, aniž by jí odpověděl.

ÖLAND, ČERVENEC 1940

Když dole na pobřeží naposledy vyloží vůz tažený koňmi, vyjedou s ním znovu nahoru k lomu a chlapi můžou čerstvě nalámaný a vyleštěný vápenec začít nakládat na lodě. To je ta nejtěžší práce a posledních šest měsíců se musí dělat ručně, protože dva náklaďáky patřící lomu byly zabaveny státem a používají se jako armádní vozidla.

Zuří světová válka, ale na Ölandu musí každodenní práce pokračovat dál, jako by se nic nedělo. Kámen se musí nalámat a dopravit k nákladním lodím.

„Začněte nakládat!“ křičí Lass-Jan Augustsson, předák nakladačů.

Řídí práci z paluby nákladní lodi jménem Vánek svýma širokýma rukama, suchýma a popraskanýma od hrubých kusů kamene, dělá posunky na chlapy, kteří loď nakládají. Vedle něj stojí nakladači a čekají, až budou moct kámen vytáhnout na palubu.

Vánek kotví v bezpečné vzdálenosti, asi sto metrů od břehu, pro případ, že by se kolem ölandského pobřeží nečekaně přehnala bouře. Ve stenvickém přístavu není přístavní hráz, za kterou by loď mohla bezpečně kotvit, a blízko u břehu číhá mělké, kamenité dno na příležitost rozdrtit loď na kousky.

Kusy kamene, které nakládají na palubu, se převáží na dvou otevřených člunech s vesly. Na jednom z nich má veslo na pravoboku na starost lodník Johan Almqvist, kterému je sedmnáct let a jako lamač kamene a veslař pracuje už několik let.

Veslo na levoboku má na starost Nils Kant, který je tu nový. Je mu už patnáct a je skoro dospělý.

Matka Nilse zaměstnala v rodinném lomu poté, co ve škole propadl u zkoušek. Vera Kantová rozhodla, že je mu navzdory útlému věku souzeno stát se lodníkem, a Nils ví, že postupem času po svém strýci převezme zodpovědnost za celý lom. Ví, že jednoho dne se zakousne hluboko do svahu. Jeho snem je vybagrovat celý Stenvik.

Nilsovi se v noci občas zdává o tom, jak klesá černou vodou ke dnu, ale během dne na svého topícího se bratra Axela myslí jen málokdy. Nebyla to vražda, ať si zlé jazyky ve vesnici tvrdí, co chtějí. Byla to nešťastná náhoda. Axelovo tělo se nikdy nenašlo, proud ho stáhl na dno průlivu, což se stává spoustě těch, kteří utonuli, a už se nikdy nevynořilo. Nešťastná náhoda.

Jedinou vzpomínkou na Axela je jeho zarámovaná fotografie na matčině stole. Vera a Nils se od Axelovy smrti sblížili. Vera často říká, že Nils je to jediné, co jí zůstalo, čímž mu dává najevo, jak je důležitý.

Čluny kotví u provizorního dřevěného mola, sahajícího asi deset metrů od břehu a čekají na svůj náklad. Vrchovatě naložené vozíky dorazí k vodě a následuje nekonečný koloběh, kdy se kameny musí odnosit na molo – pomáhají mladí, ženy, starší muži a těch několik málo chlapů v nejlepších letech, které ještě nepovolali do armády. Pomáhají i děvčata. Nils vidí Maju Nymanovou, jak chodí po molu v červených kostkovaných šatech. Je si vědom toho, že Maja dobře ví, že ji občas pozoruje.

Válka visí nad Ölandem jako stín. Asi před měsícem Němci bez větších obtíží obsadili Norsko a Dánsko. V rádiu každý den vysílají mimořádné přehledy zpráv. Je Švédsko skutečně připraveno odrazit útok? V průlivu byly spatřeny cizí válečné lodě a ve Stenviku se už několikrát šuškalo, že se na jihu Ölandu vylodil nepřítel.

Obyvatelé ostrova vědí, že pokud Němci skutečně přijdou, budou se muset postarat sami o sebe, protože kdykoliv se v minulých staletích na Ölandu vylodily nepřátelské síly, pomoc z pevniny nikdy nepřišla včas. Ani jednou.

Mezi lidmi se povídalo, že armáda má v plánu některé oblasti na severu ostrova zatopit, aby zabránila invazi, což by bylo poměrně paradoxní, když se teď voda, která na jaře při silných povodních zaplavila alvar, na slunci konečně začala odpařovat.

Když byl dříve toho rána nad vodou slyšet vzdálený hluk motoru, přestali vykládat kameny a všichni se s úzkostí zadívali na zataženou oblohu. Tedy všichni až na Nilse, který je docela zvědavý, jak takové bombardování z letadla vlastně vypadá. Představuje si, že začnou svištět bomby, které se změní na ohnivé koule, a všude je kouř, slzy, křik a chaos. Ale nad ostrovem se žádné letadlo neobjevilo, a tak pokračovali v práci.

Nils nesnáší veslování. Tahat kameny nejspíš není o moc lepší, ale z mechanického veslování ho vždycky rozbolí hlava, sotva začne. Když musí řídit plně naloženou loď za pomoci vesla, nemá čas přemýšlet, a navíc je pořád pod dohledem. Lass-Jan sleduje, jak se čluny přibližují, špičatou čapku má staženou do čela a dává povely.

„Koukej se do toho pořádně opřít, Kante!“ křičí přes vodu, jakmile do člunu u mola naloží poslední kámen.

„Zpomal, Kante, pozor na molo!“ ječí, když Nils zabere za veslo až moc, protože z člunu už vyložili náklad, a tak je teď mnohem snazší veslovat s ním zpátky.

„Hni sebou, Kante!“ křičí Lass-Jan.

Nils na něj vrhne vražedný pohled až k nákladní lodi. Nilsovi patří celý lom – tedy přesněji řečeno patří jeho matce a strýci –, ale Lass-Jan se k němu přesto od samého začátku chová, jako by byl jeho otrok.

„Naložte čluny!“ křičí Lass-Jan.

Když ráno začali nakládat, lidé si povídali a smáli se, vládla tu uvolněná atmosféra skoro jako na nějaké oslavě, ale kámen je nelítostně udolal svou tichou vahou a tvrdými hranami. Lidé ho teď zarputile tahají se shrbenými hřbety, sotva se vlečou a šaty mají ušpiněné od bílého vápencového prachu.

Nils proti tichu nic nemá, stejně nikdy s nikým nemluví, pokud nemusí. Ale čas od času se podívá na Maju, která je na molu.

„To už stačí!“ zařve Lass-Jan, když kamení na člunu, v němž sedí Nils, sahá už do metrové výšky a voda už skoro přetéká přes lodní bok.

Dva z nakladačů vlezou do lodi, posadí se na hromadu kamení a zadívají se na devítiletého chlapce, jehož úkolem je vylévat z lodi vodu. Chlapec se po očku vyděšeně podívá na Nilse a pak vezme dřevěné vědro a začne do něj nabírat vodu ze dna lodi, která není vodotěsná.

Nils se zapře nohama a zabere za veslo. Člun pomalu vypluje směrem k nákladní lodi, kde zrovna skončili s vykládáním druhého člunu.

Nils pohybuje veslem dopředu a dozadu, dopředu a dozadu, pořád dokola. Pálí ho dlaně a svaly na jeho pažích a na zádech, úpí bolestí. Zoufale touží uslyšet zvuk německých bombardérů.

Konečně člun s tupým žuchnutím narazí na trup lodi. Nakladači se rychle přesunou na záď, sehnou se, popadnou kameny a začnou je zvedat přes okraj lodního boku na palubu Vánku.

„Co kdybychom se do toho zkusili pořádně opřít, chlapi?“ ječí z paluby Lass-Jan. Stojí tam ve své umolousané košili, ze které mu leze tlusté břicho.

Chlapi zvednou kameny přes okraj lodi, donesou je k otevřenému poklopu v palubě a pak je po širokém prkně pošlou dolů do nákladového prostoru.

Nils má pomáhat s vykládáním. Zvedne na loď pár kamenných desek, ale když nakládá tlustý kvádr a opře ho o okraj lodi, zaváhá jen o vteřinu déle, než by měl, a upustí kámen zpátky do člunu. Přistane mu na prstech levé nohy a setsakramentsky to bolí.

Zaslepený hněvem kámen znovu zvedne a hodí ho na palubu, aniž by zkontroloval, kde přistane.

„Zatracená práce!“ zamručí směrem k moři a k nebi a posadí se vedle svého vesla.

Rozváže si botu, ohmatá bolavé prsty a opatrně si je tře. Mohly by být zlomené.

Chlapi zatím naloží poslední kameny a skočí na loď, aby je dole v nákladovém prostoru roztřídili.

Johan Almqvist se k nim připojí. Nils zůstane v lodi s chlapcem, který cestou vyléval vodu.

„Kante!“ Lass-Jan je nad ním a naklání se přes okraj lodi. „Pojď nám s tím pomoct!“

„Jsem zraněný,“ řekne Nils a překvapí ho, jak klidně jeho hlas zní, vzhledem k tomu, že mu v hlavě jako rozzuřené včely burácí celá letka bombardérů chystajících se k útoku. Stejně klidně položí ruku na veslo. „Mám zlomený prsty.“

„Stoupni si.“

Nils se zvedne. Vlastně to ani moc nebolí a Lass-Jan nad ním zakroutí hlavou.

„Mazej nahoru a začni nakládat, Kante.“

Nils zavrtí hlavou a ruka se mu sevře kolem vesla. Bomby už padají, sviští vzduchem v jeho nitru.

Uvolní veslo z vidlice a trochu ho nadzvedne.

Pomalu se napřáhne.

„Prej zlomený prsty…“ Další z nakladačů, malý chlapík se širokými rameny, jehož jméno si Nils nemůže vybavit, se naklání přes palubu vedle Lass-Jana. „Tak to bys měl radši utíkat domů k mamince!“ řekne Nilsovi pohrdavě.

„Já to vyřídím,“ řekne předák a otočí hlavu k nakladači.

To je ale velká chyba. Lass-Jan nevidí Nilsovo veslo, které sviští vzduchem.

Široký list ho udeří zezadu do hlavy. Lass-Janovi se z hrdla vydere dlouhé heknutí a podlomí se mu kolena.

„Všichni mi tu patříte!“ křičí Nils.

Balancuje s jednou nohou položenou na okraji člunu a znovu se rozmáchne. Tentokrát předáka udeří přes záda a dívá se, jak padá přes palubu jako pytel mouky.

„K čertu!“ zařve někdo na palubě nákladní lodi a pak se ozve hlasité žblunknutí, jak Lass-Jan spadne pozadu do vody mezi člun a trup nákladní lodi.

Ze břehu se ozývá křik, ale Nils si ho nevšímá. Je rozhodnutý Lass-Jana zabít. Zvedne veslo, praští s ním do vody a trefí Lass-Janovy natažené ruce. Jeho prsty se zlomí se suchým prasknutím, Lass-Jan hodí hlavou dozadu a zmizí pod hladinou.

Nils znovu praští veslem do vody. Lass-Janovo tělo se ponoří a rozvíří bílé bublinky. Nils zvedne veslo a chystá se do něj bušit dál.

Něco mu však proletí kolem ucha a zasáhne to jeho levou ruku. Prsty zapraskají ještě před tím, než mu bolest ruku skoro umrtví. Nils zavrávorá a už není schopen veslo udržet. Pustí je do lodi.

Pevně zavře víčka a pak vzhlédne. Nakladač, který se mu vysmíval, stojí u kraje lodi a v ruce drží dlouhý lodní hák. Oči má upřené na Nilse, má v nich vyděšený, ale odhodlaný výraz.

Nakladač si přitáhne hák a znovu ho zvedne, ale Nils už se mezitím stačil odrazit veslem od trupu lodi a je na cestě zpátky ke břehu. Nakladače nechá na lodi, Lass-Jana na cestě ke dnu a připevní veslo na levoboku zpátky na vidlici.

Pak začne veslovat přímo ke břehu. Zlomené prsty na levé ruce ho bolí a pulzuje v nich krev. Chlapec, který má za úkol vylévat vodu z lodi, se krčí na přídi a třese se jako osika.

„Vytáhněte ho!“ křičí kdosi za Nilsovými zády.

Nils od nákladní lodi slyší cákání a křik, jak Lass-Janovo bezvládné tělo tahají na palubu Vánku. Předák je vyzdvižen do bezpečí, vypumpují mu z těla vodu a třesou s ním, dokud se opět neprobere k životu. Měl štěstí – neumí totiž plavat. Nils je jedním z mála ve vesnici, kdo to umí.

Nils ale upírá pohled ještě mnohem dál, k rovné čáře obzoru. Slunce si tam proklestilo cestu mezi mraky a svítí dolů na vodu, která se leskne jako podlaha vyrobená ze stříbra.

Nils je i přes tu bolest v levé ruce spokojený. Všem ukázal, komu Stenvik patří. Brzy mu bude patřit celý sever Ölandu, a pokud přijdou Němci, bude ho bránit s nasazením vlastního života.

Dno lodi začne drhnout o kameny a Nils popadne veslo a vyskočí z lodi. Je připravený, ale nikdo se na něj nevrhne.

Nakladači stojí na molu jako zkamenělí, ženy, muži i děti. Mlčky na něj hledí s očima plnýma strachu. Maja Nymanová se na něj dívá, jako by se každou chvíli měla rozplakat.

„Jděte všichni k čertu!“ rozeřve se na ně Nils Kant a mrskne veslem před sebe na oblázky.

Pak se otočí a rozběhne se zpátky k vesnici, domů ke své matce Veře, která čeká ve velkém žlutém domě.

Ale ani ona, ani nikdo jiný neví to, co ví Nils. Je předurčený pro velké věci, větší než Stenvik, velké jako sama válka. Jednoho dne ho budou znát a povídat si o něm na celém Ölandu. Cítí to v kostech.

4

Gerlof Davidsson čekal na dceru ve svém pokoji v domově důchodců.

Na stole před ním leželo čerstvé vydání místních novin, Ölands-Posten, a Gerlof si četl o jednaosmdesátiletém muži trpícím stařeckou demencí, který se ztratil u vesnice Kastlösa na jihu ostrova. Stařík včera prostě odešel ze své chaty a zmizel beze stopy. Policie a dobrovolníci po něm pátrají na alvaru – dokonce ho hledá i helikoptéra. Jenže noc byla chladná a není vůbec jisté, jestli ho najdou živého.

Je mu osmdesát jedna a trpí stařeckou demencí. Gerlofovi je asi jen o rok míň, jeho osmdesáté narozeniny už klepou na dveře. Osmdesát není žádný věk, ale samozřejmě je pochopitelnější, když se beze stopy ztratí starý člověk, než když se totéž stane dítěti. Zavřel noviny a podíval se na hodiny. Je čtvrt na čtyři.

„Jsem rád, že jsi přijela,“ zamumlal si pro sebe. Pak se odmlčel, odkašlal si a pokračoval: „Jsi pořád stejně krásná, Julie. Ale teď, když jsi tady na Ölandu, nás čeká řada úkolů. A pár věcí budeš muset vyřídit ty sama. Můžeme si spolu popovídat… Já vím, že jsem nebyl zrovna nejlepší táta. Když jsi vyrůstala, byl jsem často pryč a ty a tvoje sestra jste s Ellou byly v Borgholmu samy, když jsem byl na moři. Dělat kapitána a převážet náklad přes Baltské moře, daleko od rodiny, byla moje práce… Ale teď jsem tady a už se nikam nechystám.“

Ztichl a zadíval se na stůl. Napsal si, co chce Julii říct, do svého zápisníku. Od chvíle, co mu řekla, který den na Öland přijede, se to snažil naučit zpaměti – a také to podle toho znělo. Potřeboval to umět říct tak, aby to znělo normálně, jako když otec mluví se svým dítětem.

„Jsem rád, že jsi přijela,“ zopakoval Gerlof. „Jsi pořád stejně krásná.“

Nebo hezká? Radši hezká, to je lepší charakteristika pro dceru, která mu tolik chyběla.

Když už byly skoro čtyři hodiny a do večeře zbývala jen hodina, konečně se ozvalo zaklepání na dveře jeho pokoje.

„Vstupte,“ řekl Gerlof a dveře se otevřely.

Mezi dveřmi se objevila Boelina hlava.

„Ano, je tady,“ řekla tiše komusi, kdo stál za ní. Pak zvedla hlas a řekla: „Máte návštěvu, Gerlofe.“

„Děkuji,“ odpověděl Gerlof a Boel se usmála a couvla.

Do dveří vešla jiná žena, udělala pár kroků do chodby a Gerlof se zhluboka nadechl, aby mohl začít odříkávat svoji připravenou řeč.

„Jsem rád, že jsi přijela…,“ začal, ale vzápětí se odmlčel.

Z chodby na něj hleděla žena ve středních letech ve zmačkaném kabátě. Měla unavené oči a čelo samou vrásku. Vydržela se na něj dívat jen pár vteřin a pak její oči sklouzly jinam a žena ovinula paži kolem hnědé tašky, kterou měla přes rameno, jako by to byl nějaký ochranný štít, a udělala dalších pár kroků směrem do pokoje.

Gerlof v ženině vrásčité, vážné tváři začal poznávat svoji dceru, ale Julia vypadala mnohem unaveněji, než čekal. Mnohem unaveněji a mnohem hubeněji. Když se na ni díval, musel myslet na zahořklost a sebelítost.

Jeho dcera zestárla. Jak starý je v tom případě on?

„Ahoj, Gerlofe,“ řekla Julia a pak se na několik okamžiků odmlčela. „Tak jsem zase tady.“

Gerlof přikývl a uvědomil si, že Julia stále ještě odmítá říkat mu „tati“, a to dokonce i tehdy, když mu stojí tváří v tvář. Oslovila ho tónem, který zněl, jako by mluvila s nějakým vzdáleným příbuzným.

„Jaká byla cesta?“ zeptal se.

„Ušlo to.“

Rozepnula si kabát, pověsila ho na věšák v chodbě a tašku si položila na zem. Gerlofovi se zdálo, že se pohybuje pomalu, jako by jí chyběla energie. Chtěl se jí zeptat, jak jí je, ale možná na to bylo ještě příliš brzo.

„Výborně.“ Znovu nastalo ticho. „Už jsme se dlouho neviděli.“

„Čtyři roky, pokud se nepletu,“ řekla Julia. „Přes čtyři roky.“

„Ano. Ale volali jsme si.“

„To ano. Chtěla jsem přijet a pomoct ti, když ses sem ze Stenviku stěhoval, ale nebylo to…“

Julia se odmlčela a Gerlof přikývl.

„To nevadí, šlo to dobře,“ řekl. „Měl jsem spoustu pomocníků.“

„To je dobře,“ odpověděla Julia a přešla doprostřed místnosti. Zamířila k posteli a posadila se.

Gerlof si najednou vzpomněl na řeč, kterou si nacvičoval.

„Teď, když jsi tady, čeká nás řada…“

Julia ho však přerušila.

„Kde je?“

„Co?“

„Však víš,“ řekla Julia. „Ten sandálek.“

„Jistě. Je tady ve stole.“ Gerlof se na ni podíval. „Ale myslel jsem, že nejdřív bychom si mohli…“

„Ukážeš mi ho?“ vyhrkla Julia. „Chtěla bych ho vidět.“

„Třeba budeš zklamaná,“ namítl Gerlof. „Je to jen bota. Neskrývají se v ní žádné… žádné odpovědi.“

„Chci ho vidět, Gerlofe.“

Julia vstala. Zatím se ještě ani neusmála a teď se na Gerlofa dívala tak, že ho napadlo, jestli to celé nebyla chyba. Možná jí vůbec neměl volat. Ale věci se daly do pohybu a on už s tím nemohl nic dělat.

Přesto se ale ještě pokusil to co nejvíce oddálit.

„Přijela jsi sama, nebo s někým?“ zeptal se.

„Jako s kým?“

„Třeba s Jensovým otcem,“ řekl Gerlof. „Matsem… nebo jak se jmenoval.“

„Michael,“ opravila ho Julia. „Ne, bydlí v Malmö. Už spolu nejsme moc v kontaktu.“

„Aha,“ řekl Gerlof.

Znovu nastalo ticho. Julia udělala pár kroků vpřed, ale Gerlofa napadlo ještě něco dalšího.

„Udělala jsi to, o co jsem tě žádal po telefonu?“ zeptal se jí.

„Co?“

„Zamyslela ses nad tím, jaká hustá mlha ten den byla?“

„Ano… tak trochu.“ Julia krátce přikývla. „Co má to s tou mlhou vlastně znamenat?“

„Já myslím…“ Gerlof opatrně volil slova. „Myslím, že jinak by se nic… že kdyby nebyla ta mlha, žádné neštěstí by se nestalo. Jak často bývá tady na Ölandu mlha?“

„Moc často ne,“ uznala Julia.

„Ne. Možná tak třikrát, čtyřikrát do roka. Tedy aspoň tak hustá, jako byla toho dne. A spousta lidí věděla, že přijde, říkali to v předpovědi počasí.“

„Jak to víš?“

„Volal jsem na meteorologickou stanici,“ řekl Gerlof. „Všechny předpovědi si archivují.“

„Proč ti ta mlha připadá tak důležitá?“ zeptala se Julia.

„Podle mě… podle mě se někomu náramně hodila,“ řekl Gerlof. „Někomu, kdo nechtěl, aby ho tady někdo viděl.“

„Jako že nechtěl, aby ho viděli v ten den?“

„Ne, myslím, že nechtěl, aby ho vůbec někdo viděl,“ řekl Gerlof.

„Takže někdo využil mlhy k tomu, aby… aby unesl Jense?“ zeptala se Julia.

„To nevím,“ přiznal Gerlof. „Ale zvažoval jsem i tuhle možnost. Kdo věděl, že ten den půjde Jens ven? Nikdo. Nemám pravdu? Nevěděl to ani Jens, zkrátka… využil příležitosti, která se mu naskytla.“ Gerlof si všiml, že Julia sevřela rty, když začali mluvit o zmizení jejího syna, a rychle pokračoval: „Ale ta mlha, která tehdy přišla… O té se vědělo dopředu.“

Julia mlčela a upřeně hleděla na psací stůl.

„Na to bychom se měli soustředit,“ řekl Gerlof. „Měli bychom se zamyslet nad tím, kdo mohl mít z té mlhy ten den největší užitek.“

„Můžeš mi ten sandálek konečně ukázat?“ požádala ho Julia.

Gerlof věděl, že dál už to odkládat nemůže. Přikývl a otočil se na židli tak, aby seděl čelem ke stolu.

„Mám ho tady,“ řekl.

Otevřel horní zásuvku, sáhl dovnitř a opatrně z ní vyndal malý předmět. Zdálo se, že nemůže vážit víc než pár desítek gramů. Byl zabalený v bílém hedvábném papíru.

5

Zatímco Gerlof na stole rozbaloval malý balíček, Julia šla pomalu k němu. Dívala se na jeho ruce s vrásčitou kůží, na které byl znát jeho věk, na hnědé jaterní skvrny a zčernalé žíly. Prsty se mu třásly a neobratně zápolily s hedvábným papírem. Julii šustění papíru připadalo přímo ohlušující.

„Potřebuješ pomoct?“ zeptala se.

„Kdepak, to zvládnu.“

Trvalo mu několik minut, než balíček rozbalil, Julii to tak aspoň připadalo. Konečně odhrnul poslední vrstvu papíru a Julia uviděla, co se pod ní skrývá. Bota byla zabalená v průhledném igelitovém sáčku – nemohla z ní odtrhnout oči.

Nebudu brečet, říkala si v duchu, je to přece jenom bota. Pak ale ucítila, jak ji začínají pálit oči, a musela zamrkat, aby zadržela slzy. Uviděla černou gumovou podrážku a hnědé kožené pásky, vysušené a popraskané věkem.

Sandálek – obnošený chlapecký sandálek.

„Nejsem si jistý, jestli je to vážně ta stejná bota,“ promluvil Gerlof. „Pokud si dobře vzpomínám, vypadaly takhle, ale klidně by…“

„Je to Jensův sandálek,“ přerušila ho Julia zastřeným hlasem.

„To přece nemůžeme vědět jistě,“ namítl Gerlof. „Není dobré být si něčím příliš jistý. No nemám pravdu?“

Julia neodpověděla. Věděla, že je to on. Dlaní si otřela slzy ze tváří a potom opatrně vzala igelitový sáček do ruky.

„Když přišel, hned jsem ho dal do pytlíku,“ vysvětlil Gerlof. „Mohly by na něm být otisky…“

„Já vím,“ řekla Julia.

Byl tak lehký, tak neuvěřitelně lehoučký. Když se matka chystá obout takovýhle sandálek svému synovi na nohu, zvedne ho z podlahy u vchodových dveří, aniž by se zamýšlela nad tím, kolik váží. Pak se postaví vedle syna, sehne se a cítí teplo jeho tělíčka. Zvedne jeho nohu a on se zatím zachytí jejího svetru, aby nespadl. Stojí buď mlčky, anebo jí něco říká, a matka to dětské brebentění poslouchá jen na půl ucha, protože má plnou hlavu jiných věcí. Přemýšlí o účtech, které je třeba zaplatit, o tom, že musí nakoupit jídlo. O mužích, kteří tu nejsou.

„Učila jsem Jense, jak si obout sandálky,“ promluvila. „Trvalo mi to celé léto, ale když jsem na podzim nastupovala do školy, už to zvládl sám.“ Pořád ještě držela v ruce drobnou botu. „A proto mohl ten den jít ven sám, nenápadně se vykrást z domu… sám si obul sandálky. Kdybych ho to nenaučila, tak by…“

„Takhle nesmíš přemýšlet.“

„Já jen že… naučila jsem ho to jen proto, abych ušetřila trochu času,“ řekla Julia. „Sama pro sebe.“

„Nesmíš si to klást za vinu, Julie,“ řekl Gerlof.

„Díky za radu,“ řekla, aniž by se na něj podívala. „Ale dělám to už dvacet let.“

Odmlčeli se a Julia si uvědomila, že už si v duchu nepředstavuje úlomky kostí na pobřeží ve Stenviku. Viděla svého syna živého, jak je sehnutý a s nesmírným soustředěním se snaží obout si sandálky, ale není pro něj lehké přinutit své drobné prstíky, aby ho poslouchaly.

„Kdo ho našel?“ zeptala se a podívala se na Gerlofa.

„Nevím. Přišel poštou.“

„Kdo ho poslal?“

„Nebyla tam zpáteční adresa,“ řekl Gerlof. „Byla to jen obyčejná hnědá obálka s nečitelným razítkem. Ale myslím, že ji odeslali z Ölandu.“

„Byl u něho nějaký dopis?“

„Kdepak, nebylo tam vůbec nic,“ řekl Gerlof.

„A ty netušíš, kdo ho mohl poslat?“

„Ne,“ odpověděl Gerlof, ale už se Julii nedíval do očí. Zíral na stůl a Julia už z něj nic nedostala. Možná tušil víc, než byl ochoten jí prozradit.

Takže se zase nedopátrala žádné odpovědi. Povzdechla si.

„Ale to ještě neznamená, že tady musíme sedět se založenýma rukama,“ pokračoval rychle Gerlof. Pak se zarazil.

„A co bychom podle tebe měli dělat?“ otázala se Julia.

„No…“

Gerlof zamrkal, ale neodpověděl. Hleděl na ni, jako by už zapomněl, proč chtěl, aby přijela.

Ale ani Julia neměla nejmenší tušení, jak by měli postupovat dál, a tak mlčela. Najednou si uvědomila, že si ještě pořádně neprohlédla pokoj svého otce, tak moc se soustředila na sandálek a na to, že ho zase drží v ruce.

Rozhlédla se po pokoji. Vzhledem k tomu, že byla zdravotní sestra, okamžitě si všimla tlačítka na přivolání personálu v případě nouze. Jako dcera si také nemohla nevšimnout, že si s sebou Gerlof z chaty přivezl upomínky na moře. Nad zarámovanými černobílými fotografiemi jeho tří nákladních lodí, které se jmenovaly Vlnolam, Vánek a Nore, visely destičky z lakovaného dřeva s jejich jmény. Na další zdi byla pověšená zarámovaná potvrzení o registraci lodí s kolky a pečetěmi. Na poličce s knihami vedle stolu stály v řadě Gerlofovy lodní deníky, které byly vázané v kůži, a vedle nich pár miniaturních modelů lodí, kterým se nějak podařilo vplout do skleněných lahví.

Všechno bylo pečlivě uspořádané jako v nějakém námořním muzeu, všechny věci byly čisté a nablýskané a Julia si v tu chvíli uvědomila, že svému otci závidí. Může zůstat v tomhle pokoji se svými vzpomínkami, nemusí chodit ven do skutečného světa, kde člověk musí jednat a předstírat, že je mladý a bystrý, a neustále dokazovat, že za něco stojí.

Na stolku vedle Gerlofovy postele ležela černá bible a půl tuctu lahviček s léky. Julia se znovu zadívala směrem ke stolu.

„Ještě ses mě nezeptal, jak se mám, Gerlofe,“ špitla.

Gerlof pokýval hlavou.

„A ty jsi mi ještě neřekla tati,“ odvětil.

Následovalo ticho.

„Tak jak se tedy máš?“ zeptal se.

„Dobře,“ odpověděla Julia stroze.

„Pořád pracuješ v nemocnici?“

„No jo,“ řekla Julia, ale o tom, že je dlouhodobě na neschopence, se už nezmínila. Místo toho řekla: „Cestou sem jsem jela přes Stenvik. Viděla jsem chatu.“

„To je dobře. Jak to tam vypadá?“

„Pořád stejně. Chata byla celá zabedněná.“

„Žádná rozbitá okna?“

„Ne,“ řekla Julia. „Ale byl tam nějaký člověk. Teda spíš se zjevil, když jsem tam byla.“

„To byl nejspíš John,“ řekl Gerlof. „Anebo Ernst.“

„Jmenoval se Ernst Adolfsson. Předpokládám, že se znáte.“

Gerlof přikývl.

„Je to sochař. Starý kameník. Pochází ze Smålandu, ale…“

„Ale i tak je to fajn chlap, viď?“ zeptala se rychle Julia.

„Žije tu už dlouho,“ dodal Gerlof.

„Ano, matně si na něj pamatuji z dětství… Než odešel, řekl mi cosi zvláštního, něco o nějakém příběhu z války. To myslel druhou světovou?“

„Dává pozor na chatu,“ řekl Gerlof. „Ernst bydlí u lomu a čas od času si tam vezme nějaký ten zapomenutý kámen. Za starých časů tam pracovalo padesát chlapů, ale teď už zůstal jen Ernst… Tak trochu mi s tímhle vším pomáhá.“

„S tímhle vším? Myslíš s tím, co se stalo Jensovi?“

„Ano. Probírali jsme to spolu, spekulovali o tom, co se mohlo stát,“ řekl Gerlof a pak se zeptal: „Jak dlouho tu zůstaneš?“

„Já…“ Julia na tuhle otázku nebyla připravená. „Já ještě nevím.“

„Bylo by dobré, kdybys mohla zůstat aspoň pár týdnů.“

„To je moc dlouho,“ vyhrkla Julia. „Musím se vrátit domů.“

„Vážně?“ podivil se Gerlof, jako by ho to překvapilo.

Zadíval se na sandálek ležící na stole a Juliin pohled k němu zabloudil také.

„Chvíli tu zůstanu,“ řekla. „Pomůžu ti.“

„S čím?“

„No s tím, co je potřeba udělat, ať už je to cokoli. Abychom se přes to konečně přenesli.“

„Výborně,“ zaradoval se Gerlof.

„A co tedy vlastně budeme dělat?“ zeptala se Julia.

„Budeme si povídat s lidmi… poslouchat jejich příběhy. Jako za starých časů.“

„Myslíš jako s více lidmi?“ podivila se Julia. „Chceš říct, že v tom mělo prsty víc lidí?“

Gerlof se podíval na sandálek.

„Tady na Ölandu žije pár lidí, se kterými si chci promluvit,“ prohlásil. „Jsem přesvědčený, že o tom něco ví.“

Další vyhýbavá odpověď.

Julii to začínalo unavovat a měla sto chutí zase odjet, ale jednou byla tady – a navíc přivezla zákusky.

Zůstanu, Jensi, řekla si v duchu. Na pár dní. Kvůli tobě.

„Dostane tu člověk kafe?“ zeptala se.

„Většinou ano,“ ujistil ji Gerlof.

„V tom případě si spolu dáme kávu a zákusky,“ oznámila Julia, a přestože měla velmi nepříjemný pocit, že nyní hovoří jako svoje starší sestra, která všechno plánuje hodně dopředu, zeptala se: „Jen nevím, kde budu dneska v noci spát. Napadá tě něco?“

Gerlof se pomalu natáhl ke stolu. Otevřel malou zásuvku a chvíli v ní šmátral. Ozvalo se zachrastění a Gerlof vytáhl svazek klíčů.

„Tady máš,“ řekl a podal jí je. „Můžeš se vyspat v loděnici… Je tam zavedená elektřina.“

„Ale to přece nejde…“ Julia stála vedle postele a hleděla na svého otce. Měla dojem, že všechno předem naplánoval. „Je přece plná rybářských sítí a podobného harampádí,“ namítla. „Splávků a kamenů a plechovek s dehtem, nebo ne?“

„Všechno je pryč, už nerybařím,“ opáčil Gerlof. „Ve Stenviku už nikdo nerybaří.“

Julia si od něj vzala klíče.

„Dřív se tam skoro ani nedalo dostat, byla tam strašná spousta věcí,“ řekla. „Pamatuji si…“

„Teď je všechno pryč,“ přerušil ji Gerlof. „Tvoje sestra to tam zvelebila.“

„To myslíš vážně, že mám strávit noc ve Stenviku?“ zeptala se. „Úplně sama?“

„Ale vesnice není liduprázdná. Jenom tak vypadá.“

Půl hodiny poté, co odjela od Gerlofa, byla Julia zpátky ve Stenviku a stála na břehu temného moře. Nebe bylo stejně zamračené jako dopoledne a plné stínů. Co nevidět se mělo začít stmívat a Julia toužila po sklence červeného vína – a hned po ní by si dala další. Toužila po víně nebo po prášku.

Mohly za to ty vlny, které se toho večera pokojně přelévaly přes oblázky na břehu moře, ale když zuřila bouřka, byly někdy až dva metry vysoké a řítily se k pobřeží s táhlým, zuřivým burácením. Mohly ze dna zálivu vynést cokoliv – vrak lodi, mrtvou rybu nebo úlomky kostí.

Julia nechtěla moc zkoumat, co by mohlo ležet na pobřeží mezi oblázky. Po onom dni si ve Stenviku už nikdy nešla zaplavat.

Otočila se a zadívala se na loděnici. Vypadala nahoře nad pobřežím hrozně malá a opuštěná.

Jsem ti tak blízko, Jensi.

Julia nedokázala říct, proč si od Gerlofa vzala klíče a souhlasila s tím, že tu přespí, ale říkala si, že jednu noc to tady snad přežije. Nikdy se nijak zvlášť nebála tmy a byla zvyklá být sama. Jeden nebo dva dny tu vydrží. A pak pojede domů.

Když odemykala zámek na bílých dveřích loděnice, měla s sebou svou tašku přes rameno i batoh. Od moře sem zavál poslední závan studeného vzduchu a postrčil ji dovnitř do tmy.

Dveře se za ní zavřely a kvílení podzimního větru náhle utichlo. V loděnici panovalo hrobové ticho.

Julia rozsvítila velké světlo a zůstala stát hned za dveřmi.

Gerlof měl pravdu. Loděnice vypadala úplně jinak, než jak si ji pamatovala.

Už to nebyla rybářská dílna plná smradlavých sítí, rozbitých splávků a zažloutlých vydání Ölands-Posten, které se vršily na podlaze. Od té doby, co tu byla Julia naposledy, její sestra celou loděnici zrekonstruovala a udělala z ní malou rekreační chatu se zdmi obloženými leštěnými dřevěnými panely a s lakovanou podlahou z borových prken. Byla tu malá lednička, elektrické topení a přenosný elektrický vařič u okna s výhledem na moře. Na stole pod oknem s výhledem na vnitrozemí stál velký lodní kompas vyrobený z bronzu a leštěné mědi – další z Gerlofových upomínek na léta strávená na moři.

V loděnici byl suchý vzduch. Dehet tu byl cítit jen trošku, a jakmile Julia vyhrnula rolety a otevřela malá okna, byl vzduch ještě lepší. Dokázala by tady bydlet, tedy až na tu naprostou izolovanost.

Ernst Adolfsson žijící u lomu je nejspíš její nejbližší soused. Ernst jezdil ve starém Volvu PV a Julia by ho momentálně ráda viděla přijíždět po vesnické silnici, ale když pohlédla z okna, nezaznamenala venku žádný pohyb, jen řídká tráva na mezi se vlnila ve větru. Zmizeli dokonce i racci.

V loděnici byly dvě úzké postele. Julia si na jednu z nich vybalila věci: oblečení, taštičku s toaletními potřebami, náhradní boty a hromadu harlekýnek, které nacpala na dno batohu – četla je totiž tajně. Knížky položila na noční stolek.

Na zdi u dveří viselo malé zrcadlo v lakovaném dřevěném rámu a Julia začala zkoumat odraz svého obličeje. Její tvář vypadala unavená a plná vrásek, ale už neměla tak šedou pleť jako v Göteborgu. Prudký a vytrvalý vítr tady na ostrově způsobil, že jí dokonce trochu zčervenaly tváře.

Co teď? V malém stánku vedle domova důchodců si po návštěvě u Gerlofa koupila párek v rohlíku, který byl bez chuti, takže neměla hlad.

Že by si chvíli četla? Ne.

Nebo že by si dala to víno, které si s sebou přivezla? Na to bylo ještě dost času.

Rozhodla se, že se tu trochu porozhlédne.

Julia vyšla z loděnice a pomalu se vydala zpátky dolů k moři a pak podél vody na jih. Chůze po oblázcích pro ni byla čím dál snazší, jak se jí částečně vracela vrozená schopnost udržet rovnováhu, kterou mívala jako malá holčička ve Stenviku, kdy trávila celé dny tím, že běhala po břehu moře, aniž by jedinkrát klopýtla.

Šikmo od loděnice pořád ještě ležel Šedoočko, ale vlny a zimní led ho postupně posouvaly blíž k vodě. Šedoočko byl úzký, asi metr dlouhý balvan, který vypadal jako koňský hřbet. Julia si ho kdysi dávno přivlastnila, a když kolem něj teď prošla, krátce ho poplácala. Zdálo se, že se za ty roky trochu propadl do země.

I mlýn jí připadal menší. Byla to nejvyšší stavba ve Stenviku – starý větrný mlýn, který stál na kraji stráně, několik set metrů na jih od loděnice. Ale když k němu Julia došla, zjistila, že skála je moc strmá na to, aby se k němu vyškrábala.

Na jih od mlýna uvnitř zátoky, kde v létě stálo stenvické dlouhé plavecké molo, bylo několik dalších loděnic, ale nikde nebylo vidět ani živáčka.

Julia vyšla na silnici a pokračovala na sever kolem Gerlofovy loděnice. Zastavila se a zadívala se přes moře k pevnině. Småland byl jen úzkým šedým proužkem táhnoucím se podél obzoru. V dohledu nebyly žádné lodě.

Pomalu se otáčela, aby si pořádně prohlédla celé okolí, jako by pobřežní krajina byla jakousi hádankou, kterou bude moci vyřešit, když objeví ty správné indicie.

Pokud se to, čeho se každý obával, doopravdy stalo, pokud se Jensovi podařilo dostat až sem dolů k vodě, pak by toho večera v mlze procházel právě tudy. Mohla by začít hledat nějaké stopy po něm, ale samozřejmě to tady už prohledávali. Ona, policie a vůbec všichni ve Stenviku.

Znovu se vydala na cestu, a když ušla pár stovek metrů, ocitla se u lomu.

Samozřejmě byl zavřený. Vápenec tu už nikdo netěžil. Na dřevěné ceduli u pobřežní silnice, ze které se odlupovala barva, byl sotva čitelný nápis STENVICKÝ KÁMEN, s. r. o. Ze silnice odbočovala cesta vedoucí směrem k alvaru, ale tahle cesta i hnědožlutá krajina najednou končily a místo nich zela v zemi široká jáma. Julia přistoupila blíž k okraji srázu, který spadal kolmo dolů až na dno lomu.

Lom byl hluboký nanejvýš tak čtyři nebo pět metrů, ale rozlohou byl větší než několik fotbalových hřišť. Obyvatelé Ölandu tu těžili kámen celá staletí a postupně se propracovávali níž a níž, ale Julia měla dojem, jako by jednoho dne všichni odložili nářadí, odešli domů a už se nikdy nevrátili. Dole na štěrku pořád ještě ležely pečlivě srovnané opracované kusy kamene.

Na alvaru na druhé straně lomu stály seřazené temné postavy. Byla tma a bylo to příliš daleko na to, aby Julia dokázala rozeznat detaily, ale po chvíli si uvědomila, že jsou to sochy z kamene. Zdálo se, že je to série různě velkých uměleckých děl vytesaných z kamene. Hned na kraji lomu stál asi metr a půl vysoký kámen zakončený nahoře špičkou, která vypadala jako věž středověkého kostela. Nejspíš to měla být kopie marnäského kostela.

Julii došlo, že se dívá na díla Ernsta Adolfssona.

Za kamennými sochami bylo vidět dřevěný dům, tmavě červený obdélník stojící na alvaru mezi nízkými stromy a jalovcovými keři, a vedle něj stálo Ernstovo baculaté, kulaté volvo. V domě se v několika oknech svítilo.

Julia se rozhodla, že si Ernstova umělecká díla prohlédne druhý den ráno, než odjede ze Stenviku.

Viděla odsud také ostrov Blå Jungfrun, malý šedomodrý kopec na obzoru. Říkalo se mu také Blåkulla a podle starých pověstí se na něm scházely čarodějnice, aby oslavovaly ďábla. Nikdo na něm nebydlel, celý ostrov byl národní park, ale člověk tam mohl zajet lodí na celodenní výlet. Julia tam byla jako malá holčička jednoho slunečného dne s Lenou, Gerlofem a Ellou.

Na pláži tam byla spousta krásných kulatých oblázků, ale Gerlof ji varoval, ať si žádné nebere domů – prý nosí smůlu –, a tak si žádný nevzala. Ale smůlu měla v životě i tak.

Otočila se zády k ostrovu čarodějek a zamířila zpátky k loděnici.

Dvacet minut nato už seděla v loděnici na posteli, poslouchala vítr a necítila se vůbec unavená. Kolem desáté zkusila začít číst jednu z harlekýnek, které si s sebou přivezla – Tajemství panského sídla –, ale děj se příliš vlekl. Zavřela knihu a zadívala se na starý kompas na stole u okna.

Mohla teď být v Göteborgu, sedět v kuchyni u stolu se sklenkou červeného vína a dívat se z okna na pouliční lampy osvětlující prázdnou silnici.

Ve Stenviku byla tma jako v pytli. Julia se šla ven vymočit, nohy jí na kamenech pár metrů od loděnice podkluzovaly a málem ve tmě ztratila rovnováhu. Vodu dole pod svahem už neviděla, slyšela jen vzdychání vln a chrastění oblázků, když vlny dosáhly na břeh. Na temné obloze nad sebou viděla rychlé pohyby, jak se nad ostrov jako zlí duchové stahovaly dešťové mraky.

Jak tam tak ve tmě dřepěla s obnaženou zadnicí vystavenou větru, její myšlenky se proti její vůli zatoulaly k duchovi, který se tady na břehu moře zjevil jedné noci na začátku dvacátého století.

Pamatovala si jeden z příběhů, které její babička Sára vyprávěla v hodině soumraku, o tom, jak se její manžel se svým bratrem jedné noci, když zuřila bouřka, vydali k moři, aby vytáhli loďky do bezpečí, z dosahu burácejících vln.

Jak tam tak stáli u pěnící vody a vlekli své dřevěné čluny, najednou se ze tmy vynořila postava, muž v těžkém, nepromokavém námořnickém oděvu, který začal jednu z lodí tahat opačným směrem, zpátky na moře. Dědeček na něj začal křičet a ta postava mu odpovídala lámanou švédštinou a pořád dokola opakovala jedno a totéž slovo:

„Ösel!“ křičela. „Ösel!“

Rybáři se zuby nehty snažili udržet svou loď, když tu se postava otočila a rozběhla se do zvedajících se vln. Potom beze stopy zmizela v bouřce.

Julia se rychle vymočila na pěšinku před loděnicí, spěchala zpátky do tepla a zamkla za sebou dveře. Pak si vzpomněla, že tam není vodovod a že bude muset jít nahoru do chaty a napustit si vodu.

Tři dny po té hrozné bouřce přišla zpráva ze severního konce ostrova: v Bödě tři dny předtím ztroskotala loď a vlny ji roztříštily na kousky. Plavidlo pocházelo z estonského ostrova Ösel. Celá posádka v bouři zahynula, takže námořník, kterého rybáři viděli a se kterým mluvili, byl tou dobou už mrtvý. Utopený.

Babička na Julii za soumraku mrkla: „Duch pobřeží.“

Julia tomu příběhu věřila – byl to dobrý příběh a ona věřila všem starým příběhům, které slýchala za soumraku. Utopený námořník určitě pořád ještě bloudí někde na břehu moře, ztracený a sám.

Julia neměla nejmenší chuť vydat se znovu ven. Neměla v úmyslu zajít si pro vodu, bude to muset přežít bez čistění zubů.

V oknech loděnice stály tlusté červené svíčky. Než zalezla do postele, zapálila jednu z nich zapalovačem a nechala ji chvíli hořet.

Svíčka za Jense. Hořela také za jeho matku.

Ve světle plamene učinila rozhodnutí: dnes večer žádné víno a žádné prášky. Bude se svým zármutkem bojovat. Stejně byl všudypřítomný, nepřepadal ji jen ve Stenviku. Stačilo potkat na ulici malého chlapce a Julii okamžitě přepadl náhlý záchvat smutku.

Když jí padl zrak na její malý adresář, který ležel na posteli vedle Lenina starého mobilu, z náhlého popudu je oba zvedla, nalistovala v adresáři telefonní číslo a naťukala ho do mobilu.

Fungovalo. Dvě zazvonění, pak třetí a čtvrté.

Potom se ozval tlumený mužský hlas: „Haló?“

Bylo už půl jedenácté a byl všední den. Julia zavolala moc pozdě, ale teď už to položit nemohla.

„Michaele?“

„Ano?“

„Tady Julia.“

„Aha… Ahoj, Julie.“

Jeho hlas zněl spíš unaveně než překvapeně. Snažila se vzpomenout si, jak Michael vypadá, ale nedokázala si ho vybavit.

„Jsem na Ölandu. Ve Stenviku.“

„Jasně… No… já jsem v Kodani, jako obvykle. Už jsem spal.“

„Já vím, že je pozdě,“ řekla Julia. „Jen jsem ti chtěla říct, že se našel nový důkaz.“

„Důkaz?“

„O zmizení našeho syna,“ vysvětlila. „Jense.“

„Jasně,“ řekl Michael.

„A tak jsem sem přijela… Jen jsem si říkala, že tě to bude zajímat. Nejspíš to nebude nijak zvlášť důležitý důkaz, ale mohlo by to…“

„Jak se máš, Julie?“

„Dobře… Můžu ti zavolat, když se objeví něco nového.“

„Tak dobře,“ řekl Michael. „Zdá se, že máš pořád moje číslo. Ale kdybys příště mohla zavolat trochu dřív, bylo by to fajn.“

„Tak jo,“ řekla Julia rychle.

„Tak ahoj.“

Michael zavěsil a telefon ztichl.

Julia zůstala sedět s mobilem v ruce. Výborně. Vyzkoušela ho a zjistila, že funguje, ale měla si vybrat někoho jiného, komu by zavolala.

Michael se s tím už dávno vyrovnal, dokonce ještě před tím, než se rozešli. Od samého začátku byl přesvědčený, že Jens šel dolů k vodě a utopil se. Někdy ho za to, jak si byl jistý, nenáviděla a jindy cítila jen ochromující závist.

Pár minut nato Julia zhasla světlo a šla do postele, pořád ještě v kalhotách a ve svetru, a najednou se spustil prudký liják, který visel ve vzduchu celý večer.

Začal náhle a jako o překot zběsile bušil do plechové střechy loděnice. Julia ležela ve tmě a poslouchala, jak po šikmé střeše začínají klokotat pramínky vody. Věděla, že v loděnici je v bezpečí, všechny prudké bouřky zatím přežila. A tak zavřela oči a usnula.

Neslyšela, jak o půl hodiny později déšť ustal. Neslyšela kroky, které se ozývaly ve tmě u lomu. Neslyšela vůbec nic.

ÖLAND, KVĚTEN 1943

Nilsovi patří pobřeží, patří mu Stenvik a teď mu patří i celý alvar, který obklopuje vesnici. Když matka nepotřebuje pomoct s něčím v domě ani na dvoře, Nils se po něm toulá celý den, chodí na dlouhé procházky. Ve zlatém slunci kráčí po ölandské stepi s batohem přehozeným přes rameno a s puškou v ruce.

Zajíci většinou sedí ve svých peleších a tisknou se k zemi, dokud nepojmou podezření, že byli objeveni. To potom vezmou nohy na ramena a uhání pryč a člověk musí rychle zvednout pušku k ramenu. Když je Nils na lovu, je pořád ve střehu.

Od chvíle, kdy mu matka před pár lety po hádce s Lass-Janem sdělila, že už nebude moct pracovat v lomu, představují pro něj jejich dům a alvar celý svět. Nikdo ze zaměstnanců lomu s ním už nechtěl pracovat. Ne že by to Nilsovi nějak vadilo – stejně odmítl se tam vrátit, odmítl se omluvit a to jediné, co ho žralo, bylo, že jeho matka musela Lass-Janovi vyplatit mzdu za těch pár týdnů, co nakladač nemohl pracovat, protože se mu hojily zlomené prsty.

K čertu s tím! Stejně za to celé mohl Lass-Jan!

Nils si na tu rvačku také odnesl vzpomínku: dva zlomené prsty na levé ruce. Přestože ho to bolelo, odmítl jít k doktorovi v Marnäsu a prsty mu špatně srostly, zkroutily se a dělalo mu problém je ohnout. Ale co na tom, stejně je pravák a pušku v ruce udrží.

Lidé z vesnice se Nilsovi poslední dobou vyhýbají, ale to ho nijak netrápí. Cestou na alvar potkal na silnici vedoucí do vesnice několikrát Maju Nymanovou, ale pokaždé se na něj jen mlčky dívala – stejně jako všichni ostatní. Maja má velké modré oči, ale Nils se bez ní obejde.

Matka dala Nilsovi dvojhlavňovou brokovnici značky Husqvarna, která se stala jeho nerozlučnou společnicí. A Nils jí zato nosí všechny zajíce, které s ní zastřelí, aby nemusela vyhazovat peníze za drahé maso od lakotných farmářů z vesnice.

Na východě je na obzoru vidět bílá věž marnäského kostela, ale Nils nepotřebuje žádné orientační body. Naučil se na alvaru vyznat, v tom labyrintu dlouhých kamenných zídek, balvanů, keřů a nekonečných travnatých plání.

Kus před ním stojí kamenná mohyla: nízká hromada kamení označující místo, kde několik set let předtím, než se Nils narodil, jakýsi bláznivý sluha zabil kněze nebo snad biskupa. Lidé, kteří procházejí kolem, na mohylu občas pořád ještě pokládají kamínky. Nils to nikdy nedělá, ale rád tu sedává a obědvá.

Zastaví, zamyslí se a ucítí v žaludku slabé píchnutí od hladu. Zamíří k mohyle, sundá z ní pár nerovných kamenů a posadí se s puškou po boku a batohem na klíně.

Otevře ho a najde v něm dva sýrové sendviče a dva sendviče s klobásou zabalené ve voskovaném papíru a malou lahvičku s mlékem. To všechno mu nabalila matka. Nils si bez jejího svolení naplnil malou měděnou placatku koňakem, který matka schovává na zemi ve spižírně úplně vzadu u zdi.

Polední pauzu zahájí tím, že placatku odzátkuje a pořádně si lokne, až se mu hrdlem rozlije do těla příjemné teplo. Potom rozbalí balíček se sendviči. Jí a pije se zavřenýma očima a přemýšlí u toho.

Myslí na lov. Dnes ještě neulovil žádného zajíce, ale má na to celé odpoledne.

Pak myslí na válku, která ještě pořád plní všechny zprávy, když člověk zapne rádio.

Švédsko nebylo napadeno, ačkoliv do minového pole kousek od jižního cípu Ölandu v létě 1941 zabloudily tři německé torpédoborce a byly rozmetány na kusy. Ve vodě skončilo přes sto Hitlerových vojáků, kteří se buď utopili, nebo zemřeli v hořící ropné skvrně. A řada obyvatel Ölandu byla následujícího léta přesvědčená, že válka definitivně dorazila na ostrov, když jedno německé letadlo z nějakého záhadného důvodu shodilo osm bomb do lesa pod hradní zříceninou v Borgholmu.

Výbuchy bylo slyšet až na severu ve Stenviku. Nilse probudily tupé rány, zíral z okna do tmy a srdce mu divoce bušilo. Přísahal by, že zaslechl motor letadla, jak opouštělo prostor nad ostrovem. Nejspíš to byl Messerschmitt. Natahoval uši a přál si uslyšet další výbuchy, chtěl, aby po celém Stenviku pršely z nebe bomby.

Ale německá invaze nepřišla a teď už je příliš pozdě na to, aby Hitler něco podnikl. Nils si v novinách četl o velké porážce u Stalingradu během třeskutých mrazů v zimě toho roku. Zdá se, že Hitler bude na straně poražených.

Nils slyší, jak mu za zády zařehtá kůň.

Otevře oči a otočí hlavu. Za ním stojí hned několik koní. Čtyři mladá zvířata, bílá a hnědá, se zatoulala k mohyle a teď klušou obloukem kolem něj, mají skloněné hlavy a od kopyt se jim zvedá prach. Jejich nohy se téměř neslyšně míhají trávou.

Koně. Celá stáda se volně potulují po alvaru. Nilsovi se párkrát stalo, že se díval spíš po zajících, než po tom, kam šlape, a noha se mu zabořila hluboko do hromady trusu, který po sobě všude nechávají jako malé hnědé mohyly.

Zdá se, že tohle malé stádo míří za nějakým konkrétním cílem, ale když Nils krátce hvízdne a strčí levou ruku do batohu, kůň běžící vpředu zpomalí a otočí se na něj.

Všichni koně se zastaví a dívají se na Nilse. Jeden z nich skloní hlavu, aby očichal žlutou trávu alvaru, ale pást se nezačne. Čekají na něco lepšího.

Nils má ruku pořád v batohu, šustí prázdným voskovaným papírem a nenápadně položí pravou ruku vedle sebe na kameny.

Koně váhají, větří a hrabou do země kopyty. Nils znovu zašustí papírem a tmavě hnědý vůdce stáda udělá opatrný krok stranou směrem k němu. Ostatní koně ho pomalu následují a nozdry se jim jemně chvějí.

Vůdce stáda se znovu zastaví, asi pět metrů od Nilse.

„No tak, neboj se, svačina,“ řekne Nils a usměje se, plný očekávání.

Zajíci se takto přilákat nedají, jenom koně.

Vůdce stáda zatřepe velkou hlavou a z tlamy se mu vydere tiché, pohrdavé odfrknutí.

Pak udělá pár kroků dopředu a Nils rychle zvedne pravou ruku a hodí první kámen.

Skvělá rána! Neobroušený kus vápence zvíře trefí nad tlamu a kůň ucukne, jako by ho zasáhl elektrický proud. S hrůzou začne couvat, narazí do koní stojících za ním, otočí se a začne bezhlavě prchat, ale Nils rychle vyskočí a hodí druhý kámen. Je placatější a ostřejší a sviští vzduchem jako kotouč pily.

Trefí vůdce stáda do boku. Následuje pronikavé, vyděšené zařehtání a všichni koně najednou pochopí, že jim hrozí nebezpečí. Otočí se a plnou rychlostí uhání přes alvar pryč a kopyta jim buší o zem. Pak zmizí ve křoví.

Nils na chvíli propadne panice a třetí kámen letí moc doleva. To je špatné. Rychle se znovu sehne, ale čtvrtý kámen neletí dostatečně daleko.

Když naposledy zahlédne vůdce stáda, má na pravém boku lesklou, krvavě rudou šmouhu. Rána je hluboká a nejspíš bude trvat několik dní, než se zahojí. Nils se zkusí podívat po tom kameni, který koně zasáhl, aby zjistil, jestli je na něm krev.

Zvuk zběsilého úprku pomalu utichne. Na alvaru znovu zavládne ticho. Nils vydechne, posadí se zpátky na mohylu a usměje se, když si vzpomene na hloupý, vyjevený výraz v koňské tváři, když ho zasáhl první kámen.

Zkurvený koně.

Nils jim ukázal, kdo je tady v okolí Stenviku pánem alvaru. Když znovu zvedá batoh, usměje se sám pro sebe. Možná mu matka přibalila na cestu i nějaké karamelky.

6

V domově důchodců v Marnäsu byl právě večer. Gerlof seděl u stolu a před sebou měl svůj zápisník. V ruce držel propisovací tužku, ale zatím nic nenapsal.

Když Gerlof seděl u stolu, dokázal sám sebe snadno přesvědčit, že ještě není tak starý, jak si myslí, a že mu ještě zbývá spousta sil. Za pár minut se postaví na své silné nohy, protáhne se a vyrazí ven.

Na vzduch. Na pobřeží ve Stenviku, kde dotlačí člun na vodu a bude veslovat k lodi, která kotví tam, kde je větší hloubka. Zvedne kotvu, vytáhne plachty a vyrazí do světa.

Gerlofa odjakživa fascinovalo, že námořní kapitán z vod Ölandu může doplout ke kterýmkoliv břehům si zamane. S trochou štěstí, velkou spoustou šikovnosti, tím správným vybavením a spoustou zásob na palubě se může z Ölandu plavit do kteréhokoliv přístavu na světě a pak se zase vrátit domů. Neuvěřitelné. Taková svoboda.

O pár minut později zazvonil zvonek svolávající k večeři a Gerlof se vrátil do svého zesláblého těla. Nohy měl ztuhlé a jeho rukám se už nikdy nepodaří vytáhnout plachtu.

Ta léta na moři utekla rychle. A vlastně jich ani nebylo tolik. Gerlof se na konci dvacátých let plavil jako první důstojník se svým otcem na jeho dvoustěžňové plachetnici Ingrid Maria a o pět let později, když se otec vrátil na pevninu, aby se stal zprostředkovatelem lodní dopravy, převzal jeho plavidlo, přejmenoval je na Vánek a vozil náklady dřeva a dřevěných výrobků ze Smålandu na Öland. Už ve dvaadvaceti byl kapitánem.

Během druhé světové války pracoval jako lodivod ve vodách kolem Ölandu a dvakrát byl svědkem toho, jak šla loď ke dnu i s posádkou, protože její kapitán byl přesvědčený, že zná bezpečnější cestu minovým polem než naváděcí loď.

Gerlof ta léta prožil v neustálém strachu z min. Jednou se mu zdál zlý sen, který ho tu a tam pořád ještě budil, zborceného studeným potem, ze spaní: stál v něm při západu slunce u lodního boku naváděcí lodi nad třpytící se hladinou a díval se na moře pod sebou – a najednou uviděl těsně pod hladinou velkou černou minu. Byla stará, rezavá a pokrytá vlnícími se chaluhami, ale bylo jasné, že její ostny se co nevidět dotknou lodi a minu odpálí.

Nemohl loď zastavit, tiše klouzala vodou blíž a blíž k ostnům… Těsně předtím, než se trup miny dotkl, se Gerlof pokaždé probudil.

Po válce si koupil svou druhou malou nákladní loď, Vlnolam, a začal se plavit mezi dvěma ostrovy, mezi Borgholmem a Stockholmem, přes Södertäljeský kanál. Jeho náklad tvořil ölandský mramor, červený vápenec určený na výstavbu probíhající v hlavním městě, a na zpáteční cestě často vezl palivo, nejrůznější zásilky nebo vápno pro potřeby zemědělského družstva v Borgholmu. V přístavech, které byly po cestě, vždycky kotvily známé lodě a každý, kdo potřeboval pomoc, se mohl vždy spolehnout na své kolegy námořníky.

V té době neexistovala žádná rivalita a Gerlof se oné prosincové noci roku 1951, kdy na Vlnolamu, když kotvil v Ängsö, vypukl požár, dočkal pomoci ze všech stran. Jeho náklad lněného oleje začal hořet a Gerlof a jeho první důstojník John Hagman jen tak tak stihli vylézt na palubu, než oheň zachvátil celou loď. Ani jeden z nich neuměl plavat, ale hned vedle nich kotvila nákladní loď z Oskarshammu, na kterou se jim podařilo vyškrábat. Měli veškerou podporu svých kolegů, ale to jediné, co mohli pro Vlnolam udělat, bylo přeříznout kotvu a nechat odplout loď do noci.

Pro Gerlofa byla hořící nákladní loď potápějící se za zimní noci výstižným symbolem ölandské námořní dopravy, ačkoliv si to v té době ještě neuvědomoval. Mohl to vzdát, když ho během vyšetřování celé záležitosti zbavili odpovědnosti, ale z čistého nerozumu si za peníze z pojistky koupil novou nákladní loď s motorem a živil se jako námořní kapitán ještě dalších devět let. Nore byla jeho poslední loď a také ta nejkrásnější. Byla štíhlá, měla krásnou záď a úžasný bafající dieselový motor. Ještě pořád se mu těsně předtím, než usnul, stávalo, že v duchu slyšel bafání motoru.

V roce 1960 Nore prodal, vrátil se na pevninu a začal pracovat na obecním úřadě v Borgholmu, čímž začal jeho sedavý život u kancelářského stolu. Výhodou samozřejmě bylo, že se mohl každý večer vracet domů k Elle. Promeškal velkou část dětství svých dcer, ale teď mohl sledovat aspoň jejich dospívání. A když jeho mladší dcera Julia na konci šedesátých let otěhotněla, bylo Gerlofovi jedno, jestli je vdaná, nebo ne – jejího synka a svého vnuka doslova zbožňoval.

Jense Gerlofa Davidssona.

A pak přišel onen den.

Byl podzim, ale Julia dálkově studovala na zdravotní sestru, a tak s nimi ve Stenviku s Jensem mohla zůstat déle než obvykle. Michael, Jensův otec, zůstal na pevnině a Julia svého syna po obědě nechala s Ellou a Gerlofem a jela do Kalmaru přes nový most. A Gerlof po kávě svou ženu a Jense opustil bez jediného zaváhání, aniž by tušil, že se může stát nějaké neštěstí, a šel k moři, aby rozmotal rybářské sítě, které chtěl druhý den ráno nastražit.

Dole u loděnice viděl, jak se od Kalmarského průlivu zvedá mlha – ta nejhustší mlha, jakou viděl od dob, kdy se ještě plavíval po moři. Když doplula na pobřeží, cítil ji na kůži jako nějaký studený závoj, a otřásl se, jako by už nějakou dobu stál v zimě na horní palubě. Jen několik okamžiků poté se svět kolem něj proměnil v bílou mlhu, ve které nebylo vidět na krok.

Měl jít okamžitě domů, za Ellou a Jensem. Přemýšlel o tom, ale nakonec zůstal v loděnici a ještě asi hodinu spravoval sítě.

Přesně tak to bylo. Ale protože zůstal v loděnici a protože měl výborný sluch, jednu věc věděl docela určitě – ačkoliv o tom nikdy nikoho nepřesvědčil, tedy možná kromě Julie: Jens toho dne nešel k moři. Gerlof by ho slyšel. V mlze sice byly všechny zvuky trochu tlumené, ale slyšet bylo všechno. Jens se neutopil, jak si myslela policie, a jeho tělo neodneslo moře, nepotopilo se na dno Kalmarského průlivu.

Jens šel někam jinam, nešel k vodě.

Gerlof se nahnul nad stůl a zapsal si jedinou větu:

ALVAR JE JAKO MOŘE.

Ano. Na alvaru se může stát cokoliv a nikdo o tom nebude mít ani ponětí.

Gerlof odložil propisku na stůl a zavřel zápisník. Když otevřel zásuvku, znovu uviděl sandálek zabalený v hedvábném papíru a vedle něj tenkou knížku, která vyšla toho roku.

Byly to šedesátistránkové paměti nazvané 40 let Malmovy námořní dopravy. Na obalu byl pod názvem obrázek lodi.

Tu knížku Gerlofovi půjčil Ernst, když u něj byl před dvěma týdny naposledy na návštěvě.

„Možná jsem něco objevil,“ řekl mu. „Podívej se na stranu osmnáct.“

Gerlof vzal knihu, otevřel ji a nalistoval stranu osmnáct. Úplně dole byla pod textem malá černobílá fotografie, kterou si prohlížel už mnohokrát.

Ta fotografie byla stará. Byla na ní kamenná přístavní hráz v malém přístavu a na ní ležela hromada dlouhých dřevěných prken. Šikmo za dřevem byla vidět černá záď malé plachetnice, podobající se té, se kterou se plavil Gerlof, a vedle hromady dřeva byla seřazená skupinka mužů v černých pracovních oděvech a kšiltovkách. Dva muži stáli rozkročení vepředu před ostatními a jeden z nich měl ruku přátelsky položenou na rameni toho druhého.

Gerlof na muže hleděl a oni hleděli zase na něj.

Ozvalo se zaklepání na dveře.

„Podává se káva, Gerlofe,“ ozval se Boelin hlas.

„Už jdu,“ zavolal Gerlof a odsunul se od stolu.

S jistými obtížemi se zvedl.

Pořád nemohl odtrhnout oči od těch dvou mužů na fotografii v knize.

Ani jeden z nich se neusmíval a ani Gerlof neměl důvod k úsměvu, protože po posledním rozhovoru s Ernstem si byl víceméně jistý, že jeden z mužů na staré fotografii zavinil smrt jeho vnuka Jense a pak na věky ukryl jeho tělo.

Jenže nevěděl, který z nich to byl.

S tichým povzdechem knihu zavřel a uložil ji zpátky do zásuvky. Pak si vzal hůl a pomalu se vydal do jídelny na kávu.

7

Na Ölandu úsvit prosakuje za rovnou čarou obzoru jako tiché, oslnivé světlo, ale Julia toho říjnového rána východ slunce prospala.

Na každém ze tří oken Gerlofovy loděnice byla malá roleta – kdysi dávno byly tmavě červené, ale slunce je postupně zbarvilo dorůžova. Těsně před půl devátou roleta vedle Juliiny postele najednou vyletěla nahoru a srolovala se a ta rána v tichu loděnice připomínala úder blesku.

Julia otevřela oči. Nevzbudila ji ta rána, ale slunce, které dovnitř najednou začalo proudit oknem orientovaným na východ. Zamrkala a zvedla hlavu z vyhřátého polštáře. Viděla, jak se za oknem ve větru vlní tráva zežloutlá podzimem a uvědomila si, kde je. Silný vítr a svěží vzduch.

Stenvik, pomyslela si v duchu.

Znovu zamrkala a snažila se udržet hlavu zvednutou, ale netrvalo dlouho a klesla jí zase do důlku v polštáři. Po ránu byla vždycky trochu mimo – měla to tak už od dětství – a v průběhu posledních dvaceti let pro ni bylo bezvědomí spánku nesmírně lákavé. Záchvaty deprese, které ji pronásledovaly od onoho dne, měly na svědomí, že prospala mnohem větší část svého dospělého života, než bylo zdrávo. Ale ranní vstávání je těžké, když k němu člověk nemá žádný zvláštní důvod.

A vstávání ve Stenviku bylo ještě horší, neboť tu nebyla žádná vyhřátá koupelna, do které by se člověk mohl odebrat. U loděnice bylo jen kamenité pobřeží a ledová voda.

Julia si matně vybavovala, že na střechu v noci bubnoval liják, ale teď slyšela jen šumění vln dole u moře. Rytmické šumění způsobilo, že začala přemýšlet o tom, že vyskočí z postele, shodí ze sebe oblečení, rozběhne se ze svahu a skočí do moře, ale hned ji to zase přešlo.

Zůstala ještě pár minut ležet v úzké posteli a potom vstala.

Vzduch byl chladný a vlhký a venku pořád ještě foukal vítr, ale Stenvik, který uviděla, když si na sebe hodila bundu a konečně otevřela dveře loděnice, už nebyl tou přízračnou krajinou, kterou viděla předchozího večera.

Zdálo se, že noční liják spláchl všechnu šeď. Zase svítilo slunce a kamenité ölandské pobřeží bylo čisté, prosté a krásné. Zátoka, podle které se vesnice jmenovala, nebyla nijak hluboká, byl to spíš mírně zaoblený záliv, který se rozprostíral po obou stranách loděnice, jako by byl vykrojený do třpytících se vod průlivu. Pár set metrů od břehu se na vlnách pohupovali racci s roztaženými křídly, kteří ve větru křičeli nebo se jeden druhému posmívali pronikavými hlasy.

Slunečné počasí v Julii probouzelo smutek z toho, že ne všechno je tak krásné, jak se zdá, ale snažila se ten pocit potlačit. Toužila jen po tom, aby jí bylo dobře, nechtěla dnes ráno myslet na úlomky kostí nebo vzpomínat na Jense.

Uslyšela radostné zaštěkání. Když se zadívala směrem k silnici vedoucí podél pobřeží, spatřila bělovlasou ženu v červené prošívané bundě, jak míří na jih s malým světlehnědým psem. Pes nebyl na vodítku a pobíhal sem a tam s čenichem u země. Byli k Julii otočeni zády a najednou zahnuli a zmizeli v jednom z domů na druhé straně silnice.

Julii došlo, že Ernst není jediným obyvatelem Stenviku.

Její ospalost postupně vymizela a Julia byla najednou plná energie. Vzala plastový kanystr a svižným krokem se vydala do Gerlofova domu, aby si z kohoutku na zahradě napustila pitnou vodu. Chata zalitá sluncem vypadala příjemně, přestože byla obklopená přerostlou trávou, ale Gerlof jí nedal klíč, a tak se nemohla jít podívat dovnitř na svůj starý pokoj, ve kterém prožila dětství.

Když napouštěla vodu, uvědomila si, že na Ölandu vlastně může zůstat déle než jen jeden den. Pokud bude moct udělat něco užitečného, pokud se Gerlof vzchopí a přijde s nějakým návrhem, co by mohla dělat nebo po čem by mohla pátrat, mohla by zůstat o dva nebo tři dny déle.

Rozhlédla se po prázdné zahradě a najednou se rozhodla jinak. Domů do Göteborgu se vrátí ještě dnes, ale vyrazí až později.

Cestou zpátky do loděnice pevně svírala kanystr s vodou a na chvíli se zastavila, aby si prohlédla žlutý dům za hlohovým živým plotem kousek pod Gerlofovou chatou. Rostly kolem něj vysoké, rozložité jasany a přes živý plot ho téměř nebylo vidět, ale ten kousek, co vidět byl, nebyl nijak zvlášť krásný. Dům totiž nebyl jen prázdný, byl doslova opuštěný. Zdi byly porostlé psím vínem, které začalo zarůstat i rozbitá okna.

Julia si matně vzpomínala, že v domě kdysi žila jakási stařena, která nikdy nevycházela ven a s nikým ve vesnici se nestýkala.

Bylo zvláštní, že dům někdo nechal takhle zchátrat – přece jen to byl pěkný dům, i přes všechny praskliny ve zdech. Někdo by ho měl opravit.

Julia pokračovala v cestě zpátky dolů k loděnici, aby si udělala čaj a něco k snídani.

O tři čtvrtě hodiny později zamkla dveře loděnice, jednu tašku měla na rameni a druhou v ruce. Postel uvnitř v loděnici ustlala, vypnula hlavní jistič a stáhla rolety. Loděnice byla zase prázdná.

Julia zamířila po stráni k autu, rozhlédla se kolem, a když nikde na pláži nikoho neviděla, nasedla dovnitř. Nastartovala motor a naposledy se podívala na loděnici. Zadívala se na stráň, na rozpadlý větrný mlýn a na blyštící se vodu pod sebou a cítila, jak ji znovu zaplavuje smutek.

Rychle s autem zamířila směrem k hlavní silnici.

Projela kolem farmy, ze které teď byla rekreační chata, kolem opuštěného žlutého domu a kolem branky ke Gerlofově chatě. Sbohem, sbohem.

Sbohem, Jensi.

Nalevo od silnice procházející vesnicí byla další cesta, která vedla k další skupince rekreačních chat, a byl tu také kamenný kvádr zasazený do země, na kterém bylo bílou barvou napsáno UMĚLECKÝ KAMENÍK 1KM. Na železné tyči nad kamenem byla připevněná značka se symbolem pro slepou ulici.

Když Julia značku uviděla, vzpomněla si, co měla v plánu podniknout ráno před tím, než se pojede rozloučit s Gerlofem: chtěla se zastavit ve starém lomu a prohlédnout si sochy Ernsta Adolfssona.

Neměla sice peníze na to, aby si něco takového pořídila, ale měla pocit, že by se jí jeho práce mohly líbit. A třeba se ho zkusí zeptat na pár dalších věcí ohledně Jense, například na to, jestli si Ernst jeho zmizení pamatuje a jestli by jí byl ochoten říct, kde toho osudného dne byl. Tím přece nic nezkazí.

Zahnula na úzkou cestu a malý ford sebou začal okamžitě házet ze strany na stranu a nebezpečně se naklánět. Byla to ta nejhorší silnice, po jaké Julia do té doby na Ölandu jela, i když z velké části za to mohla včerejší noční průtrž mračen. Ve vyjetých kolejích byly pořád ještě dlouhé, úzké kaluže dešťové vody. Julia zpomalila a plazila se vpřed se zařazenou jedničkou, ale autu i tak podkluzovala kola a padalo do bahnitých děr.

Nechala rekreační chaty za zády a jela podél okraje alvaru. Cesta se pomalu stáčela směrem k lomu, rovnoběžně se silnicí vedoucí po pobřeží, ale když se přiblížila k nízkému domu, který patřil Ernstu Adolfssonovi, opět se narovnala. Končila před domem kruhovým pláckem, kde se s autem dalo otočit a kde pořád ještě stálo Ernstovo staré bílé volvo.

Nikde nebylo ani živáčka, uprostřed plácku stál jen další placatý, leštěný kámen s černým nápisem: UMĚLECKÝ KAMENÍK – VÍTEJTE.

Julia zastavila za volvem a vypnula motor. Vystoupila z auta a vytáhla z tašky svoji hubenou peněženku.

Ve vysoké trávě šelestil vítr a kolem nerostly skoro žádné stromy. Na jedné straně zahrady zela v kopci obrovská rána lomu a na druhé rostly, kam až oko dohlédlo, jen tráva a osamělé keře jalovce. Alvar.

Julia se otočila a zadívala se na dům.

Byl zabedněný a bylo v něm ticho.

„Je tu někdo?“ zvolala.

Její volání přehlušil vítr a nikdo jí neodpověděl.

Ke dveřím na boku domu, u kterých byl zvonek, vedla široká pěšina, jež byla vysypaná vápencovým štěrkem.

Julia k nim došla a zazvonila.

Ale ani tentokrát se nedočkala odpovědi. Ernst tu má přece auto, tak kde jenom vězí? pomyslela si.

Zazvonila ještě jednou a nechala zvonek zmáčknutý. Nic se však nedělo.

Z náhlého popudu zkusila vzít za dveře. Byly odemčené a rozletěly se, jako by ji zvaly dál.

Nahlédla dovnitř.

„Je někdo doma?“

Nikdo neodpověděl. Světlo bylo zhasnuté a v chodbě byla tma. Zaposlouchala se, jestli neuslyší těžké kroky a klapání hůlky o podlahu, ale všude bylo ticho.

Není doma – jeď za Gerlofem, radil jí její vnitřní hlas. Ale na to byla až příliš zvědavá. Copak lidé z Ölandu nezamykají, když odejdou z domu? Nebo mezi nimi pořád ještě panuje taková vzájemná důvěra?

VÍTEJTE! stálo na zelené umělohmotné rohožce u dveří. Julia si párkrát otřela boty a vešla.

„Haló?“ zvolala. „Jste tady, Ernste? To jsem já, Julia, Gerlofova dcera…“

Ze stropu v chodbě visela závěsná dekorace z malých dřevěných lodí, které plachtily v průvanu. Napravo byla kuchyně – byla malá a uklizená, se stolkem a dvěma dřevěnými židlemi. Nalevo byla ložnice s úzkou, pečlivě ustlanou postelí.

Chodba vedla rovně do obýváku s pohovkou, televizí a širokým oknem, z něhož byl výhled na lom a modré moře za ním. Na stole byly stohy novin a knih, ale ani v obýváku nikdo nebyl. Na jedné ze zdí visely šestiúhelníkové hodiny z mramoru, které měly ručičky vyrobené z břidlice.

Na celém domě bylo podivné jen to, že hodiny byly podle všeho jediná věc, která tu byla vyrobená z kamene. Že by měl Ernst kamene už plné zuby, když ho měl venku všude kolem sebe?

Julia šla zpátky do chodby a několikrát se rozhlédla, jako by se bála, že na ni z praskliny ve zdi vyskočí nějaký neznámý útočník. Vyšla ven a opatrně za sebou zavřela dveře.

Stála bez hnutí na slunci a nevěděla, co má dělat. Byla si jistá, že je Ernst Adolfsson určitě někde poblíž a jen zapomněl zamknout dveře.

Zadívala se směrem ke kamenným sochám na kraji lomu. Vedle nich stála malá kůlna natřená načerveno, obklopená nízkými břízami. Na hromadě před kůlnou leželo několik různě velkých kusů kamene. Na některých z nich bylo vidět, že je někdo opracovával, ale vypadaly nedokončené. Jiné Julii připomínaly pokroucené postavy. Viděla v kameni deformované tváře a černé oční důlky a vzpomněla si na trolly, kteří unášeli malé děti, které pak s nimi musely navždy zůstat žít uvnitř hory. Gerlof jí vyprávěl, že když v minulosti dělníkům z lomu zmizelo nářadí, vždycky to sváděli na trolly. Bylo nemyslitelné, že by je ukradl někdo z jejich kolegů.

Julia odtrhla oči od kamenů a znovu se zadívala na dokončená, naleštěná umělecká díla u okraje strmé propasti lomu. Malé majáky, kulaté kryty studní, vysoké sluneční hodiny a několik širokých náhrobních kamenů. Zatím na nich nebyla jména.

Něco tu však chybělo. V dlouhé řadě soch byla jedna velká mezera. Julia přistoupila blíž. Předchozího večera tady z druhé strany lomu něco viděla: vysoká kostelní věž, která se podobala věži kostela v Marnäsu, byla pryč. Ve štěrku na okraji lomu byla malá, mělká prohlubenina.

Julia pomalu prošla mezi naleštěnými kameny a najednou se před ní otevřel lom připomínající obrovský, prázdný bazén.

Lom tu nebyl nijak hluboký, snad jen pár metrů, ale byl tu prudký sráz. Stála na okraji, mlčky hleděla na pustou, kamennou krajinu a najednou přímo pod sebou uviděla vysokou kostelní věž. Spadla přes okraj do lomu a přistála na boku. Špička věže ukazovala na západ, směrem k vodě.

Věž se neroztříštila na kousky.

Pod podlouhlou sochou ležel jak dlouhý, tak široký Ernst Adolfsson. Jeho oči hleděly ze dna lomu k obloze, z úst mu vytékala krev a jeho tělo bylo celé roztříštěné.

ÖLAND, KVĚTEN 1945

Nic není jako dřív. Budou se dít velké věci – a to jak ve světě, tak v životě Nilse Kanta. Je to cítit ve vzduchu.

Slunce nad alvarem žhne silněji než kdy jindy, ölandské větry jsou svěžejší, vzduch čistší a květiny jsou v plném květu. Tráva je zelená a zatím ji nemohlo sežehnout horké letní slunce. Sotva viditelné mihotající se tečky na obloze se přetaví ve vlaštovky vrhající se k zemi jako černé šípy – pár okamžiků padají k rovné zemi a pak znovu naberou rychlost, vyletí zase nahoru a najednou se zase objeví vysoko na obloze.

Jaro přišlo na Öland v plné intenzitě a Nils Kant cítí ve vzduchu změny. Je mu teď skoro dvacet let, konečně je dospělý a naprosto nezávislý. Má celý život před sebou a čekají ho velké věci. Už se nemůže dočkat.

Začíná být moc starý na to, aby se toulal tady v tom tichu a lovil zajíce. Má jiné plány. Jakmile skončí válka, odejde do světa. Rád by s sebou vzal Maju Nymanovou, děvče, které bydlí ve Stenviku v domě dole u stráně. Pamatuje si, jak vypadá, a docela často na ni myslí. Ale nikdy spolu doopravdy nemluvili, jen se pozdravili, když se náhodou potkali – tedy pokud byla Maja sama. Když se mu nepodaří si s ní v blízké době konečně pořádně promluvit, vyrazí na cestu sám.

Zrovna dnes je dál od Stenviku, než obvykle bývá, skoro až na východním konci ostrova. Než přešel hlavní silnici, zastřelil dva zajíce. Nechal je pod jakýmsi keřem, aby si je mohl vyzvednout cestou domů. Než zamíří zpátky domů k matce, rád by zastřelil ještě jednoho nebo dva, a cestou zpátky možná ještě pár vlaštovek, jen tak pro zábavu.

Voda z roztátého zimního sněhu na alvaru ještě pořád tvoří velké kaluže, je to trochu jako chodit bažinatou krajinou plnou malých jezírek. Voda na slunci rychle vysychá. Nils má na nohou velké, bytelné boty, a kdyby chtěl, klidně by se mohl přebrodit kaluží. Je volný jako pták a patří mu celý svět.

Adolf Hitler se také pokoušel docílit toho, aby mu patřil celý svět. Teď je mrtvý, zastřelil se v Berlíně zhruba před týdnem. Pro Německo to znamenalo konec. Nikdo tam dole neměl dostatek odhodlání ani síly dál čelit Rusům a Američanům.

Nils s cákáním vyjde z kaluže a pokračuje dál skupinkou jalovcových keřů. Pamatuje si, že míval Hitlera rád, když byl mladší, nebo aspoň obdivoval jeho silnou vůli.

Kdysi se zbožnou úctou naslouchal úryvkům z Hitlerových burácivých projevů z Německa, když měla jeho matka v obýváku zapnuté rádio, a několik let čekal, kdy se nad Ölandem proženou německé bombardéry, kdy válka konečně dorazí i sem, ale teď je po Hitlerovi a mocné Německo rozbily na kusy anglické bombardéry.

Německo už mu vůbec nepřipadá tak zajímavé, jako mu připadalo dřív. To taková Anglie ho na druhou stranu láká. A Amerika mu přijde obrovská a plná příslibů, ale už příliš mnoho lidí z Ölandu tam odjelo a už se nevrátilo. V devatenáctém století jich beze stopy zmizely tisíce. Nils chce procestovat celý svět a pak se vrátit do Stenviku jako král.

Najednou Nils cosi zaslechne – tichý, ale zřetelný zvuk – a zastaví se.

Po zajíci není nikde ani stopy, ale Nils má přesto pocit…

… jako by nebyl sám.

Někdo tu je.

Zaslechl cosi ve větru, jakýsi krátký zvuk – a nebyl to ani zpěv ptáků, ani bzučení hmyzu, ani řehtání koní. Toulá se po alvaru už léta, dokáže poznat, jestli je všechno tak, jak má být. A v tuhle chvíli se mu zaručeně něco nezdá. Cítí, jak mu běhá mráz po zádech.

Tohle není zajíc, tohle je něco jiného.

Vlci? Babička, která je už dávno po smrti, Nilsovi vyprávěla příběhy o vlcích žijících na alvaru. Kdysi tu vážně žili. Ale teď už ne.

Že by to byli lidé?

Že by ho někdo špehoval?

Nils si pomalu sundá z ramene svoji pušku značky Husqvarna a oběma rukama ji zvedne, připravený vystřelit. Palcem ji odjistí. Dvě nábojnice z továrny na náboje značky Gyttorp jsou připraveny vyletět hlavní ven.

Rozhlédne se. Tohle místo je skoro celé porostlé jalovcovými keři, většina z nich je od větru zkroucená a zprohýbaná a neměří víc než metr, ale jsou husté a není skrz ně vidět. Když se Nils postaví, vidí přes ně daleko do krajiny a nikdo ho nemůže překvapit, ale když se přikrčí, má pocit, že ho keře obrůstají a hrozivě se nad ním tyčí.

Teď neslyší vůbec nic – jako by se mu to celé jen zdálo. Možná že ten zvuk byl jen dílem jeho představivosti, už se mu to párkrát stalo, když tu byl takhle sám.

Nils tiše stojí v trávě, ani se nehne a čeká. Klidně oddechuje a ví, že má spoustu času. Zajíci vždycky vylezou, když je trpělivý, nakonec jim povolí nervy, vyběhnou ze svých skrýší a slepě uhání pryč od lovce svým typickým hopkavým během. Pak stačí jen klidně zvednout pušku na rameno, zamířit na hnědý flek a stisknout spoušť. A nakonec tam dojít a zvednout ze země slabě se cukající tělíčko.

Nils zadržuje dech. Napíná uši.

Teď už nic neslyší, ale najednou ucítí závan větru a jeho nozdry zachytí zřetelné aroma zaschlého potu a umaštěné látky. Vánek k němu zanese štiplavý pach lidského těla, anebo možná dokonce několika těl.

Někdo je nablízku.

Nils se otočí doprava s prstem na spoušti.

Z jalovcového keře jen asi metr od něj na něj hledí vystrašené oči.

Opětuje ten pohled.

Ve tmě za hustými jalovci se začne rýsovat lidská tvář, tvář zešedlá špínou a zastíněná rozcuchanými vlasy. Za hlavou je tělo, které se tiskne k zemi, nabalené v objemných zelených šatech. Nils si uvědomí, že je to uniforma.

Ten muž je voják. Cizí voják, který nemá helmu ani zbraň.

Nils drží pušku před sebou, až v konečcích prstů cítí, jak mu buší srdce. Zvedne hlaveň o pár centimetrů.

„Vylez,“ řekne nahlas.

Voják otevře ústa a promluví. Není to švédština. Tedy alespoň ne švédština, jakou zná Nils. Je to cizí jazyk. Zní to jako němčina.

„Cože?“ vyhrkne Nils. „Co to říkáš?“

Voják pomalu zvedne ruce – má špinavé, popraskané dlaně – a v té chvíli si Nils uvědomí, že muž ve své skrýši není sám. V keři za ním se v trávě tiskne další zírající člověk v uniformě. Oba mají uštvaný pohled, jako by se snažili uniknout děsivým vzpomínkám.

„Bitte nicht schiessen,“ zašeptá voják, který je blíž k Nilsovi.

8

Julia Gerlofovi zavolala z telefonu Ernsta Adolfssona a řekla mu, co se stalo – že našla Ernsta, kde ho našla a že je mrtvý.

Gerlof chápal, co mu říká, ale podařilo se mu zachovat si chladnou hlavu a nenechat se udolat emocemi a soustředit se téměř výhradně na Juliin hlas. Julia se snažila ze všech sil ovládat, aby se jí netřásl hlas.

„Takže Ernst je po smrti,“ řekl Gerlof.

Na druhém konci drátu bylo ticho.

„A víš to určitě?“ zeptal se.

„Jsem přece zdravotní sestra,“ namítla Julia.

„Volala jsi na policii?“

„Volala jsem pohotovost,“ řekla Julia. „Někoho sem posílají. Ale sanitku pro Ernsta potřebovat nebudou… Na to je příliš pozdě.“ Na chvíli se odmlčela. „Ale policie sem určitě přijede taky, i kdyby to byla jen nehoda. Je…“

„Přijedu za tebou,“ řekl Gerlof. Rozhodl se ve stejné chvíli, kdy to vyřkl. „Policie určitě brzy dorazí, ale já pojedu také. Posaď se na Ernstův gauč a počkej na mě.“

„Dobře, počkám,“ řekla Julia. „Počkám na tebe.“

Její hlas zněl nyní klidně.

Oba zavěsili a Gerlof ještě chvíli zůstal sedět u stolu a sbíral sílu.

Ernst. Ernst je mrtvý. Gerlof se tu novinu snažil vstřebat. Do téhle chvíle mu zbývali dva blízcí přátelé: John a Ernst. Teď už měl jen jednoho. Vzal do ruky hůl a zvedl se. Byl pevně rozhodnutý jet za Julií, přestože mu revmatizmus a zármutek ztěžovaly pohyb víc než kdy jindy. Když vyšel ven na chodbu, uslyšel z kuchyně smích, a tak tam zamířil.

Boel tam stála s nějakým novým děvčetem, které se očividně učilo používat myčku. Když Gerlofa uviděly, Boel se na něj usmála, ale jakmile spatřila výraz v jeho obličeji, její tvář zvážněla.

„Boel, potřeboval bych jet do Stenviku. Stalo se neštěstí. Můj nejlepší přítel je po smrti,“ řekl Gerlof rozhodně. „Potřeboval bych, aby mě tam někdo zavezl.“

Upřeně na ni hleděl a Boel nakonec kývla. Neměla ráda, když něco narušilo zavedený řád, ale tentokrát to nijak nekomentovala.

„Dejte mi dvě minuty a já vás tam dovezu,“ řekla.

Když dojeli k severní odbočce na Stenvik, která vedla dolů k lomu, zvedl Gerlof ruku a ukázal před sebe.

„Odbočíme až na jih od města,“ oznámil.

„Jak to?“ namítla Boel. „Říkal jste přece, že chcete…“

„Mám ve Stenviku dva přátele,“ prohlásil Gerlof. „Jeden z nich byl Ernst. A tomu druhému někdo musí říct, co se stalo.“

Nebyla to nijak velká zajížďka, brzy se před nimi objevila odbočka na jih s cedulí KEMP přelepenou páskou, aby bylo všem jasné, že stenvický kemp je momentálně zavřený. Ceduli přelepil John Hagman, přestože nebylo příliš pravděpodobné, že by se tu v říjnu objevil někdo se stanem nebo karavanem.

Po levé straně se vynořil zavřený kiosek a pak hřiště na minigolf. Dráhu právě zametal muž ve středních letech v zelené teplákové soupravě a zdálo se, že není právě ve formě. Když projížděli kolem, plaše se po nich ohlédl. Byl to Anders Hagman, Johnův jediný syn. Byl to starý mládenec a byl velice tichý. Gerlof ho snad nikdy neviděl v ničem jiném než v téhle ošuntělé teplákové soupravě – možná jich měl několik.

Před nimi se objevila cesta vedoucí do kempu.

„Tady,“ řekl Gerlof. „Je to tamhleten dům.“

Ukázal na malý domek vedle cesty, nízké stavení s malými, úzkými okny, které vypadalo jako nějaký strážní domek. Před vchodem byl zaparkovaný starý, rezavý, zelený Volkswagen Passat, což znamenalo, že je John doma.

Boel zabrzdila a zastavila auto. Gerlof otevřel dveře a za pomoci své hůlky vylezl ven. Skoro ve stejné chvíli se otevřely dveře domku. Na dřevěné schody vyšel drobný mužík v tmavomodrých montérkách, šedé vlasy měl ulíznuté dozadu a vzadu na krku stažené do malého uzlu a byl jen v ponožkách. Byl to John Hagman. John vždycky hned vyšel ven, aby se podíval, kdo je poctil svou návštěvou.

John a Anders Hagmanovi v létě provozovali kemp společně. Anders většinu zimy trávil v Borgholmu.

John bydlel ve Stenviku celý rok a musel obstarávat každodenní údržbu kempu, když byl Anders pryč. Pro starého člověka to byla těžká práce – Gerlof by mu s tím byl býval pomohl, kdyby nebyl ještě starší než John.

Gerlof Johnovi kývl na pozdrav, John jeho kývnutí opětoval a nazul si černé gumáky, které stály na schodech.

„Ahoj Gerlofe,“ řekl John, když Gerlof došel až k němu. „Nečekal jsem tě.“

„Já vím. Stala se nehoda,“ řekl Gerlof.

„Kde?“

„V lomu.“

„Ernst?“ zeptal se John tiše.

Gerlof přikývl.

„Stalo se mu něco?“

„Ano. Je to špatné,“ řekl Gerlof. „Moc špatné.“

S Johnem se znali už skoro padesát let, plavili se spolu na moři a zůstali přáteli i poté. Gerlofův výraz podle všeho stačil k tomu, aby poznal, jak moc špatné to je.

„Je u něj někdo?“ zeptal se.

„Touhle dobou už snad ano,“ řekl Gerlof. „Moje dcera Julia se chystala někoho zavolat. Je tam v lomu. Včera přijela z Göteborgu.“

„Aha.“ John zašel zpátky do domu, a když se znovu vynořil, nesl si prošívanou bundu a svazek klíčů. „Můžeme jet mým autem,“ řekl. „Jen to řeknu Andersovi.“

Gerlof přikývl. Byl to dobrý nápad. Boel se bude chtít vrátit, a když budou s Johnem sami, budou si moct aspoň nerušeně povídat.

John šel za Andersem, zastavil se před ním, ukázal na golfové hřiště a něco tiše řekl. Anders zavrtěl hlavou. John na něj ukázal prstem a Gerlof slyšel, že zvedl hlas. Věděl, že vztah mezi otcem a synem Hagmanovými je poněkud napjatý – byli na sobě příliš závislí.

Anders nakonec přikývl a John zavrtěl hlavou a otočil se k synovi zády. Hádka byla u konce.

Když John odemykal auto, Gerlof pomalu došel k Boel, aby jí poděkoval za odvoz.

„Takže Ernst je mrtvý,“ řekl John za volantem.

„Podle Julie ano,“ odpověděl Gerlof. Seděl vedle Johna a díval se z okýnka na pobřeží a třpytící se vodu dole pod silnicí vedoucí podél pobřeží.

„Spadl na něj kámen?“ ujišťoval se John.

„Pořádně velký kámen. Tak mi to řekla Julia,“ vysvětlil Gerlof.

Uvědomil si, že v lomu se už přes šedesát let nestalo žádné neštěstí s tragickými následky – a teď, když už se v něm netěží, skončí Ernst zavalený kamenem.

„Vzal jsem s sebou náhradní klíče,“ řekl John. „Pro případ, že už ho odvezli.“

„Ernst ti dal svoje klíče?“ podivil se Gerlof, protože jemu je Ernst nikdy nesvěřil. Na druhou stranu, ani on nedal Ernstovi náhradní klíč od své chaty. Možná, že mezi nimi nakonec nepanovala zas až tak velká důvěra.

„Ernst věděl, že mu tam nebudu slídit,“ řekl John.

„Teď bychom se u něj ale možná měli porozhlédnout,“ nadhodil Gerlof. „Nevím sice, co bychom měli hledat, ale myslím, že bychom to i tak měli zkusit.“

„Jo,“ souhlasil John. „Teď je to něco jiného.“

Gerlof už neřekl nic dalšího, jen hleděl před sebe, protože se k nim po pobřežní silnici blížila sanitka. Gerlof ve Stenviku sanitku ještě nikdy neviděl.

Pomalu se sunula po cestě vedoucí od lomu a tmavě modrá světla na střeše neblikala. To nebylo dobré znamení, ale nic jiného ostatně ani nečekali. John zpomalil, když sanitka projížděla kolem nich, a pak zahnul na severní silnici vedoucí do vesnice.

„V létě šly jeho věci na dračku,“ řekl John po chvíli. „Vtipkovali jsme o tom, říkali jsme, že Ernst má víc zákazníků, než já ulovím ryb.“

Gerlof mlčky přikývl. Nevěděl, co by na to měl říct. Pořád měl pocit, že Ernstova smrt je jako obrovský balvan spočívající na jeho ramenou.

John odbočil na úzkou cestu vedoucí k plošině nad lomem a Gerlof v blátě rozeznal stopy několika vozidel. V dálce viděl zaparkované Ernstovo a Juliino auto a za nimi dvě policejní auta a ještě jedno civilní vozidlo, nablýskané modré volvo. Vedle volva stál muž v čepici a s foťákem kolem krku.

„Bengt Nyberg má už zase nové auto,“ utrousil Gerlof.

„Novinařina je nejspíš zlatej důl,“ řekl John.

„Myslíš?“ řekl Gerlof, když John zastavil vedle cedule UMĚLECKÝ KAMENÍK – VÍTEJTE a vypnul motor. Rozhostilo se ticho.

Gerlof s menšími obtížemi vystoupil z auta – jako vždycky měl ztuhlé údy, které se vzpíraly nezvyklým pohybům. Zapřel se holí, narovnal záda a kývl na pozdrav šéfredaktorovi Ölands-Posten, který se k nim šoural s rukou položenou na fotoaparátu.

„Sanitka už ho odvezla,“ konstatoval Nyberg.

„My víme,“ řekl Gerlof.

„Také jsem ho zmeškal. Udělal jsem pár fotek, na kterých jsou policajti a ta velká díra tam dole, ale nejspíš je stejně nebudu moct otisknout. Ale o tom samozřejmě rozhodnou v borgholmské redakci.“

Znělo to, jako by mluvil o fotkách auta, které sjelo do příkopu, nebo o rozbitém okně. Bengt byl odjakživa necitlivý, pomyslel si Gerlof.

„Být tebou, tak bych je tam radši nedával,“ řekl.

„Nevíte, kdo ho našel?“ zeptal se Nyberg a stiskl tlačítko na fotoaparátu. Ozvalo se vrčení a film se začal přetáčet.

„Ne,“ odpověděl Gerlof.

Pomalu zamířil na kraj lomu. Kde je Julia? tázal se v duchu.

„Myslím, že bys měl jet domů a začít psát článek, Bengte,“ řekl John, který stál za Gerlofem.

„Také že pojedu,“ odpověděl Nyberg. „Zítra si to všecko můžete přečíst.“

Zamířil ke svému novému autu, nasedl a nastartoval.

Gerlof pokračoval pomalým krokem kolem domu a kůlny směrem k lomu. Když byl pár metrů od okraje, uviděl, jak se nahoru šplhá policista v uniformě. Podařilo se mu na okraj položit jednu nohu a vytáhnout se nahoru. Pak se sehnul, aby pomohl o něco mladšímu kolegovi. Nakonec zhluboka vydechl a podíval se na Gerlofa. Gerlof ani jednoho z policistů nepoznal. Nejspíš budou z Borgholmu nebo z pevniny, pomyslel si.

„Vy jste jeho příbuzní?“ zeptal se starší policista.

„Staří přátelé,“ odpověděl Gerlof. „Jeho příbuzní žijí ve Smålandu.“

Policista pokýval hlavou.

„Moc toho tady neuvidíte,“ řekl.

„Byla to nehoda?“

„Nehoda při práci,“ odpověděl policista.

„Stěhoval tady na kraji jednu sochu,“ řekl mladší policista a ukázal na kraj útesu, kde byla ve štěrku malá prohlubeň. „Stál tady a nejspíš ji popadl a pak…“

„Uklouzl nebo zavrávoral, spadl dolů a socha přistála na něm,“ řekl starší z policistů.

„Bylo to rychlé,“ řekl mladší.

Gerlof udělal za pomoci hůlky ještě jeden krok. Teď už to viděl.

Kostelní věž, Ernstova největší socha, ležela na dně lomu. Bylo zřetelně vidět, kde přistála. Dole ve štěrku byl hluboký kráter.

Ernstův otisk. Gerlof rychle odvrátil zrak a zadíval se na druhou stranu lomu, ale když pomyslel na to, kolik se z tohohle kopce během let vytesalo náhrobků, radši očima zabloudil ještě dál, ke břehu moře a k vodě, což ho konečně uklidnilo.

Pak se podíval doprava na kamenné sochy seřazené podél okraje lomu. Ernst je rozestavěl pár metrů od sebe, ale na jednom místě byla mezera větší… Gerlof se tam šel podívat.

Do lomu spadla ještě jedna socha, menší než kostelní věž. Viděl ji na dně lomu, byla dlouhá a měla oválný tvar, takže vypadala jako nějaké vajíčko nebo hlava trolla. Na rozdíl od kostelní věže se tahle socha rozpadla na dva kusy.

Gerlof se pomalu obrátil, aby na nerovném štěrku neztratil rovnováhu, a vydal se zpátky k domu.

„Je tu ještě Julia Davidssonová?“ zeptal se policistů. Zastavili se u Ernstovy kůlny, kde byla nacpaná kladiva, kolečka, stará kamenná deska a další sochy různých rozměrů.

„Je uvnitř s Henrikssonem,“ řekl starší policista a ukázal směrem k domu.

„Děkuji.“

Vchodové dveře byly dokořán, takže bylo jasné, že John musel jít dovnitř. Gerlof se s námahou vyšplhal po nízkých dřevěných schodcích. Párkrát se bez úspěchu pokusil otřít si boty o rohožku. Pak strčil do dveří, aby je otevřel.

V cestě mu stálo několik párů vycházkových bot, a tak je musel odstrčit holí, aby se dostal dovnitř. Nepřipadalo v úvahu, aby se sehnul a také si sundal boty – nechal si je na nohou a pokračoval dál úzkou chodbou. Na zdech visely zarámované staré fotografie zaměstnanců lomu s krumpáči a rýči.

Z druhého konce chodby k němu dolehly tiché hlasy.

John stál u okna ve velkém pokoji a díval se ven. Julia seděla na gauči s dalším policistou v uniformě. Byl to starší člověk a zdvořile si sundal čepici.

Gerlof mu kývl na pozdrav a řekl: „Ahoj, Lennarte.“

Muž sedící na gauči byl prvním z policistů, kterého Gerlof poznal. Lennart Henriksson dělal policajta už skoro pětatřicet let, jeho rajonem byl celý sever Ölandu, ale bydlel v domě na sever od Marnäsu a služebnu měl v přístavu. Měl šedé vlasy a už brzy měl jít do důchodu. Obvykle měl ve tváři poměrně netečný výraz a široká ramena měl v uniformě pokleslá, ale teď vedle Julie seděl rovně, jako by spolkl pravítko.

„Zdravím, kapitáne,“ řekl Gerlofovi.

„Ahoj, tati,“ pípla Julia.

Už řadu let mu tak neřekla a Gerlof naznal, že musí být pěkně vyvedená z míry. Pomalu přešel místnost a postavil se vedle stolu.

„Nechceš se posadit?“ zeptal se Lennart.

„Kdepak, Lennarte. Čas od času se potřebuji trochu protáhnout.“

„Vypadáš dobře, Gerlofe.“

„Díky.“

Nastalo ticho. John, který až do té doby stál za nimi, se otočil a bez jediného slova odešel z místnosti.

„Julia mi zrovna říkala, že je tvoje dcera,“ oznámil mu Lennart.

Gerlof přikývl a znovu se rozhostilo ticho.

„Sanitka už odjela?“ zeptala se Julia a dívala se při tom na Gerlofa.

„Ano… potkali jsme ji s Johnem cestou sem.“

Julia přikývla.

„Takže Ernsta už odvezli.“

„Ano.“ Gerlof se podíval na Henrikssona. „Byl tu doktor?“ zeptal se.

„Ano. Nějaký zastupující lékař z Borgholmu… Neznám ho. Jen potvrdil, co se stalo.“

„Říkal, že to byla nehoda?“ zeptal se Gerlof.

„Ano. A pak odjel.“

„Ale ležel přece celou noc venku v dešti,“ namítl Gerlof.

„To je pravda,“ přisvědčil Lennart. „Muselo se to stát včera večer.“

„Takže tam nebyla žádná krev?“ zeptal se Gerlof. „Předpokládám, že déšť smyl všechny stopy.“

Sám pořádně nevěděl, proč se na to všechno ptá, ani kam to povede, ale říkal si, že si nejspíš chce připadat důležitý. Potřeba být důležitý je nejspíš to poslední, co nás v životě opouští.

„Měl krev na tváři,“ vložila se do toho Julia. „Ale jen trošku.“

Gerlof přikývl. V chodbě se ozvaly kroky a do pokoje nakoukl mladší z policistů, které Gerlof potkal venku.

„Jsme hotoví, Lennarte,“ řekl. „Pojedeme.“

„Dobře. Já tady asi ještě chvilku zůstanu.“

„Ty jsi šéf.“

Gerlof si všiml, že v hlase mladšího policisty je slyšet jakási úcta. Možná si Lennarta váží proto, že má za sebou tolik let u policie, nebo proto, že jeho otec byl také policajt a zemřel při výkonu služby.

„Jeďte opatrně,“ řekl Henriksson. Jeho kolega přikývl a zmizel.

Za ním se objevil John a držel v ruce velkou hnědou koženou peněženku. Zvedl ji tak, aby na ni Gerlof, Julia i Henriksson viděli.

„Tři tisíce dvě stě padesát osm korun z prodeje soch,“ oznámil. „Byla v kuchyni v posledním šuplíku, pod igelitovýma taškama.“

„Schovej je u sebe, Johne,“ řekl Henriksson. „Bylo by hloupé nechat tady povalovat tolik peněz.“

„Můžu si je vzít do úschovy, než si rodina rozdělí dědictví,“ nabídl se Gerlof a natáhl ruku.

Zdálo se, že Johnovi spadl kámen ze srdce, když mu peníze předal.

V pokoji opět nastalo ticho.

„No jo,“ promluvil nakonec Henriksson. Předklonil se a s jistými obtížemi se zvedl z gauče. „Nejspíš bych se měl také zvednout.“

„Díky, že…“ Julia pořád ještě seděla na gauči a snažila se najít ta správná slova. „…že jste si na mě udělal čas.“

„Není zač.“ Henriksson se na ni zahleděl. „Není to žádný med být první na místě smrtelné nehody. Za ty roky, co jsem u policie, se mi to samozřejmě už párkrát stalo. Člověk si připadá hrozně… hrozně osaměle. A bezmocně.“

Julia přikývla. „Ale už je mi líp.“

„To je dobře.“ Henriksson si nasadil čepici. „Kancelář mám v Marnäsu. Klidně zavolejte, kdyby něco.“ Podíval se na Johna a na Gerlofa. „To platí i pro vás dva. Moje dveře jsou pro vás vždycky otevřené, stačí se zastavit. Zamknete to tady?“

„Zamkneme,“ ujistil ho Gerlof.

Lennart Henriksson každému kývl na pozdrav a odešel.

Slyšeli, jak startuje auto a jak zvuk motoru pomalu mizí v dálce.

„Za chvilku taky pojedeme,“ řekl Gerlof Julii. Strčil si Ernstovu peněženku do kapsy a podíval se na Johna. „Můžeš se mnou jít na chvilku ven?“ zeptal se ho. „Chci ti jen něco ukázat… Něco, čeho jsem si všiml venku.“

„Mám jít taky?“ zeptala se Julia.

„Nemusíš.“

Když vyšli ven, John nechal jít Gerlofa napřed. Gerlof se ztěžka opíral o hůl, vyšel na dřevěné schodky, sešel na štěrk, zahnul za roh domu a zamířil k okraji lomu.

„Na co se jdeme podívat?“ zeptal se John.

„Chci ti ukázat něco dole v lomu, všiml jsem si toho, než jsem šel do domu… Tamhle.“

Gerlof ukazoval na dno lomu, kde ležel vyleštěný kámen, který vypadal jako vajíčko nebo šišatá hlava a byl rozpadlý na dva kusy, jeden větší a druhý menší.

„Poznáváš ho, viď?“ zeptal se Johna.

John pomalu přikývl.

„To je ta socha, co jí Ernst říkal Kantův kámen,“ promluvil. „Byl to takový žert.“

„Někdo ji tam shodil, viď?“ pokračoval Gerlof.

„Jo,“ přisvědčil John. „Vypadá to tak.“

„Loni v létě stála za domem,“ poznamenal Gerlof.

„Když jsem tady byl minulý týden, byla postavená tady,“ řekl John. „To vím naprosto jistě.“

„Ernst ji shodil dolů schválně,“ odtušil Gerlof.

„Nejspíš máš pravdu.“

Staří přátelé se na sebe podívali.

„Ale co to podle tebe znamená?“ zeptal se John.

„To nevím.“ Gerlof si povzdechl. „To vážně nevím. Ale myslím, že Nils Kant je možná zpátky.“

9

Julia se postarala o to, aby měli truchlící starci k dispozici silnou kávu. Půjčila si Ernstův bílý porcelánový servis se žlutým ölandským sluncem a oběma v jeho chatě, ještě než odešli, uvařila plný šálek s pocitem, že konečně zase jednou dělá něco užitečného. John a Gerlof seděli na gauči a tiše rozprávěli o Ernstovi.

Byly to jen drobné příběhy a útržky vzpomínek, často bez konkrétní pointy, o chybách, které Ernst dělal jako novopečený zaměstnanec lomu, když se přistěhoval na Öland, nebo o krásných sochách, které ve své dílně vytvořil jako stařec. Julia si uvědomila, že až na pár let strávených během války ve službě na Baltském moři pracoval Ernst s kamenem celý svůj dospělý život. I když lom v šedesátých letech zavřeli, pokračoval Ernst ve své práci. Vzal zbylé kameny, které zaměstnanci lomu nepoužili, sochal a leštil a vytvořil z nich umělecká díla.

„Ernst tenhle lom miloval,“ řekl Gerlof a zahleděl se z okna. „Jsem si jistý, že by ho od Gunnara Ljungera z Långviku koupil, kdyby měl peníze. Nechtěl žít nikde jinde. Věděl o kamenech všechno – o tom, jak se mají různé druhy sekat a štěpit a jak je správně opracovat.“

„Ernst uměl vysochat ty nejkrásnější náhrobky,“ řekl John. „Stačí, když se člověk projde po marnäském hřbitově nebo po hřbitově v Borgholmu.“

Julia mlčky seděla a dívala se na hromadu starých knih o zdejším kraji, které ležely na stolku v Ernstově obýváku. Sice Johna a Gerlofa poslouchala, ale nebylo snadné přestat myslet na to, jak Ernst vypadal, když ho našla.

Lennart Henriksson, první policista, který na místo neštěstí dorazil, Ernsta rychle přikryl dekou, kterou vzal ze svého auta, a odvedl Julii do domu. Zůstal s ní, ale většinu času byl zticha a Julii s ním bylo dobře. Od toho dne, kdy zmizel Jens, si musela vyslechnout až příliš mnoho prázdných slov útěchy, slov, o která se nikoho neprosila.

„Budeš mě moct zavézt domů, Julie?“ zeptal se Gerlof, když jim došla jak káva, tak historky.

„Samozřejmě.“

Zvedla se a šla do kuchyně umýt nádobí od kávy. Gerlofova otázka ji téměř pohoršila.

Našla jsem člověka, kterého rozmáčkl kus kamene, říkala si v duchu, krvácel z úst a z očí. Praskly mu v důlcích. Ale v životě už jsem viděla spoustu krve, viděla jsem mrtvoly. Zažila jsem už i horší věci.

A jak se jí tyhle věci honily hlavou, najednou si vzpomněla na něco, co by mohlo být důležité, a otočila se zpátky na svého otce.

„Něco ti po mně vzkázal,“ řekla. „Úplně jsem na to zapomněla.“

Gerlof zvedl hlavu.

„Myslím Ernsta,“ vysvětlila Julia. „Potkala jsem ho u naší chaty, když jsem přijela do Stenviku, a měla jsem ti něco vyřídit… Řekl mi to, než odešel.“ Odmlčela se a snažila se vzpomenout si na Ernstova slova. „Bylo to něco ve smyslu, že palec je důležitější než celá ruka.“

„Palec že je důležitější?“ zopakoval Gerlof.

Julia přikývla. „Víš, co tím myslel?“

Gerlof zamyšleně zavrtěl hlavou. Podíval se na Johna. „Co myslíš ty?“

„Nemám tušení,“ řekl John. „Že by to bylo nějaké přísloví?“

„Každopádně to takhle řekl,“ poznamenala Julia a odešla do kuchyně.

Julia a Gerlof jeli zpátky do kempu ve fordu a John jel za nimi ve svém autě. Nad Kalmarský průliv připlul závoj šedých mraků a zakryl slunce. Stenvik, který znovu ožil ve vyprávění dvou starců, ten Stenvik, kde lidé žili a pracovali po celý rok a kde měly každý dům a každá pěšina své jméno, se zase vrátil do říše snů. Domy byly zabedněné a zely prázdnotou, lopatky větrného mlýna se už dávno netočily a na moři nebylo vidět žádné vrše na úhoře.

Když Julia odbočila ze silnice a zastavila vedle hřiště na minigolf, John také zaparkoval a došel k nim. Gerlof stáhl okýnko a John se podíval na Julii.

„Dávej na tátu pozor.“

Bylo to poprvé, co John Hagman promluvil přímo na ni.

Julia přikývla. „Pokusím se.“

„Ozvi se, Johne,“ řekl Gerlof ze sedadla vedle ní. „Zavolej, když tu uvidíš někoho… někoho cizího.“

Někoho cizího, zopakovala v duchu Julia. Vzpomněla si na jednu událost z dětství, kdy se někdy v padesátých letech ve Stenviku zjevil černoch s širokým úsměvem, který mluvil lámanou angličtinou, švédsky neuměl ani slovo a chodil od domu k domu s kufříkem v ruce. Lidé z vesnice se zamykali a odmítali mu otevřít, a když se kdosi konečně odvážil zjistit, co vlastně chce, ukázalo se, že to vůbec není lupič, ale křesťan z Keni, který prodává bible a kancionály. Lidé ve Stenviku neměli cizince rádi.

„Zavoláme si,“ řekl John Hagman a vystoupil z auta.

Julia sledovala, jak jde k domu a bere do ruky koště, jako by to byl jeho nejcennější majetek. S koštětem pak zamířil ke golfovému hřišti a začal před svým synem Andersem zase rozhazovat rukama.

„John tenhle kemp řídil pětadvacet let,“ promluvil Gerlof. „Teď ho má na starosti Anders, ale ten je většinu času myšlenkami jinde. Takže zametat, natírat a starat se o to, aby se to tu nerozpadlo, musí pořád John… Měl by se trochu šetřit, ale když mu to říkám, neposlouchá mě.“

Povzdechl si.

„Tak to bychom měli,“ řekl. „Teď se můžeme zajet podívat k chatě.“

Julia zavrtěla hlavou.

„Zavezu tě zpátky do Marnäsu,“ prohlásila.

„Chtěl jsem se podívat na chatu,“ protestoval Gerlof. „Musím využít toho, že mám tak dobrého šoféra.“

„Už je hrozně pozdě,“ namítla Julia. „Chtěla jsem jet dneska domů.“

„Vždyť nikam nespěcháš, ne?“ řekl Gerlof. „Göteborg ti neuteče.“

Julia si posléze nedokázala vybavit, kdo z nich dvou navrhl, že stráví noc v chatě.

Možná se to rozhodlo, když Gerlof vešel v kabátu do obýváku a s hlasitým povzdechem padl do jediného křesla v místnosti. Nebo možná tehdy, když Julia vyšla ven z chaty, aby otočila páčkou pod víkem studny a zapnula hlavní jistič v kuchyni. Nebo když rozsvítila světla, zapnula topení a oběma jim udělala šálek bezového čaje. Ať už se to seběhlo jakkoliv, panovala mezi nimi tichá dohoda, že přespí ve Stenviku. Julia si zapnula mobil, aby Gerlof mohl zavolat do domova a oznámit personálu, na čem se dohodli.

Potom se šel její otec projít na zahradu.

„Nikde ani stopy po krysách,“ oznámil spokojeně, když se vrátil do chaty.

Julia se po malých, temných místnostech chaty rozhlížela mlčky a opatrně, jako by byla v muzeu. Byla tu část jejího života, připadala si, jako by se vrátila zpátky do dětství, ale měla pocit, jako by všechno bylo pod skleněnou vitrínou.

A co bylo v chatě k vidění? Nic moc. Bylo tu pět malých pokojů s nábytkem přikrytým bílými prostěradly, šest úzkých, nepovlečených postelí, malá kuchyně s oknem, na kterém u skla ležely mrtvé mouchy, které připomínaly rozmáchlá písmena. Na jedné zdi visela stará námořní mapa severního Ölandu, jež byla celá vybledlá od slunce, a na psacím stole stála zarámovaná černobílá fotografie ze šedesátých let, na které byla dospívající Julia s nepřirozeným úsměvem, a její sestra Lena, která stála vedle ní. V jednom rohu byla knihovnička. Jinak v pokoji nebyly skoro žádné osobní věci, jako by chata byla jen pronajatá.

Na dřevěné podlaze nebyl koberec, takže byla přímo ledová. Nezůstalo tu skoro nic, co si Julia pamatovala z dětství.

Kdysi tu bývalo mnohem víc osobních věcí, a když Julia otevřela spodní zásuvku stolu v pokoji, který jako dítě obývala, jednu z nich našla: zarámovanou fotografii chlapečka spáleného od slunce v bílé bavlněné košilce, který se plaše usmíval na fotografa. Celá léta stávala na stole, ale teď ji někdo schoval.

Julia fotografii vrátila na původní místo. Prohlížela si obrázek svého zmizelého syna a zatoužila po červeném víně. Pár skleniček by ji zahřálo a pomohlo by jí zapomenout. Pak by pro ni bylo snazší být v téhle chatě. Ale nechtěla, aby Gerlof viděl, že pije.

Zdálo se, že Gerlof na ní nic nepoznal – pomalu procházel pokoje, jako by chata byla jeho skutečným domovem. A v jistém smyslu jím skutečně byla. Když odešel do důchodu, trávil tu každé léto a každý víkend, nejdřív s Ellou a pak i sám, co Julia pamatovala. Když se děti vracely na pevninu poté, co tu během letních prázdnin strávily několik týdnů, stával u branky a mával jim.

Ale teď není léto a já se musím brzy vrátit, pomyslela si Julia, když stála u dveří s klíčky od auta v ruce, ale nahlas řekla něco jiného: „S Lenou jsme spávaly na dvoupatrové posteli, když jsme tu byly – vždycky jsem spala nahoře.“

Gerlof pokýval hlavou. „O prázdninách tu nebývalo moc místa, když jsme tu byli všichni, ale pokud si dobře vzpomínám, nikdy si nikdo nestěžoval.“

„To ne. Pamatuji si, že to bylo fajn mít tu celé prázdniny všechny bratrance a sestřenice… Vzpomínám si, že pořád svítilo sluníčko,“ řekla Julia a podívala se na hodiny. „Ale teď už bychom měli jít spát…“

„Tak brzy?“ podivil se Gerlof a narovnal mapu na zdi za sebou. „Copak už se mě nechceš na nic zeptat?“

„Zeptat?“ podivila se Julia.

„Ano…“ Gerlof z křesla v obýváku pomalu stáhl přehoz a složil ho. „Jen se ptej,“ pobídl ji.

Pomalu se posadil a ve stejném okamžiku Julii zazvonil mobil strčený v kapse u bundy, která visela v tmavé chodbě.

V tichu chaty znělo digitální zvonění nemístně a Julia šla telefon rychle zvednout.

„Haló, tady Julia,“ ohlásila se.

„Ahoj. Tak jak to jde?“ Byla to Lena – nejspíš jediný člověk, který znal Juliino číslo. „Dojela jsi dobře?“

„Ano… Jo… Dobře.“

Co na to měla říct? Všimla si svého rozpačitého výrazu, který se odrážel ve ztemnělé okenní tabulce, a neměla nejmenší chuť říkat sestře o tom, co se stalo, o Jensově sandálku a úmrtí v lomu. „Všechno v pořádku,“ řekla nakonec.

„Viděla jsi Gerlofa?“

„Ano… zrovna jsme spolu v chatě.“

„V chatě ve Stenviku?“ podivila se Lena. „Snad tam nechcete spát?“

„Chceme,“ odpověděla Julia. „Zapnuli jsme vodu a elektriku.“

„Táta se nesmí nachladit,“ namítla Lena.

„Neboj, nenachladí,“ ujistila ji Julia a trochu se zastyděla, načež se hned znovu zastyděla za to, že se zastyděla. „Jen tu sedíme a povídáme si… Chtěla jsi něco?“

„No… víš… Týká se to auta. Volala Marika a podle všeho se příští víkend chystá na nějaký herecký kurz v Dalslandu, takže ho bude potřebovat. Řekla jsem jí, že by to neměl být problém… Nezůstáváš na Ölandu, že ne?“

„Ještě chvíli tu zůstanu,“ řekla Julia.

Marika byla dcera Lenina manžela Richarda z prvního manželství. Julia si myslela, že Lena s ní nevychází zrovna nejlíp, ale zdálo se, že jejich vztah se zničehonic zlepšil natolik, že jí je Lena ochotná s klidem půjčit Juliino auto.

„Jak dlouho?“ zeptala se Lena.

„Těžko říct… Nejspíš pár dní.“

„Jasně, ale kolik… tři? Takže auto přivezeš v neděli zpátky?“

„V pondělí,“ řekla rychle Julia.

Ať by Lena řekla cokoliv, Julia by k tomu stejně přidala ještě jeden den.

„Tak ale přijeď brzo,“ řekla Lena.

„Pokusím se,“ odpověděla Julia. „Leno…“

„Bezva. Pozdravuj tátu. Tak ahoj.“

„Leno… To ty jsi schovala Jensovu fotku do šuplíku?“ zeptala se rychle Julia.

Ale Lena už zavěsila.

Julia s povzdechem vypnula telefon.

„Kdo to byl?“ zeptal se Gerlof z křesla.

„Tvá druhá dcera,“ odpověděla Julia. „Pozdravuje tě.“

„Aha,“ řekl Gerlof. „Chtěla po tobě, aby ses vrátila domů?“

„Jo. Pořád mě kontroluje.“

Julia se posadila do obýváku, do rohu naproti Gerlofovu křeslu. Její bezový čaj s medem stál na stole. Byl vlažný, skoro studený, ale Julia ho stejně vypila.

„Bojí se o tebe?“ zeptal se Gerlof.

„Trošku,“ připustila Julia.

Rozhodně se bojí o své auto, pomyslela si v duchu.

„Tady je bezpečněji než v Göteborgu,“ poznamenal Gerlof a usmál se. Ale pak si nejspíš vzpomněl, co se toho dne stalo v lomu, a úsměv z jeho tváře zmizel. Mlčky se zadíval do země. Julia také mlčela.

Vzduch v chatě se pomalu oteploval. Za okny padala noc – bylo skoro devět hodin. Julia přemýšlela, jestli je v chatě povlečení. Mělo by být.

„Já se smrti nebojím,“ promluvil najednou Gerlof. „Když jsem byl mladý a plavil jsem se po moři, bál jsem se jí. Bál jsem se, že s lodí uvíznu na mělčině nebo najedu na minu, bál jsem se bouřek, ale teď už jsem na to moc starý… A velká část mého strachu zmizela, když Ella skončila v nemocnici. Toho podzimu, kdy oslepla a začala se nám ztrácet před očima.“

Julia mlčky přikývla. Matčina smrt patřila k věcem, na které nechtěla myslet.

Jensovi se toho zářijového dne podařilo odejít z chaty a zmizet v mlze ze dvou důvodů. Prvním bylo to, že Gerlof nebyl doma. A druhý důvod byl, že Jensova babička Ella se šla natáhnout a usnula uprostřed odpoledne. Toho léta ji postihla chronická únava a vysála z ní veškerou energii, kterou obvykle oplývala. Tehdy se zdálo, že se to stalo naprosto bezdůvodně, ale rok nato doktoři zjistili, že má cukrovku.

Jens zmizel a jeho babička ho přežila jen o pár let. Pomalu chřadla, ztrápená žalem a špatným svědomím kvůli tomu, že toho dne usnula.

„Když člověk zestárne, má najednou pocit, že smrt je vlastně jeho přítel,“ řekl Gerlof. „Nebo aspoň známý. Chtěl jsem, abys to věděla, aby sis nemyslela, že se s tím nedokážu vyrovnat… myslím s Ernstovou smrtí.“

„To je dobře,“ řekla Julia, i když pravda byla taková, že zatím neměla čas přemýšlet o tom, jak se asi cítí Gerlof.

„Život jde dál,“ podotkl Gerlof a napil se čaje.

„Ať už tak, či onak,“ odpověděla Julia.

Na pár minut bylo ticho.

„Nechtěl jsi, abych se tě na něco zeptala?“ promluvila konečně Julia.

„Ano. Jen se ptej.“

„A na co?“

„Nechceš třeba vědět, jak se jmenovala ta kulatá socha, kterou někdo shodil do lomu?“ Gerlof se na Julii zadíval. „Ten beztvarý kámen… Možná se tě na něj ptali ti policisté z Borgholmu. Nebo Lennart Henriksson.“

„Ne,“ odpověděla Julia. Zamyslela se nad tím. „Myslím, že si jí vůbec nevšimli, dívali se jinam, na sochu kostela a…“ Odmlčela se. „Ani já jsem o tom kameni nijak nepřemýšlela. Je na něm něco zvláštního?“

„To je právě otázka,“ řekl Gerlof. „Ale jde tu hlavně o to, jak mu Ernst říkal.“

„A jak mu tedy říkal?“

Gerlof se zhluboka nadechl a opřel se do křesla. Pak dlouze vydechl.

„Ernst s ním nebyl moc spokojený…,“ začal. „Pukl mu a Ernst byl toho názoru, že se mu moc nepovedl. A tak mu začal říkat Kantův kámen. Podle Nilse Kanta.“

Znovu se rozhostilo ticho. Gerlof na Julii hleděl, jako by od ní očekával nějakou reakci, ale Julie neměla tušení proč.

„Podle Nilse Kanta,“ zopakovala. „Jasně.“

„Už jsi to jméno někdy slyšela?“ zeptal se Gerlof. „Vyprávěl ti o něm někdo, když jsi byla malá?“

„Pokud si dobře vzpomínám, tak ne,“ odpověděla Julia. „Ale myslím, že jsem to jméno už někde zaslechla.“

Její otec přikývl.

„Kantova rodina žila tady ve Stenviku,“ řekl. „Nils byl jejich syn, černá ovce rodiny… Ale když ses po válce narodila, už tu nežil.“

„Chápu.“

„Odjel odsud,“ vysvětlil Gerlof.

„A co tak strašného Nils Kant udělal?“ zeptala se Julia. „Zabil snad někoho?“

ÖLAND, KVĚTEN 1945

Nils Kant stojí s puškou namířenou na dva cizí vojáky a prst má na spoušti. Vítr, zpěv ptáků a všechny ostatní zvuky, které se ozývají na alvaru, utichly. Krajina kolem je najednou rozmazaná – Nils vidí jen vojáka před sebou a dvojitou hlaveň pušky, kterou na ně celou dobu míří.

Vojáci pomalu vstanou, jako by jednali podle nějakého rozkazu. Zdá se, že v nohou nemají žádnou sílu, chytí se trávy, aby se vyškrábali na nohy, a pak zvednou ruce nad hlavu. Ale Nils na ně nepřestává mířit.

„Co tady děláte?“ zeptá se jich.

Muži na něj hledí s rukama nad hlavou a neodpovídají.

Ten, který stojí vepředu, udělá krůček dozadu, vrazí do svého kolegy a zastaví se. Vypadá mladší než ten za ním, ale oba mají tvář pokrytou vrstvou šedého prachu, šmouhami od bláta a jemným černým strništěm, takže je nemožné stanovit jejich věk. Bělmo jejich očí je protkané jemnými rudými žilkami a jejich oči se zdají stoleté.

„Odkud jste?“ ptá se Nils.

Žádná odpověď.

Když se rychle podívá pod jejich nohy, nevšimne si, že by s sebou měli nějaká zavazadla. Jejich šedozelené uniformy mají ošoupaná kolena a roztřepené švy a voják stojící vepředu má nad kolenem velkou díru.

Nils má sice pušku, ale na klidu mu to nijak nepřidává.

Snaží se pomalu dýchat nosem, aby se mu neroztřásly ruce a puška se nezačala kývat sem a tam. Kolem hlavy těsně nad ušima se mu začíná utahovat neviditelný železný drát – ta bolest mu znemožňuje přemýšlet.

„Nicht schiessen,“ řekne znovu voják stojící vepředu.

Nils mu nerozumí, ale má pocit, že ten jazyk zní stejně, jako když v rádiu mluvil Adolf Hitler. To znamená, že jsou to Němci, Němci z velké války. Kde se tu vzali?

Nejspíš přijeli lodí, napadne ho. Přepluli Baltské moře na lodi.

„Musíte… jít se mnou,“ řekne.

Mluví pomalu, aby mu vojáci rozuměli. Musí vzít situaci do svých rukou, přece jen drží zbraň.

Kývne na ně.

„Rozumíte, co říkám?“

Mluvení ho uklidňuje, i když mu vojáci nerozumí. Zmírňuje strach a pomáhá mu znovu rozproudit myšlenky. Nils by je mohl dovést do Stenviku, byl by z něj hrdina. Nezáleží mu na tom, co si myslí ostatní lidé ve vesnici, ale matka by na něj byla hrdá.

Voják stojící vepředu přikývne a pomalu dá ruce podél těla.

„Wir wollen nach England fahren,“ řekne. „Wir wollen in die Freiheit.“

Nils se na něj podívá. Rozumí jen jedinému slovu: „England“, které zní ve švédštině stejně, ale je přesvědčený, že vojáci nejsou Angličané. Je si skoro jistý, že jsou to Němci.

Voják stojící vzadu posune ruku směrem ke kapse.

„Ne!“

Nilsovi buší srdce. Otevře ústa.

Voják sáhne do kapsy. Hýbe rukama moc rychle, Nilsovy oči ho nestíhají sledovat. Musí něco udělat, a tak řekne:

„Ru…“

Zbytek věty přehluší dunivá rána. Puška sebou cukne.

Z hlavní se vyvalí kouř a na chvíli zahalí muže stojící před ním.

Nils neměl v úmyslu vystřelit, jen pušku sevřel trochu pevněji, aby s ní mohl ukázat vzhůru. Ale puška vystřelí a vyletí z ní sprška olověných broků, která vojáka před ním srazí k zemi, jako by dostal ránu palcátem.

Nilsovi za kouřem ze střelného prachu připadá jako stín, jako stín, který se skácí k zemi, cuká sebou a zůstane ležet na trávě.

Kouř odpluje pryč, všechny zvuky utichnou, ale voják pořád leží na boku na trávě a kabát má roztrhaný na cucky. Na pár okamžiků se zdá, že na jeho těle není žádné zranění, ale pak začnou roztrhanou látkou prosakovat tmavé, rozrůstající se skvrny od krve. Voják zavře oči. Zdá se, že umírá.

„Do prdele…,“ zamumlá si pod vousy Nils.

Už se nedá nic dělat. Nils vojáka zastřelil – a navíc zastřelil špatného. Do kapsy sahal voják stojící vzadu, ale na zemi teď v krvi leží ten druhý.

Nils zastřelil člověka, jako by to byl zajíc. Zastřelil ho on sám, nikdo jiný.

Voják na zemi pomalu zamrká, paže mu jemně cukají, jak se bez úspěchu snaží zvednout hlavu.

Jeho dech se změnil v krátké hekání, kašle, vydechuje, ale nikdy se nenadechne. Jeho uniforma je celá od krve. Jeho oči krouží kolem, sem a tam, až se nakonec zastaví, upřené na nebe.

Druhý voják stojí za ním, voják, který cosi lovil v kapse, rty má sevřené do tenké linky, v očích má prázdno. Stojí bez hnutí, ale mezi levým palcem a ukazováčkem cosi svírá. Něco, co vyndal z kapsy těsně před tím, než puška vystřelila.

Není to pistole, je to něco menšího. Vypadá to jako malý, tmavě červený kámen, který se leskne a třpytí, přestože na alvaru nesvítí slunce.

Nils drží pušku a voják drží svůj kamínek. Ani jeden z nich z toho druhého nespouští oči.

Nils zastřelil člověka, zabil lidskou bytost. Počáteční záchvat paniky ho opustí a najednou je ledově klidný. Má situaci pod kontrolou.

Nils vydechne, udělá krok k vojákovi a kývne směrem k malému kamínku.

„Dej mi to,“ řekne klidně.

10

Gerlof na Juliinu otázku ohledně Nilse Kanta neodpověděl. Ukázal přes rameno směrem do tmy za oknem.

„Kantova rodina bydlela tamhle,“ řekl. „V tom velkém žlutém domě. Bydleli tam už dávno předtím, než jsme postavili tuhle chatu.“

„Pamatuji si, že tam bydlela nějaká stařena, když jsem byla malá,“ řekla Julia.

„To byla Nilsova matka, jmenovala se Vera,“ konstatoval Gerlof. „Zemřela na začátku sedmdesátých let. Předtím žila řadu let sama. Byla bohatá… její rodina měla ve Smålandu pilu a Veře tady podél pobřeží patřila spousta půdy, ale nemyslím si, že by jí ty peníze přinášely bůhvíjakou radost. Moc bych za to nedal, kdyby se její příbuzní pořád ještě handrkovali o to, co zbylo z jejího majetku, protože její dům tady akorát tak chátrá. Nebo si možná nikdo netroufá se sem nastěhovat.“

„Vera Kantová…,“ řekla Julia. „Pamatuji si na ni jen mlhavě. Nebyla moc oblíbená, viď?“

„Ne, na to byla až příliš zahořklá a záštiplná,“ řekl Gerlof. „Když jí tvůj dědeček nějak ukřivdil, nenáviděla tvoji matku, tebe a tvého psa až do konce svého života. Byla tvrdohlavá a pyšná. Když jí zemřel manžel, okamžitě si vzala zpátky svoje dívčí jméno.“

„A chodila někdy někam?“

„Ne, Vera byla samotářka,“ řekl Gerlof. „Většinu času trávila v domě a toužila po tom, aby se jí vrátil její syn.“

„A co tedy vlastně provedl?“ zeptala se Julia znovu.

„Spoustu věcí…,“ řekl Gerlof. „Říkalo se, že když byl ještě malý kluk, utopil dole u pobřeží svého mladšího bratra. Podle všeho u toho byl jenom Nils a jeho bratr a Nils tvrdil, že to byla nehoda, takže pravdu se asi nikdy nikdo nedozví.“

„Byli jste přátelé?“

„Ne, to ne. Byl o pár let mladší než já a já jsem brzy odjel na moře. Takže když byl malý, potkal jsem ho jen párkrát.“

„A když vyrostl?“

Gerlof se málem usmál, ale když byla řeč o Nilsi Kantovi, člověku tuhnul úsměv na rtech.

„Když vyrostl, tak už vůbec ne,“ řekl. „Jak jsem říkal, odešel z vesnice.“ Gerlof zvedl ruku a ukázal na úzkou knihovničku v rohu místnosti.

„Tamhle je jedna kniha, kde se o něm píše. Tedy aspoň částečně. Je na třetí poličce odshora, je tenká a má žlutý hřbet.“

Julia se zvedla a šla ke knihovničce. Začala hledat a pak konečně ze třetí poličky vytáhla knížku. Přečetla její název: Ölandské zločiny.

Vrhla na Gerlofa tázavý pohled.

„To je ona,“ řekl. „Napsal ji před pár lety jeden kolega Bengta Nyberga z místních novin. Přečti si ji, dozvíš se z ní většinu podstatných informací.“

„Tak dobře.“ Julia se podívala na hodiny. „Ale dneska už ne.“

„Ne. Je čas jít do postele,“ řekl Gerlof.

„Chtěla bych spát ve svém starém pokoji, pokud to nevadí,“ řekla Julia.

Nevadilo. Gerlof si vybral pokoj hned vedle, který dlouhá léta sdílel s Ellou. Jejich stará manželská postel už tu nebyla, ale nové postele stály na stejném místě. Zatímco byl Gerlof v koupelně, Julia mu jednu z nich ustlala. Stlaní postele byla jedna z fyzických aktivit, které už nezvládal.

Když byla Julia hotová, šla do svého pokoje. Gerlof se svlékl do dlouhých spodků a nátělníku a vlezl si do postele. Matrace byla tvrdší, než na jakou byl teď zvyklý.

Chvíli ležel ve tmě a přemýšlel, ale už se tady v chatě necítil o nic víc doma než ve svém pokoji v Marnäsu. Byl to pro něj důležitý krok přiznat si, že už je moc starý na to, aby žil sám ve Stenviku, a přestěhovat se do domova důchodců, ale nejspíš to bylo správné rozhodnutí. Aspoň po sobě nemusel umývat nádobí a sám si vařit kafe.

Gerlof chvíli poslouchal vítr ve větvích a pak usnul. V jednu chvíli se mu během noci zdálo, že leží na posteli z tvrdého kamení na dně lomu.

Nebe nad ním mělo sytě modrou barvu a foukal vítr, ale nad zemí kupodivu pořád visel tenký závoj mlhy.

Ernst Adolfsson stál na kraji útesu nad lomem a díval se dolů černými očními důlky.

Gerlof otevřel ústa, aby se svého přítele zeptal, jestli to byl vážně on, kdo shodil sochu dolů do lomu, a pokud ano, co přesně tím chtěl říct, ale Ernst najednou zaslechl jakýsi šepot a otočil se.

„Zabil jsem je všecky.“

Ten šepot patřil Nilsi Kantovi.

„Gerlofe… tvůj vnuk tě pozdravuje.“

Nils Kant se sem zatoulal z alvaru s kouřící puškou a teď stojí hned za rohem Ernstova domu a brzy bude tady. Gerlof zvedl hlavu a zadržel dech, plný očekávání. Konečně uvidí, jak Nils Kant vypadá v dospělosti, jako stařec. Má ještě vlasy? Zešedly mu? Nosí plnovous?

Ale místo toho se Ernst otočil a zmizel za rohem domu, pomalu se nořil do mlhy jako tichá loď duchů. Gerlof na něj volal, ale Ernst už byl pryč.

Když se Gerlof konečně probral, zármutek z Ernstovy smrti, který ho zaplavil, byl přímo zdrcující.

„Tady doleva,“ navigoval Gerlof Julii v autě následujícího rána.

Julia se na něj podívala a přibrzdila.

„Jedeme přece do Marnäsu, nebo snad ne?“ zeptala se. „Zpátky do domova…“

„Ano, ale až za chvilku,“ řekl Gerlof. „Říkal jsem si, že bychom si tady ve Stenviku nejdřív mohli dát kafe.“

Julia na něj ještě chvíli hleděla a pak zahnula doleva. Mířili zase k moři, na silnici vedoucí podél pobřeží. Gerlof se automaticky ohlédl za svou loděnicí, aby zkontroloval, jestli nejsou rozbitá okna.

„Tady zase doleva,“ řekl a ukázal směrem k domu vedle pobřežní silnice. „Jedeme tamhle.“

Julia přibrzdila a zahnula doleva, aniž by se přesvědčila, jestli něco nejede v protisměru, nebo se podívala do zpětného zrcátka.

„Tady bydlí jedna stará paní,“ řekla Julia, když zastavila před domem. „Viděla jsem ji tu předevčírem… Zrovna venčila psa.“

„Není zase tak stará,“ namítl Gerlof. „Řekl bych, že Astrid Linderové může být tak maximálně šedesát sedm nebo osm. Do důchodu šla teprve nedávno, řadu let měla lékařskou praxi v Borgholmu. Ale dětství strávila tady.“

„A ve Stenviku bydlí celý rok?“

„Teď už ano. Já jsem se ze své chaty odstěhoval, ale Astrid udělala pravý opak, když ovdověla. Nastěhovala se sem.“ Gerlof otevřel dveře, když se na sedadle otočil, projela mu tělem bolest. Povzdechl si. „Ale Astrid je na rozdíl ode mě ještě fit.“

Gerlofovi se podařilo skrčit nohy tak, aby koukaly ven z auta, ale Julia musela auto obejít a pomoct mu se postavit. Kývl na ni na znamení díku a pak společně vyšli k domu.

Gerlof se rozhlédl kolem.

„Vždycky, když přijedu do Stenviku, představuji si, že ve všech domech celý rok někdo bydlí,“ řekl. „Někdy mi připadá, že se v nějakém okně pohnula záclona. Člověk někdy vidí, jak se po silnici procházejí stíny, občas koutkem oka zahlédne nějaký nepatrný pohyb… Duchy člověk vždycky nejlíp zahlédne koutkem oka.“

Julia na to neřekla nic.

V nízké zídce byla dřevěná branka a Julia ji otevřela. Na zahradě za ní nic nerostlo, ale byl tu zahradní nábytek. Na nízké vápencové terase před domem stály kolem malého plastového stolku čtyři plastové židle a vedle nich malý šedý porcelánový trpaslík se zelenou čapkou, který se strnulým úsměvem hleděl přes zátoku.

Ještě než stihli zazvonit na zvonek, ozvalo se z domu vzrušené štěkání.

„Ticho, Willy!“ zakřičel ženský hlas, ale pes si z toho nic nedělal.

Když se dveře otevřely, vyběhl z nich jako malý hnědobílý blesk a začal Julii a Gerlofovi kroužit kolem nohou, až se Gerlof musel zachytit Julie, aby neupadl.

„Uklidni se, ty trdlo!“ zakřičela znovu Astrid.

Objevila se mezi dveřmi, byla drobná a bělovlasá a Gerlofovi připadala velice krásná.

„Dobré ráno, Astrid.“

Astrid popadla foxteriérovo vodítko, přitáhla ho k sobě a zvedla hlavu.

„Ahoj, Gerlofe. Copak, vrátil ses domů?“ Pak si všimla Julie a rychle se zeptala: „Páni – snad sis nepřivezl nové děvče?“

Ačkoliv svítilo slunce, podzimní vítr, který na ostrově foukal, byl neúnavný a nepříjemně studený. Astrid Linderová však přesto prostřela stůl k ranní kávě venku na verandě, přinesla deku, do které zabalila Gerlofa, a oblékla si tlustý zelený vlněný svetr.

„Taky bych snesl svetr,“ poznamenal Gerlof.

„Ale prosím tě. Je tady hezky svěží, čerstvý vzduch,“ zpražila ho Astrid. Nesla kávu a talířky se sladkým pečivem – pečivo nebylo domácí, byly to čtyři kupované bochánky. Astrid pečení zrovna neholdovala. Nalila všem kávu a posadila se.

Gerlof Julii představil jako svoji mladší dceru, Julia se s Astrid pozdravila a pak si chvíli povídali o Willyho neuvěřitelné energii a sledovali ho, jak se postupně zklidňuje, až si nakonec lehl pod stůl. Ani jeden z nich se nezmínil o Ernstovi.

Gerlof byl přesvědčený, že si Astrid Julii nepamatuje, a tak ho překvapilo, když najednou tiše řekla: „Vy si mě asi nepamatujete, Julie, ale… Byla jsem tu tehdy toho dne a pomáhala jsem hledat na pobřeží. Můj manžel tu byl taky.“

Gerlof si všiml, jak Julia na druhé straně stolu strnula. Pomalu otevřela ústa a snažila se najít ta správná slova.

„Děkuji,“ dostala ze sebe nakonec. „Nepamatuji se… Ten den bylo všechno tak zmatené.“

„Já vím, je mi to jasné.“ Astrid přikývla a napila se kávy. „Všichni tu chaoticky pobíhali sem a tam. Policie vyjela na moře se čluny, ale nikdo nevěděl, kde hledat. Jednu skupinu lidí z vesnice vyslali na jih podél pobřeží a my jsme se s jinou skupinou vydali na sever. Celé hodiny jsme chodili po břehu, hledali ve vodě a pod všemi čluny, které byly na břehu, za každým balvanem. Nakonec se setmělo a už jsme na to neviděli, neviděli jsme si ani na špičku nosu, a tak jsme se museli vrátit. Bylo to strašné.“

„Ano,“ přisvědčila Julia s pohledem upřeným do svého hrnku. „Ten večer hledali všichni. Až do tmy.“

„Byla to hrůza,“ zopakovala Astrid. „A Jens nebyl první ani poslední, kdo zmizel v moři.“

Nastalo ticho. Foukal mírný vánek. Willy si kýchl a neklidně se u Astridiných nohou zavrtěl.

„Našel se chlapcův sandálek,“ promluvil Gerlof po chvíli.

Díval se při tom na Astrid, ale koutkem oka zaregistroval Juliin překvapený výraz.

„No vida,“ řekla Astrid. „Byl ve vodě?“

„Ne,“ řekl Gerlof. „Na souši. Někdo ho musel celá ta léta opatrovat, ale zatím nevíme kdo.“

„Proboha,“ vydechla Astrid. „Já myslela, že to byla… Copak se neutopil?“

Julia položila hrnek, ale nic neřekla.

„Zdá se, že ne,“ řekl Gerlof. „Je to složité… Zatím toho moc nevíme.“

„A co ten člověk, o kterém jsi včera mluvil, Gerlofe?“ zeptala se Julia. „Ten Nils Kant. Nemohl by o Jensovi něco vědět? To proto jsi mi o něm vyprávěl?“

„Nils Kant?“ podivila se Astrid a podívala se na Gerlofa. „Co ten s tím má společného?“

„Včera na něj náhodou přišla řeč.“

Julia se nejistě podívala nejdřív na Astrid a pak na Gerlofa, jako by řekla něco nepatřičného.

„Jen jsem si myslela, že v tom má třeba prsty. Vzhledem k tomu, že s ním byly v minulosti evidentně problémy.“

Astrid si povzdechla.

„Doufala jsem, že na Nilse Kanta se už zapomnělo,“ řekla. „Když odešel ze Stenviku…“

„Taky že zapomnělo,“ vložil se do toho Gerlof. „To, že o něm Julia včera večer slyšela poprvé, to jen potvrzuje.“

„Byl asi tak o rok starší než já,“ pokračovala Astrid, „ale na základní škole jsme byli ve stejné třídě. Pokaždé mi připadalo, že má špatnou náladu, nikdy jsem ho neviděla veselého. Pořád se pral a byl to pěkný pořízek. My holky jsme se ho bály… a kluci taky. Rvačky začínal vždycky on, ale pokaždé to svedl na někoho jiného.“

„Já jsem ho ve škole nezažil, byl jsem starší než on,“ řekl Gerlof, „ale John Hagman mi o těch rvačkách vyprávěl.“

„Pak začal pracovat v lomu, který patřil jeho rodině,“ pokračovala Astrid, „ale ani to nedopadlo moc dobře.“

„Popral se i tam, jeden nakladač se kvůli němu málem utopil.“ Gerlof zavrtěl hlavou. „Pamatuješ si, jak jedna z těch lodí, na které převáželi kámen, začala noc poté, co Nils přestal v lomu pracovat, hořet, Astrid? Jmenovala se Isabell. Vítr ji zavál do přístavu v Långviku a kapitána vzbudil oheň. Těsně po tom, co se jim podařilo odtáhnout ji za přístavní hráz, vybuchla. U soudu rozhodli, že za to mohlo samovznícení, ale tady ve Stenviku byla řada lidí přesvědčená, že v tom má prsty Nils Kant. A tehdy to celé začalo.“

Julia na něj vrhla tázavý pohled.

„Jak to myslíš?“ zeptala se.

„No… z Nilse Kanta se stal stenvický obětní beránek,“ řekl. „Kdykoliv se něco semlelo, svedli to na něj.“

„Ne všechno,“ namítla Astrid. „Jen zločiny. Žhářství a krádeže a poraněná zvířata…“

„A taky nehody,“ doplnil Gerlof. „Když se roztrhla plachta na lopatce větrného mlýna, protrhly se sítě nebo se vyvléklo kotvicí lano a uplavala loď…“

„Nils si to ale zasloužil,“ namítla Astrid. „A nakonec dostál své pověsti.“

„Ale ani on to neměl v životě lehké,“ řekl Gerlof. „Měl přísného otce, který zemřel, když byl Nils ještě malý, a matku, která mu neustále vštěpovala, že je lepší než ostatní ve vesnici. Nebyla to moc zdravá výchova.“

Astrid přikývla, ale ještě chvíli mlčela a vypadala zadumaně, než se tiše zeptala: „Včera jsem v rádiu slyšela o té nehodě… Kdy bude pohřeb, Gerlofe?“

Gerlof si všiml, jak rychle změnila téma. Tedy pokud si Astrid stejně jako on neuvědomila, že mezi Nilsem Kantem a Ernstovou smrtí existuje nějaké spojení.

„Pokud vím, tak by měl být ve středu,“ odpověděl. „Ráno jsem mluvil po telefonu s Johnem a takhle mi to říkal.“

„A bude to v kostele v Marnäsu?“

„Ano,“ řekl Gerlof a vzal do ruky hrnek s čajem. „I přesto, že ho nakonec zabila ta prokletá kostelní věž.“

„Ernst byl vždycky tak opatrný,“ řekla Astrid. „Nechápu, co dělal na kraji lomu.“

Gerlof zavrtěl hlavou, ale neřekl nic.

„To je všechno?“ zeptala se Julia po návštěvě u Astrid, když seděli v autě a vraceli se do Marnäsu.

„Jak to myslíš?“ podivil se Gerlof.

„Nikdo další ve Stenviku nebydlí? Už jsme viděli všechny?“

„Víceméně,“ odpověděl Gerlof. „Přinejmenším všechny pravověrné Stenvičany. Pár lidí sem jezdí na víkendy z Borgholmu a Kalmaru. Dohromady tak patnáct, dvacet. Moc je neznám.“

„Jak to tady vypadá v létě?“

„To je tady hlava na hlavě,“ řekl Gerlof. „Je to tu nacpané k prasknutí turisty… jsou jich tu stovky. A každý rok jich přibývá. Pořád tu něco přistavují. A v Johnově kempu je jich každý týden taky jako much. Nakonec je tu přes léto málem víc lidí, než tu žilo, když jsem byl malý. Ale v Långviku to bývá ještě horší, mají tam přístaviště a plážový hotel.“

„Pamatuji si, jaké to tu v létě bývalo,“ řekla Julia.

Gerlof si povzdechl.

„Neměl bych si stěžovat. Koneckonců sem z pevniny přijíždí s naditými kapsami.“

„Ale v takovém zmatku je těžké se vyznat,“ řekla Julia a přibrzdila před odbočkou na Marnäs.

„V létě ano,“ přitakal Gerlof. „To je to pak stejné jako u vás ve městě – lidé přijíždějí a odjíždějí, jak se jim zachce.“

„To můžou na podzim taky,“ namítla Julia. „Chtěla jsem jen říct, že ve Stenviku není nikdo, kdo by si všiml…“ Najednou se zarazila, jako by si něco uvědomila.

„Astrid je poměrně všímavá,“ řekl Gerlof. Pak zaregistroval, že Julia zmlkla, a podíval se na ni. „Copak?“

„Jen jsem si na něco vzpomněla… Ernst mi říkal, že čeká návštěvu,“ řekla Julia. „Když jsem ho předevčírem potkala u naší chaty, řekl mi: ,Budu rád, když se přijdete podívat na moje sochy, ale dneska večer se mi to nehodí, protože čekám návštěvu.‘ Nebo něco takového.“

„Vážně?“ řekl Gerlof a zamyšleně hleděl před sebe.

„Má snad Nils Kant něco společného i s tímhle?“

„Možná.“

V autě zavládlo ticho. Projeli kolem marnäského kostela a Gerlof si vzpomněl na blížící se Ernstův pohřeb. Vůbec se na něj netěšil.

„Víš toho víc, než jsi mi ochotný prozradit,“ postěžovala si po chvíli Julia.

„Ale jen o trošku víc,“ přiznal Gerlof tiše. „Ne o moc. Máme s Johnem pár teorií o tom, jak se to semlelo.“

„Tohle přece není žádná hra,“ protestovala Julia. „Jens je můj syn.“

„Já vím.“ Gerlof litoval, že ji nemůže požádat, aby o Jensovi přestala mluvit, jako by byl pořád naživu. „Však už ti brzy prozradím, co si o tom všem myslím.“

„Proč jsi Astrid řekl o tom sandálku?“ zeptala se Julia.

„Aby se to rozneslo,“ odpověděl Gerlof. „Astrid to rozšíří dál, na to je přímo odbornice.“ Podíval se na Julii. „Řekla jsi o tom sandálku včera policii?“

„Ne… Měla jsem plnou hlavu jiných věcí. A proč bychom o tom měli komukoliv říkat?“

„No… třeba se díky tomu něco vynoří. Nebo někdo.“

„Jako kdo?“

„Člověk nikdy neví,“ řekl Gerlof, když zastavili u domova důchodců.

Julia mu zase pomohla z auta.

„Co budeš dělat teď?“ zeptal se jí.

„Nevím… Možná se zastavím na hřbitově.“

„Dobrý nápad. Ella má na hrobě svítilnu, můžeš jí tam dát svíčku. Mám jednu nahoře v pokoji.“

„Tak dobře,“ souhlasila Julia a šla s ním ke dveřím.

„A když už budeš na hřbitově, můžeš se tam trochu porozhlédnout. Až zapálíš svíčku na matčině hrobě, běž ke zdi nalevo od kostela a podívej se, co je tam za hroby.“

„No dobře, ale proč?“ zeptala se Julia, když mačkala tlačítko, kterým se otevíraly vchodové dveře domova.

„To poznáš, až tam budeš,“ řekl Gerlof.

11

Julia stála na marnäském hřbitově a dívala se na hrob Nilse Kanta.

Byl u západní zdi, poslední v dlouhé řadě hrobů. Do náhrobku bylo vytesáno jméno NILS KANT a letopočet 1925–1963. Náhrobek byl malý a nijak okázalý, byl to obyčejný kus vápence, který nejspíš pocházel ze stenvického lomu. Možná ho vytesal Ernst Adolfsson. Byl přes třicet let starý a shora začínal porůstat lišejníkem.

Na hrobě rostla suchá žlutá tráva, ale nebyly na něm žádné květiny.

Julii bylo divné, proč nikdo nepodezíral Nilse Kanta, když Jens zmizel. Gerlof ji místo odpovědi poslal sem na pustý hřbitov na okraji Marnäsu a Julia zjistila, že Nils Kant s Jensovým zmizením nemohl mít nic společného. V roce 1972 byl Nils Kant už skoro deset let po smrti. Odpověď byla vytesána do kamene.

Takže další slepá ulička.

Pár metrů odtud byl další náhrobek, také z vápence, ale tenhle byl vyšší a širší. Byla do něj vytesána jména a data: KARL-EINAR ANDERSSON 1889–1935 a VERA ANDERSSONOVÁ roz. KANTOVÁ 1897–1972. Menšími písmeny bylo pod těmi jmény připsáno ještě další jméno: AXEL THEODOR KANT 1929–1936. Mladší bratr Nilse Kanta, který se utopil a jehož tělo zmizelo v průlivu.

Julia se už už chystala otočit a zamířit k východu, když vtom si všimla čehosi malého a bílého, co se třepotalo za náhrobním kamenem na hrobě Nilse Kanta. Zastavila se, udělala několik kroků vpřed a sehnula se.

Ve větříku se slabě chvěla bílá obálka, jež byla strčená mezi stonky několika uschlých růží.

Julia si uvědomila, že růže musel dát někdo za náhrobek teprve poměrně nedávno, protože jejich temně rudé, suché okvětní lístky ještě neopadaly. Když Julia obálku zvedla, ucítila, že je vlhká. Pokud na ní bylo něco napsané, déšť inkoust zcela jistě rozmáčel.

Rozhlédla se kolem. Hřbitov byl pořád ještě prázdný. Bílý kostel se tyčil asi padesát metrů od ní, ale když Julia zkoušela vzít za dveře, byly zamčené a za úzkými okny kostela se nic nehýbalo.

Rychle si obálku strčila do kapsy kabátu a otočila se zády ke hrobu.

Vrátila se k hrobu své matky, smetla z něj žlutý březový lístek, který na něj zavál vítr během těch pěti minut, co byla pryč, a sehnula se, aby zkontrolovala, jestli svíčka ve svítilně pořád ještě hoří. Hořela.

Potom se vrátila k autu, aby podnikla kratičkou jízdu do centra Marnäsu.

Když byla Julia malá, výlet z chaty do Marnäsu, který ležel na východním pobřeží ostrova, pro ni byl opravdovým dobrodružstvím. V Marnäsu nebyl jen jeden jediný kiosek, byly tam obchody. Daly se tam koupit hračky.

Když do vesnice vjížděla teď, byla vděčná hlavně za to, že tu člověk nemusí platit za parkování, což byla oproti Göteborgu velká výhoda. Zaparkovat se dalo před supermarketem ICA, na krátké hlavní ulici a dole v přístavu. Julia si vybrala přístav. Byla tu malá restaurace s barem, která se jmenovala Moby Dick, a stoly u oken byly úplně prázdné, ačkoliv do oběda zbývala zhruba půlhodina.

V malém přístavu nebyly výletní ani rybářské lodě. Julia vystoupila z auta a zamířila k prázdné betonové přístavní hrázi, jež směřovala k obzoru. Pár minut tam stála a dívala se na šedé moře, jehož hladinu čeřily vlnky. Na obzoru nebylo nic vidět. V dálce za ním ležel někde na severovýchod odtud ostrov Gotland a na druhé straně Baltského moře byla východní Evropa a staronové státy, které se odtrhly od Sovětského svazu – Estonsko, Lotyšsko a Litva. Svět, který Julia nikdy neviděla.

Otočila se a vydala se po hlavní ulici, aniž by potkala živou duši. Prošla kolem malého obchůdku s oděvy, květinářství a bankomatu, kde se zastavila a vybrala tři sta korun. Výpis z účtu ukazoval, že je s penězi jako obvykle na štíru, a Julia ho rychle zmačkala.

Nad vedlejšími dveřmi visela kovová cedule, na které stálo: ÖLANDS-POSTEN. A menší nápis pod tím hlásal: Deník pro celý severní Öland.

Julia na chvíli zaváhala, ale pak vešla dovnitř.

Když otevřela dveře, nad hlavou jí zacinkal malý měděný zvoneček. Ocitla se v malé místnosti, která byla dobře osvětlená, ale vzduch tu byl přímo příšerný – smrděl vyčpělým cigaretovým kouřem. U vchodu byla prázdná recepce a za ní kancelář se dvěma stoly pokrytými papíry a novinami. U bzučících počítačů seděli dva muži, kteří nebyli zrovna nejmladší. Jeden z nich měl šedé vlasy a druhý neměl pro změnu žádné. Oba měli na sobě džíny a tričko, které by potřebovaly vyžehlit. Plešoun měl na stole cedulku se jménem: LARS T. BLOHM. Šedovlasý muž na stole žádnou cedulku neměl, ale Julia věděla, že je to Bengt Nyberg, reportér, který tak rychle dorazil na místo neštěstí v lomu. Zahlédla ho oknem a Lennart Henriksson jí řekl, kdo to je.

Na zdi visela dlouhá řada titulních stran novin. Ta, která visela úplně nalevo, tlustými černými písmeny oznamovala: TRAGICKÁ SMRTELNÁ NEHODA V LOMU.

Copak nejsou všechny smrtelné nehody tragické?

„Potřebujete něco?“ Nezdálo se, že by ji Bengt Nyberg poznal. Když přišla k jeho stolu, zadíval se na ni přes tlusté brýle na čtení. „Jdete kvůli inzerátu?“

„Ne,“ řekla Julia. Vlastně neměla tušení, proč sem přišla. „Šla jsem zrovna kolem… Momentálně bydlím ve Stenviku a… Můj syn zmizel.“

Zamrkala. Proč mu to proboha říká?

„Chápu,“ řekl Nyberg. „Ale tohle není policejní stanice. Ta je vedle.“

„Děkuji,“ řekla Julia a cítila, jak se jí rozbušilo srdce, jako by řekla něco, za co by se měla stydět.

„Nebo chcete, abychom o tom napsali?“

„Ne,“ vyhrkla rychle Julia. „Půjdu na policii.“

„Kdy se to stalo?“ zeptal se druhý z mužů, Lars Blohm. Měl hluboký, chraplavý hlas. „V kolik hodin? Bylo to tady v Marnäsu?“

„Ne, kdepak. Nestalo se to dnes,“ řekla Julia. Cítila, jak rudne, jako by snad novinářům lhala. „Musím jít. Děkuji.“ Rychle se otočila a odešla, ale cítila na sobě jejich pohledy.

Venku na chodníku se zhluboka nadechla studeného vzduchu a snažila se uklidnit. Proč tam proboha vůbec chodila? Proč se zmiňovala o Jensovi? Nebyla zvyklá mluvit s lidmi, které nezná. A v malé vesnici, jako je tahle, je to ještě horší, protože se tu všichni znají a nově příchozího si hned všimnou a začnou o něm šířit klepy. Toužila být zase v Göteborgu, kde se k sobě lidé chovají, jako by byli jen stromy v lese, a když se na ulici potkají, ani se na sebe nepodívají.

Aby unikla prázdným oknům redakce Ölands-Posten, ušla Julia pár kroků a všimla si další cedule visící na vedlejším domě: POLICIE. Hned nad ní visel žlutomodrý policejní odznak.

Na dveřích pod cedulí byl nalepený jakýsi lísteček. Julia vyšla dva schody, které byly před vchodem, aby si ho přečetla.

Stanice otevřena každou středu 10–12, stálo na něm černým inkoustem.

Byl pátek, což znamenalo, že stanice má zavřeno. Co když v Marnäsu dojde k nějakému zločinu v jiný den než ve středu? Na tuhle otázku lísteček odpověď neměl.

Julia se podívala do okna a uviděla, že se uvnitř pohybuje stín.

Sešla ze schodů a ve stejné chvíli ve dveřích zarachotil klíč. Odemkly se a vynořil se z nich Lennart Henriksson s úsměvem na tváři.

„Všiml jsem si, že mám návštěvu,“ řekl. „Jak se dneska máte?“

„Dobrý den,“ řekla Julia. „Mám se dobře… Myslela jsem si, že tu nikdo není. Přečetla jsem si ten lísteček…“

„Já vím, každou středu tu musím dvě hodiny sedět,“ řekl Lennart. „Ale bývám tu i jindy, jenže to je tajemství – víc toho pak stihnu. Pojďte dál.“

Měl na sobě černou policejní bundu s připnutou vysílačkou a u pasu mu visel revolver, a tak se Julia zeptala:

„Nechystal jste se zrovna ven?“

„Chtěl jsem si skočit na oběd, ale pojďte na chvilku dál.“

Uhnul, aby mohla Julia vejít.

Místnost, ve které se ocitla, vypadala starší než redakce novin, kde byla před chvilkou, ale byla čistá a uklizená, na parapetech stály květiny a nebyl tu cítit vyčpělý kouř z cigaret. Byl tu jen jeden stůl otočený ke dveřím a na něm byly papíry v úhledných komíncích. Počítač, fax a telefon byly pečlivě srovnané. Nad policí plnou složek visel plakát s obrázkem telefonu, který měl symbolizovat policejní linku důvěry pro narkomany. Na další zdi byla pověšená velká mapa severního Ölandu.

„Máte hezkou kancelář,“ pochválila Lennarta Julia.

Lennart měl rád pořádek, což se Julii líbilo.

„Myslíte?“ podivil se Lennart. „Je už přes třicet let stará.“

„Pracujete tady sám?“

„Teď zrovna ano. V létě nás většinou bývá víc, ale v tuhle roční dobu jsem tu jen já. Pořád dělají nějaké škrty.“ Rozhlédl se po místnosti se zasmušilým výrazem a dodal: „Uvidíme, jak dlouho bude trvat, než to tady zavřou.“

„Oni to tu plánují zavřít?“

„To se uvidí. Velcí šéfové o tom pořád mluví, prý by tím ušetřili peníze,“ řekl Lennart. „Podle nich by měla být jen jedna služebna v Borgholmu, prý by to bylo nejlepší a taky nejlevnější. Ale já doufám, že tady budu moct zůstat ještě pár let, než půjdu do důchodu.“ Podíval se na Julii. „Už jste obědvala?“

„Ne.“ Julia zavrtěla hlavou, zamyslela se a uvědomila si, že má vlastně docela hlad.

„Nechcete se najíst se mnou?“ zeptal se Lennart.

„Jistě… proč ne.“ Julii nenapadla žádná výmluva.

„Výborně. Tak půjdeme do Moby Dicka… Jen vypnu počítač a zapnu záznamník.“

O pět minut později byla Julia zpátky v malém přístavu, tentokrát s Lennartem. Šli na oběd do nejlepší restaurace v Marnäsu – nejlepší a zároveň jediné, jak jí vysvětlil Lennart.

Vnitřní výzdoba byla inspirována mořem, na zdech obložených deskami z tmavého dřeva visely námořní mapy, rybářské sítě a stará popraskaná vesla. Téměř polovina stolů byla obsazená zákazníky, kteří si pochutnávali na svém obědě, a místností se nesl tichý šum konverzace a cinkání nádobí z kuchyně. Když Julia vešla dovnitř, otočilo se na ni pár zvědavých obličejů, ale Lennart šel před ní, jako by ji chtěl chránit, a vybral stůl u okna s výhledem na Baltské moře, který byl trochu stranou od ostatních.

Julia si nevzpomínala, kdy naposledy jedla v restauraci. Připadalo jí hrozně zvláštní sedat si k jídlu v místnosti plné cizích lidí, ale snažila se klidně dýchat a donutila se podívat se Lennartovi sedícímu naproti ní do očí.

„Dobré odpoledne. Vítejte u nás,“ řekl muž s obrovským břichem v košili s vyhrnutými rukávy a podal jim dva jídelní lístky vázané v kůži.

„Ahoj, Kente,“ pozdravil Lennart, když si je od něj bral.

„Copak byste rádi k pití, když máme dneska tak krásný den?“

„Já si dám nealko pivo,“ řekl Lennart.

„Pro mě vodu s ledem, prosím,“ řekla Julia.

Samozřejmě měla nutkání objednat si červené víno, nejlépe celou karafu, ale ovládla se. Tohle musí zvládnout střízlivá. Nehrozí jí přece žádné nebezpečí, každý den obědvá v restauraci spousta lidí po celém světě.

„Specialitou dnešního dne jsou lasagne,“ oznámil jim Kent.

„Tak to si dám,“ řekl Lennart.

„Já taky,“ řekla Julia a přikývla, a když se Kent natáhl pro jídelní lístky, všimla si velkého tetování na jeho předloktí kousek pod rukávem, které bylo tmavě zelené a rozpité věkem. Vypadalo jako nějaká zarámovaná písmenka. Že by jméno? Možná jméno lodi?

„V ceně jsou zahrnuté také salát a káva,“ řekl Kent a zmizel v kuchyni.

Lennart se zvedl, aby si přinesl salát, a Julia ho následovala.

„Lennarte!“ ozval se mužský hlas z druhé strany místnosti, když se vraceli ke stolu. „Lennarte!“

Policista si tiše povzdechl.

„Hned jsem zpátky,“ omluvil se Julii šeptem a otočil se na muže, který ho volal. Byl to postarší chlapík s lesklým, zarudlým obličejem, který měl na sobě jakési modré farmářské montérky. Julia se posadila ke stolu sama a sledovala, jak muž divoce gestikuluje a něco Lennartovi vypráví s odhodlaným výrazem ve tváři. Lennart mu cosi odpověděl, tiše a stručně, a muž zase začal rozhazovat rukama.

Lennart se za pár minut vrátil ke stolu. Sotva se posadil, objevil se Kent se dvěma talíři vrchovatě naloženými bublajícími horkými lasagni.

Lennart si znovu povzdechl.

„Omlouvám se,“ řekl Julii.

„To je v pořádku.“

„Někdo se mu vloupal do stodoly a ukradl kanystr s benzinem,“ pokračoval Lennart. „Když člověk dělá policajta na venkově, je pořád ve službě, nikdy se nenudí, s tím se nedá nic dělat. Ale teď se pojďme najíst.“

Sehnul se nad svými lasagni.

Julia se také pustila do jídla. Už měla hlad a lasagne byly chutné a byla v nich spousta masa.

Lennartův talíř se postupně vyprázdnil, policista se napil piva a pohodlně se opřel.

„Takže vy jste sem přijela navštívit tatínka?“ zeptal se. „A ne se opalovat a koupat se v moři?“

Julia se usmála a zavrtěla hlavou.

„Ne,“ řekla. „I když na Ölandu je krásně i na podzim.“

„Gerlof se zdá být docela fit,“ poznamenal Lennart. „Tedy až na to revma.“

„Ano… Má Sjögrenův syndrom,“ řekla Julia. „Je to velmi nepříjemné. Revmatická bolest kloubů mizí a zase se vrací. Ale mozek mu funguje skvěle. A pořád ještě staví lodě v láhvích.“

„Ano, jsou moc krásné… Chtěl jsem jednu objednat na policejní stanici, ale nějak jsem se k tomu nedostal.“

Znovu nastalo ticho. Lennart dopil pivo a tiše se zeptal: „A co vy, Julie? Už jste v pořádku?“

„Ale jo…,“ řekla Julia rychle. Do jisté míry to byla lež, ale pak jí najednou došlo, že Lennarta to možná doopravdy zajímá, a zeptala se: „Vy myslíte… po včerejšku?“

„No ano,“ řekl Lennart, „to taky. Ale myslel jsem taky to, co se stalo před lety – tehdy v sedmdesátých letech.“

„Aha,“ řekla Julia.

Lennart tedy o Jensovi ví. Samozřejmě že o něm ví, co si myslela… Vždyť jí přece sám řekl, že tu dělá policajta už třicet let. A stejně jako Astrid se osmělil a nadnesl zakázané téma, klidně a opatrně – téma, které její sestru už dávno unavovalo a o kterém se někteří z Juliiných příbuzných nikdy neodvážili zmínit.

„Vy jste se na tom nějak podílel?“ zeptala se tiše.

Lennart zabořil pohled do stolu a chvíli váhal, jako by v něm Juliina otázka vzbudila nepříjemné vzpomínky.

„Ano, podílel jsem se na pátrání,“ řekl nakonec. „Byl jsem jedním z prvních policistů, kteří dorazili na místo neštěstí do Stenviku… Vysílal jsem skupiny dobrovolníků, aby prohledávali pobřeží. Hledali jsme celý večer, pátrání jsme odvolali asi až hodinu po půlnoci. Když se ztratí dítě, nechce nikdo přestat hledat…“

Jeho hlas vyzněl do ztracena.

Julia si vzpomněla, že jí Astrid Linderová řekla skoro totéž, a zahleděla se do stolu. Neměla v úmyslu začít plakat, ne před policistou.

„Omlouvám se,“ řekla Lennartovi o vteřinu později, když jí z očí přece jen vytryskly slzy.

„Není za co se omlouvat,“ ujistil ji Lennart. „Taky jsem v životě už párkrát brečel.“

Jeho hlas byl tichý a klidný jako nehybná hladina bazénu. Julia zamrkala a soustředila se na jeho vážnou tvář, aby potlačila slzy. Zoufale toužila něco říct, cokoliv.

„Gerlof…,“ řekla a odkašlala si. „Gerlof nevěří, že Jens, můj syn… nevěří, že se utopil.“

Lennart se na ni zahleděl a řekl jen: „Aha.“

„Našel… našel botu,“ řekla Julia. „Sandálek, dětský sandálek. Stejný jako ten, který měl na nohou Jens, když…“

„Botu?“ Lennart ji upřeně pozoroval. „Dětský sandálek? A vy jste ho viděla?“

Julia přikývla.

„A poznala jste ho?“

„Ano… možná.“ Julia vzala do ruky sklenici s vodou. „Nejdřív jsem si byla jistá, ale teď vlastně nevím.“ Podívala se na Lennarta. „Je to už dávno. Člověk si myslí, že na některé věci nikdy nezapomene, ale opak je pravdou.“

„Rád bych ho viděl,“ řekl Lennart.

„To by neměl být problém.“ Nevěděla, co na to, že do toho zatáhla policii, řekne Gerlof, ale bylo jí to jedno. Jens je přece její syn. „Myslíte, že by to mohlo být důležité?“ zeptala se.

„Myslím, že bychom si neměli dělat zbytečné naděje,“ řekl Lennart. Dojedl lasagne a pak dodal: „Takže z Gerlofa se na stará kolena stal detektiv…“

„Detektiv… no… možná.“ Julia si povzdechla. Vlastně nebylo špatné promluvit si o tom všem s někým jiným než s Gerlofem. „Má spoustu teorií, nebo jak tomu mám říkat. Vágních hypotéz… Nevím, co si doopravdy myslí. Řekl mi, že ten sandálek mu přišel poštou v obálce bez zpáteční adresy, a mluví o člověku jménem Kant, který…

„Kant?“ vyhrkl Lennart. Najednou celý strnul. „Nils Kant? O tom Gerlof mluvil?“

„Ano,“ přisvědčila Julia. „Pocházel ze Stenviku, ale když jsem se narodila, už tam nežil. Dneska jsem byla na hřbitově a viděla jsem…“

„Je pohřbený na marnäském hřbitově,“ řekl Lennart.

„Ano, viděla jsem jeho hrob,“ přitakala Julia.

Policista sedící před ní hleděl do stolu. Ramena měl svěšená a najednou zase vypadal nesmírně unaveně.

„Nils Kant… Ten chlap zkrátka odmítá umřít.“

ÖLAND, KVĚTEN 1945

Nad alvarem ve slunci bzučí tlustá, lesklá, zelená moucha. Kličkuje vzduchem mezi keři jalovce a jinými rostlinami a nakonec s žuchnutím přistane uprostřed otevřené dlaně. Křídla se jí přestanou hýbat a moucha natáhne nožičky a pevně se drží, připravená zase odletět při sebemenším náznaku hrozícího nebezpečí. Ale ruka nehybně leží na trávě.

Nils Kant tam pořád ještě stojí se zvednutou puškou a dívá se na mouchu, která odpočívá na dlani německého vojáka.

Voják leží na zádech v trávě. Oči má otevřené, tvář pootočenou, skoro to vypadá, jako by na mouchu překvapeně hleděl. Ale Nilsova rána mu utrhla půlku krku a levé rameno, krev se vsákla do jeho uniformy a voják už nic nevidí.

Nils vydechne a zaposlouchá se.

Moucha už nebzučí, a tak je na alvaru naprosté ticho, přestože Nilsovi pořád ještě trochu zvoní v uších od těch dvou ran, které vyšly z jeho pušky. Musely být slyšet široko daleko, ale Nils nevěří, že by je někdo zaslechl. Nikde poblíž nevede žádná cesta a lidé se jen zřídka odváží takhle daleko na alvar. Je klidný. Velmi klidný.

Poté, co vyšla první rána, náhodná rána, která zasáhla prvního z Němců, měl pocit, jako by jeho ramena sevřely dvě neviditelné ruce a přinutily je přestat se třást.

No tak, uklidni se. V prstech mu přestala bušit krev, ruce se mu už netřásly, nikdy v životě se necítil tak jistý v kramflecích, jako když pušku značky Husqvarna namířil na druhého Němce. Hleděl mu do očí, prst mu jemně spočíval na spoušti a hlaveň pušky se ani trochu nezachvěla. Jestli je tohle ta válka, nebo jestli se tomuhle aspoň trochu podobá, je to skoro stejné jako lovit zajíce.

„Dej mi to,“ řekl znova.

Natáhl k Němci ruku a voják pochopil, co po něm chce, a opatrně trhnul rukou, aby mu předal ten malý, třpytivý drahokam, který držel.

Nils kámen sevřel v dlani, aniž by se na něj podíval nebo sklonil pušku, a strčil si ho do zadní kapsy. Pokýval hlavou a pomalu ohnul prst na spoušti.

Němec bezmocně zvedl ruce nad hlavu a najednou mu došlo, jak beznadějná celá situace je. Skrčil kolena a otevřel ústa, ale Nils neměl chuť ho poslouchat.

„Heil Hitler,“ řekl tiše a vystřelil.

Ozvala se poslední rána a pak se rozhostilo ticho. Bylo to prosté.

Oba vojáci teď leží vedle jalovcových keřů – jeden skoro nazad s prohnutými zády a pod ním leží druhý. Moucha se vyšplhá po ukazováčku vojáka ležícího nahoře, roztáhne křídla a odletí jakoby nic. Nils se za ní dívá, dokud nezmizí za velkým jalovcem.

Nils se pohne kupředu, jednu nohu položí na vojáka ležícího nahoře a zatlačí. Tělo pomalu sklouzne z mrtvoly svého kamaráda a sesune se na trávu. Takhle je to lepší. Mohl by vojáky uložit ještě pečlivěji, jako na smuteční slavnost, ale bude to muset stačit.

Nils se zadívá na jejich mrtvá těla. Vojáci vypadají staře, ale jsou stejně staří jako on. Jak tam tak leží, Nils znovu dumá nad tím, co jsou asi zač.

Odkud jsou? Nerozuměl jim, ale byl si docela jistý, že mluvili německy. Jejich uniformy jsou zablácené a potrhané, mají roztřepené švy a prošoupaná, lesklá kolena. Ani jeden z nich u sebe nemá zbraň, ale ten, který předtím ležel nahoře, měl přes rameno zelenou plátěnou tašku, která se skulila na zem, když padal. Všiml si jí teprve teď.

Sehne se a zvedne ji ze země. Taška je suchá a není na ní skoro žádná krev. Otevře ji a uvidí spoustu všelijakých věcí: pár plechovek bez etikety, malý nožík s ohmatanou dřevěnou rukojetí, hromádku dopisů svázaných provázkem, půl bochníku suchého černého chleba, několik kousků provazu, několik hnědých obvazů a malý kompas z neleštěné mědi.

Nils z tašky vyndá nůž a strčí si ho do kapsy. Na památku. Nejspíš nemá žádnou cenu.

V tašce je ještě něco dalšího: malá kovová krabička, o něco menší než rukojeť pistole. Nils ji vyndá. Uvnitř cosi chrastí. Stiskne ji palcem a otevře víčko.

Krabička je plná třpytivých drahokamů. Vysype si je do dlaně, zkouší, jak jsou tvrdé, a ohmatává jejich obroušený povrch. Některé jsou malé jako broky, jiné velké jako zuby a dohromady je jich přes dvacet. A vedle nich leží ještě něco většího, je to zabalené v kousku zelené látky. Nils to vyndá a rozbalí látku.

Je to krucifix vyrobený z pravého zlata, velký jako jeho dlaň, a ve zlatě je zasazená řada blyštících se červených drahokamů. Krása. Dlouho si kříž prohlíží a pak ho znovu zabalí do látky.

Zavře víčko krabičky a uloží kořist do svého batohu. Zavře tašku a položí ji vedle jejího mrtvého majitele. Nic víc už tu nezmůže. Samozřejmě by měl vojáky pohřbít, ale nemá nic, čím by vykopal hrob.

Těla můžou zůstat ležet tam, kde jsou – chrání je jalovcové keře. Možná se sem pak někdy vrátí s pořádným rýčem. A tak se aspoň natáhne a zatlačí jim oči, aby tam nemuseli ležet a zírat na oblohu.

Potom si narovná záda. Je čas vydat se domů. Navleče si na záda batoh, zvedne pušku, která je ještě teplá a voní střelným prachem, a vyrazí na západ směrem ke Stenviku. Mezi mraky vykukuje slunce.

Když ujde asi tak padesát kroků, na okamžik se ohlédne přes sluncem zalitou travnatou planinu. Dolík mezi jalovcovými keři je ve stínu a zelené uniformy vojáků splývají s krajinou, ale z trávy vyčuhuje nehybná bílá ruka, která je mezi pokroucenými kmeny jalovců zřetelně vidět.

Nils kráčí dál. Začne přemýšlet o tom, co řekne matce, jak jí vysvětlí kapky krve na svých kalhotách. Nejradši by jí všechno řekl, chce, aby věděla o všem, co na alvaru dělá, ale někdy má pocit, že o některých věcech raději nechce slyšet. Jeho střet s vojáky je možná jednou z nich. Bude to muset zvážit.

A tak nad tím přemýšlí, ale nenapadá ho žádné dobré vysvětlení. A přitom už se blíží k cestě vedoucí do Stenviku. Nikdo po ní nejde a Nils pokračuje dál.

Omyl, někdo tu přeci jen je. Od zatáčky, která je jen pár set metrů od prvních stenvických stavení, se k němu blíží jakási postava.

Nilse okamžitě napadne, že se schová, ale vidí za sebou jen malé, zakrslé keře jalovce. A vůbec, proč by se měl schovávat? Na alvaru se stal součástí něčeho velkého, něčeho ohromujícího, už se nemusí nikoho bát.

Nils se zastaví za kamennou zídkou, která stojí pár metrů od silnice, a sleduje, jak se k němu postava blíží.

Najednou si uvědomí, že je to Maja Nymanová.

Maja, děvče ze Stenviku, na které se dívá a myslí na ně, ale nikdy s ním nemluvil. A nemůže s ní mluvit ani teď, ale Maja se pořád přibližuje a usmívá se, jako by to byl jen další obyčejný letní den. Už Nilse zahlédla, a přestože nezrychlila, Nils má pocit, že narovnala záda, trochu zvedla bradu a vypnula hrudník.

Nils stojí u cesty, jako by přimrzl k zemi, a vidí, že se Maja na druhé straně nízké kamenné zídky zastavila.

Dívá se na něj. Také se na ni podívá, ale nějak neví, co říct, nedokáže ze sebe vypravit ani pozdrav. Ticho je ještě o to nesnesitelnější, že se z příkopu vedoucího podél zdi ozývá radostný zpěv slavíka.

Nakonec promluví Maja.

„Střelils něco, Nilsi?“ zeptá se vesele.

Nilse ta otázka málem porazí. Nejdřív je přesvědčený, že Maja všechno ví, ale pak mu dojde, že nemluví o vojácích. Nils má s sebou pušku a obvykle s sebou nosí domů zajíce, které zastřelil.

Zavrtí hlavou.

„Kdepak,“ řekne. „Dneska žádní zajíci.“ O krok ucouvne, ucítí tíhu kovové krabičky v batohu a řekne: „Musím… už musím jít. Domů k matce, zpátky do vesnice.“

„Ty nepůjdeš po silnici?“ podiví se Maja.

„Ne.“ Nils pořád ještě couvá. „Přes alvar je to rychlejší.“

Slova se mu ze rtů derou čím dál snáz. Doopravdy si povídá s Majou Nymanovou. Příště si s ní promluví trochu důkladněji, ale dneska se mu to nehodí.

„Tak ahoj,“ rozloučí se a obrátí se, aniž by počkal na odpověď.

Cítí, že tam Maja stojí a hledí za ním, a tak míří pryč od silnice, a teprve když napočítá dvě stě kroků, zabočí a vydá se zase směrem k vesnici.

Celou cestu slyší tiché rachocení kovové krabičky, která hrká na dně batohu, a uvědomí si, že si ji nemůže přinést domů. S válečnou kořistí je třeba zacházet opatrně.

Ujde dalších pár set kroků a silnice vedoucí do vesnice zmizí za jalovcovými keři. Před Nilsem se objeví malá hromádka kamenů různých velikostí.

Stará mohyla. Nils kolem tohoto orientačního bodu cestou z a do Stenviku prochází skoro pokaždé, ale tentokrát dojde až k němu a zastaví se. Podívá se na hromadu různě velkých kamenů, na chvíli se zamyslí a rozhlédne se kolem.

Na alvaru není ani noha. Ozývá se jen svištění větru.

Něco ho napadne. Shodí z ramen batoh a položí ho na zem. Otevře ho, vyndá krabičku s drahokamy, vezme ji do ruky a stoupne si vedle mohyly.

Skoro přesně na východ odtud stojí marnäský kostel. Nils vidí, jak se na obzoru tyčí kostelní věž, která vypadá jako malý černý šíp. Zorientuje se podle ní, postaví se tak, že to vypadá, že stojí v pozoru, a udělá dlouhý krok směrem od mohyly. Potom začne kopat.

Už několik dní svítí slunce a země je úplně vysušená. Svrchní vrstva trávníku jde po kouskách odstranit a pak už není problém začít hrabat za pomoci rukou a Němcova nože. Kamenné podloží je tady jen kousek pod povrchem, vrstva hlíny je všude na alvaru tenká.

Nils odstraní hlínu, aby byla díra větší, hrabe a hloubí a celou dobu se rozhlíží kolem sebe.

Když vykope širokou, asi třicet čísel hlubokou jámu, narazí na skálu, ale díra už mu stačí. Vezme kovovou krabičku a opatrně ji položí na dno. Pak vezme z mohyly několik plochých kamenů a krabičku jimi obloží. Nakonec jámu rychle zasype a dlaní hlínu co nejvíc udusá.

Většinu času stráví vracením kusů trávy na místo – je důležité, aby kolem mohyly všechno vypadalo stejně jako vždycky.

Trvá mu dlouho, než docílí toho, že tráva vypadá přirozeně, ale nakonec se zvedne a obhlédne to místo ze všech stran. Připadá mu, že tráva vypadá nedotčeně, jenže když si nasazuje batoh, zjistí, že má pěkně špinavé ruce.

Znovu vyrazí směrem k domovu.

Rozhodne se, že matce řekne o tom, jak potkal Němce, ale řekne jí to opatrně, aby se nevyděsila. A o drahokamech, které schoval, se jí nezmíní. Alespoň zatím ne, chce, aby to pro ni bylo překvapení. Válečná kořist prozatím zůstane tajným pokladem, o kterém ví jen on.

Konečně přeleze kamennou zídku a je zpátky na silnici, ale tentokrát už blíž k vesnici, než když potkal Maju. Už je skoro ve Stenviku.

Než dojde domů, na silnici se k němu připojí dva rybáři v těžkých botách. Přicházejí od moře a těžkým krokem ho předejdou. Jsou to lovci úhořů – nesou si obručovou síť, čerstvě natřenou dehtem, a mají černé ruce.

Ani jeden z nich Nilse nepozdraví, když kolem něj procházejí, dívají se na druhou stranu. Nepamatuje si, jak se jmenují, ale na tom stejně nesejde. Nevadí mu ani jejich drzost.

Nils Kant je větší než oni, je větší než celý Stenvik dohromady. Dnes to dokázal během střetu na alvaru.

Je téměř večer. Otevře branku vedoucí k jejich domu, vejde do ztichlé zahrady a pyšně si vykračuje po kamenném chodníčku. Prázdná zahrada vzkvétá a zelená se. Vzduch voní trávou.

Všechno vypadá stejně jako ráno, když odcházel z domu a šel na zajíce – nyní se však Nils vrací jako nový člověk.

12

Lennart Henriksson stál vedle Gerlofova stolu a potěžkával igelitovou tašku s malým sandálkem, jako by jeho váha mohla odhalit, jestli je pravý, nebo ne. Nezdálo se, že by ho nějak zvlášť těšilo, že se sandálek objevil.

„O takovýchhle věcech musíš informovat policii, Gerlofe,“ pokáral starce.

„Já vím,“ řekl Gerlof.

„Takové věci se musí okamžitě nahlásit.“

„No dobře, dobře,“ řekl Gerlof tiše. „Zkrátka jsem se k tomu nedostal. Ale co si o tom myslíš?“

„O tomhle?“ Policista se zadíval na sandálek. „Já nevím, nerad dělám ukvapené závěry. Co myslíš ty?“

„Já myslím, že jsme tehdy měli hledat jinde, ne ve vodě,“ řekl Gerlof.

„Vždyť jsme hledali,“ namítl Lennart. „Copak si nevzpomínáš? Hledali jsme v lomu a prohledali jsme všechny domy, loděnice a kůlny ve vesnici, křížem krážem jsem projel celý alvar. Nic jsme nenašli. Ale jestli Julia říká, že je to jeho sandálek, tak to musíme začít brát vážně.“

„Já myslím, že je jeho,“ řekla Julia stojící za jeho zády.

„A říkáte, že přišel poštou?“ zeptal se Lennart.

Gerlof přikývl a přepadl ho nepříjemný pocit, že je u výslechu.

„Kdy?“

„Minulý týden,“ řekl Gerlof. „Zavolal jsem Julii a řekl jí o tom… to byl taky jeden z důvodů, proč sem přijela.“

„Schoval sis obálku?“ zeptal se Lennart.

„Ne,“ řekl rychle Gerlof. „Vyhodil jsem ji… Někdy bývám trochu roztržitý. Ale nebyl tam žádný dopis a na obálce nebyla napsaná zpáteční adresa, to vím jistě. Myslím, že na ní stálo jen Kapitán Gerlof Davidsson, Stenvik. A poslali mi ji sem. Ale obálka přece není zas až tak důležitá, ne?“

„Existuje něco, čemu se říká otisky prstů,“ utrousil Lennart tiše a povzdechl si. „Dají se najít vlasy a spousta dalších… Každopádně bych si ten sandálek vzal rád s sebou na stanici. Taky by na něm mohly být nějaké stopy.“

„Radši bych…,“ začal Gerlof, ale Julia mu skočila do řeči a zeptala se:

„Vezmete ho někam do laboratoře?“

„Ano,“ řekl Lennart, „jedna forenzní laboratoř je v Linköpingu. Je to národní policejní laboratoř. Zkoumají tam přesně takovéhle věci.“

Gerlof mlčel.

„Dobrá, jen ať se na něj mrknou,“ řekla Julia.

„Napíšeš nám potvrzení o převzetí?“ zeptal se Gerlof.

Julia se tvářila naštvaně, jako by se za něj styděla, ale Lennart s unaveným úsměvem přikývl.

„Jistě, Gerlofe,“ řekl. „Napíšu ti potvrzení. Až laboratoř v Linköpingu botu ztratí, budeš moct žalovat borgholmskou policii. Ale na tvém místě bych se nebál.“

Když policista pár minut nato odešel, Julia ho vyprovodila ven, ale za chvíli se zase vrátila. Gerlof pořád ještě seděl u stolu, v ruce držel potvrzení, které mu načmáral Lennart Henriksson, a zachmuřeně zíral z okna.

„Lennart mi říkal, že bychom o tom sandálku neměli už nikomu říkat,“ řekla za jeho zády Julia.

„Vážně?“

Gerlof dál hleděl z okna.

„Co je s tebou?“ zeptala se Julia.

„Nemusela jsi mu o něm říkat,“ pokáral ji Gerlof.

„Vždyť jsi mi sám říkal, že o tom mám mluvit.“

„Ale ne před policií,“ namítl Gerlof. „Zvládneme to vyřešit sami.“

„Vyřešit?“ vyhrkla Julia zvýšeným hlasem. „Co tím chceš říct? Ty ses snad zbláznil! Ty si snad myslíš, že ten člověk, který Jense unesl, tedy pokud ho někdo unesl, ty si myslíš, že ten člověk se tu najednou objeví a bude chtít vidět ten sandálek? To si vážně myslíš? Že se najednou zjeví a prozradí ti, co se stalo?“

Gerlof neodpověděl. Dál zíral z okna otočený zády k Julii, což Julii rozčílilo ještě víc.

„Co jsi ten den vůbec dělal?“ pokračovala.

„Vždyť víš, co jsem dělal,“ řekl Gerlof tiše.

„No jo vlastně, já vím,“ řekla Julia. „Máma byla unavená a bylo třeba, aby někdo dohlídl na tvýho vnuka… a cos udělal ty? Šel jsi k moři, aby sis dal do pořádku sítě. Protože ses chystal jet na ryby.“

Gerlof přikývl.

„A pak přišla ta mlha,“ připomněl jí.

„No jo, tak hustá, že by se dala krájet… Ale donutila tě vrátit se domů?“

Gerlof zavrtěl hlavou.

„Dál sis spravoval ty svoje sítě,“ řekla Julia, „protože být sám u moře byla mnohem větší zábava než dávat pozor na malého kluka. Nemám pravdu?“

„Celou dobu, co jsem tam byl, jsem pozorně naslouchal,“ namítl Gerlof, aniž by se na ni podíval. „Nic jsem neslyšel. Slyšel bych to, kdyby se Jens…“

„O to tady přece nejde!“ přerušila ho Julia. „Jde o to, že jsi nikdy nebyl doma, když jsme tě potřebovali. Všechno sis dělal po svém… Tak to bylo vždycky.“

Gerlof mlčel. Měl pocit, že obloha za oknem ztmavla. Že by se už začalo stmívat? Sice poslouchal, co mu dcera říká, ale nenapadala ho žádná dobrá odpověď.

„Nejspíš jsem nebyl zrovna nejlepší táta,“ řekl konečně. „Byl jsem často pryč, neměl jsem na vybranou. Ale kdybych Jensovi toho dne mohl pomoct… Kdyby se všechno dalo vzít zpátky…“

Odmlčel se, protože se mu zlomil hlas.

V místnosti bylo najednou nesnesitelné ticho.

„Já vím, tati,“ řekla Julia po chvíli. „Já nemám co říkat, vždyť jsem ani nebyla na Ölandu. Jela jsem do Kalmaru, a když jsem přejížděla most, viděla jsem, jak se pod ním plíží mlha.“ Povzdechla si. „Nikdy si nepřestanu vyčítat, že jsem Jense ten den nechala samotného. Ani jsem se s ním nerozloučila.“

Gerlof se zhluboka nadechl a pak zase vydechl. Otočil se a zadíval se na ni.

„V úterý, den před Ernstovým pohřbem, tě vezmu k člověku, co mi poslal ten sandálek,“ oznámil.

Julia mlčela.

„A jak to uděláš?“ řekla konečně.

„Vím, kdo to byl,“ prohlásil Gerlof.

„A jsi si tím naprosto jistý?“

„Na devadesát pět procent.“

„A odkud je?“ zeptala se Julia. „Tady z Marnäsu?“

„Ne.“

„Ze Stenviku?“

Gerlof zavrtěl hlavou.

„Z Borgholmu,“ řekl.

Julia chvíli mlčela, jako by se bála, že je to jen nějaký Gerlofův trik.

„Tak dobře,“ souhlasila. „Pojedeme mým autem.“

Šla si pro kabát, který ležel na posteli.

„Co teď budeš dělat?“ zeptal se Gerlof.

„Nevím… Možná pojedu do Stenviku a shrabu listí kolem chaty nebo tak něco. Teď, když jsme zapnuli elektriku a vodu, můžu si v chatě vařit, ale nejspíš budu dál spát v loděnici. Spí se mi tam dobře.“

„Tak dobře. Ale zůstaň v kontaktu s Johnem a Astrid,“ kladl jí na srdce Gerlof. „Musíme držet spolu.“

„No jistě.“ Julia si oblékla kabát. „Mimochodem… stavila jsem se na hřbitově. Zapálila jsem na mámině hrobě svíčku.“

„To je dobře… Měla by vydržet tak pět dní. Kostelní rada o hroby pečuje. Já se tam bohužel moc často nedostanu…“ Gerlof si odkašlal. „Už vykopali hrob pro Ernsta?“

„Nevšimla jsem si,“ řekla Julia a pak dodala: „Ale našla jsem u zdi hrob Nilse Kanta. To tam jsi mě poslal, viď?“

„Ano.“

„Než jsem ten hrob viděla, říkala jsem si, že Nils Kant měl být tehdy mezi hlavními podezřelými,“ řekla Julia, „ale pak jsem pochopila, proč se o něm nikdo nezmínil.“

Gerlof zvažoval, jestli má něco říct, možná by měl poznamenat, že pro vraha je nejlepší alibi hrát mrtvého, ale nakonec se rozhodl mlčet.

„Ale na jeho hrobě byly růže,“ podotkla Julia.

„Čerstvé růže?“

„To ne,“ uznala Julia. „Možná z léta. A ještě něco…“

Strčila ruku do kapsy kabátu a vytáhla obálku, která byla vedle růží. Už stačila uschnout a Julia ji podala Gerlofovi.

„Možná bychom to neměli otevírat,“ řekla. „Přece jen je to soukromá věc a ne…“

Ale Gerlof obálku rychle rozřízl, vyndal z ní kus bílého papíru a přečetl si, co je na něm napsáno. Nejdřív sám pro sebe a pak nahlas, aby to slyšela i Julia.

„Všichni staneme před soudnou stolicí Boží.“ Podíval se na Julii. „Nic víc tu není… Je to citace z Listu svatého apoštola Pavla Římanům. Můžu si to nechat?“

Julia přikývla.

„Je to normální, aby na Kantově hrobě byly květiny a vzkazy?“ zeptala se.

„Moc často se to nestává,“ řekl Gerlof a uložil obálku do jedné ze zásuvek stolu. „Ale během let už jsem to párkrát zažil… tedy přinejmenším tam byly květiny. Občas tam vídám kytice růží.“

„Takže si myslíš, že Nilsi Kantovi ještě zůstali nějací přátelé?“

„Ano… nebo na něj alespoň někdo z nějakého důvodu vzpomíná,“ řekl Gerlof a pak dodal: „Lidé se špatnou pověstí koneckonců často přitahují obdivovatele.“

Nastalo ticho.

„Tak jo, pomalu vyrazím do Stenviku,“ řekla Julia a zapnula si kabát.

„Co máš v plánu zítra?“

„Možná zajedu do Långviku,“ řekla Julia. „Uvidíme.“

Když jeho dcera odešla, Gerlofovi unaveně poklesla ramena. Zvedl ruce a zjistil, že se mu třesou prsty. Bylo to náročné odpoledne, ale ještě potřeboval udělat jednu důležitou věc.

„Torstene, pohřbíval jsi Nilse Kanta?“ zeptal se Gerlof o pár hodin později.

Seděli se starcem, kterého oslovil, každý sám u stolu ve společenské místnosti ve sklepě, kde kromě nich nikdo nebyl. Nebylo to náhodně setkání – Gerlof sjel výtahem do společenské místnosti a přes hodinu tam seděl a čekal, až další obyvatelka domu, stařena z prvního patra, skončí s nekonečným tkaním.

Potřeboval s Torstenem Axelssonem zůstat sám. Torsten pracoval na marnäském hřbitově od války až do poloviny sedmdesátých let. Zatímco Gerlof čekal, za úzkými sklepními okny houstla podzimní tma. Byl večer.

Než se začal ptát na to, co ho zajímalo, povídal si s Axelssonem o blížícím se pohřbu, hlavně proto, aby ho udržel v místnosti. Axelssona také trápilo revma, ale myslelo mu to pořád ještě dobře a obvykle býval zábavným společníkem. Nezdálo se, že by ke své práci hrobníka cítil stejnou nostalgii, jakou choval Gerlof k letům stráveným na moři, ale aspoň s ním zůstal sedět a povídal si o starých časech.

Gerlof seděl u stolu, na kterém se válely dřevěné odřezky, lepidlo, nářadí a smirkový papír. Právě pracoval na modelu dvoustěžňové plachetnice jménem Majlant, poslední plachetnice v Borgholmu, ze které v šedesátých letech udělali ve Stockholmu výletní loď. Trup už byl hotový, ale Gerlof ještě potřeboval trochu zapracovat na lanoví. Loď samozřejmě nebude hotová, dokud nebude v láhvi a dokud Gerlof nebude moct zvednout stěžně a připevnit poslední lana. Taková loď, to není jen tak.

Gerlof začal opatrně pilovat malou drážku do vršku stěžně a čekal na hrobníkovu odpověď. Axelsson byl sehnutý nad stolem pokrytým tisíci kousky skládačky. Byl v půlce obrovského obrázku Monetových leknínů.

Zasadil jeden dílek skládačky do černého jezera s lekníny a zvedl hlavu.

„Kanta?“ zeptal se.

„Ano, Nilse Kanta,“ zopakoval Gerlof. „Ten hrob je pořád ještě trochu stranou od ostatních, u západní zdi. Když jsem ho viděl, začal jsem přemýšlet o Kantově pohřbu… V té době jsem tady nebydlel…“

Axelsson přikývl, vzal do ruky další dílek skládačky a zamyslel se.

„Ano, vykopal jsem hrob a s kolegy ze hřbitova jsme nesli rakev… Zrovna na tomhle pohřbu se k tomu nikdo nijak zvlášť neměl.“

„Copak tam nebyli žádní truchlící pozůstalí?“

„Ale jo… Byla tam jeho matka. Vydržela tam celou dobu. Předtím jsem ji vídal jen zřídka, byla jen kost a kůže a na sobě měla uhlově černej kabát,“ podotkl Axelsson. „Ale že by truchlila, to bych ani neřekl. Na to mi přišla nějak moc spokojená.“

„Spokojená?“

„Jo… Samozřejmě jsem neviděl, jak se tvářila v kostele,“ řekl Axelsson, „ale pamatuji se, že jsem se na ni podíval, když jsme spouštěli rakev do země. Vera stála tak metr od hrobu, dívala se na rakev, jak mizí, a já si všiml, že se pod závojem usmívá. Jako by s tím pohřbem byla nadmíru spokojená.“

Gerlof přikývl.

„A to na tom pohřbu byla jen ona? Nikdo jiný tam nebyl?“

Axelsson zavrtěl hlavou.

„Pár lidí tam bylo, ale ty bych nenazval truchlícíma pozůstalýma. Byli tam taky policajti, ale ti stáli o kus dál, skoro až u vrat kostela.“

„Nejspíš chtěli na vlastní oči vidět, jak Kant mizí v zemi jednou provždy,“ prohlásil Gerlof.

„Přesně tak.“ Axelsson přikývl. „A nikdo další tam myslím nebyl, teda až na pastora Fridlunda.“

„Ten za to aspoň dostal zaplaceno.“

V místnosti se rozhostilo ticho. Gerlof pár minut pilně brousil trup lodi. Pak se zhluboka nadechl a řekl: „Když člověk slyší to, cos říkal o Veře Kantové, jak se nad hrobem usmívala, napadá ho, co asi bylo v té rakvi…“

Axelsson se zahleděl na skládanku a vzal do ruky další dílek.

„Chceš se mě snad zeptat, jestli mi ta rakev nepřipadala podezřele lehká, když jsme ji nesli, Gerlofe?“ zeptal se. „Za ty roky se mě na to ptali už mockrát.“

„To víš, mezi lidmi se o tom často mluví,“ řekl Gerlof, „říká se, že Kantova rakev byla možná prázdná. Určitě jsi to taky slyšel.“

„Klidně si nad tím můžeš přestat lámat hlavu, protože prázdná nebyla,“ oznámil Axelsson. „Nesli jsme ji čtyři, před obřadem i po něm, a kdyby nás bylo míň, rozhodně bychom ji neunesli. Byla pekelně těžká.“

Gerlof měl pocit, jako by zpochybňoval hrobníkovu věrohodnost, ale nemohl jinak, než se vyptávat dál.

„Někteří lidé tvrdí, že v ní mohlo být jen kamení nebo pytle s pískem,“ poznamenal tiše.

„To jsem taky slyšel,“ řekl Axelsson. „Já sám jsem se dovnitř nedíval, ale někdo se tam podívat musel, když sem dorazila trajektem.“

„Podle toho, co jsem slyšel, ji nikdo neotvíral,“ namítl Gerlof. „Byla zapečetěná a nikdo neměl odvahu ani pravomoc ji otevřít. Nebo ty snad víš o tom, že by ji někdo otevřel?“

„To ne,“ přiznal Axelsson. „Jen si matně vybavuju, že spolu s rakví na jedný z Malmových nákladních lodí přišel taky nějakej úmrtní list z Jižní Ameriky. Kdosi z garáže náklaďáků, kdo uměl trochu španělsky, ho přečetl… Psalo se tam, že Nils Kant se utopil a že byl dlouho ve vodě, než ho vytáhli. Takže na jeho tělo nejspíš nebyl moc pěknej pohled.“

„Možná se lidé báli, že Vera Kantová ztropí povyk,“ odtušil Gerlof. „Možná Kanta chtěli zkrátka pohřbít a mít klid.“

Axelsson na Gerlofa pohlédl, ale nakonec jen pokrčil rameny.

„Mě se neptej,“ řekl a přidal ke skládačce s Monetovým obrazem rybníka další dílek s leknínem. „Já jsem ho jen uložil do země. Splnil jsem svůj úkol a šel jsem domů.“

„To já přece vím, Torstene.“

Axelsson přidal ke skládačce další dílek, chvíli se díval na výsledek a pak se zadíval na hodiny na zdi. Pomalu se zvedl.

„Je čas na kávu,“ prohlásil. Ale než odešel z místnosti, zastavil se a otočil se na Gerlofa. „A co si myslíš ty, Gerlofe? Leží Nils Kant vážně ve svý rakvi?“

„Určitě,“ řekl Gerlof tiše, aniž by se na starého hrobníka podíval.

Když se Gerlof vrátil do pokoje, bylo už po sedmé a do večerní kávy zbývalo jen půl hodiny. Všechno v domově důchodců v Marnäsu mělo svůj pevný řád.

Ale rozhovor s Torstenem Axelssonem dole ve sklepě byl užitečný, pomyslel si Gerlof. Užitečný. Je pravda, že ke konci byl možná trochu moc upovídaný a neodbytný, takže Torstenovy tázavé pohledy docela chápal.

Na chodbách domova už jistě začaly kolovat drby o Gerlofově nenadálém zájmu o Nilse Kanta. Je možné, že už se rozšířily i za zdi domova, ale Gerlofovi to bylo jedno. Vždyť přesně to přece chtěl, nebo snad ne? Kopnout do vosího hnízda a doufat, že se věci dají konečně do pohybu.

Ztěžka se posadil na postel a vzal si z nočního stolku čerstvý výtisk Ölands-Posten. Ráno neměl čas si noviny přečíst, vlastně mu spíš chyběla chuť.

Nejsenzačnější zprávou na titulní straně bylo úmrtí ve Stenviku a nechyběla tu jedna z fotografií lomu, které pořídil Bengt Nyberg, na níž bylo šipkou přesně označeno místo neštěstí.

Podle borgholmské policie to byla nehoda. Ernst Adolfsson se snažil přemístit kamennou sochu na kraj lomu, zakopl, spadl a skončil zavalený obrovským kusem kamene. Nic nenasvědčovalo tomu, že by byl spáchán zločin.

Gerlof si přečetl jen začátek Nybergova článku a pak listoval novinami, dokud nenašel zprávy, které se ho tolik netýkaly: stavební projekt v Långviku, který měl už pořádné zpoždění, požár stodoly u Löttorpu a jednaosmdesátiletý stařík trpící stařeckou demencí, který před pár dny odešel z domova na severu Ölandu na procházku, beze stopy zmizel na alvaru a dosud ho nenašli. Bylo jasné, že se dřív nebo později najde, ale ne živý.

Gerlof noviny složil a položil je zpátky na stůl. Pak mu padl zrak na Ernstovu peněženku. Dal si ji stranou, aby se na ni podíval, až se vrátí ze Stenviku. Teď ji vzal do ruky, otevřel ji a podíval se na všechny ty bankovky a ještě tlustší hromádku účtenek. Peníze nechal v peněžence, ale účtenky pečlivě prohlédl.

Většina z nich se vztahovala k drobným nákupům v obchodech s potravinami v Marnäsu nebo Långviku, některé z nich se týkaly prodeje Ernstových soch z léta.

Gerlof se snažil najít nějakou novější účtenku, nejlépe z téhož dne, kdy na Ernsta spadla socha marnäského kostela, jenže žádnou nenašel.

Skoro až na dně hromádky našel něco jiného: malou žlutou vstupenku do muzea. Byl na ní vytištěný nápis Muzeum dřeva v Ramneby a také malá kresba znázorňující dřevěná prkna poskládaná na hromádce a razítko s datem natisknutým černým inkoustem: 13. září.

Nechal vstupenku ležet na stolku u postele. Zbytek účtenek sepnul kancelářskou sponkou a strčil je do jedné ze zásuvek. Pak se posadil ke stolu, natáhl se pro svůj zápisník a otevřel ho na první nepopsané straně. Vzal do ruky tužku, na chvíli se zamyslel a potom si udělal dvě poznámky:

VERA KANTOVÁ SE USMÍVALA, KDYŽ POHŘBÍVALI RAKEV S JEJÍM SYNEM.

A pak:

ERNST NAVŠTÍVIL PILU RODINY KANTOVY V RAMNEBY.

Potom vstupenku uložil do zápisníku, zavřel ho a posadil se, aby počkal, než se bude servírovat káva. Všechno má svůj pevný řád, když člověk zestárne.

13

Julia si nepamatovala, že by první sklenku vína vůbec vypila. Sledovala Astrid, jak ji u stolu ve své kuchyni před jejíma očima nalévá, viděla, jak červená tekutina ve sklence víří, nedočkavě natáhla ruku – a najednou před ní na stole stála prázdná sklenka. V ústech cítila chuť vína, tělem se jí rozlévalo hřejivé teplo alkoholu a měla pocit, jako by po dlouhé době potkala starého věrného přítele.

Za oknem Astridiny kuchyně zapadalo slunce a Julii bolely nohy z dlouhé jízdy na kole podél pobřeží.

„Dáte si ještě skleničku?“ zeptala se Astrid.

„Ráda,“ řekla Julia tak klidně a nevzrušeně, jak jen dovedla. „Je moc dobré.“

Samozřejmě by víno vypila, i kdyby chutnalo jako ocet.

Druhou sklenku se snažila pít mnohem pomaleji. Párkrát si usrkla, položila ji zpátky na stůl a vydechla.

„Náročný den?“ zeptala se Astrid.

„Docela ano,“ odpověděla Julia.

Ale ve skutečnosti se toho moc nestalo.

Jela na kole na sever podél pobřeží do sousedního Långviku a dala si tam oběd. A pak jí starý prodavač vajec na malé farmě řekl, že byl její syn Jens zavražděn. Ne že je dávno mrtvý a pohřbený, ale že ho někdo zabil.

„Docela náročný,“ zopakovala Julia a dopila druhou sklenku.

Večer předtím, když se Julia chystala strávit další noc o samotě v loděnici, byla obloha jasná a plná hvězd.

Tady na opuštěném pobřeží jí připadalo, že hvězdy jsou jejími jedinými přáteli. Měsíc visel na východě jako šedobílý úlomek kosti, ale Julia ještě půl hodiny stála na uhlově černém pobřeží a dívala se na hvězdy, než se vydala zpátky do loděnice. Odtud viděla další uklidňující světlo: světlo před vchodem do Astridina domu na druhé straně silnice. Ostatní světla z obydlených domů, nepravidelně roztroušených po pobřeží na sever i na jih odtud, byla příliš daleko a zářila skoro stejně slabě jako hvězdy na nebi, ale Astridino jasné světlo svědčilo o tom, že venku ve tmě žijí i jiní lidé.

Julia neobyčejně rychle a klidně usnula a o osm hodin později se vzbudila odpočatá za zvuku vln přelévajících se na břehu moře sem a tam skoro přesně v rytmu jejího dechu.

Kamenitá krajina byla pokojná a Julia otevřela dveře a vyhlédla ven na vlny, aniž by při tom myslela na úlomky kostí.

Šla nahoru do Gerlofovy chaty, aby se opláchla a udělala si něco k snídani, a když se potom šla projít do zahrady, našla za kůlnou staré kolo. Usoudila, že patří Leně. Bylo rezavé a potřebovalo promazat, ale v pneumatikách byla ještě spousta vzduchu.

A právě v té chvíli se rozhodla, že pojede na kole na sever do Långviku na oběd. Měla v plánu vyhledat tam staříka jménem Lambert a omluvit se mu za to, že ho kdysi před mnoha lety uhodila.

Pobřežní silnice vedoucí na sever byla prašná a kamenitá a plná hlubokých děr, ale na kole se po ní jet dalo. A okolní krajina byla přímo úchvatná, ostatně jako vždycky – napravo od silnice se rozkládal alvar a nalevo několikametrový útes, pod nímž se třpytila voda. Když jela Julia kolem lomu, snažila se nedívat se na jeho protější stranu – nechtěla vědět, jestli tam pořád ještě jsou ty kaluže krve.

Potom už byla její vyjížďka jen ryzím požitkem. Z jedné strany svítilo slunce a do zad jí foukal vítr.

Långvik se nacházel pět kilometrů na sever od Stenviku, ale byla to větší a také úplně odlišná vesnice. Bylo tu vyhrazené místo ke koupání s písečnou pláží, přístaviště pro výletní lodě, několik větších domů s nájemními byty v centru a nová výstavba rekreačních chat na severním i jižním okraji vesnice.

Na ceduli u silnice se skvěl nápis: POZEMKY NA PRODEJ. V Långviku se pořád ještě stavělo: po alvaru se táhly ploty, kolíky a nově vysypané příjezdové cesty, které končily mezi obrovskými paletami se střešními taškami, obalenými igelitem a hromadami namořeného dřeva.

Samozřejmě tu byl také přístavní hotel, který se táhl po celé délce písečné pláže, měl tři poschodí a velkou restauraci.

Julia v restauraci s neurčitým pocitem nostalgie snědla těstoviny, které si objednala k obědu. Na začátku šedesátých let sem chodila tancovat. Tehdy, když byla v pubertě, byl hotel menší, ale už v té době, kdy sem jezdila na kole se svými přáteli, působil poměrně velkolepě. Nad pláží bývala velká dřevěná veranda, kde tancovali až do půlnoci. Hrávali tu americký a britský rock a v přestávkách mezi deskami se hudba prolínala s šuměním vln ve tmě dole pod nimi. Pach potu, vody po holení a cigaret. Julia tady v Långviku vypila svoji první sklenku vína a občas ji někdo pozdě v noci svezl domů na prskajícím mopedu. Svištěli nocí plnou rychlostí, bez helmy a s hlubokým přesvědčením, že život bude čím dál úžasnější.

Veranda teď byla ta tam, hotel byl mnohem větší a byly tu rozlehlé konferenční prostory a bazén.

Po obědě se Julia začetla do knihy, kterou jí dal Gerlof a která se jmenovala Ölandské zločiny. V kapitole nazvané Vrah, který unikl si přečetla o Nilsi Kantovi a o tom, co udělal jednoho letního dne roku 1945 na alvaru a jaké to mělo následky:

Kdo tedy byli oni dva muži v uniformě, které Nils Kant chladnokrevně popravil onoho krásného dne na alvaru?

Podle všeho to byli němečtí vojáci, kterým se při útěku před lítými boji v Kuronsku na západním pobřeží Lotyšska během poslední etapy druhé světové války podařilo dostat přes Baltské moře. Němci byli v Kuronsku obklíčeni Rudou armádou a jediným způsobem, jak uniknout, bylo vydat se na nějakém plavidle přes moře. Bylo to velice riskantní, avšak vojáci i civilisté z pobaltských zemí se v té době přesto většinou rozhodli pokusit se uprchnout do Švédska.

Identitu zabitých vojáků však nelze s jistotou určit. Mrtví vojáci u sebe neměli žádné dokumenty ani pasy, podle nichž by je bylo možné identifikovat, a na jejich hrobech tudíž chybí jména.

Zanechali však po sobě několik indicií. Když Kant nechal jejich těla ležet na alvaru, nevěděl, že téhož dne ráno byl v zátoce asi kilometr severně od Marnäsu nalezen malý, opuštěný, nazeleno natřený motorový člun s ruským jménem na boku.

V otevřeném člunu, který byl částečně potopený, se našly německé vojenské přilby, desítky rezavých konzerv s jídlem, nočník, zlomené veslo a malá plechovka s pudrem doktora Theodora Morella proti ruským vším, který vyráběli v Berlíně speciálně pro vojáky Wehrmachtu. Doktor Morell byl Hitlerovým osobním lékařem.

Objev člunu vyvolal rozruch – ostatně jako cokoliv neobvyklého, co moře vyplaví na pobřeží Ölandu –, a tak řada lidí z Marnäsu věděla ještě dřív než Kant, že se v oblasti pohybují cizí lidé. Někteří se je dokonce vydali hledat, se zbraněmi v ruce i bez nich.

Nils Kant vojáky, které zabil, nepohřbil, a dokonce jejich těla ani nepřikryl. Mrtvoly na alvaru rychle přitáhnou všelijakou havěť v podobě rozličných drobných zvířat a ptáků a hluk, který tito tvorové dělají, když se hašteří nad svou kořistí, je slyšet široko daleko.

Bylo tedy jen otázkou času, než někdo z těch, kdo prohledávali alvar, mrtvé vojáky objeví.

Když přišla servírka, aby uklidila stůl, Julia knihu zavřela a zadumaně se zahleděla na opuštěnou pláž pod hotelem.

Příběh Nilse Kanta byl zajímavý, jenže Nils byl dávno pod drnem a Julia pořád nechápala, proč Gerlof pokládá za důležité, aby si o něm přečetla.

„Můžu zaplatit?“ zeptala se Julia servírky.

„Samozřejmě. Dělá to čtyřicet dva korun.“

Servírka byla mladá, nejspíš jí nebylo ještě ani dvacet, a zdálo se, že ji její práce baví.

„Máte otevřeno celý rok?“ zeptala se Julia, když jí podávala peníze.

Překvapilo ji, že je v Långviku pořád ještě tolik lidí, ačkoliv už je podzim, a to nejen ve městě, ale především v přístavním hotelu.

„Od listopadu do března máme otevřeno jen o víkendu, to kvůli konferencím,“ řekla servírka.

Vzala si od Julie peníze a otevřela peněženku, kterou měla u pasu, aby jí vrátila pár korunových mincí.

„Drobné si nechte,“ řekla Julia. Podívala se oknem na šedivé moře a pokračovala: „Chtěla jsem se zeptat ještě na něco… Nevíte, jestli tady v Långviku bydlí někdo jménem Lambert? Lambert a příjmení končí na –son… Svensson nebo Nilsson nebo Karlsson. Znáte nějakého Lamberta?“

Servírka chvíli přemýšlela, ale pak zavrtěla hlavou.

„Lambert?“ zopakovala. „Takové jméno si člověk zapamatuje, ale nemyslím, že bych je někdy slyšela.“

Julii napadlo, že je moc mladá na to, aby znala långvické starousedlíky. Přikývla a zvedla se od stolu, ale servírka pokračovala:

„Zeptejte se Gunnara. Gunnara Ljungera. Patří mu tenhle hotel. Zná v Långviku skoro každého.“

Otočila se a ukázala prstem k východu.

„Projdete hlavním vchodem, zahnete doleva a obejdete hotel. Na boku budovy narazíte na jeho kancelář. Měl by tam teď být.“

Julia jí poděkovala a vyšla z restaurace. I dnes u oběda pila jen vodu s ledem – pomalu se to začalo stávat zvykem. Když vyšla ven do zimy na hotelovém parkovišti, pomyslela si, že je docela fajn mít čistou hlavu, ačkoliv klid vyvolaný červeným vínem by nemusel být na škodu, pokud se znovu setká s Lambertem…

Lambertem Svenssonem nebo Nilssonem nebo Karlssonem.

Julia si prohrábla vlasy a obešla hotel. Byly tu dřevěné dveře, vedle nichž visela řada cedulek se jmény společností. Na té, která byla úplně nahoře, stálo: LÅNGVICKÉ KONFERENČNÍ CENTRUM. Julia dveře otevřela a ocitla se v malé recepci se žlutým celoplošným kobercem a velkými, zelenými, umělými květinami.

Bylo to jako vejít do kanceláře v centru Göteborgu. V pozadí hrála tichá hudba. Za stolem seděla mladá, elegantně oblečená žena a o stůl se opíral stejně mladý muž v bílé košili. Oba se na Julii podívali, jako by je vyrušila z důležitého rozhovoru, ale recepční ji okamžitě pozdravila a usmála se. Julia její pozdrav opětovala. Byla trochu nervózní, jako vždycky, když se měla seznámit s někým novým. Potom se recepční zeptala, kde najde Gunnara Ljungera.

„Gunnara?“ zopakovala dívka a podívala se na muže stojícího u jejího stolu. „Už se vrátil z oběda?“

„Už ano,“ odpověděl mladík a kývl na Julii. „Pojďte se mnou, ukážu vám to.“

Julia šla za ním krátkou chodbou, na jejímž konci byly pootevřené dveře. Mladík zaklepal a rovnou dveře otevřel.

„Máš návštěvu, tati,“ řekl.

„Dobře,“ odpověděl hluboký mužský hlas. „Pojďte dál.“

Kancelář nebyla nijak velká, ale výhled z širokého okna na pláž a na moře byl přímo úchvatný. Majitel hotelu, Gunnar Ljunger, seděl za stolem. Byl to vysoký muž s šedým plnovousem a huňatým šedým obočím a právě něco počítal na kalkulačce. Na sobě měl bílou košili se šlemi a přes židli měl přehozené hnědé sako. Na stole vedle kalkulačky leželo otevřené vydání Ölands-Posten a zdálo se, že Ljunger ho stíhá číst a zároveň ťukat do kalkulačky.

„Zdravím,“ řekl, když na Julii vrhl letmý pohled.

„Dobrý den.“

„Co pro vás můžu udělat?“

Ljunger se usmál a dál na kalkulačce vyťukával cifry.

„Mám jen jedinou otázku,“ řekla Julia a vešla do místnosti. „Hledám Lamberta.“

„Lamberta?“

„Lamberta z Långviku… Myslím, že se jmenuje Lambert Karlsson.“

„Tak to asi myslíte Lamberta Nilssona,“ řekl Ljunger. „Tady v Långviku žádného jiného Lamberta nemáme.“

„No ovšem! Nilsson, tak se jmenuje,“ vyhrkla Julia.

„Ale Lambert už je po smrti,“ namítl Ljunger. „Umřel před pěti nebo šesti lety.“

„Aha.“

Julia ucítila záchvěv zklamání, ale tuhle odpověď tak trochu čekala. Lambert vypadal staře už v sedmdesátých letech, toho odpoledne, kdy dorazil na svém mopedu, aby zjistil, co se přihodilo jejímu synovi.

„Ale jeho mladší bratr Sven-Olof je samozřejmě pořád naživu,“ dodal Ljunger a ukázal za Juliina záda. „Bydlí na kopci, za pizzerií. Lambert tam bydlel taky. Sven-Olof prodává vajíčka, takže se dívejte po domě, kde jsou na dvoře slepice.“

„Díky.“

„Jestli tam půjdete, vzkažte Sven-Olofovi, že nechat se připojit na obecní vodovod je teď ještě levnější,“ řekl Ljunger s úsměvem. „On jediný v celém Långviku je pořád ještě přesvědčený, že nejlepší je mít vlastní studnu.“

„Dobře, vyřídím mu to,“ řekla Julia.

„Bydlíte u nás v hotelu?“ zeptal se Ljunger.

„To ne, ale když jsem byla mladší, tak jsem sem chodívala tancovat… Jsem ubytovaná ve Stenviku. Jmenuji se Julia Davidssonová.“

„Jste příbuzná se starým Gerlofem?“ zeptal se Ljunger.

„Jsem jeho dcera.“

„Vážně?“ podivil se Ljunger. „Tak to ho ode mě pozdravujte. Vyrobil pro nás několik lodí v láhvi, pro naši restauraci. Rádi bychom od něj koupili nějaké další.“

„Já mu to vyřídím.“

„Ve Stenviku je krásně, viďte?“ řekl Ljunger. „Teď, když je lom zavřený a v chatách nikdo není, je tam přímo božský klid.“ Usmál se. „My tady jsme to samozřejmě vzali z trochu jiného konce – rozrůstáme se, zaměřujeme se na turizmus, na golf, na konference. Jsme toho názoru, že je to jediný způsob, jak udržet vesnice na severním pobřeží Ölandu při životě.“

Julia s jistým zaváháním přikývla.

„Zdá se, že to funguje,“ řekla.

Měl Stenvik také vsadit na turizmus? Julia nad tím dumala, když odešla z hotelové kanceláře a zamířila přes parkoviště, kde pořádně vyfukovalo. Neexistovala na to však odpověď, protože Långvik už měl takový náskok, že Stenvik by ho stejně nedohnal. Ve Stenviku by bylo nemožné postavit plážový hotel nebo pizzerii. Vesnice zůstávala po většinu roku víceméně prázdná a ožívala jen na pár měsíců v létě, když přijeli turisté, s tím se zkrátka nedalo nic dělat.

Prošla kolem malé čerpací stanice u přístavu a pokračovala dál po široké ulici kolem pizzerie.

Ulice se stáčela směrem od moře a šplhala se do kopce, takže Julia teď měla vítr v zádech. Na kopci byla skupinka stromů a za ní stála zeď, která ohraničovala dvorek, s domkem natřeným vápnem a kamenný kurník s vlastní ohradou.

Nikde nebylo vidět žádné slepice, ale dřevěná cedule u vrátek oznamovala, že se zde prodávají vejce.

Julia vrátka otevřela a vydala se po pěšince z neopracovaných vápencových desek. Prošla kolem pumpy na vodu, která byla natřená nazeleno, a vzpomněla si, co jí Gunnar Ljunger v hotelu na pláži říkal o obecním vodovodu.

Dveře do domu byly zavřené, ale byl tu zvonek. Když ho Julia stiskla, chvíli bylo ticho, ale pak se ozvalo dupání a dveře se otevřely. Vykoukl z nich postarší muž, hubený a vrásčitý, s jemnými, stříbřitými vlasy, sčesanými přes holou hlavu.

„Dobrej,“ pozdravil.

„Dobré odpoledne,“ odvětila Julia.

„Jdete kvůli vajíčkům?“

Zdálo se, že stařík právě obědvá, protože pořád ještě cosi žvýkal.

Julia přikývla. Proč ne, vajíčka se vždycky hodí.

„Vy jste Sven-Olof?“ zeptala se bez obvyklé nervozity, která se dostavila pokaždé, když se seznamovala s někým novým.

Možná si tady na Ölandu pomalu začínala zvykat na seznamování se s cizími lidmi.

„To jsem,“ odpověděl muž a nasoukal se do velkých černých gumáků, které stály hned za dveřmi. „Kolikpak jich chcete?“

„Hm… šest by mělo stačit.“

Sven-Olof Nilsson vyšel z domu a těsně před tím, než stačil zavřít dveře, z nich za jeho zády tiše jako inkoustově černý stín vyklouzla kočka. Ani se neobtěžovala se na Julii podívat.

„Přinesu vám je,“ řekl Sven-Olof.

„Dobře,“ odpověděla Julia, ale když se vydal směrem k malému kurníku, následovala ho.

Když Sven-Olof otevřel zelené dveře a vešel dovnitř na hliněnou podlahu, Julia zůstala čekat hned za dveřmi, kde nebyly žádné slepice, jen několik plat s bílými vajíčky na malém stolku.

„Přinesu vám pár čerstvých,“ řekl Sven-Olof, otevřel chatrná nenatřená dvířka a vešel do kurníku.

K Julii zavál pach slepic a mezi dveřmi zahlédla dřevěné police podél zdí, ale moc toho neviděla – v místnosti se nesvítilo a byla tam téměř úplná tma. Vzduch uvnitř byl vyhřátý a plný prachu.

„Kolik máte slepic?“ zeptala se.

„Teď už moc ne,“ řekl Sven-Olof. „Asi tak padesát… otázka je, jak dlouho si je ještě budu moct nechat.“

Z kurníku se ozvalo nesmělé kvokání.

„Slyšela jsem, že Lambert zemřel,“ řekla.

„Cože? Lambert? Ano, umřel v sedmaosmdesátým,“ řekl Sven-Olof z temnoty.

Nechápala, proč si v kurníku nerozsvítí, možná mu ale praskla žárovka.

„Jednou jsem se s Lambertem setkala,“ řekla Julia. „Před mnoha lety.“

„Vážně?“ řekl Sven-Olof. „No vidíte to.“

Nezdálo se, že by ho bůhvíjak zajímala historka o jeho mrtvém bratrovi, ale Julia neměla na vybranou.

„Bylo to tam, odkud pocházím, ve Stenviku.“

„Aha,“ řekl Sven-Olof.

Julia udělala krok přes práh směrem k němu do temnoty. Vzduch byl zatuchlý a vyčpělý. Slyšela, jak se podél zdí nervózně vrtí slepice, ale neviděla, jestli běhají volně, nebo jsou v klecích.

„Moje matka Ella Lambertovi zavolala, protože jsme potřebovali… potřebovali jsme pomoct najít někoho, kdo se ztratil,“ řekla Julia. „Byl pryč už tři dny a nikde po něm nebyla ani stopa. A tehdy začala Ella mluvit o Lambertovi… Říkala, že Lambert umí najít ledacos. Že je tím proslulý, tak to Ella říkala.“

„Ella Davidssonová?“ zeptal se Sven-Olof.

„Ano. Zavolala mu a Lambert hned druhý den přijel z Långviku na starém mopedu.“

„On rád pomáhal lidem,“ řekl Sven-Olof. V kurníku se z něj stal jen stín. Jeho tichý hlas byl přes tlumené kvokání slepic sotva slyšet. „Lambert uměl najít všechno možné. Nejdřív se mu o tom zdálo a pak to našel. Taky lidem dokázal najít vodu pomocí proutku z lískového dřeva. Někteří to dokázali ocenit.“

Julia přikývla.

„Když k nám přijel, přivezl si s sebou svůj vlastní polštář,“ řekla. „Chtěl přespat v Jensově pokoji, mezi Jensovými věcmi. A tak jsme ho nechali.“

„Ano, přesně tak to dělal,“ přitakal Sven-Olof. „Vídal věci ve snech. Lidi, kteří se utopili, a věci, které se ztratily. A taky budoucnost, věci, co se teprve měly stát. O jeho vlastní smrti se mu zdálo několik týdnů. Říkal, že umře v posteli ve svém pokoji, o půl třetí ráno, a že se mu zastaví srdce a sanitka nestihne přijet včas. A přesně tak se to taky stalo, přesně v ten den, jak předpovídal. A sanitka nestihla přijet včas.“

„Ale fungovalo to vždycky?“ zeptala se Julia. „Měl pokaždé pravdu?“

„Vždycky ne,“ řekl Sven-Olof. „Někdy se mu o ničem nezdálo. Nebo si ten sen nepamatoval… Tak to ostatně čas od času bývá. A nikdy neřekl žádná jména, v jeho snech byli všichni bezejmenní.“

„A když už něco viděl, tak se to pokaždé vyplnilo?“ zeptala se Julia.

„Skoro vždycky. Lidé mu věřili.“

Julia udělala pár kroků vpřed. Musela mu to říct.

„Tu noc, kdy se u nás váš bratr objevil na svém mopedu, jsem nespala už tři dny,“ řekla tiše. „Ale nemohla jsem usnout ani té noci. Ležela jsem v posteli a poslouchala, jak si lehá do malé postýlky v Jensově pokoji. Slyšela jsem, jak vržou péra v matraci, když se pohnul. Potom už bylo ticho, ale já jsem stejně nemohla usnout… Když druhý den v sedm ráno vstal, už jsem seděla v kuchyni a čekala na něj.“

Slepice kolem ní nervózně kvokaly, ale Sven-Olof mlčel.

„Lambertovi se zdálo o mém synovi,“ pokračovala. „Poznala jsem to na něm, když vešel do kuchyně s polštářem pod paží. Podíval se na mě, a když jsem se ho zeptala, řekl mi, že se mu opravdu zdálo o Jensovi. Vypadal tak smutně… Jsem si jistá, že mi toho chtěl říct víc, ale já jsem to zkrátka nechtěla slyšet. Vrhla jsem se na něj a ječela jsem, ať vypadne. Můj otec, Gerlof, ho vyprovodil k brance, kde měl zaparkovaný moped, a já zůstala stát v kuchyni, vzlykala jsem a poslouchala, jak odjíždí.“ Odmlčela se a povzdechla si. „To bylo mé jediné setkání s Lambertem. Bohužel.“

V kurníku se rozhostilo ticho. Dokonce i slepice se zklidnily.

„Ten chlapec…,“ promluvil Sven-Olof ve tmě. „To bylo to strašné neštěstí? To byl ten chlapec, který se ztratil ve Stenviku?“

„Ano, to byl můj syn, můj malý Jens,“ řekla Julia a zoufale zatoužila po sklence červeného vína. „Ještě pořád se nenašel.“

Sven-Olof už nic neříkal.

„Strašně ráda bych věděla, jestli Lambert mluvil někdy o tom, co se mu té noci zdálo.“

„Tady je těch pět vajíček,“ ozval se hlas ze tmy. „Víc už jich nemůžu najít.“

Julia si uvědomila, že Sven-Olof nemá nejmenší chuť odpovídat na nějaké otázky.

Vydechla a její dech zněl jako hluboké, namáhavé povzdechnutí.

„Nemám se čeho chytit,“ zamumlala si sama pro sebe. „Vůbec ničeho.“

Její oči pomalu začaly přivykat tmě a Julia uviděla Svena-Olofa, jak stojí bez hnutí uprostřed kurníku, dívá se na ni a tiskne k hrudi pět vajíček.

„Lambert vám přece musel něco říct, Svene-Olofe,“ řekla. „Aspoň jednou se vám přece musel zmínit o tom, co se mu té noci zdálo. Nebo snad ne?“

Sven-Olof zakašlal.

„Mluvil o tom chlapci jen jednou.“

Teď byla s mlčením na řadě Julia. Zatajila dech.

„Zrovna si přečetl článek v Ölands-Posten,“ řekl Sven-Olof. „Muselo to být tak pět let po tom, co se to stalo. Četli jsme to u snídaně. Ale v novinách nepsali nic nového.“

„Nikdy na nic nového nepřišli,“ řekla Julia unaveně. „Nikdy se neobjevilo nic, o čem by mohli napsat, ale stejně pořád psali.“

„Seděli jsme u stolu v kuchyni a já jsem si noviny přečetl jako první,“ řekl Sven-Olof. „Potom je četl Lambert. A když jsem viděl, že si čte o tom chlapci, zeptal jsem se ho, co si o tom myslí. A Lambert se na mě podíval přes noviny a řekl, že ten chlapec je mrtvý.“

Julia zavřela oči. Mlčky přikývla.

„Utopil se v moři?“ zeptala se.

„Ne. Lambert řekl, že se to stalo na alvaru. Že ho zabili na alvaru.“

„Zabili,“ zopakovala Julia a po zádech jí přejel mráz.

„Udělal to nějaký muž, řekl mi Lambert. V ten den, kdy se chlapec ztratil, ho muž plný nenávisti zabil na alvaru. Pak chlapce uložil do hrobu u kamenné zdi.“

Znovu nastalo ticho. Kdesi u zdi jedna ze slepic nervózně zamávala křídly.

„Nic víc mi Lambert neřekl,“ pokračoval Sven-Olof. „Ani o tom chlapci, ani o muži, který ho zabil.“

Žádná jména, připomněla si Julia. V Lambertových snech byli všichni bezejmenní.

Sven-Olof se dal znovu do pohybu. Vylezl z kurníku s pěti vajíčky v náručí a úzkostlivě pokukoval po Julii, jako by se bál, že se vrhne i na něj.

Julia vydechla.

„Tak teď už to aspoň konečně vím,“ řekla. „Děkuji.“

„Potřebujete na to krabičku?“ zeptal se Sven-Olof.

Julia věděla, že je to pravda.

Mohla se snažit sama sebe přesvědčit, že se Lambert spletl nebo že si to jeho bratr jen vymyslel, ale nemělo to smysl. Věděla, že je to pravda.

Cestou domů z Långviku zastavila u silnice nad opuštěným pobřežím, dívala se, jak se voda mění v pěnu a víc než deset minut usedavě plakala.

Věděla to, ta jistota byla strašlivá. Bylo to, jako by od Jensova zmizení uplynulo jen pár dní, jako by všechny rány v jejím nitru pořád ještě krvácely. Teď ho začala do svého srdce kousek po kousku vpouštět jako někoho, kdo je mrtvý. Muselo to proběhnout postupně, jinak by se v tom žalu utopila.

Jens je mrtvý.

Věděla to. Ale pořád toužila svého syna ještě jednou uvidět, vidět jeho tělo. A pokud to není možné, tak chtěla aspoň vědět, co se s ním stalo. Proto je tady.

Její slzy usušil vítr. Julia se po chvíli vyhoupla zpátky na kolo a pomalu jela dál.

U lomu potkala Astrid, jak venčí psa. Pozvala Julii na večeři a jejím očím, opuchlým od pláče, nevěnovala jediné slůvko nebo pohled.

K večeři Astrid podávala kotlety s vařenými bramborami a červené víno. Julia trochu snědla a mnohem víc vypila – víc, než měla. Ale po třech sklenkách vína jí představa, že je Jens už dlouho mrtvý, nepřipadala už tak zdrcující a stala se jen tupou bolestí v její hrudi. Navíc stejně nikdy neexistovala žádná naděje, ta zmizela hned po prvních pár dnech pátrání, když neobjevili nic, co by naznačovalo, že Jens může být ještě naživu. Žádná naděje…

„Takže dnes jste jela do Långviku?“

Astrid Julii vyrušila ze skličujících úvah a Julia musela přikývnout.

„Ano. A včera jsem byla v Marnäsu,“ řekla rychle, aby nemusela myslet na Långvik a na neomylné sny Lamberta Nilssona.

„A dělo se tam něco zajímavého?“ zeptala se Astrid a nalila do Juliiny sklenky zbytek vína.

„Ani ne,“ odpověděla Julia. „Šla jsem na hřbitov a viděla jsem hrob Nilse Kanta. Gerlof trval na tom, že bych ho měla vidět.“

„Nilsův hrob, jistě,“ řekla Astrid a zvedla svoji sklenku s vínem.

„Přemýšlela jsem o jedné věci,“ řekla Julia. „Možná mi s tím nepomůžete, ale ti němečtí vojáci, které Nils Kant zabil na alvaru… Přijelo jich na Öland hodně?“

„Pokud vím, tak ne,“ odpověděla Astrid. „Z těch, co bojovali v pobaltských zemích, se jich do Švédska dostalo živých možná tak kolem stovky, ale většina z nich se vylodila u pobřeží Smålandu. Samozřejmě se chtěli vrátit domů, někteří chtěli pokračovat dál do Anglie. Jenže Švédsko se bálo Stalina, a tak je poslalo zpátky do Sovětského svazu. Bylo to pěkně zbabělé. Ale o tom jste určitě četla.“

„Ano, trochu ano, ale to už je dávno,“ řekla Julia.

Matně si vybavovala, že ve škole četli o válečných uprchlících z Ruska, ale v té době ji švédská historie ani historie Ölandu nijak zvlášť nezajímaly.

„A co ještě jste dělala v Marnäsu?“ zeptala se Astrid.

„No… Byla jsem na obědě s místním policistou,“ řekla Julia. „S Lennartem Henrikssonem.“

„To je milý chlapík,“ řekla Astrid. „Velice elegantní.“

Julia přikývla.

„Mluvila jste s Lennartem o Nilsi Kantovi?“ zeptala se Astrid.

Julia zavrtěla hlavou, pak se zamyslela a dodala: „Vlastně jsem se zmínila o tom, že jsem se byla podívat na Kantově hrobě. Ale jinak jsme se o něm nebavili.“

„Nejspíš bude lepší, když už se o něm před Lennartem nebudete zmiňovat,“ poradila jí Astrid. „Nedělá mu to dobře.“

„Vážně?“ podivila se Julia. „Ale proč?“

„Je to stará historie,“ řekla Astrid a lokla si vína. „Lennart je syn Kurta Henrikssona.“

Zahleděla se na Julii s vážným výrazem, jako by to všechno vysvětlovalo.

Ale Julia jen nechápavě zavrtěla hlavou.

„Koho?“ zeptala se.

„Strážmistra z Marnäsu,“ vysvětlila Astrid. „Nebo spíš oblastního komisaře, jak se tomu tehdy říkalo.“

„A co udělal?“

„To on měl Nilse Kanta zatknout za to, že zastřelil ty Němce,“ řekla Astrid.

ÖLAND, KVĚTEN 1945

Nils Kant zkracuje hlaveň své brokovnice.

Stojí v horku kůlny na dřevo, kde jsou až ke stropu naskládané březové špalky, a má sehnutá záda. Hromada dřeva vypadá, jako by se na něj měla každou chvíli sesypat. Jeho Husqvarna leží na špalku před ním a Nils už má hlaveň téměř zkrácenou. Levou nohu obutou ve vysoké botě má položenou na pažbě a oběma rukama svírá pilku na železo. Pomalu, ale odhodlaně se prořezává hlavní a tu a tam musí odehnat mouchy, které bzučí po kůlně a neustále se snaží přistát mu na zpoceném obličeji.

Venku je hrobové ticho. Jeho matka Vera je v kuchyni a skládá mu věci do batohu. Teplý jarní vzduch je prosycen napjatým očekáváním.

Nils dál zkracuje hlaveň a za chvíli se list pilky konečně prokouše posledním milimetrem oceli a hlaveň s krátkým kovovým cinknutím spadne na kamennou podlahu kůlny.

Nils ji zvedne, strčí ji do díry dole v hromadě dřeva a pilu položí na špalek. Z kapsy vytáhne dvě patrony a nabije pušku.

Pak vyjde z kůlny a postaví pušku do stínu vedle dveří.

Je připravený.

Od střelby na alvaru uplynuly už čtyři dny a všichni ve Stenviku už vědí, co se stalo. Včera na titulní straně Ölands-Posten hlásal palcový titulek: NĚMEČTÍ VOJÁCI NALEZENI MRTVÍ – POPRAVENÍ BROKOVNICÍ. Titulek byl vysázený stejně velkými písmeny, jako když před třemi lety bombardovali les na pobřeží kousek od Borgholmu.

Jenže titulky lžou – Nils nikoho nepopravil. Dostal se do křížku se dvěma vojáky a nakonec z toho vyšel jako vítěz.

Jenže je otázka, jestli to tak vidí i ostatní. Protože Nils šel jednou večer do vesnice, a když procházel po silnici kolem mlýna, mlynáři na něj jen mlčky zírali. Nic na to neřekl, ale dobře ví, že si o něm za jeho zády povídají. Po vesnici kolují drby. A historky o tom, co se stalo na alvaru, se šíří jako kruhy na vodě.

Vejde do domu.

Jeho matka Vera sedí mlčky a bez hnutí u jídelního stolu, je otočená zády k němu a hledí z okna na alvar. Nils vidí, že úzká ramena pod šedou blůzkou má napjatá úzkostí a smutkem.

Nedaří se mu najít slova, kterými by vyjádřil své vlastní obavy.

„Myslím, že bych měl jít,“ promluví.

Jeho matka jen přikývne a ani se neotočí. Batoh a malý kufr leží na stole vedle ní, jsou sbalené a Nils jde ke stolu a vezme si je. Je to skoro nesnesitelné – jestli se pokusí ještě něco říct, rozpláče se. A tak raději odejde.

„Jednou se vrátíš, Nilsi,“ řekne za ním jeho matka chraplavým hlasem.

Nils přikývne, i když ho matka nemůže vidět, a vezme si z věšáku u dveří svoji modrou čapku. V čapce je schovaná jeho měděná placatka naplněná brandy. Strčí si ji do batohu.

„Tak já teda jdu,“ řekne tiše.

V batohu má peněženku se svými vlastními penězi na cestu a v zadní kapse u kalhot má strčenou ruličku dvaceti tučných bankovek od matky.

Otočí se ve dveřích. Jeho matka teď stojí v kuchyni, je otočená bokem k němu, ale ani teď se na něj nedívá. Nejspíš to nedokáže. Ruce má sepnuté na břiše, dlouhé bílé nehty zarývá do dlaní, chvěje se jí brada.

„Mám tě rád, mami,“ řekne Nils. „Vrátím se.“

Pak rychle vyjde ze dveří a sejde po kamenných schodech na zahradu. Na chvíli se zastaví před kůlnou, aby si vzal brokovnici, a pak obejde dům a zmizí mezi jasany.

Nils ví, jak odejít z vesnice, aniž by ho někdo spatřil. Jde skrčený pěšinami, kudy chodí dobytek, prodírá se hustými houštinami daleko od silnice, přelézá kamenné zdi porostlé lišejníkem a občas se zastaví a zaposlouchá se, aby se ujistil, že v bzukotu hmyzu v trávě nezaslechne šeptající hlasy.

Vynoří se do záplavy slunce na alvaru jihovýchodně od vesnice, aniž by ho někdo zpozoroval.

Tady už mu nehrozí žádné nebezpečí. Nils se tu vyzná lépe než kdokoliv jiný, po trávě se pohybuje rychle a bez problémů. Pokud se někdo objeví, zahlédne ho dřív, než bude odhalen. Jde skoro přímo za sluncem a velkým obloukem se vyhne místu, kde potkal Němce. Nechce vědět, jestli tam jejich těla pořád ještě jsou, nebo jestli je už odvezli. Nechce na ně myslet, protože kvůli nim musí opustit svoji matku.

Mrtví vojáci ho donutili odejít, aspoň na nějaký čas.

„Nesmíš se tu ukázat,“ kladla mu matka na srdce předchozího večera. „Sedni v Marnäsu na vlak do Borgholmu a pak jeď trajektem do Smålandu. Strýček August tě bude čekat v Kalmaru a ty musíš udělat to, co ti řekne – a sundej si čepici, až mu budeš děkovat. Nesmíš mluvit s nikým jiným a nesmíš se vrátit do Ölandu, dokud se situace neuklidní. Ale neboj se, uklidní se, jen musíme být trpěliví.“

Najednou má pocit, že slyší za zády tlumený křik, a tak se zastaví. Ale už nic nezaslechne. Nils se s nejvyšší opatrností prodírá jalovcovými keři, ale nesmí jít moc pomalu. Vlak na něj čekat nebude.

Když ujde pár kilometrů, ocitne se na štěrkem posypané hlavní silnici. Od jihu se k němu blíží povoz a Nils silnici rychle přeběhne a schová se do příkopu. Ale povoz táhne jen jeden jediný kůň se skloněnou hlavou a než se dostane až k němu, Nils je už daleko od silnice. Je teď zhruba uprostřed ostrova a přemýšlí o tom, co si přečetl v novinách: právě touhle cestou se podle všeho asi před týdnem přikradli němečtí vojáci, když se jejich člunu porouchal motor a moře je vyplavilo na jih od Marnäsu.

Nebude na ně myslet, ale na okamžik si vzpomene na krabičku s drahokamy, kterou vojákům vzal, a vidí sám sebe, jak ji zakopává poblíž mohyly. Během posledních pár dnů, které s matkou strávili hlavně v domě, jí o své válečné kořisti několikrát málem řekl, ale něco ho nakonec přimělo mlčet. Řekne jí o tom, vykope drahokamy a ukáže ten poklad matce, ale rozhodl se, že to udělá teprve tehdy, až se vrátí zpátky domů.

Po dalších dvaceti minutách chůze se před ním objeví štěrkem vysypané koleje. Je to úzkokolejná trať mezi Bödou a Borgholmem. Nils odbočí na sever a vydá se podél ní směrem k marnäskému nádraží. Dvoupatrová dřevěná nádražní budova stojí o samotě kousek na jih od vesnice. Slouží jako nádraží a zároveň i jako pošta a Nils ji zahlédne poté, co se koleje před ním rozdvojí.

Před budovou je prázdno. Jeho vlak ještě nepřijel.

Nils jel do Borgholmu a zpátky už třikrát a ví, co má jako cestující dělat. Vejde na nádraží, kde panuje klid, zamíří k okénku a koupí si jednosměrnou jízdenku do města.

Brýlatá žena se ztrápeným výrazem za železnou mříží k němu vzhlédne a pak rychle sklopí zrak a vypíše mu jízdenku. Ocelový hrot jejího pera skřípe po papíru.

Nils čeká, je nervózní, má pocit, jako by ho někdo sledoval, a rozhlédne se kolem. Na dřevěných lavicích v čekárně sedí asi půl tuctu lidí, většinou se jedná o muže v pečlivě zapnutých oblecích. Čekají buď o samotě, nebo ve skupinkách a několik z nich má s sebou černé kožené tašky. Nils si jako jediný nese batoh i kufr.

„Tak tady to máte. Poslední vagon, číslo tři.“

Nils si vezme lístek, zaplatí a vyjde na nástupiště. Batoh nese na jednom rameni a kufr drží v ruce. Uběhne jen pár minut, když tu se ozve pištění píšťaly a vlak pomalu dosupí do stanice. Má tři načerveno natřené dřevěné vagony.

Z černé bafající lokomotivy čiší obrovská síla, když brzdí před nádražím a brzdy jí skřípají.

Nils se vyšplhá do posledního vagonu. Výpravčí za ním cosi zavolá, dveře nádraží se otevřou a vyjdou z nich další cestující.

Nils se na nejvyšším schodku otočí a mlčky na ně zírá. Nikdo z nich si nevybere jeho vagon.

V kupé je tma a je úplně prázdné. Nils zvedne kufr, uloží ho na polici, posadí se na koženou sedačku u okna s výhledem na alvar a batoh si položí vedle sebe. Vlak sebou ztěžka a plynule cukne a dá se do pohybu. Nils zavře oči a vydechne.

Vlak se s tlumeným zasyčením zase zastaví. Vagony se přestanou hýbat.

Nils otevře oči a čeká. Pořád je ve vagonu sám.

Uběhne minuta, dvě. Děje se snad něco?

Venku někdo cosi zakřičí a Nils konečně ucítí, že se vlak dává znovu do pohybu. Pomalu nabírá rychlost a Nils sleduje, jak se nádražní budova mihne kolem nich a zmizí mu za zády. Škvírami v oknech do vagonu fouká chladný vzduch, Nilsovi připomíná mořský vánek na pobřeží ve Stenviku.

Pomalu se uvolní. Položí ruku na batoh, otevře ho a opře se do sedačky. Vlak pořád zrychluje. Ozve se zvuk píšťaly.

Dveře Nilsova kupé se najednou otevřou.

Nils otočí hlavu.

Do kupé vejde dobře stavěný muž v policejní čepici a černé policejní uniformě s nablýskanými knoflíky. Podívá se Nilsovi zpříma do očí.

„Nils Kant ze Stenviku,“ řekne muž s vážným výrazem.

Nemyslí to jako otázku, ale Nils automaticky přikývne.

Sedí, jako by byl přikovaný k sedačce, a vlak dál uhání po alvaru. Za oknem ubíhá zelenohnědá krajina a modré nebe. Nils touží vlak zastavit a vyskočit ven, touží být zpátky na alvaru. Ale vlak už jede moc rychle, kola sviští po kolejích a vítr kvílí.

„Výborně.“

Muž v uniformě těžce dosedne na sedadlo šikmo proti Nilsovi a je tak blízko, že se jejich kolena skoro dotýkají. Muž si narovná kabát, který má i přesto, že je horko, zapnutý. Čelo se mu pod okrajem čepice leskne potem. Nils má dojem, že ho odněkud zná. Je to Henriksson. Dělá oblastního komisaře v Marnäsu.

„Kampak jedeš, Nilsi,“ osloví ho Henriksson, jako by se znali, „Do Borgholmu?“

Nils pomalu přikývne.

„Jedeš na návštěvu?“ zeptá se Henriksson.

Nils zavrtí hlavou.

„A co tam teda budeš dělat?“

Nils neodpoví.

Policista otočí hlavu a zadívá se z okna.

„Ať už je to, jak chce, můžeme cestovat spolu,“ řekne. „Aspoň si budeme moct popovídat.“

Nils mlčí.

Policista pokračuje: „Když mi zavolali a řekli mi, že jsi tady, požádal jsem je, jestli by vlak nemohli o pár minut zdržet, abych se k tobě mohl připojit.“ Otočí se zpátky na Nilse. „Vážně bych si s tebou rád promluvil, hlavně o těch tvých dlouhých procházkách po alvaru…“

Vlak začne znovu zpomalovat v jedné ze zastávek mezi Marnäsem a Borgholmem. Za Nilsovým oknem se mihne malá chata obklopená jabloněmi. Představuje si, že se k němu oknem line vůně palačinek. Matka mu předchozího večera udělala palačinky s cukrem.

Nils se zahledí na policistu.

„Pokud jde o alvar… nemám, co bych vám řekl,“ prohlásí.

„V tom ti bohužel musím odporovat.“ Policista vytáhne z kapsy kapesník. „Jsem toho názoru, že je třeba si o tom promluvit, Nilsi, a řada lidí se mnou souhlasí. Pravda vždycky nakonec vyjde najevo.“

Policista hledí Nilsovi do očí a pomalu si otírá pot z tváře. Pak se k němu nakloní.

„Za posledních pár dnů se s námi spojilo několik lidí ze Stenviku. Tvrdili, že jestli chceme vědět, kdo střílí na alvaru z brokovnice, máme si promluvit s tebou, Nilsi.“

Nils před sebou vidí mrtvé vojáky, kteří leží na alvaru, v duchu vidí jejich vytřeštěné oči.

„To není pravda,“ řekne Nils a vrtí hlavou.

Hučí mu v uších. Vlak začne brzdit.

„Potkal jsi na alvaru ty cizince, Nilsi?“ zeptá se ho policista a schová kapesník.

Vlak zastaví a vagony sebou slabě cuknou. Neuběhne skoro ani půl minuty a dá se znovu do pohybu.

„Potkal jsi je, viď?“

Policista z něj celou dobu nespouští oči a čeká na odpověď. Jeho upřený pohled Nilsovi spaluje tvář.

„Našli jsme jejich těla, Nilsi,“ řekne policista. „To ty jsi je zastřelil?“

„Nic jsem neudělal,“ řekne Nils tiše a jeho prsty zápolí se zapínáním batohu.

„Co říkáš?“ zeptá se policista. „Copak to tam máš?“

Nils neodpoví.

Kola se znovu divoce roztočí, píšťala zahvízdá, prsty se mu třesou a šátrají kolem, zanoří se do batohu, který se překlopí na bok, zapínáním k Nilsovi. Jeho pravá ruka šmátrá mezi oblečením a Nilsovými věcmi.

Policista se napůl zvedne ze sedadla, jako by mu došlo, že se něco chystá.

Píšťala vlaku zavříská hrůzou.

„Nilsi, co to tam…?“

Nilsovy prsty se v batohu pevně sevřou kolem brokovnice se zkrácenou hlavní. Zmáčkne spoušť a puška sebou mezi oblečením v batohu cukne.

První rána rozerve dno batohu a udělá díru do sedadla vedle policisty. Ke stropu vyletí dřevěné třísky.

Policista vyskočí, když se ozve rána, ale nepokouší se schovat.

Nemá kam.

Druhá rána už ho zasáhne. Jeho tělo je vrženo na zeď takovou silou, že Nils slyší, jak křupne. Ztěžka dopadne na bok, jeho záda se svezou po rozbité sedačce a tělo nakonec dopadne na podlahu vagonu.

Kola sviští po kolejích, vlak se řítí přes alvar.

Policista leží na podlaze před Nilsem a paže se mu lehce chvějí. Nils pořád ještě svírá pušku, ale pustí roztrhaný batoh a s roztřesenými koleny se postaví.

Zatraceně!

„Sedni na vlak do Borgholmu,“ slyší v duchu svoji matku.

S jejím plánem je teď konec.

Nils se rozhlédne a uvidí za oknem ubíhající krajinu.

Ještě pořád je vidět alvar a pořád ještě svítí slunce.

Otočí batoh vzhůru nohama a vysype z něj roztrhané oblečení páchnoucí střelným prachem: ponožky, kalhoty, vlněný svetr. Úplně na dně je malý pytlík s máslovými karamelkami a jeho peněženka a placatka plná brandy. Tyhle věci zůstaly nepoškozené. Vezme do ruky placatku, rychle si lokne vlažné brandy a strčí si ji do zadní kapsy u kalhot. To je lepší.

Peníze, svetr, placatka, puška a karamelky. Nic jiného si s sebou vzít nemůže. Kufr s oblečením tady bude muset nechat.

Nils přeleze policistovo nehybné tělo, otevře dveře a protáhne se do burácejícího rámusu mezi vagony.

Vlak uhání dál po alvaru. Fouká tak prudký vítr, až musí Nils zavřít oči. Oknem vidí do vagonu před sebou – sedí tam muž v černém klobouku, je k němu otočený zády a kýve se v rytmu jízdy. Výstřely z pušky utlumilo oblečení, které měl v batohu – vlak dál burácí po kolejích a nezdá se, že by někdo něco slyšel.

Nils otevře boční dveře, nasaje vůni květin na alvaru a vidí, jak pod ním ubíhá štěrk kolejí jako nějaká světle šedá řeka. Sleze na poslední schod nad zemí, přesvědčí se, že na kolejích před ním nic není, a skočí.

Snaží se v letu a při přistání kopat nohama, ale při dopadu se svalí na zem. Kola vlaku burácí dál a svět se kolem něj točí. Přistane na zemi, pořádně se praští do čela a napne celé tělo, protože si je vědom nebezpečí, že by mohl zemřít pod koly vlaku. Ale koleje ho odmrští pryč.

Nils zvedne hlavu a vidí, jak vlak pomalu mizí, vidí, jak se poslední vagon, ze kterého právě vyskočil, pořád zmenšuje a zmenšuje.

Vlak zmizí v dálce. Všude je ticho.

Dokázal to.

Pomalu se zvedne a rozhlédne se kolem. Je zpátky na alvaru a pořád ještě svírá v ruce pušku.

Nikde není vidět žádné domy ani lidi. Jen nekonečnou trávu a modrou oblohu.

Nils je volný.

Rychle se vydá po alvaru, aniž by se byť jedinkrát ohlédl po kolejích, a zamíří k západnímu pobřeží ostrova.

Je volný a zanedlouho zmizí.

Vlastně už zmizel.

14

„Tenhle příběh se vyprávěl v hodině soumraku,“ řekla tiše Astrid.

Když dovyprávěla příběh Nilse Kanta, láhev s vínem byla prázdná. Sluneční záře za kuchyňským oknem postupně mizela, až z ní zůstal jen úzký, tmavě červený proužek na obzoru.

„Takže ten policista ve vlaku… zemřel?“ zeptala se Julia.

„Když do kupé přišel průvodčí, našel ho tam mrtvého,“ řekla Astrid. „S dírou v hrudníku.“

„Lennartova otce?“

Astrid přikývla.

„Lennartovi muselo být tak osm nebo devět, když se to stalo, takže si to nejspíš moc nepamatuje,“ řekla a pak dodala: „Ale muselo ho to pěkně sebrat… Vím, že o tom, jak jeho otec zemřel, nechce nikdy mluvit.“

Julia se zadívala do své sklenky s vínem.

„Teď už chápu, proč se mnou nechtěl mluvit o Nilsi Kantovi,“ řekla. Opojná moc vína způsobila, že se v ní začal rodit pocit blízkosti s Lennartem Henrikssonem – přišel o otce a ona přišla o syna.

„Přesně tak,“ řekla Astrid. „A všechny ty řeči o tom, že Nils Kant je pořád naživu, mu to nijak neulehčují.“

Julia zvedla hlavu.

„A to, že je naživu, říká kdo?“ podivila se.

„Copak jste o tom neslyšela?“

„Neslyšela. Ale viděla jsem v Marnäsu Kantův hrob,“ řekla Julia. „Je na něm náhrobek s datem a…“

„Už nežije moc lidí, kteří si Nilse Kanta pamatují, ale ti, kteří ho zažili, ti starší… Zkrátka někteří z nich jsou přesvědčení, že v rakvi bylo jen kamení, když ji sem poslali lodí z ciziny,“ řekla Astrid.

„A co si o tom myslí Gerlof?“

„To nevím,“ odpověděla Astrid. „Nikdy jsem ho o tom neslyšela mluvit. Koneckonců dělával námořního kapitána, takže na drby nejspíš moc nedá. A nic jiného než drby tyhle řeči o Nilsi Kantovi nejsou… jen drby a fámy. Někteří lidé tvrdí, že Nilse Kanta zahlédli v podzimní mlze, jak stojí u silnice a pozoruje auta, s rozcuchanými vousy a šedými vlasy… A jiní ho prý viděli, jak se toulá po alvaru, přesně jako za mlada, nebo ho v létě spatřili v davu lidí v Borgholmu.“ Astrid zavrtěla hlavou. „Já osobně jsem nikdy neviděla ani stopu po Kantovi. Podle mě je mrtvý.“

Vzala ze stolu jejich sklenky od vína a zvedla se. Julia zůstala sedět a přemýšlela o tom, jestli by tady ve Stenviku takhle seděla a povídala si se svou matkou Ellou, kdyby byla ještě naživu. Nejspíš ne, její matka dávala jen zřídka najevo, co si doopravdy myslí.

Potom Julia najednou ucítila na nohavici cosi měkkého a teplého a polekala se, ale byl to jen Astridin foxteriér Willy, který se k ní proplížil pod stolem. Sehnula se, poškrábala ho v drsných chlupech na zátylku a zamyšleně při tom hleděla z kuchyňského okna na rudé červánky nad pevninou.

„Mrzí mě, že tady nemůžu zůstat,“ řekla.

Astrid na ni pohlédla od dřezu.

„Klidně ještě zůstaňte,“ řekla. „Zatím nemusíte chodit, ještě je brzo. Můžeme si ještě povídat.“

Julia zavrtěla hlavou.

„Myslela jsem, že mě mrzí, že nemůžu zůstat tady ve Stenviku.“

A byla to pravda. Možná za to mohlo víno, ale v té chvíli na ni dolehly vzpomínky na všechna ta léta, která jako dítě strávila v téhle vesnici, a zněly v její hlavě jako dozvuky krásné melodie, lidové písničky z Ölandu, jako by patřila právě sem, do Stenviku. I přes bolest spojenou s Jensovým zmizením, i přes Ernstovu smrt.

„A nemůžete tu tedy zůstat?“ zeptala se Astrid. „Půjdete přece na Ernstův pohřeb v Marnäsu, nebo snad ne?“

Julia znovu zavrtěla hlavou.

„Musím sestře vrátit auto.“ Byl to dost chabý důvod – ford byl koneckonců napůl její –, ale nemohla přijít na nic lepšího. „Nejspíš pojedu buď zítra večer, nebo pozítří.“

S jistými obtížemi se zvedla od stolu. Víno způsobilo, že se jí trochu třásla kolena.

„Děkuji za večeři, Astrid,“ řekla.

„Rádo se stalo,“ odpověděla Astrid a výjimečně vykouzlila na své tváři široký úsměv. „Musíme se ještě vidět, než odsud odjedete. Anebo až sem zase přijedete.“

„Určitě,“ ujistila ji Julia, pohladila Willyho a vyšla ven kuchyňskými dveřmi.

Venku ještě nebyla úplná tma, večer sotva začal, a tak Julia nemusela hledat cestu zpátky domů poslepu.

„Když vám bude ve tmě úzko, přijďte za mnou,“ zavolala za ní Astrid. „Jen si to představte, ve Stenviku jsme teď zůstali už jen tři, vy, já a John Hagman. Jednu dobu tu žilo tři sta lidí. Fungoval tu spolek abstinentů a misie a dole u moře stála spousta mlýnů. A teď už jsme tu jen my.“

Pak zavřela dveře do kuchyně, ještě než Julia stihla něco říct.

Opilost, kterou v Astridině kuchyni neomylně pociťovala, se na čerstvém vzduchu začala vytrácet – alespoň jí to tak připadalo. Večer byl jasný a bylo chladno, v dálce na pevnině na druhé straně průlivu se mihotala světýlka. Na severu a na jihu podél pobřeží Ölandu svítila světla z oken a pouličních lamp, které byly příliš daleko na to, aby byly vidět i za bílého dne.

Julia si u sebe nechala klíč ke Gerlofově chatě, a když ušla pár stovek metrů, zahnula směrem do vnitrozemí. Šla po silnici vedoucí vesnicí a snažila se dělat co nejdelší kroky. Nakoukla do zahrady Very Kantové a na okamžik se zamyslela nad tím, jestli Vera stihla znovu spatřit svého syna, než zemřela.

Zahrada byla tichá a plná stínů. Julia pokračovala dál ke Gerlofově chatě, odemkla vchodové dveře a rozsvítila světlo v chodbě.

Tady žádné stíny nebyly.

Jens v chatě sice je, ale jen jako vybledlá vzpomínka. Jens je totiž mrtvý.

Šla do koupelny, aby se opláchla, pak šla na toaletu a vyčistila si zuby.

Když byla hotová, zhasla světlo v chodbě, ale potom si ještě vzala mobil, který se v chatě celý den nabíjel. Zůstala stát v chodbě před velkým oknem a vytočila Gerlofovo číslo do domova. Zvedl to po třech zazvoněních.

„Davidsson…“

„Ahoj, to jsem já.“

Vždycky měla špatné svědomí, když s Gerlofem mluvila ne zcela střízlivá, ale nedalo se nic dělat.

„Ahoj,“ odvětil Gerlof. „Kde jsi?“

„V chatě. Večeřela jsem u Astrid a teď se chystám zpátky do loděnice a spát.“

„To je dobře. A o čem jste si s Astrid povídaly?“

Julia se na chvíli zamyslela.

„Mluvily jsme o Stenviku a o tom, co se stalo Nilsi Kantovi.“

„Copak sis o tom ještě nepřečetla v té knize, kterou jsem ti dal?“ podivil se Gerlof.

„Ještě jsem ji nedočetla,“ odpověděla Julia, aby změnila téma. „Neměli bychom zajet do toho Borgholmu?“

„Říkal jsem si, že by to byl dobrý nápad,“ přitakal Gerlof. „Tedy pokud se odsud dostanu. Mám pocit, že brzy budeme potřebovat vlastnoručně psanou propustku od Boel, když budeme chtít někam jít.“

To byl Gerlofův typický humor.

„Tak pokud tu propustku dostaneš, můžu tě vyzvednout o půl deváté,“ navrhla Julia.

Najednou ztichla a přitiskla tvář k oknu. Cosi venku zahlédla, jakési bledé světlo…

„Haló?“ ozval se ze sluchátka Gerlof. „Jsi tam ještě?“

„Bydlí někdo v tom domě vedle nás?“ zeptala se Julia a dál hleděla z okna.

„Jak to myslíš?“

„Myslím v domě Very Kantové.“

„Tam nikdo nebydlí už přes dvacet let,“ odpověděl Gerlof. „Proč se ptáš?“

„Nevím.“

Julia se v okně snažila něco zahlédnout, ale žádná světla už neviděla. Přesto si byla jistá, že v jedné z místností v přízemí před chvilkou zahlédla světlo.

„Komu ten dům vlastně patří?“ zeptala se.

„Hmm… řekl bych, že nejspíš nějakým vzdáleným příbuzným,“ řekl Gerlof. „Veřiným bratrancům nebo sestřenicím z druhého kolene. Ať už je to jakkoli, nikdo neprojevil sebemenší zájem dát dům do pořádku. Viděla jsi přece, v jakém je stavu, a ruina to byla už v sedmdesátých letech, když Vera zemřela.“

Venku za oknem byla pořád tma.

„No nic,“ řekl Gerlof. „Uvidíme se zítra.“

„Takže říkáš, že najdeme toho člověka, který Jense unesl?“

„To jsem neřekl,“ bránil se Gerlof. „Slíbil jsem jen, že ti ukážu člověka, který mi poslal ten sandálek. Nic víc.“

„Já myslela, že je to jedna a táž osoba,“ řekla Julia.

„To si nemyslím,“ odpověděl Gerlof.

„Můžeš mi vysvětlit, proč si to nemyslíš?“

„Až v Borgholmu.“

„No dobře,“ rezignovala Julia, protože už stejně neměla sílu v hovoru pokračovat. „Tak zítra.“

Potom vypnula telefon.

Tentokrát šla kolem domu Very Kantové mnohem pomaleji, když mířila po silnici zpátky k loděnici. Pod hustými starými stromy byla tma jako v pytli a Julia hleděla nahoru do velkých, prázdných oken. V žádném z nich nebylo vidět světlo. Polorozpadlý dům se na pozadí noční oblohy vyjímal jako velký, černý stín. Jediný způsob, jak zjistit, jestli se uvnitř někdo schovává, bylo jít do Veřina domu a přesvědčit se o tom na vlastní oči.

To by ale bylo čiré bláznovství a Julia to dobře věděla – tedy alespoň pokud by se tam vydala sama. Veřin dům je dnes už jen prázdné stavení plné přízraků, ale co když…

Co když tam Jens onoho dne zamířil? Co když tam pořád ještě je?

Pojď dovnitř, maminko. Pojď dovnitř, přijď si pro mě…

Kdepak, takhle nesmí přemýšlet.

Pokračovala dál směrem k loděnici, otevřela dveře, vešla dovnitř a zamkla za sebou.

15

V úterý ráno byla zima a větrno a Gerlofovi připadalo ponižující, že není schopen dojít sám do auta. Pracovníci domova mu museli pomoct. Po cestě z budovy k Juliinu fordu stojícímu před vchodem, ho musely podpírat jak Boel, tak Linda, ale i tak se mu třásla kolena.

Gerlof cítil, že se obě ženy musí vší silou snažit, aby jeho těžké, zdráhající se tělo donutily sunout se vpřed. Zmohl se ale jen na to, že v jedné ruce svíral hůl a ve druhé kufřík, a nechal se vést.

Byla to sice potupa, ale nedalo se nic dělat. Některé dny mohl chodit bez větších obtíží a jiné se sotva dokázal pohnout. V tenhle podzimní den byla zima, což všechno ještě zhoršovalo. Bylo den před Ernstovým pohřbem a Gerlofa s Julií čekala vyjížďka.

Julia zevnitř otevřela dveře na straně spolujezdce a Gerlof nastoupil do auta.

Boel stála vedle auta. „Kampak máte namířeno?“ zeptala se.

Vždycky chtěla mít o všem přehled.

„Na jih,“ odpověděl Gerlof. „Do Borgholmu.“

„Stihnete se vrátit do večeře?“

„Možná,“ řekl Gerlof a zabouchl dveře. „Můžeme vyrazit,“ řekl Julii a doufal, že jeho žalostný stav toho rána přejde bez poznámky.

„Zdá se, že má o tebe starost,“ poznamenala Julia, když zamířili pryč od domova. „Myslím Boel.“

„Má za mě zodpovědnost a nechce, aby se mi něco stalo,“ řekl Gerlof a dodal: „Nevím, jestli jsi o tom slyšela, ale na jihu Ölandu se ztratil nějaký důchodce… Hledá ho policie.“

„Slyšela jsem to v rádiu,“ řekla Julia. „Ale my dneska doufám nepojedeme na alvar, že ne?“

Gerlof zavrtěl hlavou a odvětil: „Jak jsem říkal, jedeme do Borgholmu. Navštívíme tam tři lidi. Tedy ne najednou. Jednoho po druhém. Jeden z nich mi poslal Jensův sandálek. Chceš s tím člověkem přece mluvit, nebo snad ne?“

Julia mlčky přikývla.

„A co ti ostatní?“

„Jeden z nich je můj přítel,“ řekl Gerlof. „Jmenuje se Gösta Engström.“

„A ten třetí?“

„Ten třetí je tak trochu zvláštní.“

Julia zabrzdila, protože dojeli ke stopce na hlavní křižovatce.

„Proč vždycky musíš být takový tajnůstkář, Gerlofe?“ zeptala se. „Chceš si připadat důležitý, nebo co?“

„Kdepak, to ne,“ odpověděl Gerlof rychle.

„No… já bych za to moc nedala,“ řekla Julia a zabočila na hlavní silnici, která vedla do Borgholmu.

Možná má pravdu, pomyslel si Gerlof. Nikdy doopravdy nepřemýšlel o tom, co ho vlastně žene kupředu.

„Nechci dělat drahoty,“ řekl. „Jen si myslím, že každý příběh má svůj čas. V minulosti si lidé vždycky dávali načas, když něco vyprávěli, ale dneska se na všechno hrozně spěchá.“

Julia na to neřekla nic. Mířili na jih a právě minuli odbočku na Stenvik. O několik set metrů dál Gerlof na západním obzoru zahlédl staré nádraží. Sem měl Nils Kant namířeno onoho letního dne těsně po konci války, toho dne, kdy ve vlaku zastřelil oblastního komisaře Henrikssona.

Gerlof si pamatoval, jaké to způsobilo pozdvižení. Nejdřív byli na alvaru zastřeleni dva němečtí vojáci a teď byl zastřelen i policista a vrah byl stále na útěku – byla to senzace, která přitáhla masivní pozornost tisku, dokonce i během oněch dramatických měsíců na konci druhé světové války.

Z širokého okolí sem mířili reportéři a psali o násilí a strašlivých událostech na ostrově Öland. Gerlof byl tou dobou ve Stockholmu, protože se snažil oživit svou kariéru civilního námořníka, a tak si o tom jen četl v novinách Dagens Nyheter.

Policie přivolala posily z celého jihu Švédska, aby na ostrově pátraly po Kantovi, ale Nils vyskočil z vlaku a podařilo se mu utéct.

Teď už na Ölandu žádné vlaky nejezdily, dokonce vytrhali koleje a z marnäského nádraží si někdo udělal dům. Rekreační chatu, samozřejmě.

Gerlof se přestal dívat na budovu nádraží a opřel se do sedadla. Pár minut na to začalo něco v autě neodbytně pípat. Rychle se rozhlédl kolem sebe, ale Julia za jízdy jen nevzrušeně vyndala z tašky mobil. Chvíli tiše mluvila, odpovídala jen jednoslabičnými slovy a potom telefon vypnula.

„Nikdy jsem nepochopil, jak tyhle věci fungují,“ řekl Gerlof.

„Jaké věci?“

„Bezdrátové telefony. Mobilní telefony, jak se jim správně říká.“

„Stačí, když je zapneš a vytočíš číslo,“ řekla Julia. Pak dodala: „To byla Lena. Pozdravuje tě.“

„To je od ní hezké. Co chtěla?“

„Myslím, že ze všeho nejvíc si přeje, abych jí vrátila auto,“ řekla Julia stroze. „Tohle auto. Pořád mi kvůli tomu volá.“ Sevřela volant o něco pevněji. „Máme ho dohromady, ale nezdá se, že by ji to zajímalo.“

„Aha,“ řekl Gerlof.

Jeho dcery mezi sebou očividně mají spory, o kterých nemá ani tušení. Jejich matka by s tím určitě něco udělala, kdyby byla naživu, ale on naneštěstí neměl nejmenší tušení, jak by to měl řešit.

Julia po Lenině telefonátu mlčela a Gerlof nevěděl, jak by to nepříjemné ticho prolomil.

Asi za čtvrt hodiny Julia odbočila na sjezd na sever od Borgholmu.

„Kam jedeme teď?“ zeptala se.

„Nejdřív si musíme dát ranní kávu,“ odvětil Gerlof.

V bytě Engströmových na jižním předměstí Borgholmu bylo teplo a příjemně. Gösta a Margit měli z balkonu v nízké bytovce úžasný výhled na zříceninu hradu. Na druhém konci úzké, prázdné louky se zvedal dlouhý, prudký kopec s obrovskými listnatými stromy a nahoře na kopci stál středověký hrad. Jeden z mnoha záhadných borgholmských požárů ho na začátku devatenáctého století téměř zničil, takže mu teď chyběla střecha a dřevěné trámy. Tam, kde dřív bývala okna, zely velké černé díry.

Vypálená okna Gerlofovi odjakživa připomínala lebku s prázdnými očními důlky. Věděl, že v Borgholmu jsou lidé, kteří nemají hrad příliš v lásce – tedy neměli ho v lásce, dokud nebyla nápadná, zchátralá ruina přeměněna na historickou zříceninu, která přilákala turisty. Obyvatelé Ölandu byli k tomu, aby hrad postavili, donuceni násilím, ale bylo to jen další z královských nařízení, která pro ně znamenala jen krev, pot a zklamání. Lidé z pevniny se odjakživa snažili z ostrova vytěžit, co se dalo.

Julia stála mlčky na balkoně a prohlížela si zříceninu, když vtom se k ní Gerlof otočil.

„V době kamenné z té skály shazovali staré a nemocné lidi,“ řekl tiše a ukázal směrem k hradu. „Tedy aspoň se to říká. To bylo samozřejmě předtím, než postavili hrad. A dávno předtím, než začali ti, co nám vládnou, stavět domovy důchodců…“

Margit Engströmová přišla za nimi. Nesla podnos s šálky kávy a měla na sobě zástěru, na které se skvěl nápis NEJLEPŠÍ BABIČKA NA SVĚTĚ.

„V létě se na hradě pořádají koncerty,“ řekla. „To tady pak bývá docela hlučno. Ale jinak je moc příjemné bydlet pod hradem.“

Odnesla podnos ke stolku před televizí, nalila všem kávu a přinesla z kuchyně košík s buchtami a talířek sušenek.

Její manžel Gösta měl na sobě šedý oblek s bílou košilí a kšandami a neustále se usmíval. Gerlof si pamatoval, že když byl ještě námořním kapitánem, taky pořád vypadal šťastně – tedy aspoň tehdy, když ho všichni poslouchali.

„Rád vás oba vidím,“ řekl Gösta a vzal si ze stolu kouřící šálek s kávou. „Samozřejmě se zítra chystáme do Marnäsu. Určitě jedete taky, viďte?“

Měl na mysli Ernstův pohřeb. Gerlof přikývl.

„Já ano. Julia se možná bude muset vrátit do Göteborgu.“

„Nevíš náhodou, co se teď stane s jeho domem?“ zeptal se Gösta.

„Nevím, na to je nejspíš ještě brzy,“ řekl Gerlof. „Ale podle mě si z něj jeho rodina ve Smålandu udělá chatu. Tedy ne že by jich na severu Ölandu bylo málo, ale řekl bych, že to tak nejspíš dopadne.“

„To je fakt, spousta věcí se bude muset změnit, než se do Stenviku někdo nastěhuje natrvalo,“ přitakal Gösta a napil se kávy.

„Jsme tady ve městě moc spokojení, všechno je blízko,“ řekla Margit a položila na stůl vrchovatě naložené talíře. „Ale samozřejmě jsme pořád členy marnäského spolku pro místní historii.“

Její manžel se na ni láskyplně usmál.

Dlouho se u Engströmových nezdrželi, nanejvýš půl hodiny.

„Tak to bychom měli,“ řekl Gerlof, když se vrátili do auta zaparkovaného před bytovkou. „Teď můžeš jet po ulici Badhusgatan. Stavíme se v Blombergově prodejně aut, něco tam koupíme a pak pojedeme do přístavu.“

Než Julia nastartovala, zadívala se na něj.

„Měla tahle návštěva nějaký smysl?“

„Dostali jsme kafe a sušenky,“ řekl Gerlof. „Co víc si přát? Navíc Göstu vždycky rád vidím. Býval kapitánem na nákladní lodi, která jezdila po Baltském moři, stejně jako já. Už nás moc nezbývá…“

Julia zabočila na ulici Badhusgatan, jejíž chodníky zely prázdnotou. Nepotkali ani moc aut. V dálce před nimi se na konci ulice tyčil bílý hotel stojící v přístavu.

„Tady zahni,“ navigoval ji Gerlof a ukázal doleva.

Julia zapnula blinkr a zabočila na asfaltové parkoviště, kde před nízkou budovou, v níž byla jak autoopravna, tak obchod s ojetými auty, stála cedule s nápisem BLOMBERGOVY AUTOMOBILY. Několik nových vozů značky Volvo mělo tu čest parkovat uvnitř za výlohou, ale jinak byla většina aut venku a za čelními skly měla ručně psané cedule s cenou a počtem najetých kilometrů.

„Tak pojďme,“ vyzval Gerlof Julii, když zaparkovali.

„Budeme si kupovat nové auto?“ zeptala se Julia.

„Ale kdepak,“ řekl Gerlof. „Jen se na chvíli zastavíme u Roberta Blomberga.“

Klouby se mu už zahřály a káva u Engströmových mu rozproudila krev. Bolesti trochu polevily, takže byl schopen jít přes parkoviště jen za pomoci hole. Julia šla před ním a otevřela mu dveře autoopravny.

Ozval se zvuk zvonku a zavál k nim pach motorového oleje.

Gerlof toho věděl hodně o lodích, ale zoufale málo o autech a při pohledu na tolik motorů znejistěl. Na betonové podlaze stálo auto – černý ford, kolem kterého bylo rozložené svářečské náčiní a všemožné nářadí –, ale nikdo ho neopravoval. Nikde nebylo nikoho vidět. Gerlof pomalu došel k malé kanceláři uvnitř opravny a nahlédl dovnitř.

„Dobré ráno,“ řekl mladému mechanikovi v ušmudlaných montérkách, který seděl u stolu a byl právě zabraný do komiksu v novinách Ölands-Posten. „Jsme ze Stenviku a potřebujeme nějaký olej do auta.“

„Aha. Vlastně ho prodáváme vedle, ale můžu vám ho donést.“

Mechanik se zvedl a ukázalo se, že je o něco vyšší než Gerlof. Zřejmě to byl syn Roberta Blomberga.

„Půjdeme s vámi, aspoň se podíváme na auta,“ řekl Gerlof.

Kývl na Julii a společně mladíka následovali do dveří vedoucích do prodejny.

Tady nebylo cítit motorový olej a podlaha byla čistá a natřená na bílo. V prodejně stála v několika řadách nablýskaná auta.

Mechanik zamířil k regálu s prostředky pro péči o auto a drobnými součástkami.

„Chcete obyčejný olej?“ zeptal se.

„Ano, ten bude stačit,“ odpověděl Gerlof.

Pak uviděl, jak z malé kanceláře vyšel starší muž a postavil se do dveří prodejny jen pár metrů od nich. Byl skoro stejně vysoký jako mechanik a také měl široká ramena. Obličej měl plný vrásek a tváře rudé od popraskaných žilek.

Gerlof s ním nikdy nemluvil, protože všechno, co se týkalo aut, vyřizoval v Marnäsu, ale věděl, že je to Robert Blomberg. Blomberg sem přišel z pevniny v polovině sedmdesátých let a otevřel si tu autoopravnu a malou prodejnu s auty. John Hagman s ním kdysi měl co do činění a řekl o něm Gerlofovi.

Blomberg senior na Gerlofa mlčky kývl. Gerlof jeho pozdrav beze slova opětoval. Věděl, že Blomberg míval před časem problémy s alkoholem a možná je pořád ještě má, ale to nebylo příliš vhodné téma ke konverzaci.

„Tak tady to máte,“ řekl mladý mechanik a podal Gerlofovi plastovou láhev s motorovým olejem.

Robert Blomberg pomalým krokem zmizel ze dveří a vrátil se do kanceláře. Gerlof měl dojem, že se při tom trochu kolébá.

„Já jsem ale nepotřebovala olej,“ namítla Julia, když nasedli zpátky do auta.

„Vždycky je dobré mít nějaký v záloze,“ řekl Gerlof. „Co říkáš na tu autoopravnu?“

„Normální autoopravna,“ odpověděla Julia a vyjela zpátky na ulici Badhusgatan. „Jen jsem měla pocit, že nemají do čeho píchnout.“

„Jeď směrem k přístavu.“ Gerlof ukázal před sebe. „A co Blombergovi? Co na ně říkáš?“

„Moc toho neřekli. Proč se ptáš?“

„Slyšel jsem, že Robert Blomberg se řadu let plavil po moři,“ řekl Gerlof. „Po celém světě – byl až v Jižní Americe.“

„Aha,“ řekla Julia.

V autě na pár okamžiků zavládlo ticho. Blížili se k hotelu v přístavu na konci ulice Badhusgatan. Gerlof se zadíval na přístav vedle hotelu a pocítil tichý stesk.

„Nemá to šťastný konec,“ řekl.

„Cože?“ zeptala se Julia.

„Spousta příběhů nemá šťastný konec.“

„Nejdůležitější je, že vůbec nějaký konec mají, ne?“ namítla Julia a zadívala se na něj. „Myslíš tím nějaký konkrétní příběh?“

„Ano… Myslel jsem tím hlavně námořní dopravu tady na Ölandu,“ řekl Gerlof. „Mohlo to s ní dopadnout mnohem líp. Skončilo to moc rychle.“

Borgholmský přístav byl samozřejmě větší než přístavy v Marnäsu a Långviku, ale i tak nebyl problém ho celý přehlédnout. Bylo tu pár betonových přístavních hrází, které zely prázdnotou. Nekotvila tu jediná rybářská loď. Na asfaltu vedle vody byla opřená obrovská kotva natřená načerno – nejspíš připomínka rušnějších časů.

„V padesátých letech tu kotvily nákladní lodě,“ řekl Gerlof a zadíval se z bočního okénka na šedou vodu. „Takhle na podzim buď nakládaly, nebo se opravovaly – tehdy by tu všude kolem byla spousta lidí. Ve vzduchu byl cítit dehet a lak. Když svítilo sluníčko, kapitáni vytáhli plachty, aby je ve větru vyvětrali. Byla to krása – plachty barvy slonové kosti na pozadí modré oblohy…“

Najednou ztichl.

„A kdy sem lodě přestaly jezdit?“ zeptala se Julia.

„Hmm… v šedesátých letech. Ale nepřestaly sem jezdit – spíš přestaly jezdit odsud. Většina kapitánů na ostrově v té době potřebovala vyměnit své lodě za větší a modernější, aby mohly konkurovat loďařským společnostem z pevniny, ale banky jim nechtěly schválit půjčky. Už v námořní dopravu na Ölandu nevěřili.“ Odmlčel se a pak dodal: „Ani mně půjčku nedali, a tak jsem prodal svůj poslední dvoustěžník Nore… Potom jsem se zapsal do večerní školy, abych se naučil kancelářskou administrativu a přestál tak zimu.“

„Nepamatuji si, že bys v zimě býval doma,“ namítla Julia. „Vlastně si nepamatuji, že bys vůbec kdy býval doma.“

Gerlof věnoval dceři krátký pohled.

„No vidíš, ale býval jsem. Byl jsem doma několik měsíců. Chtěl jsem si napřesrok najít práci jako kapitán zaoceánské lodi, ale pak jsem dostal místo v kanceláři místní městské rady, a tak jsem zůstal. John Hagman, který mi dělával prvního důstojníka, si koupil vlastní loď, když jsem práci na lodi pověsil na hřebík, a ještě pár let s ní jezdil. Byla to jedna z posledních borgholmských lodí. Jmenovala se Sbohem, což bylo dost výstižné.“

Julia jela s autem pomalu vpřed, pryč od přístavních hrází, směrem k působivým dřevěným domům, které stály na sever od přístavu za úhlednými dřevěnými ploty. Největší z nich byl ten, který stál nejblíže přístavu, byl široký, natřený na bílo a skoro stejně velký jako přístavní hotel.

Gerlof zvedl ruku.

„Tady můžeš zastavit.“

Julia zaparkovala na kraji silnice před dřevěnými domy a Gerlof se opatrně sehnul a otevřel svůj kufřík.

„Ölandští majitelé lodí byli hrozně tvrdohlaví,“ řekl a vytáhl z kufříku hnědou obálku a tenkou knížku, kterou si vzal ze svého stolu v domově. „Dohromady bychom byli schopní shromáždit dostatek kapitálu na nákup nových, lepších lodí, jenže jsme byli nejspíš přesvědčení o tom, že nejlepší bude, když se každý bude starat jen sám o sebe. Báli jsme se velké investice.“

Podal knížku Julii. Jmenovala se 40 let Malmovy námořní dopravy a na obálce byl černobílý letecký snímek velké motorizované lodi, která ve slunci brázdí vody nekonečného oceánu.

„Malmova námořní doprava byla výjimkou,“ řekl Gerlof. „Martin Malm byl kapitán, jenž se nebál investovat do větších lodí. Vybudoval malou flotilu nákladních lodí, který se plavily po celém světě. Vydělal na tom peníze a ze zisku nakoupil další lodě. Na konci šedesátých let už byl jedním z nejbohatších lidí na Ölandu.“

„Vážně?“ řekla Julia. „To je teda něco…“

„Nikdo ale neví, kde vzal kapitál do začátku,“ řekl Gerlof. „Pokud vím, neměl o nic víc peněz než ostatní kapitáni.“ Ukázal na knihu. „Malmova námořní doprava loni na jaře vydala tyhle memoáry,“ řekl. „Otoč je, chci ti něco ukázat.“

Na zadní straně knihy byl krátký text, který vysvětloval, že se jedná o výroční publikaci pojednávající o jedné z nejúspěšnějších ölandských dopravních společností. Pod textem bylo logo skládající se z nápisu Malmova námořní doprava, nad nímž se vznášely siluety tří racků.

„Podívej se na ty racky,“ upozornil ji Gerlof.

„No dobře,“ řekla Julia. „Obrázek tří racků. A co má být?“

„Teď se podívej na tuhle obálku,“ řekl Gerlof a podal jí hnědou obálku. Byla na ní švédská známka s rozpitým razítkem a byla adresovaná jemu do Marnäského domova důchodců v Marnäsu. Adresa byla napsaná roztřeseným černým písmem. „Někdo z ní utrhl pravý horní roh, podívej. Ale pořád je tu vidět kousek křídla toho racka napravo… vidíš to?“

Julia se podívala a váhavě přikývla.

„Co je to za obálku?“

„Přišel v ní ten sandálek,“ řekl Gerlof. „Jensův sandálek.“

Julia rychle otočila hlavu.

„Vždyť jsi tu obálku přece vyhodil. Tak jsi to aspoň řekl Lennartovi.“

„Nevinná lež. Dost na tom, že si odnesl ten sandálek. Ale důležité je, že tahle obálka přišla z Malmovy námořní dopravy. A Jensův sandálek poslal Martin Malm. Jsem si tím jistý. A myslím, že mi dokonce i volal.“

„On ti volal?“ podivila se Julia. „O tom ses mi nezmínil.“

„Aspoň si myslím, že mi volal on.“ Gerlof se zadíval na velké dřevěné domy. „Nebylo to nijak zásadní, zkrátka mi teď na podzim někdo párkrát večer volal. Začalo to poté, co mi přišel ten sandálek. Ale ten člověk pokaždé mlčel.“

Julia si přestala prohlížet obálku a zadívala se na Gerlofa.

„A my si s ním teď promluvíme?“

„Doufám.“ Gerlof ukázal na velký, bílý, dřevěný dům vedle nich. „Bydlí tady.“

Otevřel dveře od auta a vylezl ven. Julia zůstala ještě pár vteřin sedět bez hnutí za volantem a potom také vystoupila.

„Víš jistě, že bude doma?“

„Martin Malm je doma pořád,“ řekl Gerlof.

Venku foukal studený vítr od moře a Gerlof se ohlédl za sebe na vodu. Znovu si vzpomněl na Nilse Kanta – na to, jak se mu skoro před padesáti lety nějakým zázrakem podařilo dostat se přes průliv na pevninu.

AMÅLAND, KVĚTEN 1945

Nils Kant sedí v hájku na pevnině a hledí přes moře na Öland, který je jen tenkým proužkem vápence na obzoru. Jeho tvář je plná smutku a v korunách borovic nad jeho hlavou melancholicky sténá vítr. Ostrov na druhé straně průlivu je osvětlený ranním sluncem, stromy jsou jasně zelené, dlouhé pláže se třpytí jako stříbro.

Je to jeho ostrov a Nils se na něj vrátí. Ne teď, ale jakmile to bude jen trochu možné – je si tím jistý. Ví, že spáchal věci, které mu nikdo ještě hodně dlouho neodpustí, a že je pro něj Öland momentálně nebezpečný. Jenže nic z toho není tak úplně jeho chyba. Zkrátka se to stalo a on s tím nemohl nic dělat.

Ten vypasený komisař ho přepadl ve vlaku a snažil se ho zatknout, ale Nils byl na něj příliš rychlý.

„Byla to sebeobrana,“ šeptá Nils směrem k ostrovu, který je jeho domovem. „Zastřelil jsem ho, ale jen v sebeobraně…“

Zastaví se a hlasitě si odkašle, aby zahnal slzy.

Od chvíle, co Nils vyskočil na alvaru z vlaku, uběhlo dvacet hodin. Vyhnul se dopadení tím, že se rychle přemístil na jih ostrova a držel se co nejdál na alvaru, kde se cítí v bezpečí, a vyhýbal se silnicím a vesnicím.

Pár kilometrů na jih od Borgholmu, kde je průliv nejužší, sešel lesem k moři. Našel tam napůl zrezivělý, vyschlý barel od dehtu s uříznutým víkem, do kterého si dal těch několik málo věcí, které měl s sebou. Čekal v lese, až bude tma, pak se svlékl a dotlačil barel do studené vody. Objal ho, pevně se ho chytil a potom začal kopat nohama a sunout se přes průliv k černému proužku pevniny.

Muselo mu trvat několik hodin dostat se na druhou stranu, ale v blízkosti nebyly žádné lodě a nezdálo se, že by ho někdo zahlédl. Když se konečně dostal na Småland, nahý a se zmrzlýma nohama, měl sotva sílu vyndat své věci z barelu a doplazit se pod stromy. Jakmile se mu to povedlo, okamžitě usnul tvrdým spánkem.

Teď už je vzhůru, je časné ráno. Nils se postaví. Nohy ho pořád ještě bolí z plavání, ale je čas, aby se znovu rozpohybovaly. Uvědomí si, že je jen kousek od Kalmaru a že je třeba, aby se od města držel co nejdál. Na ulicích bude určitě hlídkovat spousta policistů.

Šaty má suché. Obleče si košili, svetr, ponožky a boty a do kapsy si strčí peněženku. Musí si dávat pozor na peníze, které mu dala matka. Bez nich by byl ztracený a musel by se přestat skrývat.

Pušku značky Husqvarna už nemá – leží na dně moře. Když byl asi na půl cesty mezi ostrovem a pevninou, vytáhl ji z barelu, vzal ji za zkrácenou hlaveň a s tichým žblunknutím ji upustil do vody. Pak zmizela pod hladinou.

Stejně už v ní nezbyly žádné patrony. Nilsovi však bude chybět její uklidňující tíha.

Myslí na svůj batoh, který teď leží někde rozstřílený na cucky, a i po něm je mu smutno. Musí teď všechno nést v kapsách kalhot a v malém uzlíčku, který si udělal z kapesníku, takže si toho s sebou nemůže moc vzít.

V záři ranního slunce se vydá na sever. Ví, kam má namířeno, ale je to daleko a zabere mu to většinu dne. Drží se u pobřeží a vyhýbá se všem vesnicím. Silnice, které vedou lesem, přechází, co nejrychleji to jde. Mezi stromy si připadá v bezpečí. Dvakrát v lese narazí na jeleny – jsou tak tišší, že ho překvapí. Slyší, když se k němu blíží lidé, a tak se jim snadno vyhne.

Nils moc dobře ví, kde leží Ramneby – v dětství tam několikrát byl, naposledy tam jel loni v létě. Nepotřebuje jít do vesnice ani ji obcházet, protože pila, která patří jeho strýci Augustovi, leží na jih od vesnice.

Když se k ní blíží, už z dálky slyší skučící pily a brzy ucítí známou vůni čerstvě nařezaného dřeva, která se mísí s vůní mořských řas z vod Baltského moře.

Nils se opatrně proplíží z lesa do bezpečí velké stodoly plné dřevěných prken. Už na pile párkrát byl, ale není si jistý, jak se dostane do kanceláře. Navíc se stejně nemůže ukázat mezi lidmi. Několik set metrů na jih od pily stojí dřevěný dům strýce Augusta, ale Nils se neodvažuje ani tam. Jsou tam děti, šoféři, služebnictvo – lidé, kteří by ho mohli udat, kdyby ho zahlédli. Je nucen čekat u stodoly, schovaný v hustém šeříkovém keři, jehož voňavé květy přitahují veškerý hmyz.

Nilsovy hodinky se zastavily, když plaval přes průliv, ale je si jistý, že uplynula aspoň půl hodina, než zahlédne první lidi. Tři smějící se dělníci z pily projdou kolem stodoly a jeho směrem se ani nepodívají.

Vyčkává dál.

Pár minut nato Nils zahlédne, jak se kolem loudá osamocená postava. Je to chlapec, kterému může být tak třináct, čtrnáct let, ale je skoro stejně vysoký jako Nils. Má na hlavě čapku staženou do čela a ruce má vražené hluboko v kapsách kalhot umaštěných od oleje.

„Hej!“ zavolá Nils zpoza keře.

Volá však příliš tiše a chlapec ho neslyší. Jde pořád dál.

„Hej, ty v té čepici!“

Chlapec se zastaví. Nedůvěřivě se rozhlédne kolem a Nils se opatrně postaví a zamává na něj.

„Pojď sem.“

Chlapec změní směr a udělá pár kroků směrem ke keři. Stojí a dívá se na Nilse, ale neřekne ani slovo.

„Ty tady pracuješ?“ zeptá se Nils.

Chlapec pyšně přikývne a odvětí: „Tohle je moje první léto.“

Z jeho hlasu je patrné, že brzy začne mutovat. Má silný smålandský přízvuk.

„Výborně,“ řekne Nils. Snaží se, aby jeho hlas zněl klidně a přátelsky. „Něco bych od tebe potřeboval. Chci, abys mi přivedl Augusta Kanta. Musím s ním mluvit.“

„Se šéfem?“ podiví se chlapec.

„S tvým šéfem Augustem Kantem, přesně tak,“ řekne Nils. Hledí chlapci do očí a natáhne k němu dlaň, aby mu ukázal, že mezi prsty drží korunovou minci. „Řekni mu, že je tady Nils. Běž do kanceláře a řekni šéfovi, že sem musí přijít.“

Chlapec přikývne, aniž by na sobě dal znát, že mu něco říká jméno Nils, a rychle chňapne po minci. Pak se beze spěchu obrátí. Minci si zastrčí hluboko do kapsy.

Nils vydechne a znovu se usadí za keřem. A je to, teď už se všechno konečně v dobré obrátí. Strýc se o něj postará, schová ho, dokud se situace neuklidní. Nejspíš se celé léto bude muset skrývat tady ve Smålandu, ale s tím se zkrátka musí smířit.

Už zase musí čekat, tentokrát až příliš dlouho. Konečně uslyší, jak se ke stodole blíží kroky. Zvedne hlavu, usměje se a udělá krok vpřed. Ale není to jeho strýček August. Je to ten chlapec s čapkou.

Nils se na něj zahledí.

„Copak šéf nebyl v kanceláři?“ zeptá se ho.

„Byl.“ Chlapec přikývne. „Ale nechce sem jít.“

„Že nechce?“ zeptá se Nils nechápavě.

„Mám vám dát tohle,“ řekne chlapec.

Drží v ruce malou bílou obálku.

Nils si ji od něj vezme, otočí se k chlapci zády a obálku otevře.

Není v ní žádný dopis, jen tři bankovky. Tři složené stokorunové bankovky.

Nils obálku zavře a otočí se.

„To je všechno?“ zeptá se.

Chlapec přikývne.

„Copak šéf nic neříkal…? Nic mi nevzkázal?“

Chlapec zavrtí hlavou.

„Dal mi jen ten dopis.“

Nils sklopí zrak a zadívá se na bankovky.

Peníze – nic víc nedostane. Peníze na to, aby odsud zmizel, o tom není pochyb.

Jeho strýc s ním nechce mít nic společného.

Povzdechne si a znovu vzhlédne, ale chlapec už je pryč. Nils ho zahlédne, jak mizí za rohem stodoly.

Už je zase sám. Bude to muset zvládnout i bez cizí pomoci.

Takže odsud musí zmizet. Ale kam?

Nejdůležitější je, aby se držel co nejdál od pobřeží. Potom se uvidí.

Nils se rozhlédne. Hmyz bzučí a vzduch je prosycený vůní šeříků. Všude kolem něj je zeleň – tmavá zeleň léta. Na severovýchod odtud zahlédne tenký proužek modré vody.

Vrátí se. Sice se jim ho teď podařilo vyhnat, ale Nils se vrátí. Öland je jeho ostrov.

Naposledy se zadívá směrem k moři, pak se otočí a zamíří zpátky do bezpečí lesa.

16

K bílému domu Martina Malma vedl široký chodníček vydlážděný velkými vápencovými deskami. Když se Julia na dům zadívala, připomněl jí dům Very Kantové ve Stenviku. Byl zhruba stejně velký, ale Malmův dům byl samozřejmě natřený, dobře udržovaný a obydlený. Kdo ale pozdě v noci zapálil svíčku v domě Very Kantové? Julii to nepřestávalo vrtat hlavou – opravdu zahlédla v okně světlo, nebo se jí to jen zdálo?

Držela Gerlofa za paži, společně otevřeli těžkou železnou bránu a pomalým krokem se vydali po hrubých kamenech. Julii napadlo, že je jí Gerlof možná stejnou oporou jako ona jemu, protože cítí, jak je nervózní.

Pro ni to bylo setkání s Jensovým vrahem. Pokud Martin Malm skutečně poslal poštou Jensův sandálek, tak ho musel i zabít – ať už si Gerlof říká, co chce.

Chodníček končil u schodků vedoucích k širokým mahagonovým dveřím s železným štítkem, na kterém stálo: MALM. Uprostřed dveří byl pod malým okýnkem s vitráží zvonek ve tvaru klíče.

Gerlof se podíval na Julii.

„Připravená?“

Julia přikývla a natáhla se ke zvonku.

„Ještě jedna věc,“ zarazil ji Gerlof. „Martin měl před lety krvácení do mozku. Má dobré dny a horší dny, skoro jako já. Pokud má dneska dobrý den, budeme s ním moct mluvit. Ale jestli ne…“

„Chápu,“ řekla Julia a rozbušilo se jí srdce.

Stiskla zvonek a zevnitř z domu se ozvalo dlouhé, tlumené zvonění.

Za chvíli se za okýnkem objevil stín a dveře se otevřely.

Stála před nimi mladá žena, které bylo něco mezi dvaceti a pětadvaceti lety. Byla malá a blonďatá a dívala se na ně trochu podezíravě.

„Dobrý den,“ řekla.

„Dobré odpoledne,“ odpověděl Gerlof. „Je Martin doma?“

„Je,“ řeklo děvče, „ale nemyslím si, že…“

„Jsme staří přátelé,“ řekl rychle Gerlof. „Jmenuji se Gerlof Davidsson. Jsem ze Stenviku. A tohle je moje dcera. Chtěli jsme Martina jen pozdravit.“

„Dobře,“ řeklo děvče, „půjdu se zeptat.“

„Mohli bychom zatím počkat v teple?“ zeptal se Gerlof.

„Samozřejmě.“

Dívka je pustila dovnitř.

Julia Gerlofovi pomohla přes práh na mramorovou podlahu haly. Hala byla velká, s tmavým dřevěným obložením na zdech, na nichž visely zarámované fotografie starých i moderních lodí. Z haly vedly troje dveře a široké schodiště do prvního patra.

„Vy jste Martinova příbuzná?“ zeptal se Gerlof, když za sebou zavřeli vchodové dveře.

Dívka zavrtěla hlavou.

„Jsem ošetřovatelka z Kalmaru,“ řekla a zamířila k prostředním dveřím.

Otevřela je a Gerlof se snažil zahlédnout, co je za nimi, ale na druhé straně byl tmavý závěs.

Zůstali s Julií stát tam, kde se zastavili, a mlčky čekali, jako by je velký dům se zavřenými dveřmi odrazoval od hovoru. Všude bylo ticho a panovala tu slavnostní atmosféra jako někde v kostele, ale když se Julia zaposlouchala, měla pocit, že slyší, jak někdo nahoře chodí.

Prostřední dveře se otevřely a ošetřovatelka vyšla ven.

„Martinovi dnes není moc dobře,“ oznámila jim tiše. „Je mi líto. Je unavený.“

„To je škoda. Neviděli jsme se už několik let,“ odvětil Gerlof.

„Můžete přijít jindy,“ navrhla ošetřovatelka.

Gerlof přikývl.

„Tak dobře. Ale nejdřív radši zavoláme.“

Pomalu couval ke vchodovým dveřím a Julia ho neochotně následovala.

Měla pocit, že venku je ještě větší zima než předtím. Mlčky šla vedle Gerlofa, otevřela železnou bránu a pak se ohlédla na velký dům.

V jednom ze širokých oken v prvním patře zahlédla bledý obličej. Byla to tvář starší ženy, která stála v okně a sledovala je s vážným výrazem.

Julia otevřela ústa, aby se Gerlofa zeptala, jestli ji zná, ale už byl skoro u auta. Musela si pospíšit, aby mu otevřela dveře.

Když se na dům podívala znovu, žena už v okně nestála.

Gerlof se uvelebil na sedadle a podíval se na hodinky.

„Půl druhé,“ oznámil. „Možná bychom měli něco sníst. A potom se musíme stavit v obchodě s alkoholem. Slíbil jsem pár sousedům z domova, že jim něco přivezu. Nevadí?“

Julia si sedla za volant.

„Alkohol je jed,“ konstatovala.

V jedné z mála borgholmských restaurací, která měla otevřeno i přes zimu, snědli těstoviny, které byly součástí denního menu. Restaurace byla téměř prázdná, ale když se Julia pokusila zapříst s Gerlofem hovor o návštěvě u Martina Malma, jen zavrtěl hlavou a soustředil se na jídlo. Když dojedli, trval na tom, že za Julii zaplatí. Pak zajeli do obchodu s alkoholem, kde Gerlof koupil dvě láhve pálenky, láhev vaječného koňaku a šest plechovek německého piva. Julia to musela odnést do auta.

„Nejvyšší čas vrátit se domů,“ prohlásil Gerlof, když nasedli zpátky do auta.

Řekl to bezstarostným tónem někoho, kdo prožil úspěšný den ve městě, což Julii rozčílilo. Zařadila rychlost a vyjela na ulici.

„Nic nám nevyšlo,“ promluvila, když už byli na cestě a zastavili na červenou na východ od Borgholmu.

„Jak to myslíš?“ podivil se Gerlof.

„Jak to myslím?“ řekla nevěřícně Julia a zabočila na sever na hlavní silnici. „Všechny ty návštěvy byly úplně k ničemu.“

„Ale to přece není pravda. Tak především jsme si u Margit a Gösty pochutnali na výborném cukroví,“ řekl Gerlof. „Potom jsme omrkli Roberta Blomberga z prodejny aut. A taky jsme…“

„Proč jsi chtěl vidět toho Blomberga?“ zeptala se Julia.

„Mám své důvody,“ řekl Gerlof po chvíli mlčení.

Julia se zhluboka nadechla.

„Budeš o tom se mnou muset začít mluvit, tati,“ řekla a upřeně zírala před sebe. Měla sto chutí zastavit auto, otevřít dveře a vyhodit ho na alvar na sever od Köpingsviku. Měla pocit, že si z ní utahuje.

Gerlof ještě chvíli mlčel.

„Ernst Adolfsson v létě na něco přišel,“ řekl. „Vytvořil si jistou teorii. Byl přesvědčený, že můj vnuk, náš Jens, toho dne v mlze zamířil na alvar, nikoli dolů k moři. A Ernst věřil, že se tam setkal se svým vrahem.“

„A kdo to podle něj byl?“

„Možná Nils Kant.“

„Nils Kant?“

„Ten Nils Kant, který už je dávno pod drnem, ano. Tou dobou byl mrtvý už deset let… Vždyť jsi viděla jeho hrob. Ale ve vesnici se povídalo…“

„Já vím,“ řekla Julia. „Astrid mi o tom říkala. Ale kde se ty fámy vzaly?“

Gerlof si povzdechl.

„Ve Stenviku žil pošťák jménem Erik Ahnlund. Když odešel do důchodu, vyprávěl mně, Ernstovi a všem ostatním ve vesnici, kdo byli ochotní ho poslouchat, jednu historku. Tvrdil, že Vera Kantová dostávala pohlednice, na kterých chyběl podpis.“

„Vážně?“

„Nevím, kdy jí začaly chodit,“ pokračoval Gerlof, „ale podle Ahnlunda v padesátých a šedesátých letech pravidelně dostávala pohlednice z různých míst v Jižní Americe. Chodily několikrát do roka. A na žádné nebyl podpis.“

„Byly od Nilse Kanta?“

„Nejspíš ano. To je to nejpravděpodobnější vysvětlení.“ Gerlof se zadíval ven na alvar. „Pak se Nils vrátil domů v rakvi a byl pohřbený v Marnäsu.“

„Já vím,“ řekla Julia.

Gerlof se na ni zahleděl.

„Jenže pohlednice chodily i po jeho pohřbu,“ řekl. „Všechny byly ze zahraničí a bez podpisu.“

Julia na něj vytřeštila oči.

„Myslíš, že je to vážně pravda?“ zeptala se.

„Řekl bych, že ano,“ odpověděl Gerlof. „Erik Ahnlund byl jediný, kdo ty pohlednice adresované Veře viděl, ale přísahal, že jí chodily ještě několik let po Nilsově smrti.“

„A proto lidé ve Stenviku věřili, že je Kant pořád naživu?“

„Jsem o tom přesvědčený,“ přitakal Gerlof. „Lidé si za soumraku odjakživa vyprávěli fantastické příběhy, ale Ernst na klepy moc nedal. Přesto tomu věřil.“

„A co si myslíš ty?“

Gerlof zaváhal.

„Jsem tak trochu jako nevěřící Tomáš,“ řekl. „Potřebuji vidět důkaz, že je naživu. Zatím jsem žádný nenašel.“

„A proč jsi chtěl vidět Blomberga?“ zeptala se Julia.

Gerlof znovu zaváhal, jako by se bál, že si o něm jeho dcera bude myslet, že se na stará kolena zbláznil.

„John Hagman si myslí, že by Robert Blomberg mohl být Nils Kant.“

Julia na něj chvíli mlčky civěla a pak řekla: „No ovšem… Ale ty tomu snad nevěříš, nebo se pletu?“

Gerlof pomalu zavrtěl hlavou.

„Přijde mi to trochu přitažené za vlasy,“ řekl. „Ale John má v některých věcech pravdu. Jak jsem říkal, Blomberg býval námořníkem. Vyrostl ve Smålandu a odjel na moře jako strojník, když byl ještě v pubertě. Byl spoustu let pryč… dvacet nebo pětadvacet, možná i víc. Nakonec se vrátil domů a přestěhoval se na Öland. Oženil se tady a měl děti. Myslím, že ten mechanik, kterého jsme dneska viděli v opravně, je jeho syn.“

„Na tom přece není nic divného,“ namítla Julia.

„To ne,“ přiznal Gerlof. „Divné je jen to, že byl tak dlouho pryč. John někde slyšel, že ho z jeho lodi vyhodili, a tak se potloukal po jakémsi jihoamerickém přístavu jako ztroskotanec a alkoholik, dokud ho nějaký švédský kapitán nevzal s sebou domů.“

„Ale Blomberg přece nemůže být jediný, kdo se přistěhoval na Öland,“ podotkla Julia.

„Kdepak,“ připustil Gerlof. „Z pevniny se sem přistěhovaly stovky lidí.“

„Tak vidíš. John přece nepodezírá všechny z toho, že jsou Nils Kant.“

„To ne. A taky si nemyslím, že by mu byl Blomberg podobný,“ řekl Gerlof, „ale člověk zkrátka vidí to, co vidět chce. Moje matka, tvoje babička Sára, jednou viděla skřítka, když byla malá… Pamatuješ si na to? Říkávala mu ,šedý mužíček‘…“

„Jistě, vyprávěla mi to,“ řekla Julia, „nemusíš mi to…“

Ale Gerlof se nenechal odbýt.

„Ať už viděla cokoliv, stalo se to jednoho jarního dne ke konci devatenáctého století, když byla u Kalmarského průlivu kousek od Grönhögenu a prala prádlo. Najednou za sebou uslyšela rychlé kroky a uviděla, jak se někdo řítí ven z lesa… Byl to malý mužíček, asi metr vysoký, v šedých šatech. Nic neřekl, jen uháněl k moři a proběhl kolem Sáry, aniž by jí věnoval pozornost. A nezastavil se, ani když vběhl do moře… Moje matka na něj volala, ale on běžel pořád dál, rovnou za nosem, až ho spolkly vlny a on zmizel pod hladinou. Pak už se nevynořil.“

Julia pokývala hlavou. Byl to podivný příběh – možná ten nejpodivnější ze všech příběhů, které se v její rodině na Ölandu tradovaly.

„Skřítek, který spáchal sebevraždu,“ utrousila. „To se hned tak nevidí.“

„Ten příběh je samozřejmě vymyšlený,“ pokračoval Gerlof, „ale já mu věřím. Věřím, že moje matka viděla skřítka, nebo byla přinejmenším svědkem nějaké přírodní síly nebo neznámého jevu, který si interpretovala jako skřítka. A přitom vím, že skřítci a trollové neexistují.“

„Nebo se poslední dobou aspoň moc nezjevují,“ řekla Julia.

„To ne,“ řekl opatrně Gerlof. „A s Nilsem Kantem to nejspíš bude podobné. Nikdo o něm nemluví, nikdo ho neviděl. Policie ho považuje za mrtvého a je pohřbený na marnäském hřbitově, kde má i náhrobek, na který se každý může přijít podívat. A přitom jsou na severu Ölandu pořád ještě jistí lidé, kteří věří, že je naživu. Aspoň mezi těmi, kdo jsou dost staří na to, aby si ho pamatovali.“

„Co navrhuješ?“ zeptala se Julia.

„Myslím, že by bylo dobré, kdyby se všechny ty záhady kolem Nilse Kanta jednou provždy vyřešily,“ řekl Gerlof.

„Já bych byla radši, kdybychom našli mého syna,“ řekla tiše Julia. „Proto jsem sem přece přijela.“

„Já vím,“ řekl Gerlof. „Jenže tyhle dva příběhy se možná prolínají.“

„Myslíš Jensův a Nilsův?“

Gerlof přikývl. „Vlastně to do jisté míry vím. Díky Martinu Malmovi.“

„Ale jak je to možné?“

„Měl Jensův sandálek,“ řekl Gerlof. „A rakev Nilse Kanta přivezla domů do Švédska jedna z lodí Malmovy námořní dopravy.“

„Vážně? Jak to víš?“

„To není žádné tajemství,“ řekl Gerlof. „Sám jsem byl v přístavu, když loď s rakví přijela. Jeden hrobník z Marnäsu si ji vzal na starost.“

Julia o tom všem přemýšlela, když se blížili k odbočce na Marnäs. Přibrzdila a odbočila.

„Ale nepovedlo se nám promluvit si s tím člověkem, který poslal ten sandálek,“ namítla.

„To ne, ale aspoň jsi viděla jeho dům,“ řekl Gerlof. „Martinovi dneska nebylo dobře, ale dřív nebo později nás k němu pustí. Možná příští týden.“

„Ale já tady nemůžu zůstat tak dlouho,“ řekla Julia příkře. „Musím se vrátit do Göteborgu.“

„To už jsi říkala,“ řekl Gerlof. „Kdy chceš jet?“

„Nevím. Brzy… možná zítra.“

„Zítra je v kostele v Marnäsu ten pohřeb,“ připomněl jí Gerlof. „Začíná v jedenáct.“

„Nevím, jestli tam půjdu,“ řekla Julia a zabočila na příjezdovou cestu k domovu důchodců. „Vždyť jsem Ernsta ani neznala. Jeho smrt je tragédie a nikdy nezapomenu na to ráno, kdy jsem ho našla, ale… vůbec jsem ho neznala.“

„Zkus přijít i tak,“ řekl Gerlof a otevřel dveře od auta.

Julia vystoupila, aby mu pomohla. V ruce nesla tašku s alkoholem a Gerlofův kufřík.

„Děkuji,“ řekl Gerlof a opřel se o hůl. „Nohy už mě tolik nebolí.“

„Uvidíme se brzy,“ řekla Julia, když ho dovedla k výtahu. „Díky za dnešek.“

Vyšla ven, nasedla do auta a dívala se, jak Gerlof otvírá dveře výtahu a nastupuje dovnitř. Zvládl to, aniž by upadl.

Julia nastartovala motor a znovu vyjela na silnici. Tentokrát měla namířeno na východ. Chtěla v Marnäsu nakoupit nějaké jídlo, než se vrátí do loděnice.

Pomalu se začínalo stmívat – byly čtyři hodiny a dvacet minut. Normální lidé, lidé, kteří chodí do práce, byli bezpochyby právě na cestě domů.

Ale někteří z nich ještě domů nešli. Když v Marnäsu projížděla kolem malinké policejní stanice, viděla, že se uvnitř svítí.

Julia zastavila u obchodu s potravinami a koupila si mléko, chleba a něco k němu. Neměla na účtu už moc peněz a další peníze ze sociálky měla dostat za víc než týden. Jediné, co mohla dělat, bylo snažit se na to nemyslet.

Když vyšla z obchodu, znovu si všimla světel v oknech policejní stanice. Vzpomněla si na Lennarta Henrikssona a na to, co jí o něm řekla Astrid. I Lennartovi zasáhla do života velká tragédie.

Julia se zastavila a zadívala se na světlo v oknech stanice. Dala potraviny do kufru fordu a zamkla ho. Pak přešla silnici a zaklepala na dveře policejní stanice.

17

„Odjakživa jsem to dávala za vinu své matce,“ řekla Julia. „Šla se tehdy odpoledne natáhnout a usnula.“ Zamrkala, aby zahnala slzy, a pak pokračovala: „A otci jsem to dávala za vinu ještě víc… Myslím Gerlofovi… Protože šel dolů k moři spravovat sítě. Kdyby byl doma, Jens by z domu nikdy neodešel – Jens svého dědečka přímo zbožňoval.“

Julia popotáhla a povzdechla si.

„Celá léta jsem byla přesvědčená, že to byla jejich vina,“ řekla, „ale ve skutečnosti za to můžu já. Nechala jsem Jense samotného a jela jsem do Kalmaru na schůzku s jedním chlapem, i když jsem věděla, že je to ztráta času. Nakonec ani nepřišel.“ Odmlčela se a pak dodala: „Byl to Michael… Jensův otec. Rozešli jsme se… Michael bydlel ve Skåne, ale mluvil o tom, že sedne na vlak a přijede za mnou… Myslela jsem si, že bychom to spolu mohli ještě zkusit, ale neměl zájem.“ Znovu popotáhla. „Takže Michael mi samozřejmě nijak nepomohl, když Jens zmizel, byl pořád ještě v Malmö… Ale největší vinu na tom všem nesu já.“

Lennart tiše seděl na druhé straně stolu, poslouchal – Julii připadal jako skvělý posluchač – a nechal ji, aby se vypovídala. Když ztichla, řekl: „Nebyla to ničí vina, Julie. Byla to zkrátka – jak říkáme my policajti – řada nešťastných náhod.“

„Jistě,“ řekla Julia. „Teda pokud to vážně byla nehoda.“

„Jak to myslíte?“

„Chci říct, že Jens šel třeba ven a potkal tam někoho, kdo ho unesl.“

„Jenže koho?“ zeptal se Lennart. „Kdo by byl něčeho takového schopen?“

„To nevím,“ připustila Julia. „Možná nějaký blázen. Vy o takových věcech víte mnohem víc než já, jste přece policista.“

Lennart pomalu zavrtěl hlavou.

„Takový člověk by musel být cvok,“ řekl. „A téměř jistě už by se musel v minulosti dostat do křížku se zákonem kvůli jiným násilným činům. V té době na Ölandu nikdo takový nebyl. Věřte mi, pátrali jsme po podezřelých, chodili jsme od domu k domu, procházeli záznamy.“

„Já vím,“ řekla Julia. „Udělali jste vše, co bylo ve vašich silách.“

„Vycházeli jsme z předpokladu, že šel dolů k vodě,“ řekl Lennart. „Je to jen pár set metrů a ten den by nebyl problém zabloudit v mlze. Řada lidí, co se utopila v Kalmarském průlivu, už se nikdy nevynořila – před tím, než se ztratil Jens, ani potom…“ Lennart se odmlčel. „Musí pro vás být těžké o tom mluvit a já vás nechci…“

„To je v pořádku,“ špitla Julia. Na chvíli se zamyslela a pak dodala: „Nevěřila jsem, že je dobrý nápad sem teď na podzim jezdit a znovu se tím vším zabývat, ale opak je pravdou. Začínám se s tím vyrovnávat… už vím, že se nikdy nevrátí.“ Snažila se, aby její hlas zněl co nejrozhodněji. „Musím se s tím konečně vyrovnat.“

V Marnäsu bylo právě úterý večer. Julia měla původně v plánu stavit se za Lennartem na policejní stanici jen na chvíli, ale pořád tam ještě byla. A Lennart se ve chvíli, kdy přišla, podle všeho právě chystal skončit s prací, vypnout počítač a jít domů, ale nakonec zůstal.

„Takže dneska večer nemáte službu?“ zeptala se Julia.

„Mám, ale až později,“ odpověděl. „Jsem členem výboru pro výstavbu a dneska večer máme schůzi, ale až o půl osmé.“

Julia se ho chtěla zeptat, jakou politickou stranu zastupuje, ale nechtěla riskovat, že se jí jeho odpověď nebude líbit. Také se ho chtěla zeptat, jestli je ženatý, ale ani tahle odpověď by se jí nemusela zamlouvat.

„Mohli bychom si z Moby Dicka objednat pizzu,“ navrhl Lennart. „Dala byste si?“

„To by bylo fajn,“ řekla Julia.

Na policejní stanici byla kuchyňka. Kanceláře byly sice dost neosobní, ale bylo tu pár drobností, které služebně dodávaly domáckou atmosféru – závěsy, červené koberečky na podlaze, a dokonce pár obrazů na zdech. Na dokonale čisté lince stál stejně čistý kávovar. V jednom rohu byl nízký stolek s křesly, a když jim z baru dole v přístavu dovezli pizzu, Lennart s Julií se tu posadili, aby si ji snědli.

Během jídla zapředli hovor – a tentokrát už to nebyly jen zdvořilostní fráze. Jejich tichý rozhovor se točil kolem zármutku a ztráty.

Julia si později nedokázala vybavit, kdo z nich začal mluvit o takhle osobních věcech, ale připustila, že to byla nejspíš ona.

„Musím se z toho konečně dostat,“ řekla Julia. „Pokud Jens opravdu zmizel v moři, musím se s tím vyrovnat. Jak říkáš, stalo se to už mockrát.“ Po chvíli dodala: „Jen mi stále vrtá hlavou, že se Jens bál vody, nerad si hrál na břehu moře. A tak jsem si občas říkala, jestli třeba nešel na druhou stranu, na alvar. Vím, jak to zní, ale… Gerlof si to taky myslí.“

„Na alvaru jsme taky hledali,“ řekl Lennart tiše. „Během následujících několika dnů jsme prohledali celý ostrov.“

„Já vím. Přemýšlela jsem, jestli jsme se my dva tehdy potkali…,“ řekla Julia. Policisté, kteří tehdy, když Jens zmizel, přijeli a začali jí klást otázky, pro ni byli jen bezejmenným sledem tváří. Ptali se jí na všechno možné a ona mechanicky odpovídala. Bylo jí jedno, kdo jsou, jen když najdou Jense.

Až mnohem později si uvědomila, že některé jejich otázky se soustředily na možnost, že ona sama – z nějakého neznámého důvodu, nejspíš proto, že zešílela – zabila svého syna a ukryla jeho tělo.

Lennart zavrtěl hlavou.

„Ne, nikdy jsme se nepotkali… nebo jsme spolu aspoň nikdy nemluvili,“ řekl. „Kontakt s tebou a tvojí rodinou měli na starosti jiní policisté a já jsem, jak už jsem říkal, řídil pátrání. Organizoval jsem ve Stenviku dobrovolníky, kteří celý večer prohledávali pobřeží, a projel jsem s hlídkovým vozem všechny silnice a celý alvar. Ale stejně jsme ho nenašli…“

Odmlčel se a povzdechl si. „Bylo to hrozné období,“ pokračoval po chvíli. „Hlavně proto, že jsem… že jsem si něco podobného už jednou prožil, něco, co se týkalo mě osobně. Můj otec…“

Znovu ztichl.

„Já o tom vím, Lennarte,“ řekla Julia opatrně. „Astrid Linderová mi řekla o tom, co se stalo tvému otci…“

Lennart přikývl, s očima zabořenýma do stolu.

„Není to žádné tajemství,“ řekl.

„Řekla mi o Nilsi Kantovi,“ pokračovala Julia. „Kolik ti bylo, když se to stalo?“

„Osm. Bylo mi osm let,“ odpověděl Lennart se sklopenýma očima. „Začal jsem chodit do školy v Marnäsu. Byl skoro konec školního roku, nádherný, slunečný den. Byl jsem šťastný, těšil jsem se na prázdniny. Pak se mezi žáky začala šířit ta novina – ve vlaku do Borgholmu se střílelo, někoho z Marnäsu zastřelili, ale nikdo nevěděl nic konkrétního. Co se stalo, jsem zjistil, teprve když jsem se vrátil domů. Moje matka byla doma a s ní tam byly i její sestry. Dlouho jen seděly a mlčely, ale matka mi nakonec řekla, co se stalo…“

Lennart se zarazil, ztracený ve vzpomínkách. Julia v jeho očích viděla toho otřeseného, nešťastného, osmiletého školáka, kterým toho dne byl.

„Copak policisté mají zakázáno plakat?“ zeptala se opatrně.

„Ale kdepak,“ řekl Lennart tiše, „nejspíš se nám jen daří lépe skrývat své pocity… Nils Kant… ani jsem ho neznal. Byl o víc než deset let starší než já a nikdy jsme se nepotkali, ačkoliv jsme bydleli jen pár kilometrů od sebe. A teď mi zničehonic zastřelí tátu.“

Znovu nastalo ticho.

„Co sis o něm myslel po tom, co se to stalo?“ zeptala se Julia po chvíli. „Chápala bych, kdybys ho nenáviděl…“

Myslela nyní na sebe, na ty nesčetné okamžiky, kdy přemýšlela o tom, jak by asi reagovala, kdyby potkala Jensova vraha. Neměla tušení, co by udělala.

Lennart si povzdechl a zadíval se z okna do tmy za policejní stanicí.

„Ano, nenáviděl jsem Nilse Kanta,“ řekl. „Z hloubi duše jsem ho nenáviděl. Ale taky jsem se ho bál… Obzvlášť v noci, když jsem nemohl spát. Měl jsem hrůzu z toho, že se vrátí na Öland a zabije taky mě a moji matku.“ Odmlčel se. „Trvalo mi dlouho, než jsem se těchhle pocitů zbavil.“

„Někteří lidé tvrdí, že je pořád ještě naživu,“ řekla tiše Julia. „Slyšel jsi o tom?“

Lennart se na ni zahleděl.

„Kdo že je naživu?“

„Nils Kant.“

„Naživu?“ zopakoval Lennart. „To je hloupost…“

„Jistě. Já tomu taky nevěřím…“

„Kant je mrtvý,“ řekl rozhodně Lennart a uřízl si kousek pizzy. „Kdo říká, že je naživu?“

„Já tomu taky nevěřím,“ zopakovala rychle Julia. „Ale Gerlof o něm mluví od chvíle, co jsem sem přijela, a mně připadá, že se mě snaží přesvědčit, že za Jensovým zmizením stojí právě Kant. Že Jens Kanta toho dne potkal – přestože tehdy musel být už deset let po smrti.“

„Zemřel v roce 1963,“ prohlásil Lennart. „Jeho rakev připlula do borgholmského přístavu na podzim.“ Sklopil zrak. „Myslím, že by nebylo dobré, kdyby se o tom někdo dozvěděl, ale policie v Borgholmu rakev otevřela. Z nějakého důvodu to udělali velice diskrétně – nejspíš ze strachu z Very Kantové nebo z úcty k ní – byla totiž bohatá a patřila jí spousta půdy… Zkrátka rakev otevřeli.“

„A bylo v ní tělo?“ zeptala se Julia.

Lennart přikývl.

„Viděl jsem ho,“ řekl tiše a pak dodal: „Tohle taky není zrovna oficiální informace, ale když rakev dorazila na ostrov…“

„Na jedné z lodí Malmovy námořní dopravy,“ připomněla Julia.

Lennart přikývl.

„Přesně tak. To Gerlof ti řekl všechny tyhle podrobnosti?“ zeptal se a pak pokračoval, aniž by počkal na odpověď: „Zrovna jsem nastoupil u policie v Marnäsu, bylo to poté, co jsem strávil několik let ve Växjö, a požádal jsem o to, jestli bych nemohl jet do Borgholmu a být při tom, až rakev otevřou. Moje důvody byly samozřejmě ryze osobní, s mojí prací u policie to nemělo nic společného, ale moji kolegové byli nesmírně chápaví. Dřevěná rakev ležela v jedné budově u přístavu a čekala tam na hrobníka. Byly u ní přiložené dokumenty a razítka ze švédského konzulátu v Jižní Americe… Jeden ze starších policistů vypáčil víko. Uvnitř leželo tělo Nilse Kanta, bylo napůl vysušené a pokryté huňatou, černou plísní. Byl u toho doktor z nemocnice v Borgholmu, který potvrdil, že se Kant utopil ve slané vodě. Bylo jasné, že byl dost dlouho ve vodě, protože ryby už mu začaly…“

Lennart měl celou dobu, co příběh vyprávěl, nepřítomný výraz, ale teď se najednou podíval dolů na stůl a uvědomil si, že jedí pizzu.

„Omlouvám se za ty nechutné detaily,“ řekl rychle.

„To je v pořádku,“ ujistila ho Julia. „Ale jak jste věděli, že je to opravdu Kant? Podle otisků prstů?“

„V policejních záznamech nebyly žádné otisky, které by prokazatelně patřily Nilsi Kantovi,“ řekl Lennart. „Ani záznamy od zubaře. Ale nakonec ho identifikovali díky starému zranění na levé ruce. Když ještě pracoval v lomu ve Stenviku, během jedné rvačky si zlomil několik prstů. Sám jsem to slyšel od několika lidí, kteří tam tehdy žili. A tělo v rakvi mělo úplně stejné zranění. To rozhodlo.“

V kuchyňce policejní stanice se na pár vteřin rozhostilo ticho.

„Jaké to bylo?“ zeptala se Julia konečně. „Myslím vidět Kantovo tělo.“

Lennart chvíli přemýšlel a pak řekl: „Vlastně jsem necítil nic. Chtěl jsem se setkat s živým Kantem. Mrtví už za své činy pykat nemohou…“

Julia zadumaně přikývla. Chtěla Lennarta o něco požádat.

„Byl jsi někdy v Kantově domě?“ zeptala se. „Hledala policie Jense taky tam?“

Lennart zavrtěl hlavou.

„Proč bychom ho měli hledat tam?“

„Já nevím… Jen se snažím přijít na to, kam mohl Jens jít. Pokud nešel k moři ani na alvar, možná se vydal do domu někoho ze sousedů. A dům Very Kantové je jen pár set metrů od naší chaty…“

„Proč by tam chodil?“ podivil se Lennart. „A proč by tam zůstával?“

„To nevím. Jestli tam třeba šel a někam spadl, nebo…,“ řekla Julia a pomyslela si: Kdo ví? Třeba byla Vera Kantová stejný blázen jako její syn.

Možná, že jsi tam opravdu šel, Jensi, a Vera za tebou zamkla dveře.

„Já vím, že je to nejspíš hloupost, ale nezašel bys tam se mnou?“

„Kam jako? Myslíš do Kantova domu?“ vyděsil se Lennart.

„Jen na chvilku, než zítra odjedu zpátky do Göteborgu,“ pokračovala Julia. Hleděla mu při těch slovech do očí, ve kterých se zračily pochybnosti. Chtěla mu říct o světle, které zahlédla uvnitř v domě, ale nakonec se rozhodla, že to raději neudělá, pro případ, že se jí to jen zdálo. „Když je ten dům prázdný, tak to není vloupání, že ne?“ zeptala se. „A ty jako policista určitě můžeš jít, kam se ti zachce, nebo snad ne?“

Lennart zavrtěl hlavou.

„Máme velice přísné předpisy,“ namítl. „Jako jediný policista v tomhle okrsku si sice občas můžu dovolit trochu improvizovat, ale…“

„Nikdo nás přece neuvidí,“ přerušila ho Julia. „Stenvik je prakticky prázdný, všechny domy kolem Kantova domu jsou rekreační chaty. V jeho okolí nikdo nebydlí.“

Lennart se podíval na hodinky.

„Musím jít na tu schůzi,“ řekl.

Aspoň její nápad hned nezavrhl, pomyslela si Julia.

„A potom?“

„Chceš říct, že tam chceš jít ještě dnes večer?“

Julia přikývla.

„Uvidíme,“ řekl Lennart. „Tyhle schůze se obvykle protáhnou. Zavolám ti, pokud skončíme dřív. Máš telefon?“

„Tak dobře, zavolej mi.“

Na jídelním stole leželo několik tužek, a tak Julia z krabice od pizzy utrhla kousek papíru a napsala na něj své telefonní číslo. Lennart si ho strčil do náprsní kapsy a zvedl se.

„Hlavně nic nepodnikej na vlastní pěst,“ nabádal ji a hleděl jí při tom do očí.

„Neboj,“ slíbila mu.

„Dům Very Kantové vypadal, jako by se měl každou chvíli zřítit, když jsem kolem něj posledně projížděl.“

„Já vím. Sama tam nepůjdu.“

Ale jestli je Jens tam, úplně sám v té tmě – odpustí jí někdy, když ho tam nepůjde hledat?

Když vyšli z policejní stanice, marnäské ulice zely prázdnotou. Obchody měly zhasnuto a otevřený byl jen kiosek na náměstí. Bylo vlhko a mrazivo.

Lennart na stanici zhasnul a zamkl za sebou dveře.

„Takže ty teď jedeš zpátky do Stenviku?“ zeptal se Julie.

Julia přikývla. „Ale večer se potkáme, viď?“

„Uvidíme.“

Julii napadlo ještě něco dalšího.

„Lennarte,“ oslovila ho. „Podařilo se ti zjistit něco o tom sandálku? O tom, který ti dal Gerlof?“

Tázavě se na ni pohlédl, ale pak si vzpomněl.

„Ne, zatím bohužel ne,“ odpověděl. „Poslal jsem ho v zapečetěné obálce do laboratoře v Linköpingu, ale zatím se mi neozvali. Příští týden jim zavolám. Ale nejspíš bychom si neměli dělat žádné velké naděje. Už je to hrozně dávno, navíc ani nevíme, jestli je to ten pravý…“

„Já vím… možná to ani není jeho bota,“ řekla rychle Julia.

Lennart přikývl.

„Dávej na sebe pozor.“

Lennart jí podal ruku, což Julii připadalo trochu neosobní po tom všem, co si o sobě navzájem prozradili. Ale nebyla velkým fanouškem objímání, a tak mu rukou potřásla.

„Tak ahoj. Díky za pizzu.“

„Není zač. Zavolám ti, až skončí schůze.“

Jeho pohled na její tváři ulpěl o něco déle, než by se slušelo, což si mohla vykládat jakkoli. Pak se otočil.

Julia přešla na druhou stranu silnice, kde stálo její auto. Pomalu vyjela z centra Marnäsu, projela kolem domova důchodců, kde Gerlof nejspíš právě seděl nad večerní kávou, a kolem tmavého kostela se hřbitovem.

Je Lennart Henriksson ženatý, nebo je starý mládenec? Julia si nebyla jistá a neměla odvahu se ho zeptat.

Cestou do Stenviku přemýšlela, jestli mu neprozradila až příliš mnoho o sobě a o výčitkách svědomí, které ji pronásledovaly. Byla však ráda, že si mohla s někým popovídat, obzvlášť v tento podivný den, kdy Gerlof přišel se svými teoriemi, že člověk, který zavraždil Jense, leží upoután na lůžko v luxusní vile v Borgholmu a že Nils Kant, vrah oblastního komisaře Henrikssona, je možná pořád naživu a prodává auta v tom stejném městě. Bylo těžké odhadnout, jestli ji její otec vodí za nos, nebo ne.

Kdepak. O takových věcech by nežertoval. Tak jako tak ale jeho teorie nikam nevedly.

Nejspíš bude nejlepší jet domů.

Rozhodla se, že se následujícího dne vrátí do Göteborgu. Nejdřív půjde na pohřeb Ernsta Adolfssona a pak se rozloučí s Gerlofem a s Astrid – a odpoledne pojede domů a bude se snažit žít lepším životem, než žila doposud. Bude pít méně vína a polykat méně prášků. Co nejdřív se vrátí do práce v nemocnici. Přestane se upínat na minulost a lámat si hlavu nad hádankami, které stejně nikdy nevyřeší. Povede normální život a bude se snažit se hledět do budoucnosti. Gerlofa může přijet navštívit zase na jaře – a třeba i Lennarta.

Vedle silnice se objevily první stenvické domky a Julia zpomalila. U Gerlofovy chaty zastavila, vyšla ven do tmy, otevřela branku a vjela dovnitř. Rozhodla se, že poslední noc na ostrově stráví ve svém starém pokoji v chatě. Ještě naposledy se uloží ke spánku v blízkosti všech těch dobrých i špatných vzpomínek.

Když vešla do chaty, rozsvítila pár světel. Pak vyšla ven a zamířila do loděnice pro kartáček a všechno ostatní, co tam nechala – včetně lahví vína, které si s sebou přivezla z Göteborgu a kupodivu je vůbec neotevřela.

Když šla po silnici, která vedla vesnicí, vnímala ve tmě po levé ruce dům Very Kantové, ale neotočila se. Než vešla do loděnice, koutkem oka zaznamenala světla v oknech domu Astrid Linderové a chaty Johna Hagmana na jih odtud.

Když posbírala všechny své věci, všimla si staré petrolejky, která visela v okně. Na okamžik váhala, ale pak ji sundala z háčku a vzala si ji s sebou do chaty. Pro jistotu.

Cestou zpátky se konečně podívala na Veřin dům za vysokým hlohovým křovím: byl velký a černý. V oknech tentokrát nebylo vidět žádné světlo.

„Tam jsme nikdy nehledali,“ řekl jí Lennart.

A proč by také měli? Veru Kantovou přece nikdo nepodezíral z toho, že by unesla Jense.

Ale co když se tam tajně schoval Nils Kant a Vera ho kryla? Co když Jens v mlze vyšel na silnici a zamířil k moři a cestou se zastavil u Veřiny branky, otevřel ji a vešel dovnitř?

Ne, to nebylo příliš pravděpodobné.

Julia pokračovala dál směrem k chatě. Vešla dovnitř do tepla a ve všech místnostech rozsvítila světlo. Vytáhla z tašky jednu z lahví, a protože to byl její poslední večer na Ölandu, otevřela ji a nalila si sklenku červeného vína. Když ji ve stoje u linky vypila, rychle sklenku dolila. Vzala si ji s sebou do obýváku.

Tělem se jí rozléval alkohol.

Co když se tam jen mrkne? Pokud Lennart na schůzi skončí dřív a zavolá jí, tak ho znovu poprosí, jestli by nemohl přijet. Copak ho neláká podívat se do domu, kde vyrůstal vrah jeho otce? Alespoň tam nakouknout…

Měla pocit, že ji Gerlof nakazil – nemohla na Nilse Kanta přestat myslet.

GÖTEBORG, SRPEN 1945

První léto po šestileté světové válce je slunečné, teplé a plné optimismu ohledně budoucnosti. V Göteborgu plánují celé nové rezidenční čtvrti a strhávají staré zchátralé dřevěné domy. Nils Kant se toulá ulicemi města a vidí hned několik bagrů.

SVĚTOVÝ MÍR hlásaly plakáty a letáky na zdech v centru města na začátku srpna. O pár dní později si na titulní straně Göteborgs-Posten přečetl titulek: ATOMOVÁ BOMBA – NOVÁ SVĚTOVÁ SENZACE. Japonsko vyhlásilo bezpodmínečnou kapitulaci, nová americká bomba ukončila válku. Podle toho, co Nils slyšel říkat lidi v tramvaji, to musela být pořádná bomba, když tohle dokázala, ale když vidí v novinách fotku velkého atomového hřibu zvedajícího se k obloze, z nějakého důvodu mu to připomene modrou mouchu sedící na dlani mrtvého vojáka.

Pokud jde o Nilse, nic takového jako mír neexistuje – ještě pořád je hledanou osobou.

Je pozdní odpoledne. Nils stojí pod stromem v malém parku na kraji města a sleduje jakéhosi mladíka v obleku, který se k němu rychle blíží jednou z ulic.

Nils má na sobě tmavý oblek, který si koupil v obchodě s obnošeným šatstvem v Haze – není nový, ale ani nijak zvlášť ošuntělý. Na hlavě má klobouk stažený hluboko do čela. Přestal se holit a nechal si narůst hustý černý plnovous, který si každé ráno zastřihuje před zrcadlem v malém pronajatém pokojíku ve čtvrti Majorna.

Pokud ví, existuje jen jedna jeho fotografie, která je ale šest nebo sedm let stará: je to skupinová fotka ze školy, Nils na ní stojí v zadní řadě a oči má zastíněné čepicí. Fotka je rozmazaná a Nils neví, jestli ji policie vůbec má, ale stejně chce mít jistotu, že ho nikdo nepozná.

Ulice pod parkem vede nad doky a je to jedna z nejchudších ulic v Göteborgu – je tu víc bláta a prachu než dlažebních kostek a zdá se, že nenatřené dřevěné domky se navzájem podpírají, aby nespadly. Nils Kant sem se svým vousem, obnošeným oblekem a ulíznutými černými vlasy zapadá. Vypadá chudě, ale rozhodně ne jako kriminálník. Tedy aspoň doufá, že ne.

Po svém útěku z Ölandu strávil většinu času tím, že se snažil přizpůsobit se svému okolí, být co nejméně nápadný, téměř neviditelný.

Pro Nilse bylo těžké opustit pobřeží Baltu, odkud občas mezi jedlemi zahlédl kousek svého ostrova. Držel se v blízkosti pily strýčka Augusta, a teprve když třetího rána uviděl před kanceláří zaparkované policejní auto, vydal se na západ, přímo do hlubokého lesa.

Vzhledem k tomu, kolik času strávil na alvaru, byl zvyklý ujít dlouhé vzdálenosti a neměl problém najít cestu pomocí slunce a vlastní intuice.

Celý červenec chodil po venkově – byl jedním z mnoha mladíků, kteří byli na cestě do větších měst a hledali po válce nové příležitosti, a tak nebyl nijak zvlášť nápadný. Jen málo lidí si ho doopravdy všimlo. Vyhýbal se silnicím, šel lesem, jedl bobule, pil vodu z potoků a spal buď pod nějakou velkou jedlí s hustými větvemi, nebo ve stodole, pokud pršelo. Občas narazil na nějakou jabloň, jindy se přikradl na nějakou farmu a ukradl pár vajíček a džbán mléka.

Zásoba Veřiných máslových karamelek mu došla hned třetí den.

V Husqvarně se na pár hodin zastavil, aby si prohlédl město, kde vyrobili jeho brokovnici, ale nemohl továrnu na zbraně najít a netroufal si zeptat se někoho na cestu. Husqvarna se zdála být zhruba stejně velká jako Kalmar a sousední město jménem Jönköping bylo ještě větší. Ačkoliv jeho oblek páchnul potem a lesem, v ulicích bylo tolik lidí, že se mohl procházet, aniž by byl středem pozornosti.

Dokonce se odvážil zajít si do restaurace a v jednom obchodě si koupil nové boty. Kvalitní pár bot ho stál přesně třicet jedna korun z peněz, které mu dala matka a strýc August. Jeho zásoba peněz se tenčila, ale Nils si i přesto zašel do malého baru u nádraží a objednal si velký steak, pivo a malou skleničku koňaku Grönstedt´s, což ho dohromady stálo dvě koruny a šedesát tři öre. Bylo to drahé, ale Nils měl pocit, že si to po té dlouhé cestě zasloužil.

Díky návštěvě baru se osmělil, a tak opustil Jönköping, pokračoval dál na západ a ještě pár týdnů putoval lesy Västergötlandu. Nakonec došel na pobřeží.

Göteborg je druhé největší město ve Švédsku, tak se to učili ve škole. Göteborg je obrovský, nesčetné ulice s vysokými domy, které lemující řeku Göta, stovky aut v ulicích, spousta lidí. Nils zpočátku ze všech těch lidí kolem sebe začal málem panikařit a během prvních několika dnů se neustále ztrácel. V ulicích kolem doků slýchal cizí jazyky z úst námořníků z Anglie, Dánska, Norska a Holandska. Sledoval lodě, jak odplouvají vstříc dalekým přístavům, jak pomalu zastavují u přístavní hráze, obtěžkané náklady z cizích zemí. Poprvé v životě ochutnal banán, byl skoro celý černý a trochu nahnilý, ale stejně mu chutnal. Banán z Jižní Ameriky.

Ve srovnání s přístavy na Ölandu je všechno mnohem větší. Na pozadí oblohy se jako velká černá pravěká stvoření rýsují stíny lodních jeřábů, které stojí v řadách vedle sebe a slouží k nakládání a vykládání nákladu. Vlečné lodě chrlí hustý šedý kouř a proplouvají mezi velkými zaoceánskými parníky, jež brázdí průliv. Plachty a stožáry z göteborgského přístavu víceméně zmizely, u přístavních hrází jsou seřazené šiky nákladních lodí poháněných lodními šrouby.

Nils chodí podél vody, prohlíží si dlouhé trupy lodí a myslí na banány z Jižní Ameriky.

Ve špinavém pokojíku v penzionu pro svobodné mládence se snaží trávit co nejméně času. Chodí domů pozdě večer a vstává brzy. Nechybí mu mrazivé noci, kdy ležel v lese na mechu a větvičkách, ale když leží v posteli, zdi kolem něj mu připomínají vězeňskou celu a celou dobu natahuje uši, jestli na schodech nezaslechne težké kroky policistů.

Jedné noci se dveře jeho pokojíku otevřely a dovnitř vešla mohutná postava oblastního komisaře Henrikssona v uniformě. Jeho šaty byly nasáklé krví. Natáhl ruku k posteli a Nils si všiml, že mu z ní teče rudá krev.

Zavraždil jsi mě, Nilsi. Ale já jsem si tě našel.

Nils vyskočil z postele se zatnutými zuby. Pokoj byl prázdný.

V průběhu svého pobytu v Göteborgu Veře poslal jen jedinou pohlednici. Byla to černobílá pohlednice s obrázkem majáku ve Vinze. Nils ji poslal přes celé Švédsko až na Öland, ale nepodepsal se a ani na ni nic nenapsal. Netroufá si matce prozradit víc, než že je pořád na svobodě a pohybuje se někde po západním pobřeží, ale má dojem, že to stačí.

Mladík už došel do parku. Je zhruba stejně starý jako Nils a jmenuje se Max.

Nils ho poprvé viděl před třemi dny, v malé kavárně vedle doků. Max seděl v rohu pár stolů od Nilse. Nebylo těžké si ho všimnout, protože kouřil cigarety ze zlatého pouzdra a s širokým göteborským přízvukem hlasitě rozmlouval se servírkami, s usměvavým majitelem kavárny a s ostatními zákazníky. Všichni mu říkali Max. Občas do kavárny přišel někdo z ulice a posadil se k jeho stolu – mladí i staří muži, kteří s ním tiše rozmlouvali. To potom Max také ztišil hlas a jejich hovor sestával z gest a rychlého sledu vět.

Max cosi prodával, to bylo zřejmé, a vzhledem k tomu, že lidem, kteří přišli k jeho stolku, nikdy nic nepodal, Nils usoudil, že nabízí informace a dobré rady. A tak asi za hodinu Nils vstal a také se vydal ke stolku v rohu místnosti. Nezmínil však své jméno. Zblízka zjistil, že Max je dokonce ještě mladší než on, má mastné vlasy a poďobaný obličej. Ve tváři měl však ostražitý výraz a trpělivě Nilse vyslechl.

Bylo zvláštní sedět tam a povídat si s cizím člověk po tak dlouhé době, kdy byl úplně sám, ale bylo to docela příjemné. Stejně tiše jako všichni ostatní, kteří u stolku sedávali, požádal Maxe o radu. Chtěl, aby pro něj Max něco udělal – něco důležitého. Max ho vyslechl a přikývl.

„Dva dny,“ řekl.

To byla lhůta, kterou potřeboval k tomu, aby splnil důležitý úkol, kterým ho Nils pověřil.

„Dám ti pětadvacet korun,“ navrhl Nils.

„Spíš pětatřicet,“ řekl rychle mladík.

Nils se nad tím zamyslel.

„Tak dobře, třicet.“

Max přikývl a naklonil se k němu.

„Příště se sejdeme někde jinde,“ řekl ještě tišeji. „Setkáme se v jednom parku… Tam budeme v bezpečí, pro schůzky tohoto typu je to ideální místo.“

Vysvětlil Nilsovi, jak se tam dostane, pak se zvedl a spěšně vyšel z kavárny.

A tak teď stojí Nils v parku a čeká. Je tu už půl hodiny, chodí po parku a kontroluje, jestli je prázdný. Našel si dvě různé únikové cesty, kdyby se náhodou něco pokazilo. Neřekl svému novému známému, jak se jmenuje, ale nepochybuje o tom, že Max si rychle domyslel, že Nilse hledá policie.

Mladík zamíří přímo k němu, nerozhlédne se ani nedá znamení žádným svým kumpánům, kteří by se zde mohli skrývat.

Nilse to nijak neuklidní, ale ani neuteče. Dívá se na Maxe, který zastavil asi metr od něj.

„Celeste Horizon,“ oznámí mu. „Tak se jmenuje tvá loď.“

Nils přikývne.

„Je anglická.“ Max se posadí na kámen mezi stromy a vytáhne cigaretu. „Kapitán je ale Dán, jmenuje se Petri. Nijak zvlášť ho nezajímalo, koho bude mít na palubě, zajímal se jen o peníze.“

„O tom se můžeme pobavit,“ říká Nils.

„Zrovna na ni nakládají dřevo, vypluje za tři dny,“ říká Max a vyfoukne kouř.

„Kam?“

„Do Newcastlu. Tam dřevo vyloží, naloží uhlí a pak poplují do Santosu. Tam můžeš vystoupit.“

„Ale já chci jet do Ameriky,“ namítne Nils rychle. „Do Spojených států.“

„Santos je v Brazílii, na jih od Ria,“ řekne Max. „Tam můžeš nasednout na nějakou další loď.“

Nils se nad tím zamyslí. To znamená, že Santos je v Jižní Americe. Odtud by se daly podniknout nějaké další cesty, než se bude moct vrátit do Evropy.

Přikývne a řekne: „Tak dobře.“

Max se rychle zvedne. Natáhne k němu ruku.

Nils mu vloží do dlaně pět těžkých dvoukorunových mincí.

„Nejdřív chci vidět Petriho,“ řekne. „Zbytek dostaneš potom. Ukaž mi, kde ho najdu.“

Max se usměje.

„Budeš námezdní dělník, jak tomu říkají.“

Nils na něj nechápavě hledí a Max pokračuje: „Chlapi, kteří hledají práci, chodí brzo ráno do doků a čekají, kdo si je na ten den najme. Někteří mají štěstí, jiní musí jít zase domů. Zítra brzo ráno se k nim přidáš, vyberou tě jako člena posádky Celeste Horizon.“

Nils znovu přikývne.

Mladík si rychle nacpe mince do kapsy.

„Jmenuju se Max Reimer,“ řekne. „Jak se jmenuješ ty?“

Nils mlčí. Copak mu nezaplatil, aby se vyhnul otázkám? Pomalu v něm narůstá hněv a žíla na krku mu začne pulzovat o něco rychleji.

Max se na něj mile usměje. Nezdá se, že by z něj měl strach.

„Vsadil bych se, že jsi ze Smålandu,“ prohlásí a típne cigaretu. „Teda aspoň mi to tak přijde, když promluvíš.“

Nils na to neřekne nic. Dobře ví, že by Maxe snadno přepral – Max je menší než on. Mohl by ho srazit na zem a zkopat ho. Vzít těžký kámen a dorazit ho a pak jeho tělo schovat v parku.

Bylo by to snadné.

Jenže co pak? Max by se v noci mohl vrátit, stejně jako mrtvý oblastní komisař.

„Tyhle otázky si raději ušetři,“ řekne Maxovi a vydá se parkem směrem k přístavu. „Nebo ode mě neuvidíš už ani korunu.“

18

Lennart nezavolal.

Julia seděla v chatě několik hodin a čekala. Bylo půl deváté, pak devět, ale Lennart se neozval.

Jakmile Julia dopila láhev červeného, bylo to snadné. A její odhodlání vydat se do domu Very Kantové bylo tak pevné, že jí vlastně bylo jedno, jestli se Lennart nakonec ukáže, nebo ne.

Přemýšlela, že zavolá Gerlofovi a řekne mu, co má v plánu, ale nakonec se rozhodla, že to raději neudělá. Už nemohla dál zabíjet čas balením a uklízením. Byla jako na trní a hlodala v ní zvědavost.

Na zdi chaty doléhaly ticho a tma.

Ve čtvrt na deset se Julia konečně zvedla, trochu ovíněná, ale víc odhodlaná než opilá.

Pod kabát si oblékla ještě jeden svetr a na nohy tlusté ponožky. Ve skříni vedle vchodových dveří našla starou hnědou vlněnou čepici. Schovala si pod ni vlasy a podívala se na sebe do zrcadla v chodbě. Že by se úzkostlivé vrásky na jejím čele od posledního rozhovoru s Lennartem trochu vyhladily?

Možná, ale také to mohlo způsobit červené víno.

Strčila si do kapsy mobil, do levé ruky si vzala starou petrolejku a zhasla v chatě světlo. Byla připravená.

Jen nakoukne dovnitř.

Večer byl najednou jasný a chladný a v korunách stromů foukal jen slabounký větřík. Když Julia vyšla na silnici, obklopila ji tma. V dálce na pevnině však viděla mihotající se světýlka.

Po pár metrech se zastavila a zaposlouchala se, jestli mezi stíny nezaslechne nějaké zvuky: šustění listí nebo praskání větviček. Nic však neslyšela – nikde se nic nehýbalo, ve Stenviku nebylo ani živáčka. Blížila se k domu Very Kantové a štěrk jí tiše křupal pod nohama.

Když došla až k domu, znovu se zastavila. Branka na zahradu v měsíčním světle bledě zářila a jako vždycky byla zavřená. Julia pomalu natáhla ruku a našla studenou železnou kliku. Byla pokrytá hrubou rzí a zaseklá.

Opřela se do ní. Branka trochu zavrzala, ale nepovolila. Nejspíš měla zrezivělé panty.

Julia nakonec položila petrolejku na štěrk, postavila se těsně před branku a oběma rukama ji nadzvedla a zatlačila. O pár centimetrů se posunula, pak se zase zasekla. Ale teď už v ní byla škvíra, kterou se Julia mohla protáhnout.

Víno jí alespoň částečně pomohlo překonat strach ze tmy.

Zahrada byla obklopená vysokými stromy a plná černých stínů. Julia se na chvíli zastavila, aby její oči přivykly šeru. Postupně se jí v téhle nové temnotě začaly rýsovat detaily: vinoucí se cestička z vápencových desek, která vedla dál do zahrady, jako by lákala k procházce, kulaté víko studny vedle cestičky, pokryté listy a fleky černé plísně a všude kolem přerostlá tráva. Za studnou bylo vidět obdélníkovou kůlnu, jejíž střecha vypadala, že se co nevidět zřítí, a připomínala špatně postavený stan.

Julia zkusila udělat krok do temné zahrady. A pak další krok. Zaposlouchala se a udělala třetí krok. Bylo pořád těžší a těžší jít dál.

Najednou jí začal pípat mobil – Julia se polekala, když začal vyzvánět. Rychle ho vytáhla z kapsy kabátu, jako by se bála, že vyruší někoho nebo něco, co se skrývá ve tmě, a zmáčkla tlačítko.

„Haló?“

„Haló… Julie?“

Na druhém konci se ozval Lennartův klidný hlas.

„Ahoj,“ odpověděla a snažila se, aby její hlas zněl co nejstřízlivěji. „Kde jsi?“

„Ještě pořád jsem na té schůzi,“ řekl Lennart. „Ještě jsme zdaleka neskončili… nějak se to protáhlo. Ale říkal jsem si, že bych potom šel radši rovnou domů.“

„Tak dobře,“ řekla Julia a ušla po cestičce dalších pár kroků. Už viděla roh domu Very Kantové. „To nevadí. Aspoň vím, že už na tebe nemám čekat…“

„Zítra je přece ten pohřeb a já musím ještě chvilku pracovat,“ pokračoval Lennart. „Myslím, že to do Stenviku dneska už nezvládnu.“

„Já to chápu,“ řekla rychle Julia. „Můžeme to nechat na jindy.“

„Ty jsi někde venku?“ zeptal se Lennart.

Jeho hlas nezněl nijak podezíravě, ale Julia stejně trnula, když mu veselým hlasem zalhala:

„Jsem jen tady na stráni, udělala jsem si malou večerní procházku.“

„Aha… Takže se uvidíme zítra v kostele?“

„Jasně… budu tam,“ odpověděla Julia.

„Tak jo,“ řekl Lennart. „Dobrou noc.“

„Dobrou… hezky se vyspi.“

Pak Lennartův hlas utichl. Julia už byla zase úplně sama, ale už jí to tolik nevadilo. Stejně tušila, že nejspíš nepřijde.

Asi pět kroků před ní cestička končila u širokých kamenných schodků, které vedly k dřevěným dveřím a zasklené verandě s důkladně vyřezávanými dekoracemi, které vítr a déšť roztřepily a obrousily.

Dům se nad Julií nejasně rýsoval jako tichý dřevěný hrad. Černá okna jí připomínala vyhořelý hrad v Borgholmu.

Jsi tam, Jensi?

Ani tma nedokázala skrýt to, že se dům rozpadal. Tabulky skla po obou stranách dveří byly rozbité a z okenních rámů se odlupovala barva.

Na verandě byla tma jako v pytli.

Julia pomalu došla na konec cestičky. Nastražila uši. Koho tady chce vlastně načapat? Proč skoro šeptala, když mluvila po telefonu s Lennartem?

Uvědomovala si, jak je směšné snažit se chovat co nejtišeji, když ji stejně nemůže nikdo slyšet, ale přesto se nějak nedokázala uvolnit.

Se ztuhlýma nohama a topornými zády vyšla po kamenných schodcích.

Pokoušela se uvažovat tak, jak by asi uvažoval Jens, cítit to, co by toho dne, kdy zmizel, asi cítil on, kdyby se tu ocitl. Pokud zabloudil do zahrady Very Kantové, sebral by odvahu, vyšel by po schodcích ke vchodovým dveřím a zaklepal? Třeba ano.

Železná klika dveří na verandu byla otočená dolů, jako by se dveře někdo právě snažil otevřít zevnitř. Julia předpokládala, že jsou zamčené, a tak za kliku ani nezkusila vzít, ale pak si všimla, že jsou trochu pootevřené. Z futra někdo kus vyštípl nebo vypáčil, takže zámek neměl do čeho zapadnout. Stačilo tedy dveře otevřít a vejít.

To znamená, že se někdo vloupal do domu Very Kantové.

Třeba to byli lupiči. Venkov pro ně byl v zimě přímo ráj, mohli tu nerušeně vykrádat rekreační chaty. Opuštěný dům, který patříval jedné z nejbohatších žen v severním Ölandu, pro ně jistě musel být lákavý.

Nebo to snad měl na svědomí někdo jiný?

Julia mlčky natáhla ruku a zatlačila do dveří. Nepohnuly se, a když se podívala na zem, zjistila proč. Byl pod nimi zastrčený malý, dřevěný klín.

Nejspíš ho tam někdo dal, aby dveře neotevřel vítr, vzhledem k tomu, že zámek byl rozbitý. Byl by lupič takhle ohleduplný?

Těžko.

Julia klín odstranila nohou a znovu vzala za kliku. Panty byly zarezlé, ale dveře se pomalu otevřely.

Naprostá temnota uvnitř verandy způsobila, že ještě víc znervózněla, ale teď už se nemohla vrátit. Kdo se bojí, nesmí do lesa.

Jenže osoba, která dala pod dveře klín, to musela udělat zvenčí, což znamenalo, že nemůže být uvnitř. Tedy pokud dům nemá ještě nějaký další vchod.

Julia přešla přes práh domu Very Kantové nanejvýš opatrně.

Uvnitř byla stejná zima jako venku a byla tu tma a ticho jako v jeskyni. Nic neviděla. Najednou si vzpomněla, že má s sebou petrolejku.

Vytáhla z kapsy krabičku zápalek, jednou z nich škrtla a zvedla skleněný cylindr lampy. Široký knot začal hořet malým, mihotajícím se plamínkem, který se zvětšil a rozjasnil, když Julia nasadila cylindr zpátky na lampu. Světlo z petrolejky stačilo k tomu, aby ozářilo verandu slabou, šedivou září, přestože tu zůstala tma v podobě stínů plížících se v koutech místnosti.

Julia zvedla lampu a zamířila přes verandu ke dveřím do domu. Byly sice zavřené, ale nebyly zamčené, a tak je Julia otevřela.

Veřina chodba. Byla úzká a dlouhá, s tapetou s květinovým vzorem vybledlým od slunce a zela prázdnotou stejně jako veranda. Julii by ani moc nepřekvapilo, kdyby tu našla věšák s Veřinými černými kabáty nebo úzké dámské boty srovnané v řadě, ale podlaha byla prázdná. Podél zdí a ze stropu visely bílé závěsy pavučin.

Z chodby vedly čtvery dveře, ale všechny byly zavřené.

Julia natáhla ruku k těm, které měla podél dlouhé zdi nejblíž, a otevřela je.

Místnost za nimi byla malá, měla jen pár metrů čtverečních, a byla úplně prázdná, až na pár zavařovacích sklenic stojících na podlaze, v nichž cosi hnilo. Nejspíš to bývala úklidová komora.

Opatrně dveře zavřela a otevřela ty vedlejší.

Vedly do Veřiny kuchyně, která byla naopak obrovská.

Julia viděla hnědé linoleum, které uprostřed místnosti vystřídal leštěný kámen. U zdi se leskl obrovský černý železný sporák. Naproti Julii byla dvě velká okna s výhledem za dům a Julia věděla, že za stromy, které z nich bylo vidět, leží Gerlofova chata, jen pár set metrů odtud. Díky tomu si najednou přestala připadat tak osaměle, dodala si odvahy a vešla do místnosti.

Nalevo u zdi stálo úzké a strmé dřevěné schodiště s rozviklaným zábradlím, které vedlo do patra. V nehybném vzduchu visel pach hnijících rostlin. Na podlaze byly závěje prachu a mrtvých much.

Tady musela Vera Kantová po večerech stávat a nahýbat se nad kouřícími hrnci. Tohle je ta místnost, ze které Nils Kant odešel s brokovnicí schovanou v batohu jednoho krásného letního dne těsně po konci války.

Vrátím se, mami.

Slíbil jí to?

Pod schody byly pootevřené dveře, a když Julia udělala pár kroků směrem k nim, uviděla na druhé straně svažující se schodiště.

Schody do sklepa. Bylo by celkem logické začít právě tam, kdyby hledala mrtvolu, kterou někdo ukryl. Ale nic takového přece nehledala. Nebo snad ano?

Jen tam nakouknu.

Julia cítila v kapse tíhu svého mobilního telefonu. Lennartovo číslo měla uložené v paměti, takže mu může kdykoliv zavolat, kdyby něco, což pro ni byla alespoň částečná útěcha.

A tak se sehnula a prošla dvířky pod schody. Petrolejku při tom držela před sebou.

Schodiště vedoucí do sklepa bylo z nahrubo otesaných prken. Dole pod nimi byla vidět udusaná hliněná podlaha, černá, vlhká, třpytící se ve světle lampy.

Jenže něco tu nehrálo.

Julia sešla několik schodů, aby lépe viděla. Sehnula hlavu, aby se nebouchla o zkosený strop, a zadívala se dolů.

Hliněná podlaha ve sklepě byla celá rozkopaná.

Místo hned pod schody bylo nedotčené, ale jinak někdo vykopal díry po celé ploše mezi kamennými zdmi. O schody byl opřený rýč, jako by si ta osoba, která tu kopala, odešla na chvíli odpočinout.

Po schodech vedly k Julii zablácené stopy od těžkých bot.

U zdi byla hromada hlíny a o kousek dál stálo několik naplněných kbelíků. Někdo se systematicky snažil rozkopat celou podlahu sklepa.

Co se to tu děje?

Julia začala couvat po schodech zpátky do kuchyně. Šla tak tiše, jak jen to šlo, napínala uši a nedýchala.

Všude bylo ticho.

Mohla by zavolat Lennartovi – ale nechtěla, aby ji někdo slyšel nebo viděl.

Opatrně sáhla do kapsy a vytáhla mobil. Drobnými krůčky zamířila na druhou stranu kuchyně, zapnula při tom mobil a našla Lennartovo číslo.

Co když se jí něco stane, co když…

Snažila se sama sebe přesvědčit, že Jens je v tomhle temném domě s ní, i když je třeba mrtvý, a že chce, aby ho našla. Do jisté míry se jí to podařilo, a tak pokračovala dál.

Jak přecházela přes linoleum v kuchyni, přes kamennou podlahu a kolem železných kamen, její boty vířily chuchvalce prachu.

Julia se vydala po schodech do patra a srdce jí divoce bušilo.

Dřevěné schody jí vrzaly pod nohama, ale naštěstí jen tiše. Julia se pravou rukou, ve které svírala mobil, jemně přidržovala zábradlí, druhou rukou nahmatala zeď a pokračovala po schodech nahoru, kam světlo petrolejky zatím nedosáhlo. Když nějaký schod moc vrzal, přesunula nohu na ten nad ním.

V prostoru nad její hlavou byla černočerná tma.

V půlce schodiště se zastavila, vydechla a znovu se zaposlouchala. Pak pokračovala v cestě.

Na konci zábradlí nebyly žádné dveře a Julia opatrně vkročila na dřevěnou podlahu horního patra.

Ocitla se v chodbě, která byla stejně úzká jako chodba v přízemí a na obou koncích měla zavřené dveře.

Strach a nerozhodnost ji donutily znovu se zastavit.

Doprava nebo doleva? Pokud bude moc dlouho otálet, nakonec nebude schopná se pohnout, a tak se rozhodla, že půjde doleva. Tak nějak jí připadalo, že je tam menší tma.

Šla dál a brodila se dalšími chuchvalci prachu a černými tělíčky mrtvých much.

Na zdech bylo vidět vybledlé obdélníky – stopy po obrazech, které tam kdysi visely.

Došla na konec chodby. Strčila do dveří a petrolejku držela před sebou.

Pokoj za dveřmi byl malý a prázdný, stejně jako všechny ostatní místnosti. Ale něco tu přece jen bylo. Julia vešla dovnitř a strnula, když uviděla temnou postavu ležící u zdi vedle jediného okna.

Ale kdepak. Nebyl to člověk, teď už to viděla zřetelně. Byl to spacák, rozbalený jako černý zámotek. Ležel pod novinovými výstřižky, které byly přilepené na zdi.

Julia udělala ještě jeden krok do místnosti. Viděla, že výstřižky jsou staré a zažloutlé a k tapetě jsou připíchnuté připínáčky.

Na jednom z nich se vyjímal černý titulek: NĚMEČTÍ VOJÁCI NALEZENI MRTVÍ – POPRAVENÍ BROKOVNICÍ. Na jiném zase:

PO VRAHOVI POLICISTY PÁTRÁ CELÉ ŠVÉDSKO

A na třetím, který nebyl tak zažloutlý:

VE STENVIKU ZMIZEL BEZE STOPY MALÝ CHLAPEC

Z černobílého obrázku pod titulkem se na ni bezstarostně usmíval malý chlapec a Julii přepadl stejný pocit zoufalství, který ji ochromil pokaždé, když viděla svého syna. Byly tu i další výstřižky, ale Julia už je nechtěla číst. Rychle odvrátila pohled a vycouvala z místnosti.

Najednou se zarazila. Ve světle petrolejky si všimla, že dveře do pokoje na druhém konci chodby jsou teď otevřené.

Předtím byly zavřené, ale teď byl vidět práh, přes který se dalo vkročit do temné místnosti. Tenhle pokoj nebyl jen temný, byla v něm tma jako v hrobě.

A nebyl prázdný. Julia cítila, že uvnitř někdo čeká. Jakási stařena. Seděla na židli u okna.

Byla to její ložnice. Studená ložnice plná osamění, čekání a zatrpklosti.

Ta žena čekala hosty, ale Julia dál stála v chodbě, přikovaná k podlaze.

Najednou z temnoty zaslechla zaskřípání. Stařena vstala. Pomalu se sunula ke dveřím. Její šouravé kroky se blížily k Julii…

Julia věděla, že odsud musí zmizet. Musí se dostat zpátky do přízemí.

Plamínek petrolejky se zachvěl – nasadila rychlé tempo.

Musí se dostat na odpočívadlo a pak dolů.

Měla pocit, že nad sebou slyší kroky a cítila za sebou stařeninu chladnou přítomnost.

Zradil mě!

V Julii se vzedmul vztek a bylo to, jako by ji někdo vší silou strčil do zad. Udělala ve tmě krok vpřed, minula schod a tři nebo čtyři metry nad kamennou podlahou ztratila rovnováhu.

Mobil i petrolejka odlétly pryč.

Roztříštily se o podlahu v kuchyni. Z petroleje vyšlehly plameny – a Julia věděla, že i ona brzy přistane dole na kamenné podlaze.

Zatnula zuby, aby se připravila na bolest.

19

V den, kdy měli pohřbít Ernsta Adolfssona, se Gerlof probudil do chladného, šedivého úsvitu s pocitem, že se z velké výšky zřítil na podlahu. V pažích a nohách cítil ochromující bolest.

Mohl za to stres. Sjögrenův syndrom se opět přihlásil, bylo to velmi nepříjemné. Bude potřebovat kolečkové křeslo, aby se dostal do kostela.

Sjögren byl jen jeho společníkem, nikoliv přítelem, přestože se ho Gerlof mnohokrát pokusil přivítat s otevřenou náručí a pak ho jednoduše odzbrojit tím, že to bude brát s klidem a nebude se rozčilovat, až se objeví. Sjögren tak měl volný přístup k jeho tělu – mohl si s ním dělat, co se mu zlíbí, ale ani to nepomohlo. Byl pokaždé stejně nelítostný, zmocnil se ho a zavrtal se mu hluboko do kloubů, tahal za nervy a škubal s nimi, vysušoval mu hrdlo a pálil ho v očích.

Gerlof dovolil bolesti řádit dál, až se sama unavila. Vysmíval se Sjögrenovi přímo do tváře.

„Už mě zase musíte vozit v kočárku,“ prohlásil u snídaně.

„Brzy budete zase na nohou, Gerlofe.“

Marie, jeho dnešní pomocnice, mu podložila záda malým polštářkem a sklopila podnožky křesla tak, aby si na ně mohl položit nohy obuté v botách z lakované kůže.

Gerlof se s Mariinou pomocí pracně oblékl do svého jediného černého obleku, který už byl celý lesklý a dost obnošený. Koupil si ho na pohřeb své ženy a od té doby ho měl už nejmíň na dvaceti dalších pohřbech: měl za sebou dlouhou šňůru pohřbů přátel a rodinných příslušníků v marnäském kostele. Dřív nebo později si tenhle oblek oblékne také na svůj vlastní pohřeb.

Na oblek si vzal ještě šedý kabát, okolo krku si omotal tlustou vlněnou šálu a přes uši si stáhl klobouk. Teplota v tenhle ponurý den v půli října klesla téměř na nulu.

„Připravený?“ zeptala se Boel, když vyšla z kanceláře. „Jak dlouho budete pryč?“

Pořád ta stejná otázka.

„To záleží na tom, jak hovorný dneska pastor Högström bude,“ odpověděl Gerlof.

„Můžeme vám oběd ohřát v mikrovlnce,“ navrhla Boel. „Tedy pokud bude třeba.“

„Děkuji,“ řekl Gerlof, ale pochyboval, že bude mít po Ernstově pohřbu nějak zvlášť velký hlad.

Říkal si, že Boel by teď měla být štěstím bez sebe, že ho Sjögren upoutal na kolečkové křeslo, takže ho má neustále pod dohledem. Vždycky chtěla mít všecko pod kontrolou. Brzy se však zase postaví na nohy, až se Sjögren utiší. Bude moct zase chodit a přijde na kloub tomu, kdo zavraždil Ernsta.

Marie si natáhla rukavice a chopila se křesla.

Pak konečně vyjeli. Vjeli do výtahu, jeli pomalu dolů, pak vyjeli na čerstvý, studený vzduch, sjeli po rampě a namířili si to přes parkoviště. Když se vydali po prázdné pěšině vedoucí ke kostelu, pod koly vozíčku křupal zmrzlý štěrk.

Gerlof skřípal zuby. Kolečkové křeslo přímo nenáviděl, připadal si v něm strašně bezmocný, ale dělal všechno pro to, aby se uvolnil a shodil ze sebe tíhu zodpovědnosti.

„Nejdeme pozdě?“ zeptal se.

Trvalo mu dlouho nasoukat se do obleku.

„Jen trošku,“ uklidnila ho Marie. „Ale to je moje chyba… Ještě že je kostel tak blízko.“

„Snad nás kvůli tomu nenechají po škole,“ zavtipkoval Gerlof a Marie se tomu zdvořile zasmála.

Udělalo mu to radost – ne všichni pomocníci z marnäského domova si uvědomovali, že je povinností mladých smát se žertům starců.

Jeli směrem ke kostelu a Gerlof se trochu předklonil, aby mu do tváře nefoukal ostrý vítr od Kalmarského průlivu. Poznal, že je to silný, vytrvalý jihozápadní vítr, díky němuž by s dvoustěžníkem proti větru doplul podél pobřeží Švédska až nahoru na sever do Stockholmu – ale být na moři v takovýhle den ho ani v nejmenším nelákalo. Vítr by způsobil, že by vlny bičovaly lodní bok, a vzhledem k zimě by příčné sedačky byly celé zledovatělé. Gerlof se i po více než třiceti letech na souši pořád cítil jako námořní kapitán a žádný námořník nemá v oblibě plavit se po moři v zimě.

Když projeli kolem autobusové zastávky u kostela a zahnuli na pěšinku vedoucí ke hřbitovu, začal zvonit zvon. Ten zvuk se táhle a zoufale rozléhal po ploché krajině. Jak ho Marie uslyšela, přidala do kroku.

Gerlof na pohřeb nijak nespěchal – pro něj byl hlavně rituálem pro ostatní truchlící pozůstalé. On sám se s Ernstem rozloučil už před týdnem, když byli s Johnem v lomu. Smutek nad ztrátou přítele se mísil se zármutkem nad Ellinou smrtí a Gerlof věděl, že s ním zůstanou až do konce života. Kromě toho měl nepříjemný pocit, že Ernst neodpočívá v pokoji, ale netrpělivě čeká na to, až dá Gerlof dohromady všechny dílky skládačky, kterou po sobě zanechal.

Na úzkém parkovišti před kostelem parkovalo nejméně tucet aut. Gerlof mezi nimi hledal Juliin červený ford, ale nikde ho neviděl. Všiml si však, že volvo Astrid Linderové je tady, z čehož usoudil, že Julii ze Stenviku svezla – tedy pokud jeho dcera na pohřeb vůbec šla.

Vápnem natřený kostel z devatenáctého století se tyčil na pozadí šedivé oblohy. Křesťané se na tomhle místě scházejí už skoro tisíc let. Tohle je už třetí kostel, který tu stojí. Postavili ho, když už kapacita jeho středověkého předchůdce nebyla dostačující, a navíc by potřeboval až příliš mnoho oprav.

Vešli na hřbitov a svižným tempem vyjeli po širokém vydlážděném chodníku. Potom Marie zpomalila a zacouvala s kolečkovým křeslem přes nízký schod do otevřených vrat kostela.

Jakmile se ocitli v průčelí kostela, sundal si Gerlof klobouk. Byla tu tma a nikdo kromě nich tu nebyl, ale hlavní loď byla plná lidí v černých šatech. Ozýval se tichý šum konverzace – bohoslužba ještě nezačala.

Řada skloněných hlav se nenápadně otočila za Gerlofem, když ho Marie vezla uličkou nalevo od oltáře. Došlo mu, jak ubohý a slabý musí lidem připadat. Samozřejmě to byla pravda. Je slabý a ubohý, ale ještě pořád mu to myslí – a to je to nejdůležitější.

Někteří lidé chodí na pohřby jen proto, aby zjistili, u koho je nejpravděpodobnější, že bude na řadě příště. Jen se dívejte, pomyslel si Gerlof, lepší už to nebude.

Z jedné z kostelních lavic vepředu u oltáře se vynořila štíhlá bílá ruka a zamávala na něj. Byla to Astrid Linderová. Měla na sobě černý klobouk se závojem. Vedle ní ve čtvrté řadě bylo prázdné místo a Gerlof si říkal, že si nejspíš nevšimla, že sedí v kolečkovém křesle.

Marie zastavila a Gerlof se s její pomocí z křesla zvedl a posadil se do lavice vedle Astrid.

„O nic jsi nepřišel,“ zašeptala mu Astrid do ucha. „Zatím je to nuda.“

Gerlof jen přikývl, protože si všiml, že z druhé strany je vedle Astrid také místo a že Julia tu není.

Marie se přesunula do zadní části kostela a ve stejnou chvíli pod klenbou chrámové lodi utichly všechny hovory, protože kantor začal hrát tradiční pohřební žalm. Gerlof tenhle melancholický chorál slyšel už na více pohřbech, než bylo zdrávo. Nechal se unášet hudbou a nenápadně se rozhlížel kolem.

Lidé, kteří se shromáždili v kostele, patřili spíše ke starší generaci. Z asi sta přítomných jich bylo jen pár, kterým ještě nebylo padesát.

Je tu také Ernstův vrah, schovává se mezi smutečními hosty – Gerlof si tím byl téměř jistý.

Vedle Astrid seděl její bratr Carl, poslední marnäský přednosta stanice, který změnil povolání a otevřel si železářství, když nádraží v polovině šedesátých let zavřeli. Teď už byl ale v důchodu. To Carlův starší kolega Axel Månsson onoho letního dne brzy po skončení války vypravoval vlak s Nilsem Kantem, ale Carl u toho byl také. Tou dobou dělal na stanici poslíčka a řekl Gerlofovi o tom, jak viděl Margit, dívku, která prodávala lístky, volat na policii v Marnäsu a šeptem jim říkat, že hledaný muž, mladý Kant, si právě koupil lístek do Borgholmu. Viděl také, jak se o pár minut později přiřítil oblastní komisař z Marnäsu a neohrabaně se se svým velkým břichem valil po nástupišti, aby dopadl domnělého vraha.

Carl byl možná posledním žijícím člověkem tady na Ölandu, který viděl zblízka dospělého Nilse Kanta, ale když se ho Gerlof znovu zeptal, jak Kant vypadá, Carl jen zavrtěl hlavou – nemá prý paměť na obličeje.

Ve stejné lavici sedělo také pár dalších marnäských důchodců: Bert Lindgren, bývalý předseda místní obecní rady, který během padesátých a šedesátých let strávil pár let na moři a procestoval celý svět, vedle něj Olof Håkansson, rybář specializující se na úhoře, a Karl Lundstedt, armádní plukovník, který se přestěhoval do své rekreační chaty v Långviku, když odešel do důchodu.

Bylo poměrně běžné, že se lidé na důchod stěhovali do Marnäsu, ale Gerlof dobře věděl, že severní Öland nepotřebuje víc starců, ale mladé lidi v produktivním věku a víc pracovních míst.

Varhany utichly. Pastor Åke Högström, který v Marnäsu působil už asi deset let, se postavil před bílou dřevěnou rakev ozdobenou růžemi. V rukou držel velkou bibli vázanou v hnědé kůži a na tváři měl vážný výraz. Přes kulaté brýle se zahleděl na pohřební shromáždění.

„Dnes jsme se zde sešli, abychom se rozloučili s naším drahým přítelem Ernstem Adolfssonem…“ Pastor se odmlčel, upravil si brýle a začal smuteční řeč důležitou otázkou: „Neboť kdo z lidí ví, co je v člověku, než jeho vlastní duch?“

První list svatého apoštola Pavla Korinťanům, kapitola druhá, pomyslel si Gerlof.

„My lidé o sobě navzájem víme tak málo,“ prohlásil pastor, „a jen Bůh o nás ví všechno. Vidí všechny naše chyby a nedostatky, a přesto je ochoten dát nám věčný mír…“

Odkudsi zezadu z kostela se ozvalo suché zakašlání.

Gerlof zavřel oči a poslouchal. Jeho mysl byla klidná. Jen jednou jedinkrát na chvíli usnul. Když shromáždění zpívalo žalm 113, ten o růži, přidal se a zpíval, jak nejlépe dovedl. Pak následovaly modlitby za vedení pastora, další citáty z bible a z Knihy žalmů a nakonec nádherná píseň „Tam, kde růže nikdy nevadnou“.

Přestože se s Ernstem rozloučil už v jeho domě u lomu, Gerlof pořád cítil, jak mu v hrudi roste chuchvalec temného zármutku, když sledoval, jak se během poslední skladby pro varhany zvedlo šest mužů s vážnými výrazy, aby se ujalo rakve a vyneslo ji ven z kostela. Mezi nimi byli jeho přátelé Gösta Engström z Borgholmu a Bernard Kollberg, který několik desítek let vedl obchod ve vesnici jménem Solby na jih od Stenviku a často Ernstovi vozil věci. Ostatní muži byli členové Ernstovy rodiny ze Smålandu.

Gerlof by se býval rád postavil a pomohl rakev nést, ale místo toho musel zůstat sedět, dokud se nezačali zvedat všichni ostatní. Marie k němu přispěchala s kolečkovým křeslem.

„Myslím, že už to zvládnu sám,“ řekl jí, ale samozřejmě se ukázalo, že se unáhlil.

Marie mu pomohla do křesla, ale jakmile byl usazený, Astrid ji poplácala po rameni.

„Já už se o Gerlofa postarám,“ řekla rozhodně a chopila se křesla.

Marie jí věnovala skeptický pohled, protože Astrid byla o dost menší než ona a byla hubená jako proutek, ale Gerlof se na ni povzbudivě usmál.

„Nebojte se, my to zvládneme, Marie.“

Marie přikývla a Astrid se s křeslem rozjela uličkou mezi lavicemi se svým bratrem Carlem po boku.

„Tamhle je John,“ řekla.

Gerlof se otočil a uviděl Johna Hagmana, jak vychází z kostela se svým synem Andersem. Když vyšli před vrata, zavál studený vítr a Gerlof si zapnul kabát. V kapse ucítil cosi placatého. Vzpomněl si, že si s sebou vzal Ernstovu peněženku.

Vyndal ji, přejel konečky prstů po ošoupané kůži a zeptal se Astrid: „Viděla jsi dneska moji dceru?“

„Dneska ne,“ odpověděla Astrid. „Nechtěla jet zpátky do Göteborgu? Myslím, že její auto na stráni nestálo, když jsem jela kolem.“

„Aha,“ odvětil Gerlof.

Takže Julia nejspíš ráno odjela. Mohla aspoň přijít na pohřeb, pomyslel si. A také mu mohla zavolat a rozloučit se. Ale ona je zkrátka taková. I tak se mu podařilo udržet ji na Ölandu déle, než měla v úmyslu, a ačkoliv moc nepokročili, Gerlof měl dojem, že jí ta návštěva prospěla. Musí jí zavolat do Göteborgu.

„To jsou Ernstovy peníze?“ zeptala se Astrid.

Gerlof přikývl.

„Dám je jeho rodině ze Smålandu,“ řekl.

A dostanou i všechno ostatní, co je v peněžence, až na vstupenku do Muzea dřeva v Ramneby, kterou si Gerlof schoval do stolu.

„Jsi čestný muž, Gerlofe,“ řekla Astrid.

„Mám rád pořádek,“ řekl Gerlof. „Nemám rád nevyřízené věci.“

Byli teď na hřbitově a procházeli mezi známými náhrobky. Řadu z nich vytesal Ernst, než šel do důchodu – mezi nimi i Ellin široký náhrobní kámen. Byl jednoduchý a hezký a pod jménem a datem narození a úmrtí jeho ženy na něm bylo spoustu místa i pro Gerlofa.

Čerstvě vykopaný hrob pro Ernsta byl v uličce, kde byli pohřbeni obyvatelé Stenviku. Smuteční hosté se kolem něj postavili do půlkruhu a Astrid Gerlofa dotlačila mezi ně. Gerlof uviděl hlubokou díru v zemi, která zela před jeho kolečkovým křeslem. Hrob byl černý a studený, a kdyby do něj člověk spadl, už nikdy by se z něj nevyškrábal. Ani v nejmenším netoužil po tom skončit v něm také, přestože mu v té zimě dával Sjögren pořádně zabrat.

Nosiči s rakví se u hrobu zastavili a začali ji opatrně spouštět do země. Gerlof si všiml několika známých tváří: Bengt Nyberg, redaktor místních novin, stál na opačné straně hrobu a alespoň pro tentokrát neměl v ruce svůj fotoaparát. Gerlof se snažil vzpomenout si, jak dlouho už žije a pracuje v Marnäsu. Určitě to bude patnáct nebo dvacet let. Přistěhoval se sem z pevniny stejně jako spousta dalších lidí.

Vedle něj stál Örjan Granfors, farmář, kterému jednou v osmdesátých letech sebrali z farmy na severovýchod od Marnäsu krávy. Gerlof si vzpomínal, že ho také obvinili z týrání zvířat.

Vedle Granforse stáli vedle sebe Linda a Gunnar Ljungerovi, majitelé hotelu v Långviku. Tiše o něčem rozmlouvali, nejspíš o nových stavbách, které vyrůstají v jejich prázdninovém letovisku. Vedle Ljungerových stál Lennart Henriksson, policista z Marnäsu. Místo uniformy měl dnes na sobě černý oblek.

Gerlof se znovu zadíval dolů do hrobu. Co po něm Ernst vlastně chtěl? Jak má postupovat dál?

Během návštěv u Gerlofa na začátku podzimu se Ernst neustále vracel k Nilsi Kantovi a malému Jensovi, jako by si obě záhady neustále přehrával, a byl přesvědčený, že je spojuje něco, čeho si nikdo jiný nevšiml.

Gerlof se postupem času smířil s tím, že Jens zmizel beze stopy, stejně jako se smířil s Ellinou smrtí, tedy alespoň do jisté míry.

Ale na začátku září přišel za Gerlofem do marnäského domova důchodců Ernst a přinesl s sebou tenkou knížku s měkkými deskami.

„Viděl jsi tohle, Gerlofe?“

Gerlof zavrtěl hlavou a naklonil se dopředu.

Byla to ta kniha, která byla vydaná u příležitosti výročí Malmovy námořní dopravy. Gerlof si asi před měsícem všiml v Ölands-Posten, že vyšla, ale ještě ji nečetl.

„Ty znáš Martina Malma, viď?“ zeptal se Ernst. „Tohle je jeho stará fotka z konce padesátých let. Je to focené na Kantově pile ve Smålandu.“

„Moc Martina neznám,“ odvětil Gerlof a s překvapeným výrazem si knihu od Ernsta vzal. „Potkávali jsme se hlavně v různých přístavech, ještě když jsme se oba plavili po moři.“

„A co bylo pak, když jste se vrátili na pevninu?“

„To jsme se vídali jen zřídka. Potkali jsme se tak třikrát, možná čtyřikrát. Na několika setkáních starých námořních kapitánů.“

„Na setkáních?“ podivil se Ernst.

„V Borgholmu.“

„Víš, kde vzal Martin peníze na svou první zaoceánskou loď?“

„Samozřejmě… vlastně ne. Ne, to nevím,“ odpověděl Gerlof. „Že by od rodiny?“

„Ale ne od své,“ řekl Ernst. „Dala mu je Kantova rodina.“

„To se píše v té knize?“ zeptal se Gerlof.

„To ne, ale povídá se to,“ vysvětlil Ernst. „A koukni se na tuhle fotku. August Kant na ní Martina drží kolem ramen. Udělal bys to na jeho místě?“

„Ne,“ uznal Gerlof.

A byla to pravda: August Kant, vážený ředitel společnosti, má na té fotografii ruku přátelsky položenou na rameni stejně vážně se tvářícího námořního kapitána Martina Malma. To je opravdu zvláštní.

Ernst mu k tomu nechtěl říct nic bližšího, ale nebylo pochyb o tom, že ví věci, o kterých nechce mluvit. Nejspíš něco viděl nebo slyšel. Do Muzea dřeva v Ramneby jel proto, aby tam po něčem pátral, a Gerlofovi o tom neřekl. A pár týdnů nato si s někým domluvil schůzku v lomu, zřejmě proto, aby s ním něco probral. A Gerlof se neměl dozvědět ani o tomhle.

„Chceš se s ním rozloučit, Gerlofe?“

Astridina otázka ho vytrhla z myšlenek. Otřásl se.

„Už jsem se rozloučil,“ řekl.

Na víko Ernstovy rakve dopadly poslední růže a pohřeb byl u konce. Všichni se začali přemísťovat do klubovny vedle kostela, kde se mělo konat setkání pozůstalých.

„Dala bych si kafe,“ prohlásila Astrid.

Kousek s křeslem zacouvala a pak se vydala směrem ke klubovně.

Přestože mu v šíji hlodal Sjögren, Gerlof se otočil bokem, aby se podíval přes hřbitov na starý hrob u západní zdi.

Hrob Nilse Kanta.

Kdo v něm vlastně leží?

PUERTO LIMÓN, ŘÍJEN 1955

Město u moře je temné a hlučné a páchne bahnem a psí močí.

Nils Kant se k němu obrátil zády. Sedí u svého oblíbeného stolu na verandě baru Casa Grande, který stojí v přístavu. Před sebou má láhev vína. Tvář má otočenou k moři, hledí na Karibik u pobřeží Kostariky. Dokonce ani pach naplavenin a hnijících mořských řas není o moc lepší než puch visící nad úzkými uličkami města. Ještě že je moře až kus odsud.

Během dne často stává na jedné z přístavních hrází a hledí na hladinu, jak se na slunci třpytí. Je to cesta domů. Moře je cestou zpátky do Švédska. Až bude mít dost peněz, zkrátka se sebere a pojede domů. Na to si stojí za to připít.

Vezme do ruky sklenici s teplým červeným vínem a pořádně si lokne, aby zapomněl na hlavní problém, kerý je spjat s onou cestou domů. Pravda je totiž taková, že Nils už peníze nemá. Skoro všechny je utratil. Několik dní v týdnu nakládá v přístavu banány a sudy s olejem a vydělá si tak akorát na jídlo a nájem. Měl by pracovat víc, ale necítí se dobře.

„Estoy enfermo,“ mumlá do noci.

Často ho bolí břicho a hlava a začaly se mu třást ruce.

Kolikrát už si na verandě Casa Grande připil na Švédsko? A na Öland? A na Stenvik? A na svou matku Veru?

Ty přípitky a láhve, které vypil, by už nikdo nespočítal. Dnešní večer je stejný jako všechny ostatní v tomhle baru, až na to, že Nils slaví své třicáté narozeniny. Není však co slavit – a Nils to dobře ví, takže se cítí ještě o to hůř.

„Quiero regresar a casa,“ šeptá do tmy.

Postupně se naučil španělsky a také poměrně dobře anglicky, ale v jeho nitru je ještě pořád nejživější švédština.

Od chvíle, co proklouzl na palubu lodi Celeste Horizon v göteborgském přístavu to léto hned po válce, už uplynulo víc než deset let.

Dostal kajutu, která byla celá z oceli a úzká jako rakev.

Od té doby se plavil podél pobřeží Jižní Ameriky na několika starých lodích, ale Celeste z nich byla bezpochyby nejhorší. Na palubě nebylo ani jedno suché místo, vlhkost z moře pronikla všude a to, co nebylo mokré a plesnivé, bylo buď rozbité, anebo se to rozpadlo na kousky, prožrané rzí. Všude kapala nebo tekla voda. Do jeho kajuty nezasvítilo slunce celý měsíc, protože byla na levoboku a loď se kvůli tomu, že do ní neustále teklo, nakláněla.

Motory burácely ve dne v noci. Nils ležel ve tmě na lehátku, polomrtvý mořskou nemocí, a vedle něj často mlčky stával oblastní komisař Henriksson a z hrudníku se mu řinula temná krev. Pokaždé, když se to stalo, zavřel Nils oči a modlil se, aby loď najela na minu. Moře jich bylo plné, ačkoliv válka už skončila – ten parchant kapitán Petri mu to několikrát připomněl. Také mu dal jasně najevo, že když Celeste Horizon vyletí do povětří, Nils bude stát ve frontě na záchranné čluny až úplně na konci.

Když loď nakládala v Anglii, musel ve své kajutě zůstat celé dva týdny ve dne v noci, než konečně vyrazili na západ přes Atlantik, a málem se z té samoty zbláznil.

Na moři u brazilských břehů spatřil albatrosa: obrovského ptáka, který plachtil hřejivým povětřím kolem lodi nad hřebeny vln, s roztaženými křídly, bezstarostný a volný. Nils to bral jako dobré znamení a rozhodl se, že v Brazílii chvíli zůstane. Celeste Horizon a toho šílence Petriho opustil bez jakýchkoli výčitek.

Ve městě Santos se poprvé setkal s pobudy, kteří se poflakovali po přístavech, a zděsil se. Byla to žalostná stvoření, která s prázdnýma očima a v otrhaných hadrech klopýtala po přístavní hrázi k jejich lodi, ještě než Celeste Horizon vůbec stačila přistát.

„To jsou místní somráci,“ vysvětlil Nilsovi pohrdavě švédský námořník, který stál na okraji paluby vedle něj. A vzápětí přidal ještě dobrou radu: „Začni na ně házet uhlí, pokud přijdou moc blízko.“

Pobudové byli všemi zapomenutí lidé, alkoholici, kteří nebyli doma ani na souši, ani na moři. Námořníci z Evropy, kteří to přehnali s pitím a nestihli se vrátit na loď, takže jejich loď odplula bez nich.

Nils žádný pobuda nebyl, mohl si dovolit spát každou noc v hotelu a zůstal v Santosu několik měsíců. Popíjel víno v barech, které si pobudové nemohli dovolit, toulal se po křídově bílých plážích na kraji města, naučil se trochu španělsky a portugalsky, ale snažil se nemluvit s více lidmi, než bylo nezbytně nutné. Trochu zhubnul, ale pořád byl vysoký a dobře stavěný a nikdo si na něj netroufl. Neustále toužil vrátit se domů na Öland. Každý měsíc matce posílal pohlednici bez podpisu, aby věděla, že je naživu.

Španělskou lodí dojel na sever do Ria, kde bylo víc lidí, chudších i bohatších, byli tu vypasenější švábi a v přístavu a na pláži bylo víc pobudů. A historie se opakovala: bezcílné bloumání, popíjení vína, stesk po domově a nová loď, která ho odvezla pryč od toho všeho. Uvědomil si, že když bude pracovat dál na lodi, vydrží mu peníze mnohem déle.

Za ta léta navštívil celou řadu přístavů: Buenaventuru, La Platu, Valparaiso, Chañaral, Panamu, ostrov Svatého Martina v Karibiku, který byl plný Francouzů a Holanďanů, Havanu na Kubě, která byla plná Američanů. A ani jeden z nich nebyl ani o fous lepší než ty, které nechal za zády.

Kdykoliv se vylodil na novém místě, poslal matce pohlednici. Nebyl na ní žádný vzkaz ani jméno, ale ona i tak určitě pozná, že je Nils naživu a že na ni myslí. Snažil se vyhýbat všem problémům, nevyhazoval peníze za ženské a téměř nikdy se nepouštěl do žádných rvaček, pokud to nebylo nezbytně nutné.

Chtěl se dostat do Spojených států, a dokonce získal místo na francouzské lodi plující přes záliv do Louisiany. Světla v neworleanských barech byla hřejivá a zlatá, jenže Nilse do Států bez švédského pasu nechtěli pustit, taková byla pravidla. Už si nemohl dovolit nikoho uplatit, a tak se musel s lodí vrátit zase dolů na jih.

Nesnesl představu, že se bude muset vrátit do Jižní Ameriky, a navíc i tady bylo čím dál těžší dostat se přes hranice. A tak se vylodil v Kostarice, v přístavu jménem Limón, kde už zůstal.

Žije v Kostarice už přes šest let, mezi mořem a džunglí. V pralese za městem, ze kterého stoupá pára, rostou banánovníky a azalky velké jako jabloně, ale Nils tam nikdy nechodí. Stýská se mu po alvaru. Tropická džungle páchne jako hromada shnilého kompostu a Nils zde nemůže dýchat. Pokaždé, když se strhne liják, uličky Limónu, rovné jako střela, se promění v rozbahněné pruhy a kanály začnou přetékat.

Celé dny, týdny a měsíce mu protékají skrz prsty.

Zhruba po roce v Limónu napsal matce vůbec první opravdový dopis, ve kterém jí vylíčil něco z toho, co se mu přihodilo, a poslal jí svoji adresu tady ve městě.

Přišla mu odpověď, k níž byla přiložená trocha peněz, a tak Nils napsal znovu. Požádal matku, aby mu pomohla spojit se se strýcem Augustem. Nils se chce vrátit domů. Nesměl se na Öland vrátit už přes deset let, to musí jako trest stačit.

Pokud je někdo schopen dostat Nilse domů, je to strýc August. Jeho matce Veře sice nechybí odhodlání, ale nikdy by nebyla schopná sama mu zařídit cestu.

Trvalo to dlouho, ale Nils tu teď sedí a na stole před ním je vedle vína položená obálka. Na obálce je inkoustem napsaná jeho limónská adresa a je na ní známka za čtyřicet öre. Dopis přišel ze Švédska před třemi týdny spolu s šekem na dvě stě dolarů a Nils si ho čte pořád dokola.

Je od strýčka Augusta z Ramneby ve Smålandu. Slyšel od své sestry Very, že Nils je v Latinské Americe a že se chce vrátit domů.

Domů se už nikdy nesmíš vrátit, Nilsi.

Přesně tak to strýček August napsal. Dopis má jen jedinou stránku a skládá se téměř výhradně ze strýcova kázání, ale Nils si čte dokola jen tu jedinou větu.

Domů se už nikdy nesmíš vrátit, Nilsi.

Nils se na ta slova snaží zapomenout, ale nejde to.

Čte si tu větu znovu a znovu a má pocit, že mrtvý oblastní komisař Henriksson mu stojí za zády, usmívá se a čte mu přes rameno.

Už nikdy, Nilsi.

Dolije si z láhve trochu vína. Nad pláží bzučí komáři velcí jako švédská korunová mince a po dřevěném zábradlí leze šváb.

Ve tmě je slyšet hlasitý smích zevnitř baru a rozbahněnými ulicemi města supí bafající motorky. Limón nikdy neutichá.

Nils se napije a zavře oči. Svět se s ním točí. Je nemocný.

„Quiero regresar a casa,“ mumlá do tmy.

Nikdy.

Nilsovi je teprve třicet – ještě je mladý.

Neposlechne strýce Augusta. Místo toho bude dál psát matce. Bude ji prosit znovu a znovu.

Teď už se můžeš vrátit domů, Nilsi.

To jsou slova, která touží najít v jejím dopise.

A určitě se brzy dočká.

20

Gerlof jel v kolečkovém křesle přes hřbitov a přemýšlel. Domníval se, že se Ernst s někým nepohodl, když musel zemřít, nevěděl však, o co šlo.

Pokud mu bylo známo, Ernst se nikdy nijak zvlášť nezajímal o peníze – ke štěstí mu stačilo, když mohl pracovat v lomu a tu a tam prodat nějakému turistovi sochu, aby si vydělal na jídlo a na nájem. Nic víc k životu nepotřeboval. Tak proč se s Gerlofem nechtěl podělit o své teorie ohledně Jensova zmizení?

Místo toho si jako prostředníka vybral Kantův kámen. Do lomu ho určitě shodil on. Ale co tím chtěl říct?

Gerlof si nad podobnými otázkami mohl lámat hlavu, jak chtěl, ale stále se motal v kruhu a pořád docházel ke stejnému závěru: pokud je Nils Kant naživu, pokud se mu nějak podařilo zinscenovat vlastní smrt a vrátit se do Švédska pod jiným jménem, jak věřil John, pak pro něj lidé, kteří se snaží zjistit pravdu, představují velké nebezpečí.

„Jsi připravený, Gerlofe?“ zeptala se za jeho zády Astrid, když dojeli ke klubovně.

Gerlof přikývl.

„V tom případě hurá dovnitř,“ řekla Astrid a vytlačila křeslo po rampě.

Uvnitř nebylo tolik lidí jako na pohřbu, ale Gerlof s Astrid se i tak museli prodírat davem. Pár lidí se ke Gerlofovi sehnulo, aby se zeptali, jak mu je, ale po třech takových blahosklonných rozhovorech se přinutil zvednout se na nohy. Chtěl všem ukázat, že i přes bolest, která ho sužuje, zvládne chodit, že ještě není úplný lazar.

Astrid odtlačila křeslo stranou a Gerlof se opřel o hůl a začal se zdravit se známými. Gösta Engström se ho na zdraví díky bohu nezeptal, navíc s ním naštěstí nebyla Margit, když k němu Gerlof zamířil na roztřesených nohou. Mohli si spolu klidně popovídat o všem, co se ten podzim událo, a Gerlof mu nakonec prozradil svoji teorii o Ernstově smrti.

„Říkáš, že to nebyla nehoda?“ podivil se Gösta.

Gerlof zavrtěl hlavou.

„Chceš říct, že ho někdo zavraždil?“

„Někdo ho strčil do lomu a pak na něj shodil tu sochu,“ prohlásil Gerlof. „To si myslíme já s Johnem.“

Bál se, že se mu Gösta bude smát, ale tvářil se vážně.

„Proč by někdo něco takového dělal?“ zeptal se.

Gerlof znovu zavrtěl hlavou.

„To je právě otázka.“

Pak se k nim připojila Margit Engströmová, aby Gerlofa taky pozdravila. Podali si ruce a Gerlof se pomalu odbelhal pryč.

Vzápětí se však srazil s Bengtem Nybergem z Ölands-Posten, který jako obvykle pátral po materiálu pro svůj článek.

„Slyšel jsem, že v marnäském domově mají problém s nedostatkem zaměstnanců, je to pravda?“ zeptal se se zájmem.

Gerlof k tomu neměl co říct. Měl pocit, jako by po něm všichni v téhle místnosti něco chtěli. Než stačil dojít ke stolům s kávou, potkal Gunnara Ljungera z Långviku se ženou. Gunnar šel jako vždycky rovnou k věci.

„Potřebuji jich ještě šest, Gerlofe,“ oznámil mu hoteliér. „Mluvila s tebou tvoje dcera? Byla tuhle u nás v hotelu v Långviku a já ji poprosil aby ti to vyřídila: ještě šest.“

Samozřejmě měl na mysli lodě v láhvích.

„Máš vůbec ještě místo na policích?“ poškádlil ho Gerlof.

„Budeme přistavovat,“ vysvětlil rychle Ljunger. „Přijdou do oken v nové části restaurace.“

Vytáhl blok a propisku s nápisem: NAKUPUJTE A UŽÍVEJTE SI V LÅNGVIKU!, naškrábal na kus papíru nějaké cifry a podal jej Gerlofovi.

„To je moje nabídka,“ řekl. „Za každou loď.“

Gerlof se podíval na papír. Nelíbilo se mu, co Ljungerovi v Långviku dělají, snažili se z té oblasti vytěžit co nejvíc, ale na druhou stranu by tahle čtyřciferná částka stačila na údržbu chaty a loděnice minimálně na celý příští rok.

„Dvě lodě mám hotové,“ řekl tiše. „Ty ostatní mi budou chvíli trvat – mohl bych to stihnout tak do jara.“

„To nevadí.“ Ljunger se narovnal. „Koupím je od tebe, až budou hotové. Stav se někdy v Långviku na oběd.“

Podali si ruce, Ljungerova žena Linda se na Gerlofa usmála a každý šel zase svou cestou. Gerlof se konečně mohl prodrat ke stolům a dát si kávu a kousek mrkvového koláče.

Astrid s Carlem už tam seděli, a když si k nim Gerlof s jistými obtížemi přisedl a položil si před sebe hrnek s kávou, na druhou stranu stolu se posadil ještě další muž. Byl to Lennart Henriksson.

„Tak to bychom měli,“ poznamenal policista směrem ke Gerlofovi.

Gerlof pokýval hlavou.

„Ale smutek samozřejmě zůstává.“

„To jistě. A co tvoje dcera… je tady?“ zeptal se Lennart.

„Ne. Odjela zpátky do Göteborgu.“

„Kdy odjela? Včera?“

Gerlof zavrtěl hlavou.

„Řekl bych, že dneska ráno.“

Lennart na něj pohlédl a zeptal se: „To ti ani nezavolala, aby se rozloučila?“

„Ne. Ale ani mě to nepřekvapuje.“

Mohl by dodat, že se s Julií během jejího pobytu tady na Ölandu nijak zvlášť nesblížili, ale pro Lennarta nebude problém si to domyslet.

Lennart mlčel a zíral do svého hrnku s kávou. Ustaraně se mračil a prsty pravé ruky jemně bubnoval o stůl.

Pak zvedl hlavu a zadíval se na Gerlofa.

„Jsi si jistý, že odjela?“

„Astrid říkala, že už tam nemá auto.“

Astrid po Gerlofově boku přikývla, aby to potvrdila.

„Na stráni žádné auto neparkovalo,“ řekla. „A v loděnici byly stažené rolety, viď, Carle?“

Její bratr přikývl.

„Rozloučila se s vámi?“ zeptal se Lennart.

Gerlof nechápal, proč se tváří tak ustaraně.

„To ne,“ připustila Astrid. „Ale člověk na takové věci někdy už zkrátka nemá čas…“

„Zavolám jí,“ rozhodl se najednou Lennart. „Tedy pokud souhlasíš, Gerlofe…“

„Samozřejmě,“ řekl Gerlof. „Potřebuješ od ní něco konkrétního?“

„To ne,“ přiznal Lennart a vytáhl mobil.

„Máš na ni číslo?“ zeptal se Gerlof.

„Mám.“ Lennart naťukal číslo do mobilu. „Jen se chci ujistit, kde je. Říkala, že se možná…“ Ztichl a držel si telefon u ucha.

„Já mobilům vůbec nerozumím,“ pošeptala Astrid Gerlofovi. „Jak to funguje?“

„Nemám tušení,“ odpověděl Gerlof. „Je tam?“ zeptal se Lennarta.

Lennart nechal ruku s telefonem klesnout.

„Volaný účastník je momentálně nedostupný, je tam jen hlasová schránka.“ Podíval se na Gerlofa a dodal: „Člověk si telefon samozřejmě může schválně vypnout, aby ho nikdo nerušil.“

„V tom případě to Julia určitě udělala,“ řekl Gerlof. „Touhle dobou určitě projíždí Smålandem.“

Lennart pomalu přikývl, ale nezdálo se, že by ho to uklidnilo. Dál bubnoval prsty do stolu a po chvíli se zvedl.

„Budete mě muset omluvit,“ řekl. „Musím… musím si něco ověřit.“

Vzal si svůj hrnek s kávou a odešel.

Gerlof sledoval, jak spěchá ke dveřím, a přemýšlel, jestli mají jeho dcera s Lennartem za lubem něco, o čem neví, ale o pár vteřin později na druhém konci místnosti někdo opatrně zacinkal lžičkou o skleničku. Zavrzala židle a kdosi se postavil.

Gerlof ke svému překvapení zjistil, že je to John Hagman. On i jeho syn Anders vypadali v černých oblecích stejně nesví.

John si odkašlal. Byl celý rudý a jeho prsty nervózně tápaly po bocích jeho černého saka. Pak konečně promluvil: „Já… já takovéhle věci obvykle nedělám… Však víte… Ale rád bych řekl pár slov o svém a vašem příteli, Ernstu Adolfssonovi, a také o vesnici jménem Stenvik. Stenvik teď bude mnohem smutnější a opuštěnější, teď když…“

O hodinu později už byl Gerlof zpátky v domově v Marnäsu – díky Astrid a Göstovi – a konečně si mohl odpočinout. Dal si pozdní oběd, který mu ohřála Boel. Na jednom ze stolů v prázdné jídelně leželo čerstvé vydání Ölands-Posten a Gerlof si všiml nadpisu na titulní straně: POHŘEŠOVANÝ DŮCHODCE NALEZEN MRTEV.

Další špatné zprávy. Článek byl o staříkovi, který asi před týdnem odešel ze svého domova na jihu Ölandu, kterého teď našli zmrzlého v houští na alvaru.

V novinách se psalo, že podle policie nebyl spáchán trestný čin. Muž byl starý a senilní a podle všeho se ztratil ani ne kilometr od vesnice, kde prožil celý svůj život.

Gerlof mrtvého neznal, ale i tak měl pocit, že ten článek je zlé znamení.

Po zbytek odpoledne zůstal ve svém pokoji a nešel ani na kávu. Ven vyšel teprve, když byla večeře, která sestávala z ölandských knedlíčků – byly špatně ochucené a nebylo v nich skoro žádné maso. Nechutnaly ani trochu jako ty vynikající knedlíčky, které mu zhruba jednou do měsíce vařila Ella. Ale Gerlof jich přesto pár snědl.

„Zvládl jste to v kostele i beze mě?“ zeptala se Marie, když mu knedlíčky nakládala.

„Úplně bez problémů,“ ujistil ji Gerlof.

„Takže Ernst Adolfsson už to má za sebou?“ ozvala se z druhé strany stolu Maja Nymanová.

No jistě, Maja je přece taky ze Stenviku, uvědomil si Gerlof, i když čtyřicet let žila někde jinde.

Pokýval hlavou a odvětil: „Ano, Ernst už odpočívá vedle kostela.“

Vzal do ruky vidličku a pustil se do jídla. Jako vždycky byl vděčný za to, že má všechny zuby. A taky za to, že se Sjögren konečně uklidnil.

„Měl hezkou rakev?“ zeptala se Maja.

„Moc hezkou,“ přisvědčil Gerlof. „Byla z bíle natřeného leštěného dřeva a byla krásná.“

„Já bych si přála mahagonovou,“ nadhodila Maja. „Tedy pokud nebude moc drahá… Jinak bude muset stačit nějaké levné dřevo a kremace.“

Gerlof zdvořile přikývl, kousl do dalšího knedlíčku a zrovna se chystal poznamenat, že kremace je určitě ta nejlepší volba, když vtom mu někdo položil ruku na rameno. Byla to Boel.

„Máte telefon, Gerlofe,“ řekla tiše.

„Uprostřed večeře?“ zeptal se překvapeně.

„Ano. Zdá se, že je to důležité. Volá Lennart Henriksson z policejní stanice.“

Gerlof najednou ucítil mrazení v žaludku, mrazení, které probudilo Sjögrena z večerního spánku, takže se znovu zakousl do jeho kloubů. Stres jeho revmatizmus vždycky zhoršoval.

„Tak to bych asi měl vzít,“ řekl.

Že by šlo o Julii? Byl si tím skoro jistý. A taky si byl skoro jistý tím, že to budou špatné zprávy. S obtížemi se vyškrábal na nohy.

„Můžete použít telefon v kuchyni,“ nasměrovala ho Boel.

Gerlof došel za pomoci hole do kuchyně. Místnost byla prázdná. Na zdi visel červený plastový telefon a Gerlof zvedl sluchátko.

„Davidsson,“ ohlásil se.

„Gerlofe… tady Lennart.“

Jeho hlas zněl velmi vážně.

„Stalo se něco?“ zeptal se Gerlof, přestože už tušil, jaká bude odpověď.

„Ano… Jde o Julii. Nejela do Göteborgu.“

„Kde je?“

Gerlof téměř nedýchal.

„V Borgholmu,“ oznámil mu Lennart. „V nemocnici.“

„Je to zlé?“

„Docela ano. Ale mohlo to dopadnout i mnohem hůř. Je trochu potlučená. V nemocnici ji zrovna dávají do sádry… Večer ji tam jedu vyzvednout.“

„Co se stalo?“ zeptal se Gerlof. „Co vyváděla?“

Lennart zaváhal, zhluboka se nadechl a pak odpověděl: „Včera večer se vloupala do domu Very Kantové a spadla ze schodů z prvního patra. Byla dost zmatená, když jsem ji našel. Pořád dokola opakovala, že v domě někdo je. Že tam bydlí Nils Kant.“

21

Julii probudilo táhlé zaskřípání. Stačilo pár vteřin, aby si uvědomila, kde je: ve velkém domě Very Kantové ve Stenviku.

Třásla se. Když se zřítila ze schodů, bolest v polámaném těle ji otupovala, a tak po dlouhé noci probdělé vleže na podlaze zavřela oči a zdálo se jí o posledním létě s Jensem, kdy měl člověk pocit, že slunce na Ölandu bude svítit věčně. Na to léto, kdy byl podzim ještě daleko.

Uviděla pod sebou zaprášenou a špinavou podlahu verandy a uvědomila si, že už je den.

Skřípání přicházelo od vchodových dveří. Někdo se je pokoušel otevřít.

„Julie?“ ozvalo se nad ní.

Čísi ruce zvedly její hlavu a podložily jí krk srolovanou bundou nebo svetrem.

„Slyšíš mě? Julie, vzbuď se!“

Otočila bolavý obličej ke stropu. Viděla jen na levé oko – to pravé bylo celé nateklé.

Poznala Lennartův klidný hlas – poznala ho dřív, než uviděla, že je to skutečně on. Neměl na sobě uniformu, byl v černém obleku a na nohou měl naleštěné boty. Byly celé zaprášené od zaschlého bahna na Veřině zahradě, ale nezdálo se, že by si tím Lennart nějak lámal hlavu.

„Já tě slyším,“ pípla Julia.

„To je dobře.“ Jeho hlas zněl jen unaveně, nikoli naštvaně. „V tom případě ti přeji dobré ráno.“

„Šla jsem sem a… spadla jsem ze schodů,“ pokračovala Julia tichým hlasem a snažila se zvednout hlavu ze země. „Byla to ode mě hloupost.“

„Gerlof říkal, že jsi jela domů,“ řekl Lennart, „ale mě napadlo, že bys mohla být tady.“

Julia ležela na verandě – dál už se v noci poté, co se probrala na podlaze v kuchyni vedle zbytků svého mobilu a rozbité lampy, nedoplazila. Z lampy vytekl petrolej a vzplál, ale na kamenné podlaze oheň zase uhasl.

Julia se nemohla postavit, protože měla pocit, jako by jí někdo vrazil do pravé nohy rozžhavený hřebík. A tak se začala pracně plazit ke vchodovým dveřím, ale dostala se jen ven z kuchyně a ve tmě verandy znovu zkolabovala. Slyšela, jak venku fouká vítr, a neměla sílu vydat se do noci. Zastavila se u dveří a trnula strachy, že uslyší, jak se k ní z domu blíží kroky.

„Taková hloupost,“ zopakovala Julia tiše. „Taková neuvěřitelná hloupost…“

„Teď na to nemysli. Měl jsem včera přijít, ale ta schůze…“ Lennart zmlkl a opatrně ji chytil pod pažemi. Pokusil se ji pomalu zvednout. „Můžeš stát?“ zeptal se jí.

Julia se modlila, aby na ní nepoznal, že pila víno. Ještě pořád cítila opilost – připomínala nějakou odpornou pachuť.

„Já nevím… Asi jsem si zlomila pár kostí…“

„A víš to jistě?“

Julia unaveně přikývla a zašeptala: „Jsem přece zdravotní sestra.“

Diagnóza, ke které došla, ještě než se začala plazit pryč z kuchyně, zněla: zlomené zápěstí, zlomená klíční kost a možná taky zlomená pravá noha.

Noha samozřejmě mohla být jen ošklivě podvrtnutá, to se těžko pozná. Julia zažila pacienty, kteří na podvrtnutý kotník nemohli došlápnout několik týdnů – a jiní, kteří měli nohu zlomenou, chodili skoro normálně a říkali si, že se to určitě brzy spraví.

Neměla tušení, jak vypadá v obličeji. Nejspíš příšerně. Je možné, že jí teče krev z nosu, měla totiž pocit, že ho má ucpaný.

„Zkus se postavit,“ nabádal ji Lennart.

Uklidňovalo ji, že jeho hlas zní klidně, nikoli naštvaně nebo nervózně.

„Promiň,“ řekla zastřeným hlasem.

„Co?“

Lennart ji opatrně zvedl za paže.

„Promiň, že jsem sem šla bez tebe.“

„Na to teď nemysli,“ nabádal ji znovu.

Ale Julia nechtěla mlčet, chtěla mu všechno říct.

„Hledala jsem Jense. Jednou v noci jsem v okně zahlédla světlo a myslela jsem si, že… On tady totiž bydlí.“

„Kdo tady bydlí?“

„Nils…,“ řekla Julia. „Nils Kant. Veřin syn. Má nahoře spacák. Viděla jsem ho. A taky staré výstřižky z novin.“

„Můžeš chodit?“ zeptal se Lennart.

„Taky kopal ve sklepě… Nechápu proč. Myslíš, že je tam dole zakopané Jensovo tělo? Myslíš, že je to možné, Lennarte? Zakopal ho tam?“

„Pojď.“

Lennart jí pomohl ze dveří na čerstvý vzduch a pak dolů po schodech. Nebylo to snadné, Julia nemohla došlápnout na pravou nohu, ale Lennart ji celou dobu podpíral.

Když sešli na kamennou cestičku, Julia před bránou uviděla stát zelené auto.

„To je tvoje auto, Lennarte?“ zeptala se.

„Ano.“

„Copak nemáš služební auto? Měl bys mít policejní auto.“

„Tohle je moje soukromé auto. Byl jsem dneska na pohřbu.“

„Aha… jistě.“

Ernstův pohřeb. Julia už si vzpomínala. Zmeškala ho.

Stará branka šla otevřít stejně ztuha jako předešlé noci a Lennart musel Julii nechat stát na jedné noze, zatímco za branku tahal, kopal do ní a snažil se ji otevřít aspoň tak, aby mohli projít.

Julii dalo pořádně zabrat nasoukat se do auta, připadala si, jako by jí bylo devadesát.

„Lennarte,“ řekla rychle, než stihl zabouchnout dveře. „Mohl bys jít do domu a podívat se? Potřebuji vědět, že mě včera v noci nešálil zrak. Podívej se nahoru do patra a do sklepa.“

Lennart na ni chvíli hleděl a pak přikývl.

„Počkáš tady na mě, viď?“

Julia přikývla.

„Máš pistoli, Lennarte?“

„Pistoli?“

„Ano, kdyby tam náhodou někdo byl… Myslím uvnitř. Nejspíš tam nikdo nebude, ale…“

Lennart se zasmál.

„Pistoli nemám, jen baterku,“ řekl. „Neboj, Julie, nic se mi nestane. Hned jsem zpátky.“

Pak zabouchl dveře od auta a vzal si z kufru baterku. Julia ho sledovala, jak prochází zahradou a mizí za polorozpadlou kůlnou.

V tichu auta zhluboka vydechla, opatrně se opřela do sedadla a tupě zírala na stráň a na šedé moře na konci silnice.

Lennart byl pryč jen chvíli, jen asi pět nebo deset minut. Julii přepadla nervozita, hned jak se jí ztratil z dohledu, a ulevilo se jí, když viděla, jak se brankou vrací.

Otevřel dveře řidiče, nastoupil a kývl na ni.

„Měla jsi pravdu,“ prohlásil. „Někdo tam byl. A to poměrně nedávno.“

„Vidíš,“ řekla Julia. „Já myslím…“

„Ale Nils Kant to nebyl,“ přerušil ji a rychle zvedl ruku. Pak na palubní desku položil jakýsi drobný předmět.

„Tohle jsem našel ve sklepě. Na podlaze jich tam bylo několik.“

Byla to plechovka od šňupacího tabáku, jedna z těch kulatých krabiček, které jsou jen na jedno použití.

„Takže to musel být někdo, kdo šňupe tabák,“ konstatovala Julia.

„Přesně tak, ten, kdo tam byl, šňupe tabák… ať už to byl kdokoliv,“ prohlásil Lennart a otočil klíčkem v zapalování. „A teď pojedeme do Borgholmu.“

V nemocnici v Borgholmu Julii rozstřihli šaty – svetr i kalhoty – a dali jí injekci proti bolesti. Vyšetřit ji přišel jeden mladý doktor, který se jí zeptal, jak ke svým zraněním přišla.

„Byla to nehoda – včera večer upadla,“ řekl mu Lennart. Stál u dveří vyšetřovny a zrovna se chystal odejít. „Stalo se to ve Stenviku.“

„Na pobřeží?“

Lennart zaváhal jen na okamžik a pak přikývl.

„Ano, na pobřeží.“

Pak odešel a doktor začal Julii prohmatávat záda a břicho, tahat ji za nohy a za ruce a sestřičky ji několikrát zrentgenovaly. Pak na ni začaly přikládat vlhké a studené sádrové obvazy. Julia se nebránila, věděla, jak to chodí, a chtěla to mít co nejrychleji za sebou.

Na srdci jí ležely důležitější věci. V domě Very Kantové učinila významný objev, tím si byla jistá.

Nils Kant je naživu. Je naživu a bydlí v domě, který kdysi patřil jeho matce – je to jako v tom strašidelném filmu od Hitchcocka. Skrývá se v domě a Jens se tam zatoulal, a tak byl Kant nucen ho zabít. Tedy pokud se nepotkali v mlze na alvaru. Možná tam Nils chodí na procházky.

Julia nechtěla zůstat v nemocnici. Požádala sestřičky, jestli si může půjčit telefon, protože ten její byl rozbitý, a zavolala Astrid do Stenviku. Vylíčila jí, co se stalo, a zeptala se, zda by u ní mohla pár dní zůstat.

Astrid byla doma a jejímu přání samozřejmě vyhověla. Vždycky je fajn mít společnost.

Lennart pro ni přijel asi hodinu nato.

„Příště na těch kamenech a balvanech na pobřeží musíte být opatrná,“ nabádal ji mladý doktor, když zkontroloval sádru a potřásl Julii rukou. „Obzvlášť v noci.“

Po cestě zpátky na sever se Julia zeptala Lennarta: „Ty jsi něco vyřizoval ve městě?“

„Byl jsem na místní policejní stanici,“ řekl jí Lennart. „Jejich počítače jsou rychlejší než ty v Marnäsu, a tak jsem sepsal pár hlášení.“ Zadíval se na ni. „Včetně hlášení o jedné vloupačce ve Stenviku.“

„Aha,“ pípla Julia.

„Ale neboj, o tobě nepadlo ani slovo,“ řekl rychle Lennart. „Napsal jsem, že se někdo vloupal do Kantova domu a přespával tam. Ty jsi v tom domě nikdy nebyla, na to nesmíš zapomínat. Jednou v noci jsi v okně viděla světlo. Druhý den ráno jsi mi zavolala a nahlásila to. Nemám pravdu?“

Julia se na něj zadívala.

„Přesně tak,“ řekla. „Zakopla jsem a spadla na pobřeží. Byla tma.“

„Přesně tak,“ pochválil ji Lennart.

Odbočili na Stenvik.

„Ale stejně si myslím, že se tam schovává Nils Kant,“ dodala tiše Julia. „Nevěřím, že je mrtvý.“

„Věř si, čemu chceš,“ řekl Lennart stroze. „Kant je mrtvý.“

Ale Julia v jeho očích zahlédla stín pochybnosti. Nebo se jí to aspoň zdálo.

PUERTO LIMÓN, BŘEZEN 1955

Slunce zmizelo a na východní pobřeží Kostariky padla tma. Ve tmě na malé písečné pláži pod verandou baru Casa Grande někdo tiše zakašle a pak si začne pískat veselou, bezstarostnou písničku, jejíž melodie stoupá a klesá takřka v rytmu s přílivem a odlivem vln tříštících se o pobřeží. Zevnitř z baru se ozývá smích a cinkání sklenic.

Obzor ozařují tiché, bílé blesky, po kterých následuje tlumený rachot hromu. V dálce nad Karibikem zuří bouře, která se pomalu blíží k ostrovu.

Nils Kant sedí u svého stolu na konci verandy, sám jako vždycky, pod malými červenými lampiony. Chvíli zírá na poloprázdnou sklenku a potom ji jediným lokem dopije.

Není si jistý, jestli je to dnes už jeho šestá nebo sedmá.

Nepamatuje si to, ale to nevadí. Neměl sice v úmyslu vypít dnes víc než pět sklenek vlažného červeného vína, ale na tom nesejde. Za chvíli si objedná další. Nemá důvod přestat pít, vůbec žádný.

Položí prázdnou sklenku a poškrábe se na levé ruce. Je červená a nateklá. Posledních pár let se mu na pažích a na nohou začaly dělat bolestivé zarudlé fleky od slunce. Ve velkém se mu z nich odlupují bílé strupy, kůže mu praská a na prostěradle má každé ráno, když se probudí, fleky od krve. A na polštáři vždycky najde vlasy – na temeni se mu začíná dělat pleš.

Za to může to slunce, to horko, ta vlhkost. Nils se kousek po kousku rozpadá. Nedá se s tím nic dělat.

Nic, jen pít dál. Levnému vínu holduje už několik let, protože matka mu od poloviny padesátých let posílá čím dál míň peněz.

Na vysvětlenou napsala jen to, že museli zavřít a prodat lom patřící jejich rodině. Neřekla mu, kolik peněz jí zbývá. A strýček August ze Smålandu nenapsal už léta.

Nils se od chvíle, co odešel z Ölandu, s nikým nepopral, nikoho vážně nezranil. Ale oblastní komisař Henriksson v noci občas ještě stojí vedle jeho postele a mlčky krvácí. Jedinou útěchou je, že už se to teď nestává tak často.

Nils popadne sklenku od vína a předkloní se, aby se zvedl a vydal se dovnitř pro další – a v té chvíli si uvědomí, že tu melodii, kterou si někdo hvízdá ve tmě pod verandou, vlastně zná.

Zastaví se a zaposlouchá se.

Ano, už ji slyšel, kdysi před mnoha lety. Během války ji hodně hráli v rádiu a jeho matka Vera ji měla ve své sbírce gramofonových desek.

Zdravím, můj starý příteli…

Veselá písnička. Nepamatuje si, jak se jmenuje, ale vybavuje si slova.

Pojď, zazpívej mi

a vydej se se mnou zpátky domů…

Neslyšel ji od doby, co odešel ze Stenviku – je to švédská písnička. Nils vstane. Opatrně se nakloní přes dřevěné zábradlí tak tři, čtyři metry nad zemí.

Dole se míhají jen stíny.

Ale nesedí kdosi tamhle na písku, hned vedle pilířů podepírajících verandu?

„Haló?“ zavolá tiše švédsky.

Pískání okamžitě ustane.

„Zdravím,“ odpoví klidný hlas z temnoty.

Jeho oči si postupně zvykají na šero a Nils najednou vidí, že dole sedí jakási postava. Muž v klobouku. Nehýbá se.

Nils zamíří ke schodům na druhém konci verandy a vzduchem začnou padat jemné kapky studeného deště. Položí ruku na zábradlí a vrávoravou chůzí se vydá dolů ze schodů.

Dolů do tmy, krok za krokem, až pod koženými sandály ucítí měkký, pořád ještě teplý písek.

Nils tady na verandě po večerech sedává už léta, ale ještě nikdy nesešel po tmě dolů na pláž. Možná tu jsou krysy, velké, hladové krysy.

Opatrně se přiblíží k masivním pilířům, které drží verandu.

Postava, která mu odpověděla, tam pořád ještě sedí, pohodlně opřená v lehátku, které si člověk může za pár colónes pronajmout v obchodě, který je pár set metrů odtud.

Nils vidí, že je to muž a že má vyhrnuté rukávy. Brouká si pod vousy stejnou melodii jako předtím.

Pojď

a vydej se se mnou zpátky domů…

Nils udělá ještě pár kroků a zastaví se. Trochu vrávorá – nejen opilostí, ale i nervozitou.

„Dobrý večer,“ pozdraví muž.

Nils si odkašle.

„Vy jste… ze Švédska?“ zeptá se.

V ústech má zvláštní pocit, když mluví švédsky.

„Copak to nepoznáte?“ podiví se muž na lehátku, zrovna když oblohu ozáří blesk.

V náhlém přílivu světla Nils na okamžik zahlédne Švédovu bledou tvář. O pár vteřin později se od moře ozve tiché zaburácení.

„Říkal jsem si, že bude lepší, když přijdete sem dolů do tmy,“ řekne Švéd.

„Cože?“ vyhrkne Nils.

„Hledal jsem vás ve vašem pokoji, ale vaše domácí říkala, že večer obvykle popíjíte tady v baru. V Kostarice nejspíš člověk nemá moc na výběr.“

„Co chcete?“ zeptá se Nils.

„Měli bychom si promluvit spíš o tom, co chcete vy, Nilsi.“

Nils mlčí.

Na krátký okamžik má pocit, že toho muže už viděl, kdysi dávno, když byl ještě mladý.

Ale kdy? Ve Stenviku?

Nemůže si vzpomenout.

Švéd se chytí opěradel lehátka a zvedne se. Zadívá se na moře a pak se Nilsovi zahledí do očí.

„Chcete se vrátit domů, Nilsi?“ zeptá se ho. „Domů do Švédska? A na Öland?“

Nils pomalu přikývne.

„Můžu vám s tím pomoct,“ řekne Švéd. „Čeká tě zbrusu nový život, Nilsi.“

22

„Z ničeho tě neobviňuji, Gerlofe,“ řekl opatrně Lennart, „ale je zjevné, že jsi své dceři namluvil, že Nils Kant pořád žije. A že bydlí v domě, který patřil jeho matce Veře. A že Julii na alvaru unesl syna.“

Byl další den odpoledne a Gerlof seděl u svého stolu v domově v Marnäsu. Upíral oči na podlahu jako žáček, kterého učitel načapá při nějaké nekalosti.

„Přiznávám, že něco podobného jsem nejspíš naznačil,“ řekl po chvíli. „Ale rozhodně ne to, že se Nils schovává ve Veřině domě, to jsem nikdy neřekl. Jen to, že je možná naživu…“

Lennart si povzdechl. Stál před Gerlofem uprostřed místnosti, oblečený v uniformě. Přišel do domova, aby Gerlofovi řekl, že Julia odpočívá v Astridině chatě ve Stenviku poté, co ji předchozího dne v nemocnici v Borgholmu dali celou do sádry.

„Jak jí je?“ zeptal se Gerlof tiše.

„Má vyvrtnutý pravý kotník, zlomené zápěstí, zlomenou klíční kost, silné krvácení z nosu, spoustu oděrek a otřes mozku,“ oznámil mu Lennart. Pak si znovu povzdechl a dodal: „Jak jsem říkal, mohlo to být i horší – mohla si třeba zlomit vaz. Ale mohlo to být taky lepší… Mohla se třeba rozhodnout, že do domu Very Kantové nepůjde.“

„Bude z něčeho obviněna?“ strachoval se Gerlof. „Z vloupání?“

„Kdepak,“ ujistil ho Lennart. „Ode mě jí nic nehrozí. A nemyslím si, že by proti ní vznesli obvinění majitelé domu.“

„Mluvil jsi s nimi?“

Lennart přikývl.

„Podařilo se mi najít ve Växjö Veřina synovce,“ řekl. „Než jsem jel za tebou, volal jsem mu. Je to Nilsův mladší bratranec… Nebyl ve Stenviku už řadu let a podle něj tu určitě nebyl ani nikdo jiný z rodiny. Ten dům patří několika bratrancům ze Smålandu, ale zjevně se nemůžou rozhodnout, jestli ho mají opravit, nebo naopak prodat.“

„Myslel jsem si, že to nejspíš tak nějak bude,“ řekl Gerlof. Pak zavrtěl hlavou a podíval se na policistu. „Lennarte, já jsem Julii nikdy neřekl, že věřím, že je Nils Kant pořád naživu. Řekl jsem jen, že někteří lidé tomu věří.“

„Kdo třeba?“ zajímal se Lennart.

„No… třeba Ernst,“ prohlásil Gerlof, protože nechtěl, aby měl John Hagman kvůli němu opletačky s policií. „Ernst Adolfsson. Podle mě byl přesvědčený, že Nils Kant je naživu a že právě Kant na alvaru zabil Jense. A tak se mě snažil…“

Lennart mu věnoval otrávený pohled.

„To mám tak rád, lidi, kteří si hrají na detektivy,“ přerušil ho. „Myslí si, že vyšetřování zločinů rozumí líp než policie.“

Gerlof měl chuť utrousit nějaký bonmot, ale nic ho nenapadalo.

„Pak je tu samozřejmě ještě další věc. V domě Very Kantové doopravdy někdo byl,“ pokračoval Lennart.

Gerlof na policistu překvapeně pohlédl.

„Vážně?“ podivil se.

„Někdo vypáčil dveře. A nahoře se našly nejrůznější věci: novinové výstřižky připíchnuté ke stěně, staré zbytky jídla… a spacák. A taky někdo rozkopal sklep.“

Gerlof si to zrekapituloval v hlavě.

„Prohledal jsi to tam?“ zeptal se.

„Jen zběžně,“ řekl Lennart. „Nejdůležitější bylo dostat tvou dceru do nemocnice.“

„To mě těší. Jako její otec ti za to děkuji,“ řekl Gerlof.

„Nechal jsem ji u Astrid a dneska ráno, než jsem jel sem, jsem se znovu stavil v domě Very Kantové,“ pokračoval policista. „Julia měla štěstí, ta petrolejka se rozbila o kamennou podlahu v kuchyni, když ji upustila. Kdyby spadla ke zdi, celý dům by lehl popelem.“

Gerlof přikývl.

„Ale co jsi to říkal o tom sklepě?“ zeptal se. „Někdo se tam snažil něco vykopat? Nebo něco zakopával?“

„Těžko říct. Spíš si myslím, že chtěl něco vykopat. Nebo zkrátka jen kopal.“

„Když se někdo vloupá do nějakého domu, obvykle hned nezačne kopat ve sklepě,“ namítl Gerlof. „A obvykle v tom domě ani nepřespává.“

Lennart na něj vrhl unavený pohled.

„Už si zase hraješ na detektiva.“

„Jen přemýšlím nahlas. A říkám si…“

„Copak?“ zajímal se Lennart.

„No… Říkám si, že v tom domě musel být někdo ze Stenviku.“

„Gerlofe…“

„Tady na Ölandu se dá dělat spousta věcí, aniž by při tom člověka někdo viděl,“ pokračoval Gerlof. „To víš sám moc dobře. Není tu nikdo, kdo by tě přistihl…“

„Klidně napiš do novin stížnost, že máme málo policistů,“ zpražil ho Lennart.

„Ale existuje jedna věc, která zde vzbudí pozornost vždy,“ nenechal se odbýt Gerlof. „Cizí lidé. Cizí lidé s rýči, cizí auta zaparkovaná před domem Very Kantové – toho si místní lidé všimnou vždy. A pokud vím, nikdo se o ničem podobném nezmínil.“

Lennart se nad tím zamyslel.

„Kdo ve Stenviku vlastně bydlí celoročně?“ zeptal se nakonec.

„Jen pár lidí.“

Lennart chvíli mlčel.

„Možná budu potřebovat tvoji pomoc, Gerlofe,“ prohlásil a pak rychle dodal: „Ale nechci, aby sis zase hrál na detektiva, potřeboval bych jen ověřit pár věcí. Ve sklepě jsem něco našel.“ Sáhl do kapsy. „Na parapetu ve sklepě a taky pod schody bylo několik krabiček od šňupacího tabáku. Všechny byly prázdné. Určitě nejsou z doby, kdy tam bydlela Vera Kantová.“

Vytáhl z kapsy krabičku od tabáku a poznámkový blok. Krabička byla v malém igelitovém sáčku.

„Já tabák nešňupu,“ namítl Gerlof.

„Já vím. Ale znáš ve Stenviku někoho, kdo ho šňupe?“

Gerlof chvíli váhal, nakonec však přikývl. Nemělo smysl zamlčovat něco, co si může policie snadno zjistit.

„Jen jednoho člověka,“ řekl.

Pak Lennartovi řekl jeho jméno. Policista si je zapsal a pokýval hlavou.

„Díky za pomoc.“

„Rád bych jel s tebou,“ řekl Gerlof. „Tedy pokud za ním teď pojedeš.“ Lennart otevřel ústa a Gerlof rychle dodal: „Dneska je mi dobře, můžu normálně chodit. Když tam budu, bude klidnější, takže bude jednodušší se s ním domluvit.“

Lennart si povzdechl.

„No dobře, tak si obleč kabát a pojedeme na malou vyjížďku,“ řekl.

„To byla krásná řeč, Johne,“ řekl Gerlof. „Myslím na Ernstově pohřbu.“

John seděl naproti němu u stolu ve své malé kuchyni ve Stenviku. Krátce pokýval hlavou, ale nic na to neřekl. Na chvíli se opřel, ale pak se zase naklonil dopředu. Gerlof viděl, že je jako na jehlách, a nebylo těžké uhodnout proč: třetí osobou u stolu byl Lennart Henriksson, pořád ještě oblečený v uniformě. Bylo tři čtvrtě na šest večer a venku byla tma.

Prázdná krabička od šňupacího tabáku ležela na stole.

„Takže vy ten případ znovu otevíráte?“ zeptal se John.

„To zatím nevím…,“ řekl Lennart a pokrčil rameny. „Ale rádi bychom mluvili s Andersem, pokud je to opravdu jeho krabička od tabáku. Protože to by bezpochyby znamenalo, že je tou osobou, která přespává v domě Very Kantové, kope ve sklepě a připíchla na na zeď výstřižky o Nilsi Kantovi a Jensi Davidssonovi. Taky bychom chtěli slyšet, kde byl Anders toho dne, kdy malý Jens zmizel.“

„Na to se Anderse ptát nemusíte,“ řekl John. „To vám můžu říct i já.“

„No dobře,“ řekl Lennart. Vytáhl zápisník a tužku. „Tak prosím.“

„Byl tady,“ řekl úsečně John.

„Ve Stenviku?“

John přikývl.

„A ty jsi tu byl taky? Můžeš mu dosvědčit, že tady byl s tebou?“

John pokrčil rameny.

„Je to už dávno,“ namítl. „Už se na to nepamatuji, ale večer jsme prohledávali pobřeží. Oba dva. Na to si vzpomínám moc dobře.“

„Já taky,“ špitl Gerlof.

Přestože řada jiných vzpomínek na ten večer byla mlhavá, moc dobře si pamatoval na Johna a jeho syna, kterému v té době muselo být tak kolem dvaceti, jak jdou bok po boku podél pobřeží směrem na jih.

„A odpoledne?“ zajímal se Lennart. „Co dělal Anders odpoledne?“

„Nepamatuji se,“ odsekl John. „Možná že byl venku. Ale určitě nebyl u Gerlofovy chaty.“ John pohlédl Gerlofovi do očí. „Anders není zlý, Gerlofe.“

Gerlof přikývl.

„Však to nikdo netvrdí.“

Lennart si dál dělal poznámky.

„Každopádně si s ním musíme promluvit,“ namítl. „Je tvůj syn doma?“

„Je v Borgholmu,“ řekl John. „Jel tam včera po tom pohřbu.“

„On tam bydlí?“

„Občas ano… se svou matkou. A občas je tady u mě. Je svým vlastním pánem. Neumí řídit, takže jezdí autobusem.“

„Kolik mu teď je?“

„Čtyřicet dva.“

„Čtyřicet dva… A to ještě pořád bydlí s rodiči?“

„To přece není zločin.“ John ukázal palcem za svá záda. „Navíc má svou vlastní chatu, hned za tou mojí.“

„Podle mě by se dalo říct, že Anders je tak trochu zvláštní,“ opatrně se do toho vložil Gerlof. „Co myslíš, Johne? Je laskavý a ochotný, ale je zkrátka jiný než ostatní lidé.“

„Já už jsem se s Andersem párkrát potkal,“ namítl Lennart. „A připadal mi úplně normální.“

John se zadíval přímo před sebe a vypadal, jako by spolkl pravítko.

„Anders je tak trochu samorost,“ řekl. „Hodně přemýšlí. Moc toho nenamluví – ani se mnou, ani s nikým jiným. Ale není zlý.“

„Dáš mi jeho adresu?“ zeptal se Lennart.

John jim dal adresu bytu na ulici Köpmansgatan. Lennart si ji zapsal.

„Výborně,“ řekl. „Už tě nebudeme dál zdržovat, Johne. Pojedeme zpátky do Marnäsu.“

Poslední věta byla určena Gerlofovi. Stál z jedné strany za Lennartem a čím dál víc si připadal jako policajt z nějakého filmu.

Byl to velice nepříjemný pocit, protože Gerlof viděl, jak v Johnových očích během rozhovoru narůstá panický strach. Strach z toho, že úřední moc, která nad ním kroužila jako nějaký dravý pták, ho na opuštěném severu Ölandu konečně dostihla i s jeho jediným synem a teď už je nikdy nepustí ze svých spárů.

„On není zlý,“ zopakoval John, přestože Lennart už vstal a měl namířeno ke dveřím.

„Nedělej si starosti, Johne, všechno dobře dopadne,“ uklidnil ho Gerlof tiše, ale neznělo to vůbec přesvědčivě. „Večer ti zavolám a promluvíme si. Souhlasíš?“

John přikývl, ale pořád s hrůzou hleděl na Lennarta, který čekal ve dveřích.

„Tak pojď, Gerlofe,“ popohnal ho.

Znělo to jako rozkaz.

Gerlof už si nepřipadal ani jako policista, spíš jako Lennartův pejsek, ale i přesto se poslušně otočil a vyšel spolu s ním ven. Moc rád by zašel k Astrid navštívit svoji dceru, ale to bude muset ještě chvíli počkat.

Po cestě zpátky do pokoje se Gerlofovi třásly svaly víc než obvykle a bolest v kloubech se taky zhoršila. Lennart ho zavezl zpátky do domova.

Gerlof slyšel, jak za dveřmi jeho pokoje zvoní telefon. Byl přesvědčený, že ho nestihne zvednout, ale když k němu došel, pořád ještě zvonil.

„Davidsson?“

„To jsem já.“

Byl to John.

„Jak ti je?“

Gerlof ztěžka dosedl na postel.

John mlčel.

„Mluvil jsi s Andersem?“ zeptal se Gerlof.

„Jo. Volal jsem mu do Borgholmu. Mluvil jsem s ním.“

„To je dobře. Možná bys mu neměl říkat o tom, že s ním chce mluvit…“

„Pozdě,“ přerušil ho John. „Už jsem mu říkal, že tu byla policie.“

„Aha,“ řekl Gerlof. „A co říkal?“

„Nic. Jen poslouchal.“

Nastalo ticho.

„Johne… Myslím, že oba víme, co Anders dělal v domě Very Kantové. Co hledal v tom sklepě,“ nadhodil Gerlof. „Hledal poklad těch dvou vojáků. Válečnou kořist, kterou prý měli u sebe, když se vylodili na Ölandu, jak všichni věřili.“

„Jo,“ přisvědčil John.

„Poklad, který jim sebral Nils Kant,“ pokračoval Gerlof. „Tedy pokud to nejsou jen povídačky.“

„Anders o tom mluví už celá léta,“ poznamenal John.

„Jenže nic nenajde,“ prohlásil Gerlof. „To vím naprosto jistě.“

John opět mlčel.

„Musíme zajet do Ramneby,“ pokračoval Gerlof. „Na pilu a do muzea dřeva. Mohli bychom jet zítra.“

„Zítra nemůžu,“ namítl John. „Musím jet do Borgholmu pro Anderse.“

„Tak příští týden. Až bude mít muzeum otevřeno,“ řekl Gerlof. „A cestou zpátky bychom se mohli zastavit v Borgholmu a podívat se, jak se daří Martinu Malmovi.“

„Tak jo,“ souhlasil John.

„My Nilse Kanta najdeme, Johne,“ ujistil ho Gerlof.

Bylo skoro devět hodin večer a chodby domova byly ztichlé a prázdné.

Gerlof stál před zavřenými dveřmi pokoje Maji Nymanové a opíral se o hůl. Z pokoje nebylo slyšet žádné zvuky. Nad kukátkem byla přilepená malá, ručně psaná cedulka, na níž stálo: PROSÍM, KLEPEJTE! JAN 10:7.

„Amen, amen, pravím vám, já jsem dveře pro ovce,“ zarecitoval Gerlof zpaměti sám pro sebe.

Chvíli váhal, pak zvedl pravou ruku a zaklepal.

Trvalo to dlouho, ale Maja nakonec otevřela. Viděli se před pár hodinami u večeře a Maja na sobě pořád měla žlutou sukni a bílou halenku.

„Dobrý večer,“ pozdravil Gerlof s mírným úsměvem. „Jen jsem chtěl vědět, jestli jsi doma.“

„Ahoj, Gerlofe.“

Maja se usmála a přikývla, ale Gerlofovi připadala nervózní. Určitě ho nečekala.

„Můžu dál?“ zeptal se.

S jistým zaváháním přikývla a couvla ze dveří.

„Nemám uklizeno,“ omluvila se.

„To vůbec nevadí,“ řekl Gerlof.

Za pomoci hole vešel pomalu do pokoje. Vypadal stejně čistě a uklizeně, jako když tu byl naposledy. Podlaha byla skoro celá pokrytá červeným perským kobercem a zdi byly plné portrétů a obrazů.

Gerlof byl v Majině pokoji už mnohokrát. Kdysi spolu udržovali vztah, který začal pár měsíců poté, co se Gerlof přistěhoval do domova, a skončil asi o rok později, když bolest způsobená Sjögrenovým syndromem začala být už příliš silná. Od té doby mezi nimi vládlo tiché přátelství, které bylo ještě stále velmi pevné. Oba pocházeli ze Stenviku a oba zůstali sami po mnohaletém manželství. Měli si toho spoustu co říct.

„Jak se máš, Majo?“ zeptal se Gerlof.

„Dobře. Daří se mi dobře.“

Maja odsunula židli od malého hnědého stolu u okna a Gerlof se posadil. Maja si taky sedla a v místnosti zavládlo ticho.

Gerlof věděl, že musí něco říct.

„Jen jsem si tak říkal, Majo, jestli bys mi nemohla povědět o jedné věci, o které ses mi zmínila už dřív…“

Sáhl do kapsy a vytáhl malou bílou obálku, kterou mu zhruba před týdnem dala Julia.

„Moje dcera tenhle dopis našla na hřbitově… u hrobu Nilse Kanta,“ řekl. „Vím, že jsi ho napsala ty a dala ho tam, ale na to se tě ptát nechci. Zajímalo by mě…“

„Nemám se za co stydět,“ vyhrkla rychle Maja.

„To je pravda,“ řekl Gerlof. „Tak jsem to…“

„Nils nikdy nedostává ty nejhezčí kytky,“ namítla Maja. „Ty dostává můj manžel… Vždycky nejdřív uklidím Helgeho hrob a pak teprve Nilsův.“

„To je dobře,“ řekl Gerlof. „O všechny hroby by měl někdo pečovat.“ Pak pokračoval: „Ale na to jsem se tě ptát nechtěl, jde mi o něco jiného… Pamatuji si, jak jsi mi jednou vyprávěla, že jsi Nilse Kanta potkala na alvaru, v ten samý den, kdy se vypořádal s těmi německými vojáky.“

Maja přikývla, tentokrát s vážným výrazem.

„Měl to vepsané ve tváři,“ řekla. „Nic mi neřekl, ale viděla jsem na něm, že se něco stalo… Jenže on mi nechtěl říct co. Zkoušela jsem s ním mluvit, ale utekl na alvar.“

„Chápu,“ řekl Gerlof. Na chvíli se odmlčel a pak opatrně pokračoval: „Taky ses zmínila o tom, že jsi od něj ten den něco dostala…“

Maja na něj upřeně hleděla. Pak znovu přikývla.

„Jen jsem si říkal, jestli bys mi nemohla ukázat, co ti tehdy dal,“ nadhodil Gerlof. „A taky se chci zeptat, jestli jsi o tom řekla ještě někomu jinému.“

Maja seděla bez hnutí a zírala na něj.

„Nikdo jiný o tom neví,“ odpověděla. „A nic jsem od něj nedostala, vzala jsem mu to.“

„Prosím?“

„Nic jsem od Nilse nedostala,“ zopakovala Maja. „Vzala jsem mu to. A už mockrát jsem toho litovala…“

„Byl to nějaký balíček, viď?“ zeptal se Gerlof. „Říkala jsi, že to byl balíček.“

„Šla jsem za Nilsem,“ řekal Maja. „Byla jsem mladá a zvědavá. Až moc zvědavá… a tak jsem se schovávala za jalovcem a sledovala ho. Šel k mohyle za Stenvikem.“

„K mohyle?“ podivil se Gerlof. „A co tam dělal?“

Maja mlčela a zírala do prázdna.

„Vykopal díru,“ promluvila konečně.

„Zakopal do ní něco?“ vyzvídal Gerlof. „Byl to ten balíček?“

Maja se na něj podívala a řekla: „Nils je mrtvý, Gerlofe.“

„To máš nejspíš pravdu,“ řekl Gerlof.

„Určitě,“ řekla rozhodně Maja. „Ne všichni tomu věří, ale já to vím. Jinak by se ozval.“

Gerlof přikývl.

„Ty jsi ten balíček vykopala, když Nils odešel, viď?“

Maja zavrtěla hlavou.

„Běžela jsem domů,“ řekla. „Vykopala jsem ho až později… když se vrátil domů.“

Gerlofovi chvíli trvalo, než pochopil, co tím myslí.

„Ty myslíš, když se vrátil domů v rakvi?“

Maja přikývla.

„Šla jsem na alvar a vykopala jsem ho,“ řekla.

Pomalu se zvedla, uhladila si sukni a zamířila k televizi v rohu pokoje. Gerlof zůstal sedět, ale otočil hlavu tak, aby na ni viděl.

„Bylo to v šedesátých letech, jednou na podzim, pár let po Nilsově pohřbu,“ řekla Maja přes rameno. „Helge byl na poli a děti ve škole v Marnäsu. Zamkla jsem dům a šla jsem sama na alvar, s rýčem a igelitovou taškou.“

Gerlof sledoval, jak se Maja snaží zvednout z poličky pod televizí modře natřenou dřevěnou truhličku s rudými růžemi. Viděl ji už předtím, byla to Majina stará truhlička se šitím. Donesla ji ke stolu a položila ji před něj.

„Přešla jsem hlavní silnici,“ pokračovala, „a asi za půl hodiny jsem byla na alvaru za Stenvikem. Našla jsem to, co zbylo z mohyly, a snažila se vzpomenout si, kde přesně Nils kopal… A nakonec jsem si vzpomněla.“

Otevřela truhličku. Gerlof v ní uviděl nůžky, bavlnky a řady cívek s nitěmi. Vzpomněl si na dobu, kdy spravoval roztrhané plachty.

Maja zvedla falešné dno, položila ho vedle truhličky a Gerlof viděl, že je v tajné skrýši uložená plochá krabička.

Kovová krabička, zabarvená starými rezavými fleky.

Gerlof aspoň doufal, že je to rez.

„Tady to je.“

Maja krabičku vyndala a podala mu ji. Slyšel, že uvnitř něco chrastí.

„Můžu to otevřít?“ zeptal se.

„Můžeš si s tím dělat, co chceš, Gerlofe.“

Krabička neměla žádné zavírání a Gerlof ji opatrně otevřel.

Její obsah se blýskal a třpytil.

Mohlo to být jen asi dvacet kousků obyčejného skla, jen obyčejné tretky, ale člověk si nemohl pomoct a musel si představovat něco jiného, něco mnohem vzácnějšího. Kromě kamenů ležel v krabičce taky kříž. Gerlof sice nebyl žádný odborník, ale vypadalo to jako krucifix vyrobený z ryzího zlata.

Gerlof krabičku zavřel, aby zahnal pokušení vzít kameny do ruky a osahat si je.

„Řekla jsi o tom ještě někomu dalšímu?“ zeptal se tiše.

„Jen manželovi, než umřel,“ odpověděla Maja.

„Myslíš, že to někomu řekl?“

„On o takových věcech s nikým nemluvil,“ řekla Maja. „A pokud by to někomu přece jen řekl, věděla bych to. Neměli jsme před sebou žádné tajnosti.“

Gerlof jí věřil. Helge nebyl zrovna dvakrát upovídaný. Jenže na severu Ölandu se přece začaly šířit fámy o tom, že vojáci, které Nils zabil, s sebou měli válečnou kořist z Baltu. Gerlof je taky slyšel – a John a Anders Hagmanovi také.

„Takže jsi je celou dobu měla schované tady?“ zeptal se Gerlof Maji.

Maja přikývla.

„Nikdy jsem s nimi nic neudělala – nebyly přece moje.“ Pak dodala: „Ale jednou jsem se je pokusila vrátit Nilsově matce Veře.“

„Vážně? A kdy to bylo?“

Maja se opatrně posadila na židli vedle Gerlofa a Gerlof si všiml, že židli přisunula ke stolu tak, aby se jejich kolena pod vyřezávanými nohami stolu lehce dotýkala.

„Bylo to o pár let později, na konci šedesátých let. Helge někde slyšel, že Vera Kantová začíná rozprodávat své pozemky podél pobřeží, že jí dochází peníze. Tak jsem si říkala, že by ty kameny měla dostat zpátky…“

„Šla jsi za ní?“ zajímal se Gerlof.

Maja přikývla.

„Jela jsem autobusem do Stenviku a vešla na Veřinu zahradu… Bylo léto, takže dveře do domu byly otevřené a já se s roztřesenými koleny vydala nahoru po schodech. Měla jsem z Very strach, ostatně jako většina lidí…“ Maja se odmlčela a pak pokračovala:

„V domě hrál gramofon nebo rádio, slyšela jsem hudbu. A hlasy. Měla návštěvu.“

Gerlof zatajil dech.

„Pár let si platila posluhovačku, možná to…“

„Kdepak. Byli to dva muži,“ přerušila ho Maja. „Slyšela jsem z kuchyně dva mužské hlasy. Jeden hrozně mumlal a ten druhý mluvil mnohem hlasitěji a rozhodněji, skoro jako námořní kapitán…“

„Viděla jsi je?“ zeptal se Gerlof.

„Ne, to ne,“ odpověděla rychle Maja. „A ani jsem neposlouchala za dveřmi… Jakmile jsem vyšla schody, zaklepala jsem. Hlasy utichly, Vera se vyřítila na verandu a dveře do kuchyně za sebou zavřela. Byl to pro mě dost šok vrátit se po tolika letech do vesnice a vidět ji. Byla tak vyhublá a pokroucená… jako vysušený provaz. Ale byla pořád stejně podezíravá, dívala se na mě, jako bych byla zlodějka či co. ,Co chcete?‘ obořila se na mě. Žádný pozdrav, žádná vstřícnost. Zpanikařila jsem. Krabičku jsem měla v kapse, ale ani jsem ji nevyndala. Začala jsem koktat cosi o Nilsovi a alvaru, což byla nejspíš pěkná hloupost. Vlastně vím, že to byla hloupost, protože Vera na mě začala ječet, ať vypadnu. Pak se vrátila do kuchyně. A já jela zpátky domů… Pár let na to umřela, jak jistě víš.“

Gerlof pokýval hlavou. Vera zemřela na tom stejném schodišti, ze kterého spadla Julia. „Slyšela jsi, o čem si ti dva muži povídali?“ zeptal se.

Maja zavrtěla hlavou.

„Slyšela jsem jen pár slov, než jsem zaklepala,“ řekla. „Něco o touze. Ten, který mluvil tak nahlas, zrovna říkal něco o tom, že někdo po něčem touží. ,A samozřejmě oba toužíte po tom se zase vidět,‘ takhle nějak to znělo.“

Gerlof se zamyslel.

„Možná to byli nějací Veřini příbuzní,“ řekl. „Třeba příbuzní ze Smålandu…“

„Možná.“

Nastalo ticho. Gerlof už nevěděl, na co by se zeptal, potřeboval si to promyslet.

„No jo…,“ řekl a natáhl se, aby Maju jemně poplácal po rameni, jenže Maja se mírně předklonila, takže se jeho prsty dotkly její tváře.

Zůstaly tam, jako by se pro to rozhodly o své vlastní vůli, a třásly se. Ten pohyb se postupně změnil v pohlazení.

Maja zavřela oči.

Gerlof sebou trhl a začal se zvedat.

„No jo…,“ zopakoval. „Já už… už to nejde.“

„A víš to jistě?“ zeptala se Maja a otevřela oči.

Gerlof smutně přikývl.

„Moc to bolí,“ řekl.

„Třeba to na jaře přejde,“ prohlásila Maja. „To se někdy stává.“

„Třeba ano,“ řekl Gerlof a zvedl se, co nejrychleji to šlo. „Díky, že jsi mi to řekla, Majo. Nebudu to nikde šířit. To přece víš.“

Maja se nepohnula, zůstala sedět u stolu.

„V pořádku, Gerlofe,“ řekla.

Gerlof si uvědomil, že v levé ruce pořád ještě drží Majinu krabičku, a položil ji na stůl. Ale Maja ji zvedla, vyndala z ní krucifix a vrátila mu ji.

„Vezmi si je,“ řekla. „Já už je nechci. Bude lepší, když je budeš mít u sebe ty.“

„Když myslíš…“

Několikrát pokýval hlavou na znamení jakéhosi neohrabaného sbohem a odešel z Majina pokoje s krabičkou v kapse. Byla těžká a studená, a když šel po prázdné chodbě, tiše rachotila.

Jakmile byl zpátky ve svém pokoji, zavřel za sebou dveře. Obvykle je nezamykal, ale teď udělal výjimku.

Válečná kořist, pomyslel si. Vojáci vždycky hledají nějakou kořist. Komu ty drahokamy asi ukradli? Zemřel kvůli nim ještě někdo další, kromě jich samotných?

A kam je má schovat? Gerlof se rozhlédl. Žádné šitíčko s falešným dnem nemá.

Nakonec zamířil ke knihovničce. Na jedné z poliček byla loď v láhvi, znázorňující poslední plavbu brigy Bluebird of Hull z jedné slavné písničky, tak jak si ji Gerlof představoval, že asi vypadala oné noci u břehů Bohuslänu. Bluebird mířila k bohuslänským skaliskám.

Gerlof vzal láhev do ruky a odzátkoval ji. Otevřel krabičku a pomalu a opatrně kameny vysypal do láhve. Potom s ní zatřepal, aby je posunul tam, kam potřeboval. Když se člověk díval z dálky, vypadalo to, jako by kameny byly skaliska, na které briga co nevidět najede.

Prozatím to bude muset stačit.

Gerlof vrátil loď na poličku a prázdnou krabičku schoval za knížky na spodní polici.

Celý zbytek večera, než šel do postele, se na láhev díval. Když se už po dvanácté nebo po patnácté přistihl, že na ni zase zírá, začal chápat, proč měl pocit, že Maje spadl kámen ze srdce, když mu kovovou krabičku dala.

Té noci se mu znovu zdála jediná noční můra z doby, kdy se ještě plavil po moři.

Zdálo se mu, že stojí na kraji paluby na lodi, která se pomalu plaví Baltským mořem, někde mezi severním výběžkem Ölandu a ostrovem Oaxen. Byl soumrak, úplné bezvětří a Gerlof hleděl přes třpytící se moře směrem k obzoru. Nikde nebylo vidět žádnou pevninu…

Pak se však podíval dolů do moře a spatřil starou minu z druhé světové války.

Plavala těsně pod hladinou: velká, černá, železná koule, porostlá mušlemi a řasami, ze které čouhaly černé ostny.

Už nebyl čas změnit kurz.

Gerlof mohl jen tiše sledovat, jak trup lodi a mina pomalu, ale neúprosně kloužou směrem k sobě a vzdálenost mezi nimi se zkracuje.

Vzbudil se leknutím těsně předtím, než mina vybuchla, a tmou domova důchodců zazněl jeho výkřik.

23

Neděle ráno: Julia seděla u okna v Astridině obýváku, berle měla opřené o židli a sledovala, jak si její starší sestra Lena a její manžel Richard berou zpátky auto stojící na stráni.

Podařilo se jí nechat si ho celé dva týdny, déle, než plánovala, ale teď je konec. Ale co naplat, stejně by s polámanými kostmi nemohla řídit.

Lena s Richardem na Öland přijeli v sobotu na krátkou návštěvu – zastavili se za Gerlofem, zašli v Marnäsu na kávu a noc strávili v chatě. Ráno přišli pozdravit Astrid a ukázalo se, že mají v plánu odvézt s sebou do Göteborgu také Julii.

Samozřejmě se neobtěžovali zeptat, jestli s tím souhlasí. Vůbec nevěděla, že Lena s Richardem přijedou, dokud neuviděla, jak se po silnici blíží tmavě zelené volvo, které zastavilo před Astridiným domem. A to už bylo pozdě na to, aby se pokusila utéct.

„Nazdárek!“ zvolala vesele Lena, když ji Astrid pustila dovnitř. Objala Julii tak, že jí od zlomené klíční kosti projela až do krku bodavá bolest. Lena se zadívala na Juliiny berle. „Jak ti je?“

„Už je to lepší,“ odpověděla Julia.

„Táta nám zavolal a řekl nám, co se stalo,“ vysvětlila Lena. „Je to hrůza, ale mohlo to dopadnout i mnohem hůř. Přesně tak se na to musíš dívat – mohlo to být i horší.“ A to bylo všechno, co její sestra řekla na adresu Juliiných zlámaných kostí. „Astrid je moc hodná, že tě tu nechala, viď?“ dodala pak ještě.

„Astrid je anděl,“ přisvědčila Julia.

A byla to pravda. Astrid je anděl, kterému vyhovuje život v tiché samotě Stenviku. Přiznala však, že jí občas bývá smutno. Byla koneckonců vdova a její jediná dcera byla lékařkou v Saudské Arábii a jezdila domů jen na Vánoce a v létě.

Richard Julii neřekl vůbec nic, jen jí netrpělivě kývl na pozdrav, ani si nesundal světle hnědou podzimní bundu a už po pár minutách se začal dívat na své rolexky. Bylo jasné, že ho zajímá jen to, jak co nejrychleji přivézt auto zpátky do Torslandy, aby si ho mohla půjčit jeho dcera, říkala si Julia.

Astrid jim nabídla ranní kávu a sušenky a Lena byla celá na větvi z toho, jak tichý a klidný je Stenvik v tomhle ročním období, když tu nejsou žádní turisté.

Richard seděl toporně vedle své ženy a mlčel. Julia seděla naproti nim, hleděla z okna a myslela na dům Very Kantové, schovaný za vysokými stromy.

„No… asi bychom se měli začít pomalu zvedat,“ řekla Lena, když dopili kávu. „Čeká nás ještě dlouhá cesta.“

Spěšně pomohla sklidit hrnky ze stolu a Richard mezitím zamířil ven, aby Astrid pomohl spravit uvolněný okap vzadu na domě.

Julia mohla jen sedět a dívat se. Neměla práci, děti, nemohla ani chodit. Ale život půjde dál, musí.

„To je od tebe hezké, že jsi přijela,“ řekla Julia.

Lena pokývala hlavou.

„Hned, jak jsme to slyšeli, rozhodli jsme se, že přijedeme a odvezeme tě domů,“ řekla. „Přece teď nemůžeš řídit.“

„Díky,“ odpověděla Julia, „ale není třeba. Zůstanu tady.“

Jenže Lena ji neposlouchala.

„Když s tebou pojedu fordem, Richard může jet ve volvu,“ pokračovala a vyplachovala při tom konvici na kávu. „Obvykle zastavujeme na oběd v Rydaholmu, je tam moc pěkná restaurace.“

„Nemůžu jet domů bez Jense,“ namítla Julia. „Musím ho najít.“

Lena se otočila a podívala se na ni.

„Co jsi říkala?“ zeptala se nevěřícně. „Vždyť přece nenašli…“

Julia zavrtěla hlavou a skočila jí do řeči.

„Já vím, že je Jens mrtvý, Leno,“ řekla a hleděla přitom sestře do očí. „Je mrtvý. Já už to vím, ale o to teď nejde. Musím ho zkrátka najít, ať je kdekoliv.“

„No dobře, dobře, já to chápu. Táta je rád, že jsi tady,“ řekla Lena. „Takže proč ne.“

Přesně tak, lepší než sedět doma v Göteborgu před televizí, srkat víno a cpát se prášky, pomyslela si Julia. Na chvíli na prsou ucítila tíhu všech těch promarněných let, kdy pro ni byl zármutek nad ztraceným synem mnohem důležitější než šťastné vzpomínky na něj, které jí mohly být útěchou, let, kdy se ponořila do černé díry žalu a vyhýbala se životu.

Ale teď už s tím byla smířená. Alespoň do jisté míry.

Když člověk zestárne, nakonec je nejdůležitější, aby byl na klidném místě, kde se cítí doma, s lidmi, které má rád. Třeba ve Stenviku s andělskou Astrid. A s Gerlofem. A taky s Lennartem. Julia je měla všechny moc ráda.

A Lena to s ní myslí dobře. Julia věděla, že i její starší sestra to s ní svým způsobem myslí dobře.

„Tak fajn,“ řekla. „Uvidíme se v Göteborgu.“

O půl hodiny později už Richard seděl za volantem velkého, tmavě zeleného volva před Astridiným domem a Lena se soukala do malého fordu.

Naklonila se dopředu a zamávala Julii přes čelní sklo. Potom vyjeli – nejdřív Richard a za ním Juliina sestra.

Julia si oddechla.

Asi minutu nato se v chodbě rozezvonil telefon, ale Julia ho nemohla jít zvednout.

„Já to vezmu,“ řekla Astrid. Julia slyšela, jak zvedla sluchátko, chvíli poslouchala a pak zavolala: „To je policie, Julie, pro tebe… Je to Lennart.“

Julii se na hladké podlaze v domě chodilo mnohem lépe a mnohem rychleji jen s jednou berlí. Došla do chodby a vzala do ruky sluchátko.

„Ahoj,“ řekla.

„Jak ti je?“ zeptal se Lennart.

„Už je to lepší,“ řekla Julia. „Zlámané kosti se naštěstí hojí a Astrid se o mě hezky stará.“

„To je dobře,“ řekl Lennart. „Mám nějaké novinky… ale možná jsi o tom už slyšela.“

„Našli jste Nilse Kanta?“ vyhrkla Julia.

Měla pocit, že Lennart si na druhém konci drátu tiše povzdechl.

„Ten sklep nerozkopal žádný duch,“ odpověděl. „Copak ti o tom Gerlof neřekl?“

„Neměli jsme moc čas spolu mluvit,“ vysvětlila Julia.

„Tvůj otec mi pomohl najít majitele těch plechovek od šňupacího tabáku,“ řekl Lennart. „Však víš, těch krabiček, které jsem našel ve Veřině sklepě.“

„A kdo to byl?“

„Anders Hagman.“

„Anders Hagman?“ podivila se Julia. „Ty myslíš Anderse…? Anderse z kempu? Johnova syna?“

„Přesně tak.“

„A víš to jistě?“

„Zatím se nepřiznal, protože jsme s ním ještě nemluvili,“ řekl Lennart. „Anders se před námi schovává. Ale všechno nasvědčuje tomu, že to byl on.“

„Takže v tom domě nepřespával Nils Kant?“

„Ne,“ řekl Lennart. „Všechny záhady mají obvykle jednoduché vysvětlení, Julie. Anders Hagman bydlí jen pár set metrů od Veřina domu. Byla pro něj hračka se tam po setmění proplížit.“

„Ale proč tam kopal?“

„Ohledně toho existuje spousta teorií. Já na to mám svůj vlastní názor, který jsem probíral s kolegy v Borgholmu,“ řekl Lennart. „Ty Anderse znáš?“ zeptal se vzápětí. „Vídala jsi ho, když jsi ještě žila ve Stenviku?“

„Kdepak. Je mladší než já… tak o čtyři nebo pět let,“ řekla Julia. Anderse Hagmana si z dob svého dospívání téměř nepamatovala.

Jen si matně vybavovala robustního, plachého a tichého chlapce. Byl hodně uzavřený, pracoval v kempu svého otce a nikdy se neúčastnil letních tancovaček ani večírků na přístavní hrázi, dokonce ani žádné jiné akce ve Stenviku – tedy Julia si aspoň nepamatovala, že by ho na nějaké viděla.

„Věděla jsi, že má záznam za napadení?“ zeptal se Lennart.

„Napadení?“

„V kempu se před dvanácti lety strhla opilecká rvačka. Anders se cítil ohrožený a srazil k zemi jednoho kluka ze Stockholmu. Tu noc jsem tam musel osobně jet a zatknout ho. Dostal podmínku a pokutu.“

Chvíli bylo ticho.

„Je teď z něčeho podezřelý?“ zeptala se Julia. „Pátráte po něm?“

„Kdepak, nedá se říct, že bychom po něm pátrali,“ odvětil Lennart. „Jen ho chceme najít, promluvit si s ním… zjistit, co dělal v domě Very Kantové. V každém případě má na svědomí vloupání.“

Stejně jako já, pomyslela si Julia.

„Zeptáte se ho na Jense?“ zajímala se Julia. „Zjistíte, kde Anders byl, když Jens zmizel?“

„Uvidíme,“ řekl Lennart. „Myslíš, že bychom měli?“

„Já nevím,“ řekla Julia.

Nevzpomínala si, že by se Anders Hagman někdy setkal s jejím synem. Ale určitě ano. V létě se koupali u přístavní hráze, na dohled od kempu. Jens celý den pobíhal po pobřeží v plavkách a v klobouku. Že by Anders stál na stráni a sledoval ho?

„Anders je podle všeho v Borgholmu. Najdeme ho,“ ujistil ji Lennart. „Když zjistíme něco zajímavého, ozvu se.“

Gerlof Julii po její nehodě taky zavolal, ale Julia se snažila, aby byl jejich rozhovor co nejkratší. Bylo jí trapně. A čím víc myslela na to, že se vloupala do domu Very Kantové a že si myslela, že je tam schovaný Jens, tím trapněji jí bylo.

V pondělí odpoledne Gerlof konečně přijel do Stenviku v autě Johna Hagmana a zazvonil na zvonek. Julia se za pomoci berlí dobelhala ke dveřím. Byla sama doma. Astrid jela do Marnäsu na nákup.

John dělal Gerlofovi šoféra, ale zůstal sedět v autě. Julia viděla, jak se krčí za volantem. Vypadal zamyšleně.

„Říkal jsem si, že se zastavím, abych zjistil, jak ti je,“ řekl Gerlof Julii. Opíral se o hůl a sotva popadal dech, jak musel bez cizí pomoci ujít těch dvacet metrů od auta ke dveřím.

„Je mi docela dobře,“ řekla Julia. Opírala se o berle. „Někam s Johnem jedete?“

„Jedeme do Smålandu,“ odvětil Gerlof stroze.

„Kdy se vrátíš?“

Gerlof se zasmál.

„Boel z domova se mě ptala na to samé. Byla by mnohem radši, kdybych celý den proseděl ve svém pokoji… Ale vrátím se buď večer, nebo pozdě odpoledne… Možná se stavíme taky za Martinem Malmem, pokud na tom bude o něco líp než minule.“

„Má ten váš výlet něco společného s Nilsem Kantem?“ chtěla vědět Julia.

„Možná,“ řekl Gerlof tajemně. „To se teprve uvidí.“

Julia pokývala hlavou – pokud jí nechce říct nic bližšího, nevadí.

„Slyšela jsem o Andersi Hagmanovi,“ řekla. „Prý jsi o něm policii řekl ty.“

„Zmínil jsem jeho jméno… Myslím, že John z toho není zrovna dvakrát nadšený,“ přiznal Gerlof. „Ale stejně by na to dřív nebo později přišli.“

„Chtějí s ním mluvit,“ řekla mu Julia. „Nevím to jistě, ale… zdá se, že policie v Borgholmu se možná chystá ten případ přešetřit. Myslím Jensův případ.“

„Hm… Ale s Andersem jsou podle mě na špatné stopě. A John se mnou samozřejmě souhlasí.“

„A neměl bys jim to říct?“

„Policie nás důchodce neposlouchá, obzvlášť když mají pocit, že naše nápady jsou přitažené za vlasy,“ řekl Gerlof. „Nevěří nám.“

„Ale vy to stejně nevzdáváte. To si zaslouží obdiv.“

„To víš,“ řekl Gerlof a otevřel dveře od auta, „děláme, co můžeme.“

„Tak hledejte dál,“ přikázala mu Julia. „Za to nic nedáte.“

Její poslední poznámka byla dost ironická, i když v té chvíli to ještě nemohla vědět – až Gerlofa uvidí příště, bude umírat.

„Tak zatím,“ rozloučil se Gerlof.

CIUDAD DE PANAMÁ, DUBEN 1963

Město Panama v zemi průplavů, v Panamě.

Vysoké věžáky a polorozpadlé chatrče tu stojí bok po boku. Auta, autobusy, motorky a džípy. Na širokých bulvárech jsou to samí mesticové, vojenská policie, bankéři, žebráci, bzučící mouchy a gangy zpocených amerických vojáků. Je tu cítit pach nafty, shnilého ovoce a grilovaných ryb.

Nils Kant se každý den toulá úzkými uličkami, až ho pálí chodidla.

Hledá švédské námořníky.

V Kostarice žádní nejsou – Nils alespoň nikdy žádné nepotkal. K tomu, aby nějaké našel, musel jet až sem, do Ciudad de Panamá.

Cesta autobusem na jih trvá šest hodin. Nils za poslední dva roky podnikl pět takových cest do oblasti průplavů.

V dlouhém průplavu mezi oceány se řadí lodě, aby si ušetřily dlouhou cestu kolem Mysu Horn. Námořníci vystupují na břeh, aby se ve velkém přístavu trochu pobavili. Někteří zůstávají na lodi, většinou pobudové.

Nils mezi těmito zapomenutými námořníky hledá toho správného kandidáta: mezi těmi, kteří se scházejí v docích, když dorazí loď ze Skandinávie, u skandinávského kostela, když rozdávají jídlo, těmi, kteří většinu času tráví v blízkosti barů a obchodů. Těmi, kteří vypijí cokoliv, co má v sobě alkohol, od levného kolumbijského rumu až po čistý líh vydestilovaný z leštěnky.

Druhého večera své páté návštěvy kráčí po popraskaných betonových chodnících, když vtom uvidí pár bloků od vchodu do skandinávského kostela temnou postavu, která se krčí v tmavém vchodu a svírá láhev. Dělá pomalé pohyby a kolena má pokrčená. Ozve se zakňourání, záchvat kašle a pak je cítit pach zvratků.

Nils se před tím mužem zastaví.

„Jak se máš?“ zeptá se.

Mluví švédsky. Nemá cenu ztrácet čas s někým, kdo mu nerozumí.

„Cože?“ zeptá se pobuda.

„Povídám: jak se máš?“

„Ty jsi ze Švédska?“

Švédovy oči jsou smutné a unavené. Vousy má zacuchané, ale vrásky kolem jeho úst a očí nejsou zase tak hluboké. Tenhle chlap nepije zas tak dlouho, a i když vypadá, jako by mu bylo kolem pětatřiceti, je zhruba stejně starý jako Nils.

Nils přikývne.

„Pocházím z Ölandu.“

„Z Ölandu?“ Pobuda zvedne hlas a rozkašle se. „No nekecej, prej z Ölandu… Já jsem ze Smålandu, ty vole… Narodil jsem se v Nybro.“

„Svět je malej,“ přisvědčí Nils.

„Prošvihl jsem svou loď, když byla na zdymadle…“

„Vážně? To je teda pech…“

„Bylo to loni. Prošvihl jsem ji… Měla tady čekat dva dny. Zabásli mě… V baru se strhla rvačka, chlastal jsem pivo přímo ze džbánu.“ Muž vzhlédne a očička se mu rozzáří. „Máš nějaký prachy?“

„Možná.“

„Tak něco kup, kup whisky… vím, kde ji sehnat.“

Chlap se chce zvednout, ale má ztuhlé nohy.

„Možná bych mohl jednu flašku koupit,“ řekne Nils. „Ale jen jednu – dáme si ji napůl. Jenže to bys tady na mě musel počkat. Počkáš?“

Chlap přikývne a zase si dřepne.

„Hlavně něco dones,“ zamumlá.

„Tak jo,“ řekne Nils, narovná se, a aniž by se muži podíval do očí, prohlásí: „Třeba se z nás nakonec stanou kámoši.“

O pět týdnů později v Jamaicatownu, což je anglická čtvrť města Puerto Limón

Na ceduli stojí HOTEL TICAN, ale žádný hotel to není, recepce sestává jen z popraskaného kusu dřeva, postaveného na nohách od stolu, a knihy hostů, pokryté plesnivými fleky. Schodiště na vnější straně budovy vede nahoru do druhého patra k několika malým pokojíkům pro hosty. Nils slyší, jak v budově naproti přes silnici někdo hlasitě mluví anglicky.

Tiše vyjde schody a projde kolem tlustého lesklého švába, který leze dolů po zdi. Dojde na úzkou verandu ve druhém patře a zaklepe na druhé dveře ze čtyř.

„Jen pojďte dál, pane!“ ozve se zevnitř a Nils dveře otevře.

Už potřetí se sejde se Švédem, který tvrdí, že sem přijel proto, aby mu pomohl dostat se domů.

Švéd sedí na jediné posteli, která ve vyhřátém hotelovém pokoji je, uprostřed chuchvalce zamotaných přikrývek a polštářů s hnědými fleky, je svlečený do půl těla a leskne se potem. V ruce má sklenku. Na psacím stole vedle postele vrčí malý větrák.

Nils tomuhle člověku začal říkat Ölanďan. Nikdy mu neprozradil, odkud je, ale Nils ho pozorně poslouchá a má dojem, že v jeho hlase slyší slabý ölandský přízvuk. Pochopil, že muž ostrov dobře zná. Potkal ho tam někdy?

„Jen pojďte dál, jen pojďte dál.“ Švéd se usmívá. Opře se o zeď a kývne směrem k láhvi karibského rumu, která stojí na psacím stole. „Dáš si skleničku, Nilsi?“

„Nedám.“

Nils za sebou zavře dveře. S alkoholem už přestal. Ne úplně, ale skoro.

„Limón je úžasný město, Nilsi,“ řekne muž na posteli a Nils v jeho hlase nezaznamená ani stopu sarkasmu. „Byl jsem dneska na procházce a objevil jsem opravdickej bordel, úplnou náhodou, v pár pokojících schovaných za barem. Nádherný ženský. Ale samozřejmě jsem se ničemu neoddával, abych tak řekl… Dal jsem si panáka a šel jsem domů.“

Nils přikývne a opře se o zavřené dveře.

„Někoho jsem našel,“ prohlásí. „Je to slibný kandidát.“ Pořád ještě mu připadá divné mluvit nahlas švédsky, po osmnácti letech strávených v zahraničí. Jen těžko hledá ta správná slova. „Je taky ze Smålandu.“

„No výborně,“ pochválí ho Švéd. „A kde? V Panamě?“

Nils přikývne.

„Přivezl jsem ho s sebou… Kontroly na hranicích jsou přísnější, musel jsem je uplatit, abych se sem dostal, ale šlo to dobře. Teď je v San José, v jednom levném hotelu. Ztratil pas, ale na švédské ambasádě jsme zažádali o nový.“

„Výborně. Jak se jmenuje?“

Nils zavrtí hlavou a namítne: „Na jména nehrajeme. Ty jsi mi taky neřekl, jak se jmenuješ.“

„Stačí, když si to přečteš dole na recepci,“ řekne muž na posteli. „Podepsal jsem se do knihy hostů. To se totiž musí.“

„Přečetl jsem si to,“ řekne Nils.

„A?“

„Stálo tam Fritiof Andersson,“ řekne Nils.

Muž spokojeně přikývne.

„Můžeš mi říkat Fritiofe, to je v pohodě.“

Nils zavrtí hlavou.

„Je to jen jméno ze staré písničky o námořníkovi – chci vědět, jak se jmenuješ doopravdy.“

„Moje jméno není důležitý,“ řekne muž a hledí Nilsovi do očí. „Fritiof pro naše účely stačí. Nemyslíš?“

„Možná.“ Nils pomalu přikývne. „Prozatím jo.“

„Výborně.“ Fritiof si otře hrudník a čelo do prostěradla. „Teď musíme probrat pár věcí. Musím…“

„Opravdu tě poslala moje matka?“

„Už jsem ti to přece říkal.“

Zdá se, že muž na posteli nemá rád, když mu někdo skáče do řeči.

„Měla mi po tobě poslat dopis,“ namítne Nils.

„Jen žádný strach, všechno má svůj čas,“ řekne Fritiof. „Dostal jsi přece peníze, ne? Ty byly od tvý matky.“ Lokne si ze své sklenice. „Ale teď musíme vyřešit jiný věci… Za dva dny se vracím domů. Nějakou dobu se neozvu. Ale vrátím se, až bude všecko připravený, a tentokrát přijedu už naposled. Jak dlouho to bude trvat, co myslíš?“

„No… možná pár týdnů. Musí si zařídit pas a přijet sem,“ řekne Nils.

„Dobře,“ řekne Fritiof. „Dávej na něj pozor a udělej všechno tak, jak jsme se domluvili. Pak se budeš moct vrátit domů.“

Nils přikývne.

„Tak fajn,“ řekne Fritiof a znovu si otře obličej.

Dole na ulici se kdosi zasměje a kolem proburácí motorka. Nils touží otevřít dveře a vypadnout z tohohle smradlavého pokoje.

„Mimochodem, jaký to vlastně je?“ zeptá se muž a nakloní se k Nilsovi.

„Co tím myslíš?“ zeptá se Nils.

„Jsem zvědavej.“ Muž, který si říká Fritiof Andersson, se ve svém špinavém pelechu usměje a řekne: „Prostě mě to zajímá, Nilsi, z čirý zvědavosti… Jaký je to pocit někoho zabít?“

24

Gerlof s Johnem přešli přes Ölandský most, pak přes Kalmar a pokračovali na sever po smålandském pobřeží. Během jízdy toho moc nenamluvili.

Gerlof myslel na to, že se mu čím dál hůř opouští marnäský domov důchodců. Boel ho i dnes dlouho vyslýchala, ptala se jako obvykle, kam chce jít a jak dlouho se zdrží. Nakonec mu naznačila, že je možná až příliš zdráv na to, aby využíval služby domova.

„Gerlofe, na severu ostrova se najde spousta starších lidí, kteří mají problémy s pohyblivostí a rádi by získali pokoj právě u nás,“ řekla. „Na začátku jsme si přece stanovili jasná pravidla.“

„Vždyť já vím,“ zavrčel Gerlof a belhal se pryč, opíraje se o hůl.

Copak on nemá na péči nárok? Vždyť bez pomoci ujde sotva deset metrů! Boel by měla být ráda, že si občas vyjde na čerstvý vzduch, hlavně se svým přítelem Johnem.

„Takže Andreas vzal roha,“ ozval se nakonec Gerlof, když už se blížili k Ramneby.

„Ano,“ odvětil John.

Na silnicích vždy přísně dodržoval povolenou rychlost, proto se i teď za nimi vytvořila kolona aut.

„Předpokládám, že jsi mu řekl, že ho hledá policie, je to tak?“

John mlčel, ale nakonec přikývl.

„Nevím, jestli to byl zrovna ten nejlepší nápad. Policajty vždycky rozzlobí, když s nimi někdo nechce mluvit.“

„Chce mít klid,“ řekl John.

„Nejsem si jistý, jestli to byl dobrý nápad,“ zopakoval Gerlof.

„Když jsi byl minulý týden v Borgholmu, mluvil jsi s Robertem Blombergem?“ zeptal se John po chvíli mlčení.

„Viděl jsem ho. Seděl ve svém obchodě, ale nemluvili jsme spolu. Vlastně jsem ani nevěděl, co bych mu měl říct.“

„Mohl to být Kant?“ zeptal se John.

„Přemýšlel jsem o tom, ale nezdá se mi, že by to byl on,“ odvětil Gerlof. „Zní to dost nepravděpodobně, že by se člověk jako Kant mohl vrátit z Jižní Ameriky pod cizím jménem, usadit se v Borgholmu a začít žít nový život.“

„A proč by ne? Možné je přece všechno…“

Po několika minutách jízdy projeli kolem tabule s nápisem Ramneby. Bylo tři čtvrtě na jedenáct a kolem nich prosvištělo nákladní auto naložené dřevem.

Gerlof dosud ještě nikdy nenavštívil Ramneby, nedostal se sem ani autem, ani lodí, vždycky jen procházel kolem. Vesnice nebyla větší než Marnäs, rychle jí projeli a zahnuli na silnici, která směřovala k pile.

Byla ohrazená plotem se železnou bránou. John zaparkoval na parkovišti před ní.

Gerlof si vzal svoji tašku, přistoupil k bráně a zazvonil. Za chvíli to v malém mikrofonu vedle zvonku zaskřípalo.

„Haló,“ ohlásil se nejistě Gerlof, který si nebyl jistý, jestli má mluvit do malého mikrofonu. „Haló… Rádi bychom se dostali do muzea. Můžete nám otevřít?“

Odpovědí však bylo ticho.

„Slyšeli tě?“ zašeptal John.

„Nevím.“

Vtom za sebou zaslechl krákání, otočil se a u parkoviště mezi břízami zahlédl několik vran. Nenechaly se rušit a Gerlofovi se zdálo, že krákají jinak než na Ölandu. Copak i ptáci mluví nářečím? pomyslel si.

Vtom za ohradou spatřil staršího muže v kšiltovce a černém plášti, který kráčel stejně pomalu jako on sám. Muž stlačil kliku na druhé straně brány, která se záhy otevřela.

„Heimersson,“ představil se muž a podal mu ruku.

Gerlof ji pevně stiskl.

„Davidsson,“ odvětil.

„Hagman,“ představil se John.

„Rádi bychom se dostali do muzea dřeva,“ prohlásil Gerlof. „Včera jsem sem volal…“

„No ovšem,“ odvětil Heimersson a začal jim ukazovat cestu.

„Muzeum bývá otevřené pouze v letních měsících, respektive do konce srpna. Ale pokud se někdo ohlásí předem, dá se prohlídka zařídit i mimo sezonu.“

V tu chvíli právě procházeli dvorem továrny. Gerlof očekával, že ho do nosu praští vůně čerstvě nařezaného dřeva a všude kolem se budou motat skupinky mužů v čapkách stažených do čela. Takový obraz byl však již pouhou minulostí. Před očima se mu klikatily asfaltové chodníčky a dvorečky, které spojovaly vysoké budovy z oceli i hliníku s nápisem Dřevařský podnik Ramneby.

„Pracoval jsem tady čtyřicet osm let,“ pochlubil se Heimersson Gerlofovi. „Začínal jsem tady jako patnáctiletý kluk. A teď mám na starosti muzeum.“

„Přišli jsme z vesnice, ze které pocházejí majitelé,“ vysvětlil Gerlof. „Ze severního Ölandu.“

„Majitelé?“ zeptal se nechápavě Heimersson.

„Rodina Kantových.“

„Ti už to tady přece nevlastní,“ namítl Heimersson. „Prodali to tady koncem sedmdesátých let, když zemřel ředitel Kant. Tenhle podnik v Ramneby teď vlastní jedna velká firma z Kanady.“

„A co bývalý majitel? Zažil jste ještě Augusta Kanta?“

„Samozřejmě,“ ušklíbl se Heimersson, jako kdyby se ptali na nějakou veselou příhodu. „Setkával jsem se s ním každý den. Vždycky přijížděl na své staré motorce MG… Už jsme na místě. Tady jsou původní kanceláře, později se však už nepoužívaly, byly příliš malé.“

Na dřevěné tabuli nad dveřmi svítil nápis MUZEUM DŘEVA. Heimersson odemkl, vešel dovnitř a rozsvítil.

„Tak… pěkně vás tady vítám. Od každého z vás dostanu třicet korun.“

Postavil se za pult s neuvěřitelně velkou pokladnou.

Gerlof zaplatil za oba a dostal stejnou vstupenku, jakou našel v peněžence Ernsta Adolfssona. Poté vstoupili do prostor muzea.

Nebylo velké, tvořily ho dvě místnosti s krátkou spojovací chodbou. Uprostřed jedné místnosti stály staré pily a měřicí přístroje, na zdech visely obrázky. Obrovské množství černobílých fotografií, zarámovaných a zasklených, doplňovaly nejrůznější texty. Gerlof k nim vykročil a upřeně se zahleděl na skupinovou fotografii zaměstnanců pily, kteří drželi v rukou pily a sekery, a na fotografii lodí naložených opracovanými kmeny.

„Ve druhé místnosti máme záběry z pozdějších let,“ prohlásil Heimersson za Gerlofovými zády.

„Aha.“

Nejraději by si výstavu prošel sám a John na tom, vzhledem k tomu, že se od průvodce držel co nejdál, nebyl jinak.

„Máme tu i náš první počítač,“ chlubil se Heimersson.

„Tomu se říká pokrok… Teď už je celá těžba dřeva řízena počítačem. Vůbec nechápu, jak je to možné, ale skutečně to funguje.“

„Aha.“

Gerlof si se zájmem prohlížel černobílé fotografie.

„Ramneby exportuje zpracované dřevo dokonce až do Japonska,“ nedal se odbýt Heimersson. „S touhle zemí jste vy z Ölandu nikdy neobchodovali, že?“

„Ne,“ přiznal Gerlof a rychle dodal: „Zato náš vápenec tvoří dlažbu v londýnské Katedrále svatého Pavla.“

Heimersson konečně ztichl a Gerlof změnil téma: „Minulý měsíc navštívil muzeum náš přítel. Jmenuje se Ernst Adolfsson.“

„Ölanďan?“

Gerlof přikývl a řekl: „Starý kameník. Byl tady asi v půlce září.“

„Na toho si pamatuji dobře,“ vzpomněl si Heimersson. „Muzeum jsem otevřel speciálně pro něj, tak jako teď pro vás. Byl to příjemný návštěvník. Řekl, že bydlí na ostrově, ale původně pochází odtud.“

„Z Ramneby?“ podivil se Gerlof.

„Ano, vyrůstal tady, ale později se přestěhoval na Öland.“

Pro Gerlofa to byla novinka, protože Ernst nikdy nezmiňoval své rodiště.

Popošel blíž k obrázkům na zdi, přičemž jeden ho obzvlášť zaujal – Martin Malm a August Kant stojící vedle sebe v přístavním nákladišti před skupinkou mladších dělníků.

Přátelské setkání v přístavišti, 1959 prozrazoval na stroji napsaný text pod obrázkem, ačkoli z celé skupiny se přátelsky usmívalo jenom pár kluků, ostatní, dokonce i Martin s Kantem, vážně civěli do objektivu.

Tisíc devět set padesát devět. Tedy několik let předtím, než si Martin koupil první velkou nákladní loď, počítal v duchu Gerlof.

Na této kopii fotografie, mnohem větší, než byla její reprodukce v knize, Gerlof zřetelně viděl ruku na Martinově levém rameni. Zřejmě právě to bylo považováno za důkaz přátelského setkání. Jemu by však nikdy nepřišlo vhodné udělat takové gesto, protože Martin nepatřil k lidem, kteří v někom vyvolávají potřebu fyzického kontaktu. Augustu Kantovi to však zjevně nevadilo.

„Toto je taky jeden z našich přátel,“ prohlásil Gerlof a ukázal na obličej Martina Malma. „Ölandský lodní kapitán.“

„Aha,“ spíš ze zdvořilosti než ze zájmu zabručel Heimersson. „Kdysi jsme tady měli spoustu lodí. Vozili dřevo na ostrov. Domnívám se, že tam u vás nemáte mnoho lesů.“

„Měli jsme, ale lidé z pevniny je nechali vykácet,“ postěžoval si Gerlof. Pak znovu ukázal na fotku: „Tohle je August Kant?“

„To je pan ředitel.“

„Měl dost známého synovce,“ pokračoval Gerlof, „jmenoval se Nils Kant.“

„Ano, já vím,“ přikývl Heimersson. „Zavraždil policistu. Hodně se tady o tom mluvilo. Psali o tom i v novinách. Ale ten už zemřel, nebo ne? Vzpomínám si, že utekl za hranice a že zemřel někde v cizině.“

„Ano, máte pravdu,“ přisvědčil Gerlof. „Ani předtím sem Nils nechodil?“

„Myslím, že pan ředitel neměl se svým synovcem zrovna přátelský vztah. Nepamatuji si, že by o něm někdy mluvil. Proto se o něm nezmínil ani nikdo jiný, zejména pak tehdy, když byl pan ředitel poblíž.“

„Možná se jenom nechtěl prořeknout, že ví, kde se Nils skrývá,“ uvažoval nahlas Gerlof.

„To je možné,“ přikývl Heimersson. „Nils se tady objevil, když utíkal z Ölandu, krátce po vraždě oblastního komisaře.“

„Byl tady? A setkal se se strýcem?“

„To nevím. Chvíli se tady zdržoval, lidé ho viděli v lese,“ pokračoval Heimersson a ukázal na fotografie. „Gunnar, který byl tehdy ještě kluk jako já a dělal poslíčka, tvrdil, že se s ním setkal a dostal od něj peníze. Jenomže Gunnar si rád vymýšlel… Vzpomínám si, že nakonec dal někdo policii tip, že je Nils tady. Přišli a několik dní hlídali pilu, jestli se tady někde neobjeví. Všichni z toho byli trochu nervózní, ale svou práci jsme dělali dál. Vrah toho policisty se někam vytratil.“

Gerlof si v duchu představil mladého Nilse, jak se plíží kolem kanceláří, jak se opatrně krčí a pak se dívá skrz okno, jestli náhodou nezahlédne strýce Augusta.

„Nezajímal se náhodou náš přítel Ernst o tu fotografii z přístavu?“ zeptal se.

Heimersson se zamyslel.

„Myslím, že ano. Dlouze si ji prohlížel a chtěl znát všechna jména.“

„Jména?“ divil se Gerlof. „Jména dělníků z pily?“

„Přesně tak. Řekl jsem mu všechna jména, na která jsem si vzpomněl. Za ta léta toho člověk dost zapomene, například už neznám…“

„Mohl byste prozradit ta jména také mně?“ nedočkavě mu skočil do řeči Gerlof a vytáhl z aktovky poznámkový blok a tužku.

„No ovšem,“ souhlasil Heimersson. „Takže, začneme zleva…“

Jména tří mužů si Heimersson nepamatoval, pravděpodobně to byli námořníci, ale všechna ostatní jména si Gerlof zapsal: Petr Bengtsson, Knut Lindkvist, Anders Åkergren, Claes Frisell, Gunnar Johansson, Jan Ekendahl, Mikael Larsson. Gerlofovi ani jedno z těchto jmen nic neříkalo. Ještě pořád nechápal, co tím vším Ernst sledoval.

Heimersson pokračoval ve svém výkladu. Nyní přešel do druhé místnosti muzea.

„Tady máme druhý počítač. Velký jako dům. Kdysi bývaly takové.“

Gerlof roztržitě přikývl a nechal Heimerssona, aby mu podrobně popsal všechny výrazné změny a technologický pokrok v rámci dřevozpracujícího podniku a lesního hospodářství. O všem vypovídaly statistiky a obrázky velkých strojů.

„Skutečně velmi zajímavé,“ řekl Gerlof asi po deseti minutách. „Moc děkujeme.“

„Nemáte za co,“ odvětil Heimersson. „Vždycky mě potěší, když potkám lidi, kteří se zajímají o dřevo.“

Doprovodil je na malé nádvoří a ukázal na jednu z ocelových budov.

„Právě jsme dostali nový rentgen, kterým se kontroluje kvalita dřeva,“ řekl. „Chtěli byste ho vidět?“

Gerlof zachytil Johnův pohled, který svědčil o tom, že už má těch řečí o dřevě plné zuby.

„Děkujeme,“ odvětil, „ale to už je na nás moc odborné. Raději zajedeme do přístavu a trochu se tam porozhlédneme, to zvládneme i sami.“

„Do přístavu? Až tak honosně bych to nenazýval. Pro velké lodě je tam příliš velká mělčina, proto se všechno dřevo musí dopravovat nákladními auty.“

„I tak si ho rádi prohlédneme,“ nedal se odradit Gerlof.

„Jak je libo,“ řekl Heimersson. „Pro dnešek už tedy mohu muzeum zamknout.“

Skutečně nebylo možné mluvit o žádném přístavu, to Gerlof pochopil, jakmile přešli asi dvě stě metrů, které je dělily od moře. Bylo tam jediné molo, asfalt byl rozpraskaný a podél pobřeží zely mezi čtvercovými žulovými deskami široké škvíry.

Přístaviště bylo zakončeno dřevěným můstkem, který ústil do moře. I ten už nutně potřeboval opravu. Copak na pile není dost dřeva, aby ho opravili? tázal se v duchu Gerlof.

Za můstkem se na vodě osaměle houpala pramice v tiché naději, že ji majitel vytáhne na břeh dřív, než začnou zimní fujavice.

Z vnitrozemí vál ledový vichr a Öland se v dálce rýsoval jen jako černá čára na horizontu. Přestože smålandské pobřeží s ostrůvky a zálivy bylo velmi malebné, Gerlof zatoužil vrátit se na ostrov.

„Někde tady se nakládaly lodě Martina Malma,“ konstatoval.

„To je pravda,“ odvětil John. „I ta fotka vznikla někde tady.“

Nic zajímavého už tady nebylo a Gerlof cítil, jak mu chlad proniká přes zimník až na kůži. V takovém větru se mu ani trochu nechtělo procházet se po můstku, a když se John rozhodl odejít, následoval ho.

Cestou zpět ho doslova zasáhl jakýsi záblesk poznání. Nebylo v něm ani trochu logiky, vynořil se z hlubin jeho podvědomí jako ryba, která se mrská těsně pod hladinou. Dřív, než si to stihl uvědomit, otevřel ústa a řekl: „Tady to začalo.“

„Co?“ nechápavě se zeptal John.

„Všechno. Nils Kant a Jens a… Můj vnuk zemřel kvůli něčemu, co začalo právě tady.“

„Tady v Ramneby?“

„Ano, na pile.“

„Jak to víš?“

„Cítím to,“ odvětil Gerlof a současně vnímal, jak hloupě to zní. I přesto musel pokračovat: „Šlo o nějaké setkání, myslím si, že tak by se to dalo nazvat. Nils přišel sem… Setkal se se strýcem Augustem a na něčem se dohodli. Tak nějak se to odehrálo.“

Náhlý pocit poznání se najednou rozplynul.

„Dobře. Už můžeme jít domů?“ zeptal se John.

Gerlof nerozhodně přikývl a vykročil.

Seděl sám v Johnově autě. Parkovalo u kamenného domu na prázdné ulici Larmgatan uprostřed Kalmaru. John se před návratem na ostrov zastavil ve městě, aby navštívil svoji sestru Ingrid.

Gerlof usilovně přemýšlel. Co mu vlastně dala návštěva muzea dřeva? Nějak to nedokázal definovat.

Na druhé straně ulice se otevřely dveře Ingridina domu a ven vyšel John. Šel rovnou k autu.

„Jak se jí daří?“ zeptal se Gerlof, když John otevřel dveře auta.

John si mlčky sedl za volant, nastartoval a zabočil do nejbližší ulice.

Beze slova vyjeli z Kalmaru na silnici vedoucí na Öland, ale u mostu Gerlof usoudil, že ticho trvá příliš dlouho.

„Stalo se něco?“ zeptal se. „Stalo se Ingrid něco?“

John krátce přikývl.

„Anderse zatkla policie,“ řekl. „Přišli k ní kolem oběda a zatkli ho.“

„Kde? U Ingrid?“ zeptal se nechápavě Gerlof.

„Anders byl u své tety Ingrid. Skrýval se u ní. Právě tam ho zatkli.“

„Jsi si jistý, že ho zatkli?“ zeptal se Gerlof. „Policie přece zatýká jenom ty, o kterých si myslí, že…“

„Ingrid říkala, že vtrhli do domu bez zaklepání,“ přerušil ho John. „Řekli, že Anders s nimi musí jet do Borgholmu. Na sestřiny dotazy odmítli odpovědět.“

„Věděl jsi, že odešel do Kalmaru?“ zeptal se Gerlof.

John neodpověděl, pouze znovu přikývl.

„Včera jsem říkal, že se nikdy nevyplácí utíkat před policií, pokud si vezmou do hlavy, že si potřebují s někým promluvit. Člověk tím jen vyvolá jejich podezření.“

„Anders policii nevěří,“ vysvětlil John. „Jednou se pokoušel zabránit rvačce v kempu, jenže za mřížemi skončil on, nikoli ti grázlové ze Stockholmu.“

„Pamatuji si to,“ přikývl Gerlof. „Bylo to nespravedlivé.“

Zamyslel se a po chvíli se opatrně zeptal: „Ale co když se policie domnívá, že Anders měl něco do činění se zmizením mého vnuka, a chce ho vyslechnout… Neexistuje něco, co by nasvědčovalo tomu, že mohou mít pravdu? Ty znáš Anderse lépe než kdokoliv jiný na celém světě… Měl jsi někdy nějaké podezření?“

John zavrtěl hlavou.

„Anders je slušný člověk.“

„Jsi si tím opravdu tak jistý?“

„Jen jedenkrát v životě něco provedl,“ řekl John. „Jednou večer se schovaný za keřem plížil k molu a pozoroval děvčata, jak se převlékají po plaveckém kurzu. Tehdy mu bylo dvanáct či třináct. Řekl jsem mu, aby to už nikdy nedělal. Pokud vím, vzal si to k srdci a už nikdy se nic podobného neopakovalo.“

„Ale to přece není žádný zločin,“ zabručel Gerlof.

„Anders je slušný člověk,“ zopakoval John. „Ale přesto ho zatkli…“

Auto přejelo přes most, takže se opět ocitli na ostrově.

Gerlof zamyšleně hleděl na alvar, po kterém se proháněl vítr.

„Tak jeďme do Borgholmu,“ navrhl. „Ještě jednou si promluvím s Martinem Malmem. Bude mi muset prozradit, co se tehdy skutečně stalo.“

25

„Anderse Hagmana nebudu vyslýchat já,“ řekl Lennart Julii cestou do Borgholmu. „Z Kalmaru sem posílají speciálně vyškoleného člověka, inspektora z kriminálky.“

„Bude to dlouhý výslech?“ zeptala se Julia a tázavě na Lennarta pohlédla.

Na sobě měl novou zimní bundu s podšívkou, s policejním znakem na zádech. Byla to vycházková verze uniformy.

„Nemyslím si, že bychom to měli označovat jako výslech,“ opravil ji. „Řekl bych, že je to spíš rozhovor. Není zatčen ani zadržen, momentálně k jeho zadržení neexistují žádné důvody. Ale pokud by se Anders přiznal ke vloupání do domu Very Kantové a ke sbírání novinových výstřižků, budeme se ho muset zeptat i na tvého syna. Uvidíme, co nám k tomu bude Anders moci říct.“

„Pokoušela jsem se vzpomenout si, jestli Anders neprojevoval nějaký zájem o Jense, ale skutečně si na nic takového nevzpomínám,“ řekla Julia.

„To je dobře. Člověk by neměl nikoho podezírat, pokud nemá jasné důkazy o vině.“

Lennart jí zavolal dopoledne, když popíjela s Astrid kávu. Oznámil jí, že Anderse Hagmana zatkli v Kalmaru a převezli ho do Borgholmu. Přijel pro ni asi o půl hodiny později v policejním autě, aby ji tam odvezl. Julia mu byla nesmírně vděčná za to, že se už v této fázi mohla zúčastnit výslechu, ale zároveň ji to zneklidňovalo.

„Nebudu s ním sedět v jedné místnosti, že ne?“ ujišťovala se. „Nevěřím, že by…“

„Kdepak,“ uklidňoval ji Lennart. „V místnosti budou pouze Anders a inspektor Niklas Bergman.“

„A my budeme za těmi jednostrannými zrcadly, nebo jak se to jmenuje?“

Když se Lennart začal usmívat, trochu se zastyděla.

„Ne za takovými,“ odvětil, „Takové jsou jen v amerických kriminálkách, když jde o konfrontaci se svědkem a podobné situace. U nás se někdy používá videozáznam, ale ne moc často. Ve Stockholmu s ním pracují určitě mnohem častěji.“

„Myslíš, že to udělal?“ zeptala se Julia, když zastavili na první borgholmské křižovatce.

Lennart zavrtěl hlavou.

„Nevím. Nejdříve si s ním musíme promluvit.“

Policejní stanice v Borgholmu stála v ulici kolmé na příjezdovou silnici do města. Lennart před ní zaparkoval a otevřel skříňku na přístrojové desce. Julia sledovala, jak se prohrabává mezi rozličnými papíry, vizitkami a balíčky žvýkaček.

„Nesmím zapomenout na tohle,“ řekl. „Ne že bych to potřeboval, ale nesmí to tady zůstat.“

Vytáhl pistoli v černém koženém pouzdře, do kterého byl vyražený nápis Glock, a rychle si ji připnul ke stehnu. Počkal, až Julia vystoupí z auta a opře se o berle, a pak jí ukázal cestu do budovy.

Julia čekala v malé místnůstce, kde si zaměstnanci borgholmské policejní stanice vařili kávu. Místnost vypadala stejně jako všechny podobné místnosti, pouze v jednom rohu stála televize a Julia sledovala americký reklamní kanál, na který se často dívala i doma v Göteborgu.

Nyní jí připadalo nepochopitelné, jak jí mohl někdy teleshopping připadat zajímavý.

Krátce před druhou hodinou se Lennart vrátil.

„Tak to bychom měli,“ řekl. „Aspoň zatím. Nemáš na něco chuť?“

Julia přikývla, byla zvědavá, jak výslech dopadl, nechtěla však na Lennarta naléhat. Určitě jí všechno řekne, jakmile se k tomu naskytne vhodná příležitost. Vzala si berle a vyšla za ním z policejní stanice.

„Anders tam zůstal?“ zeptala se, když se do nich na ulici Storgatan opřel studený vítr.

Lennart zavrtěl hlavou.

„Dovolili mu vrátit se do jeho borgholmského bytu.“

Snažil se držet krok s Julií. Ta se snažila jít tak rychle, jak jen mohla, ale zábly ji ruce, kterými se opírala o berle.

„Ten byt asi patří matce, ale nevím to přesně. Anders nám slíbil, že nám bude kdykoli k dispozici, pokud bychom se ho chtěli ještě na něco zeptat… No… pizzu už nemůžu ani vidět. Co bys řekla na čínu?“ navrhl Lennart

„Hlavně ať je to co nejblíž,“ řekla Julia, když ji vedl do čínské restaurace vedle borgholmského kostela.

V restauraci ještě sedělo pár lidí, kteří sem přišli na oběd. Lennart a Julia si pověsili bundy na věšák a posadili se ke stolu u okna. Julia se zadívala na bílý kostel a vzpomněla si na ono horké léto, kdy tady byla u biřmování a kdy se zamilovala do jednoho kluka z jejich skupiny. Jak jen se jmenoval? Tehdy jí to připadalo nesmírně důležité, nyní si ale už jeho jméno nepamatovala.

„Co vlastně dělal Anders v té vile?“ zeptala se potichu Julia, když si objednali oběd, který se skládal z pěti chodů. „Řekl vám to?“

„Ano. Prý hledal diamanty.“

„Diamanty?“

Lennart přisvědčil a zadíval se z okna.

„Povídalo se o tom odjakživa… I já jsem párkrát slyšel, že Němci, které Nils zabil, si z Pobaltí přivezli nějakou válečnou kořist. Říká se, že to byly nějaké drahokamy. Anders se domníval, že je Nils před svým útěkem do zahraničí zakopal do sklepa. Proto ho celý rozkopal a rozryl. Jenže vůbec nic nenašel. Teda aspoň to tvrdí,“ dodal Lennart. „Anders je tak trochu podivín, ale určitě není zlý člověk.“

„A co ty výstřižky?“ zeptala se Julia.

„Ty ležely ukryté v nějaké skříňce, a když je našel, tak je připnul na zeď. Podle Anderse je sesbírala Vera. A víš, co ještě říkal? Prý tam cítí Veřinu přítomnost. Prý chodí po domě a straší tam.“

„Aha,“ odvětila Julia stroze.

Ona sama měla v tom domě úplně stejný pocit, toužila však na tu strašlivou noc co nejdříve zapomenout.

Julii však trápila ještě jedna věc. Neměla ale odvahu se zeptat. Krátce předtím, než jim na stůl položili talíře s jídlem, zodpověděl Lennart její nevyslovený dotaz sám od sebe.

„Anders tvrdí, že toho podzimního dne tvého syna neviděl. Na přímou otázku odpověděl slovy, že o ničem nevěděl. Po celý den se zdržoval uvnitř, venku byla mlha a sychravo, takže o tom, co se stalo, se dozvěděl, až když jsme požádali dobrovolníky o pomoc při hledání. Podle Niklase Bergmana, který ho vyslýchal, mluvil Anders pravdu. Stejně otevřeně a pravdivě mluvil i o vloupání do domu Very Kantové.“

Julia přikývla.

„Nikam jsme se nedostali,“ pokračoval Lennart, „a nepředpokládám, že bychom se dozvěděli něco zásadně nového.“

Opět přikývla a s pohledem upřeným na svou ruku řekla: „Pokoušela jsem se jít dál, neustrnout v minulosti… Moc se mi to nedařilo, ale tenhle podzim mi pomohl. Trochu. Cítím se líp. Protože teď už mohu alespoň truchlit, což jsem předtím nedokázala… Proto si říkám, že mi příchod na Öland v podstatě prospěl. Stejně jako setkání s otcem a s tebou.“

„Jsem rád, že to říkáš. I já jsem se až příliš dlouho zabýval minulostí… Někdy mi bývalo dost mizerně a nechtěl jsem nikoho vidět. Pak jsem ale pochopil, že pokud se budu stranit lidí, nic tím nezískám. Je třeba jít dál. Vím, že je těžké hledět do budoucnosti, ale je to nutné.“

„To je pravda,“ řekla Julia. „Mrtví by měli odpočívat v pokoji.“

PUERTO LIMÓN, ČERVENEC 1963

Když se dopilo všechno víno a oslava se blížila ke konci, Nils opustil písečnou pláž za Limónem, která se jmenovala Playa Bonita. V průběhu večera sám vypil dvě láhve červeného chilského vína, ale i tak se necítil dost opilý na to, co ho čekalo.

Přes den se na pláži Playa Bonita ukázalo jen málo lidí a téměř všichni už šli dávno domů.

Zůstali tady jenom dva muži. Seděli v písku u žhavého popela jako dva stíny. Potichu si prozpěvovali, opile se smáli a objímali se. Jedním z nich byl muž, kterého znal Nils jako Fritiofa Anderssona, druhý byl jejich obětí. Nils ho v duchu občas nazýval Smålanďan, ale častěji jako Borrachón. Opilec.

Kostarika je lepší než Panama, opakoval stále dokola Borrachón, který vůbec nechápal, proč sem nepřišel už dávno. Limón je fantastické město. Vlastně se mu odsud ani nechce vrátit domů.

Borrachónovi pomohl přijít do Kostariky Nils. Postaral se o to, aby se Borrachón nějak vysvobodil z alkoholového opojení a na velvyslanectví v Panama City získal provizorní pas jako náhradu toho, který si zapomněl na poslední lodi. Poté si sedl na vlak do San José. Nils mu objednal pokoj v levném hotelu poblíž hlavní stanice, dal mu peníze, zásobil ho vínem a potravinami a pak už jen čekal na příchod Fritiofa Anderssona.

Borrachón mu byl nesmírně vděčný, občas mu svými projevy díků lezl pořádně na nervy. Konečně prý našel tu správnou cestu a člověka, který mu rozumí, člověka, za kterého by klidně položil vlastní život.

Nils se na něj přátelsky usmíval, ale v duchu netoužil po ničem jiném, než aby se Fritiof konečně vrátil a pomohl mu. Nils neměl v úmyslu spřátelit se s tím vychytralým Švédem, který mu připomínal sebe samého, toužil však po jediném: vrátit se domů na Öland. Fritiof mu přislíbil, že všechno zařídí, požadoval jen jediné: ukryté drahokamy…

Ano, když budeš chtít, stačí jen říct,

půjdeme hned domů…

Nils o tom byl téměř stoprocentně přesvědčen, protože kdykoli ho Fritiof navštívil, vždycky na ně přišla řeč. O tom, co se stalo na alvaru krátce po skončení války, byl dokonale informován.

„Řekli ti Němci, odkud přišli?“ zeptal se ho Fritiof. „Skutečně si na ostrov přivezli válečnou kořist? Co se s ní stalo? Co jsi s ní udělal, Nilsi?“

Příliš mnoho otázek, říkal si Nils a v duchu podezíral Fritiofa, že na většinu těch otázek už zná stejně odpověď.

Co nejstručněji odpověděl na všechny jeho otázky, nikdy však neprozradil, kam drahokamy ukryl. Byl pevně přesvědčen o tom, že poklad patří jen jemu. Někdo jako on, kdo musel žít tolik let v nouzi, si bohatství určitě zaslouží.

Po krátkém čase začal být Borrachón v malém pokojíku nesnesitelný, ale Nils ho tam musel udržet až do příchodu Fritiofa. Po třech dnech vyčerpali všechna témata k rozhovoru a po týdnu už spolu jen popíjeli. Potichu seděli v hotelovém pokoji, obklopení prázdnými láhvemi, zatímco do jejich okna pražilo slunce.

Nakonec Fritiofovo letadlo přece jen přistálo na letišti. Objevil se v hotelu se širokým úsměvem, který mu zářil na rtech pod velikými slunečními brýlemi. Borrachón se konečně probral z opileckého opojení, ale ani tak nepochopil, kdo je ten nový Švéd a co od něj vlastně chce, takže Fritiof objednal další víno a zábava pokračovala dál. Fritiof zpíval, smál se, ale všechno měl pod kontrolou, Borrachóna nespustil ani na okamžik z dohledu.

Den po návratu Fritiofa se Nils vydal do Limónu. Vrátil se do svého bytu, madam Mendozové zaplatil nájem a nechal se ostříhat nakrátko stejně jako Borrachón. Poté se vydal do přístavního baru a v duchu se rozloučil se všemi těmi ubožáky, kteří se z Limónu nikdy nedostanou. Popíjel víno a dal si záležet na tom, aby ho několik večerů viděli na zaprášených, špinavých ulicích města opilého pod obraz.

Usmíval se, ukláněl a s každým se dával do řeči.

Madam Mendozové i barmanům vyprávěl, že se chystá vydat na cestu po pobřeží, začne na pláži Bonita, ale za pár dnů se vrátí, protože ho přijede navštívit jeho dlouholetý přítel ze Švédska.

„Echa,“ opakoval. „Hasta pronto.“

Časně ráno posledního dne v Limónu vstal, do kuchyňské pokladničky vhodil nějaké peníze, v pokoji nechal většinu svého oblečení, vzal si jenom to nejnutnější a trochu jídla, peněženku a dopisy od své matky. Pak konečně opustil Limón. Prošel tržištěm, kde už se scházeli staří rybáři, němí svědci začátku jeho cesty domů. Aniž by se ohlédl zpátky, obešel železniční stanici, pokračoval na sever, ven z města, až na místo, kde se měl setkat s Fritiofem Anderssonem.

Tentokrát neutíkal – vracel se domů.

Po téměř dvaceti letech se Nils vydal na cestu domů na Öland.

26

Tentokrát jim těžkou bránu vily Martina Malma neotevřela mladá pečovatelka, ale starší žena s dlouhými šedými vlasy, oblečená v halence a ve světlých kalhotách. Gerlof ji hned poznal – byla to Martinova žena Ann-Britt Malmová.

„Dobrý den,“ pozdravil Gerlof.

Žena zůstala stát ve dveřích, upřeně na něj hleděla, ale očividně ho nepoznávala.

„Jsem Gerlof Davidsson,“ představil se, přendal si hůl do levé ruky a pravou napřáhl k ní. „Ze Stenviku.“

„No ovšem, Gerlof,“ zvolala. „Byl jste tady minulý týden s nějakou ženou.“

„To byla moje dcera,“ řekl Gerlof.

„Viděla jsem vás odcházet, ale když jsem se na vás ptala Ylvy, nevzpomněla si na vaše jména,“ řekla Ann-Britt Malmová.

„Právě o to jde,“ vysvětlil Gerlof. „Chtěl jsem si promluvit s Martinem o starých časech, ale necítil se dobře. Možná je mu dnes líp…“

Gerlofovi se do zad opíral ledový vichr a v tu chvíli netoužil po ničem jiném než vejít dovnitř a promluvit si s Malmem.

„Martin se bohužel ani dnes necítí dobře,“ řekla Ann-Britt Malmová.

Gerlof lítostivě pokýval hlavou.

„A není mu přece jenom trochu lépe než minule?“ zeptal se a cítil se nepříjemně, jako kdyby byl nějaký pouliční prodavač. „Nezdržel bych se dlouho.“

Změřila si ho od hlavy až k patě, nakonec ho však přece jen pozvala dál.

Ještě předtím, než vstoupil Gerlof do domu, pohlédl na ulici.

John seděl v autě. Gerlof na něj zamával a křikl: „Zdržím se asi tak půl hodiny.“

Domluvili se, že pokud Gerlofa vpustí do domu, vrátí se pro něj za půl hodiny.

John přikývl, zvedl ruku a nastartoval.

Gerlof vešel do vytopeného domu a pomalu se přestával třást. Postavil tašku na kamennou podlahu a svlékl si kabát.

„Dnes je venku opravdová zima,“ pronesl směrem k Ann-Britt.

Mlčky přikývla, o zdvořilostní konverzaci očividně neměla zájem.

Prošla dveřmi, které byly na delší straně místnosti, a otevřela další. Gerlof ji mlčky následoval.

Octli se v ještě větší místnosti, která zřejmě sloužila jako přijímací salon. Vzduch tady byl těžký a páchl po cigaretovém kouři. Třebaže do zahrady vedlo několik oken, všechny byly zatažené tmavými závěsy. Ze stropu visel křišťálový lustr, zahalený do bílé látky. Ve dvou koutech salonu stály krby, ve třetím stála zapnutá televize, na jejíž obrazovce běžel jakýsi animovaný film, ovšem bez zvuku.

Flinstounovi, všiml si Gerlof.

Před televizí stál vozík, na kterém seděl stařec s přikrývkou na kolenech. Holou hlavu mu pokrývaly hnědé skvrny a na čele mu svítila stará bílá jizva. Brada se mu neustále třásla.

Byl to Martin Malm, muž, který poslal Gerlofovi Jensův sandálek.

„Martine, máš návštěvu,“ řekla An-Britt Malmová.

Stařec vzdychl a pohlédl Gerlofovi do tváře.

„Dobrý den, Martine,“ řekl Gerlof. „Jak se cítíš?“

Malmova rozechvěná brada krátce přikývla.

„Dobře?“ zeptal se Gerlof.

Stařec nespokojeně zavrtěl hlavou.

„Tak to jsme na tom podobně,“ pokračoval v rozhovoru Gerlof. „Máme se zkrátka tak, jak si zasloužíme.“

Rozhostilo se ticho. Fred Flinstone na obrazovce naskočil do auta a odfrčel v oblaku prachu.

„Dáte si kávu, Gerlofe?“ zeptala se Ann-Britt Malmová.

„Ne, děkuji.“

Gerlof doufal, že je i navzdory jeho odmítnutí nechá Ann-Britt o samotě.

A nemýlil se. Ve dveřích se ještě obrátila a věnovala Gerlofovi pohled plný porozumění.

„Vrátím se za chvíli,“ řekla, vyšla ven a zavřela za sebou dveře.

Gerlof chvíli mlčky postával, pak popošel k židli, která stála u zdi. Stála daleko od Martina, ale Gerlof si uvědomoval, že by ji k němu nedokázal přenést, proto se na ni posadil.

„Takže teď bychom si mohli trochu promluvit,“ navrhl.

Martin Malm na něj stále upřeně hleděl.

Gerlof si všiml, že na rozdíl od jeho pokoje v domově důchodců v tomto salonu nic nepřipomínalo moře a námořníky. Žádné obrázky lodí, žádná zarámovaná osvědčení, žádné staré kompasy.

„Martine, nechybí ti moře?“ zeptal se. „Mně teda ano… A to dokonce i v takový větrný den, jako je dnes, kdy bys ani psa ven nevyhnal. Ještě štěstí, že mi zůstalo tady to…“ Ohnul se ke své tašce a pokračoval: „Mám v ní všechny doklady o svých plavbách po moři a opatruji je jako oko v hlavě. Rád bych ti něco ukázal…“

Otevřel tašku, vytáhl z ní knihu 40 let Malmovy námořní dopravy a pokračoval: „Určitě tu knihu znáš. Mnohokrát jsem si v ní listoval, o tvých lodích jsem se naučil všechno možné, dokonce jsem se i pobavil při tvých dobrodružstvích na moři. Ale nejvíc mě zaujala jedna fotografie.“

Otevřel knihu a nalistoval stranu se záběrem z Ramneby.

„Pochází z konce padesátých let, je to tak? Vznikla ještě předtím, než sis koupil svou první velkou zaoceánskou nákladní loď.“

Bylo zřejmé, že se mu podařilo vzbudit Malmovu pozornost. Malm civěl na obrázek a Gerlof si všiml, že cukl pravou rukou, jako by ji chtěl zvednout a ukázat na fotografii.

„Poznáváš se na ní?“ zeptal se Gerlof. „Skutečně jsi to ty. A je tam i tvoje loď. Jmenovala se Amélie, viď? Obvykle kotvila vedle mé lodi tady v Brogholmu.“

Martin Malm neřekl nic, jen ztěžka dýchal, jako by se mu nedostávalo vzduchu.

„Vzpomínáš si, kde vznikla tahle fotografie? Já jsem se nejčastěji plavil s nákladem pouze pro Oskarhamm, ale tohle je jižněji. Je to tak, že mám pravdu?“

Martin mlčel, ale neodvrátil zrak od fotografie. Muži v řadě na záběru jeho pohled opětovali a Martinovi se opět neovladatelně roztřásla brada.

„Pila v Ramneby. Pod obrázkem není text, ale Ernst Adolfsson místo identifikoval. V čase, kdy tato fotografie vznikla, se ještě dalo přežít s jedním škunerem. Těžko, ale přece…“

Gerlof znovu ukázal na obrázek. „Tady je majitel pily August Kant, bratr Very Kantové ze Stenviku. Augusta jsi znal dobře, je to tak? Myslím, že jste spolu čile obchodovali.“

Martin se očividně pokoušel pohnout, jako kdyby se chtěl dostat blíž ke Gerlofovi. Na první pohled to tak vypadalo, protože se mu třásla ramena a přerývaně dýchal. Nespouštěl pohled z fotky a otevřel ústa.

„Frr-šof,“ vyslovil nesrozumitelně ochraptělým hlasem.

„Co jsi říkal, Martině?“

„Frr-šof,“ zopakoval Martin.

Gerlof ho zamyšleně pozoroval. Po chvíli knihu odložil Co chtěl Martin říct? Freska? Fraška? Zaklel?

Anebo vyslovoval nějaké jméno. Fridolf?

Anebo Fritiof?

PUERTO LIMÓN, ČERVENEC 1963

Nils asi půl hodiny postával ve tmě pod palmami, obrácený zády k moři. Mouchy kroužily kolem něj a dorážely na něj. Odháněl je a vzpomínal na ölandský alvar, na bezstarostné procházky po něm. Po celou dobu byl ve střehu, jestli neuslyší nějaký zvuk z pláže.

Nakonec uslyšel kroky, které se blížily po písku.

„Trvalo to, ale už spí,“ oznámil Fritiof.

„Dobře.“

Nils se s Fritiofem vrátil na pláž. Borrachón ležel jako pytel brambor vedle vyhasínajícího ohniště, zato pevně svíral v ruce poslední láhev vína.

„Můžeš se do toho pustit,“ řekl Fritiof.

„Já?“

„A kdo jiný?“ Fritiof se ušklíbl. „Měl jsem co dělat, abych toho opilce udržel celou cestou při životě. Teď ho máš na starosti ty.“

Nils pohlédl na ležícího Borrachóna.

„Je to nula, Nilsi,“ řekl Fritiof. „Jenom pro nás má cenu.“

Nils stál stále ještě bez hnutí.

„Myslíš si, že za to skončíš v pekle?“ škádlil ho Fritiof.

Nils zavrtěl hlavou.

„Neměj strach, neskončíš. Ale dostaneš se domů.“

„Je tady,“ zabručel Nils.

„Co říkáš?“

„Peklo je tady,“ řekl Nils.

„Tak fajn,“ přikývl Fritiof. „Pak je nejvyšší čas peklo opustit.“

Nils unaveně přikývl, pak se sehnul a dotkl se Borrachónova hrudníku. Opilec žvatlal cosi ze sna, ale nebránil se. Nils ho uchopil a táhl ho po písku, pryč od ohniště, dolů k temné vodě.

„Dávej pozor na žraloky!“ zvolal za jeho zády Fritiof.

Voda byla vlažná, vlny široké, ale nijak nebezpečné. Nils vešel pozpátku do Karibského moře a po písku táhl bezvládné Borrachónovo tělo.

Když vlna zalila Borrachónovi obličej, rozkašlal se a začal se vzpírat. Nils zaťal zuby, popošel ještě o pár metrů dál, dokud mu voda nesahala až nad stehna, a tam ponořil Borrachónovo tělo pod hladinu. Zavřel oči a počítal: Jeden, dva, tři…

Muž se zoufale oháněl rukama, zmítal se a snažil se vystrčit hlavu nad hladinu. Ale Nils ho držel pevně, myslel na Öland a nepřestával počítat.

…čtyřicet osm, čtyřicet devět, padesát…

Připadalo mu, že uplynula celá hodina, než se Borrachónovo tělo přestalo vzpouzet.

Nils však ještě i poté pevně stál a držel Borrachóna pod hladinou. Když vydrží dost dlouho, Borrachón se mu možná nebude zjevovat ve snech jako oblastní komisař.

„Hotovo?!“ zavolal na něj ze břehu Fritiof.

„Ano.“

„Dobře, Nilsi.“ Fritiof vlezl do vody, sklonil se nad Borrachóna, zvedl mu ruku a pustil ji. „Dobrá práce.“

Nils mlčel. Stál, vzdoroval nárazům vln, a když Fritiof vytahoval tělo na břeh, najednou si vzpomněl na svého mladšího bratra Axela.

Byla to nehoda, Axele, nechtěl jsem…Najednou jako by se mu všichni mrtví připomněli.

Fritiof se mezitím vypotácel na břeh a utíral si čelo rukávem košile. Zhluboka si vydechl.

„Dobře, tak to bychom měli,“ řekl a obrátil se k Nilsovi. „Teď už mi to můžeš konečně říct.“

„Co ti mám říct?“ zeptal se Nils. Pomalu vylezl z vody a zastavil se před Fritiofem.

„Všechno o té válečné kořisti. Nilsi, kam jsi ji ukryl?“

Mezi nimi leželo Smålanďanovo tělo. Nils si uvědomil, že Fritiof je najednou ve výhodě, ale odmítal se tomu poddat.

„Jak se ve skutečnosti jmenuješ, Fritiofe Anderssone?“

Jeho společník zarytě mlčel.

„Když mě dostaneš domů,“ řekl po chvíli Nils, „ukážu ti poklad.“

„To ještě nějakou dobu potrvá,“ zabručel Fritiof a ohnal se po komárovi. „O vše se postarám, ale nebude to hned. Musím postupovat pomalu, krok za krokem. Takže nejdřív je třeba dopravit tělo na Öland. Je třeba ho pohřbít a jednou provždy zapomenout. Pak se můžeš vrátit domů. Chápeš to?“

Nils přikývl.

Fritiof se dotkl botou mrtvoly ležící mezi nimi.

„Měli bychom ho vytáhnout o kousek výš, trochu mu pořezat obličej a na nohy mu připevnit závaží… O ostatní už se postarají dravé ryby. Potom vás už nikdo nerozezná.“ Ukázal na Borrachónův baťoh, který zůstal u ohniště. „Nezapomeň si vzít jeho pas, jinak se do Mexika nedostaneš.“

„A co bude dál?“ zeptal se Nils. „Vrátíš se sem?“

„Ano, zůstaň v Mexiko City, já se asi za týden vrátím. Tělo vytáhnu na břeh, zajdu do Limónu a začnu se vyptávat, jestli někdo neviděl mého švédského přítele Nilse. Nejlepší by bylo, kdyby tělo našel někdo jiný, abych to nemusel udělat já sám.“

Nils se začal vysvlékat.

„Vyměním si s ním šaty,“ řekl.

Fritiof ho sledoval.

„Na nic jsi nezapomněl?“ zeptal se.

Nils si stahoval košili.

„Co máš na mysli?“

Fritiof ukázal mlčky na Nilsovu levou ruku, na dva ohnuté prsty. Pak chytil Borrachóna za levé rameno, položil mu dlaň do písku a podpatkem skákal a dupal po jeho prostředníku a prsteníku. Nepřestal, dokud nezaslechl praskání kostí.

„Tak,“ řekl Fritiof, vytáhl kapesník a přivázal zlomené prsty k dlani. „Zanedlouho z vás budou věrné kopie.“

Nils jenom mlčky přihlížel.

Muž, který se mu představil jako Fritiof, byl pořád o krok napřed.

Nils se snažil potlačit neklid.

„Dej mu dolů boty,“ řekl. „Vysuším je nad ohněm a obuju mu ty svoje. Dám mu i svoji peněženku.“

Už to chtěl mít za sebou a jít domů. Pokud se mu podaří vrátit se do Stenviku, celé tohle trápení nakonec skončí šťastně.

A proto mu nesmí záležet na tom, že se v této chvíli nachází v pekle.

27

„My dva už jsme starci,“ řekl Gerlof Martinovi. „Máme spoustu času přemýšlet. I já jsem v poslední době hodně přemýšlel…“

Jejich pohledy se setkaly. Stále seděli proti sobě v tmavém salonu. Fred Flinstone na obrazovce pracoval v kamenolomu.

Gerlof stále ještě držel v ruce knihu o Malmově pile s fotografií z Ramneby.

„V době, kdy vznikla tahle fotografie, tvoje přepravní společnost ještě nebyla tak velká,“ pokračoval. „Vím to, protože jsem na tom byl stejně. Měl jsi pár škunerů, na kterých jsi jako my všichni ostatní vozil kámen, dřevo a další zboží po Baltském moři. Zhruba za tři roky sis však koupil svou první nákladní loď, plavil ses do Evropy, dokonce i přes Atlantik. My ostatní jsme se ještě nějaký čas protloukali s našimi škunery, než zpřísnili předpisy, které se týkaly počtu lidí a nosnosti lodí. Na větší lodě nám banky nechtěly poskytnout půjčky, ty jsi byl ale výjimka. Ty jediný sis mohl dovolit koupit těžkotonážní loď.“ Gerlof nespustil z Martina oči. „Ale kde jsi na to sehnal peníze? Neměl jsi o nic víc peněz než ostatní lodníci a banky se k tobě musely chovat stejně odmítavě jako k ostatním.“

Martin mlčel.

„Dostal jsi je od Augusta Kanta? Od mocného majitele pily?“

Martin na Gerlofa stále mlčky zíral, v jeho očích byl patrný neklid.

„Ne? Víš, já si myslím, že to tak bylo.“

Gerlof strčil ruku do své tašky, opřel se o hůl a vstal. Pomalu obešel televizi a postavil se před Martina.

„Jsem přesvědčen, že ti zaplatil, abys z Jižní Ameriky přivezl domů jednoho vraha. Vraha oblastního komisaře, Augustova synovce Nilse Kanta.“

Martin najednou začal prudce hýbat hlavou dopředu a dozadu a znovu otevřel ústa.

„Ee–ra,“ dostal ze sebe. „Ee–ra A–ant…“

„Vera Kantová,“ zopakoval Gerlof, který mu pomalu začínal rozumět. „Vera byla Nilsova matka. Určitě chtěla dostat syna domů. Pravděpodobně ti ale za to zaplatil její bratr August, je to tak? Zaplatil ti, abys nejdříve přivezl na ostrov rakev, kterou uložili do země na marnäském hřbitově, aby si všichni mysleli, že Nils Kant zemřel. O několik let později a mnohem nenápadněji jsi přivezl domů Nilse Kanta.“

Gerlof stál před Martinem, který musel zvednout hlavu, aby na něj viděl.

„Předpokládám, že se Nils vrátil domů koncem šedesátých let a ukryl se někde tady na ostrově. Ani se nemusel příliš namáhat, protože po dvaceti pěti letech ho nikdo nepoznával. Určitě mohl navštěvovat svoji matku a toulat se po alvaru.“

Gerlof teď hovořil ještě naléhavěji.

„Myslím si, že Nils Kant se procházel po alvaru i v ten mlhavý zářijový den, kdy narazil na chlapce, který zabloudil. Byl to můj vnuk Jens.“ Po těchto slovech sklonil hlavu.

„No a pak se něco stalo a Nils zpanikařil. Nevěřím, že by byl Kant až tak zlý nebo šílený, jak se tvrdí. Jednoduše zpanikařil a začal jednat impulzivně… Proto musel Jens zemřít.“ Gerlof si povzdechl.

„A pak… Ale to už víš nejlépe ty sám. Myslím si, že tě Nils vyhledal a požádal tě o pomoc. Tělo jste zakopali někde na alvaru, ale ty sis něco nechal.“

Vtom Gerlof napřáhl ruku s předmětem, který vytáhl z aktovky. Byla to hnědá obálka s odtrženým logem Malmovy společnosti, kterou Gerlof obdržel poštou.

„Nechal sis Jensův sandálek. Před několika měsíci jsi mi ho poslal v téhle obálce.“ Gerlof se odmlčel a pak se zeptal: „Proč jsi to udělal? Hnulo se snad v tobě svědomí?“

Martin zíral na obálku a brada se mu znovu roztřásla.

„K–uk–e–aam,“ blekotal Martin.

Gerlof přikývl, ačkoli mu nerozuměl. Pomalu se vrátil k židli, aby si oddechl. Ještě jednou se Martinovi upřeně zadíval do očí.

„Martine, zabil jsi Nilse Kanta?“

Jak předpokládal, odpovědi se nedočkal, proto si odpověděl sám: „Myslím si, že jsi to udělal… Nils pro tebe představoval příliš velké riziko. Jsem přesvědčený, že tu jizvu na čele ti způsobil on. Nic z toho však nemůžu dokázat.“

Stěží se ohnul a knihu a obálku opatrně vložil do aktovky. Ten rozhovor ho nesmírně vyčerpal.

Na poličce stály zarámované rodinné fotografie, na mnoha z nich se usmívali mladí lidé.

„Naše děti…,“ řekl zadumaně. „Měli bychom se smířit s tím, že na nás jednoho dne zapomenou. Přesto však toužíme po tom, aby si zapamatovali všechno dobré, co jsme pro ně udělali. Mnohdy je to však pouze zbožné přání…“

Gerlof byl na smrt unavený, pletl se mu jazyk. I Martin Malm jenom vyčerpaně a bezmocně seděl na vozíku a ani se nepohnul. Nepokoušel se ani nic říct.

Vzduch v salonu začal být nedýchatelný, navíc se zešeřilo.

Gerlof pomalu vstal.

„Tak, Martine, rozloučíme se,“ řekl. „Přeji ti všechno dobré, snad se ještě někdy uvidíme.“

Připadalo mu, že poslední slova vyzněla jako výhrůžka, a svým způsobem je tak i myslel.

Dveře salonu se otevřely dřív, než k nim přišel. Zjevila se v nich bledá tvář Ann-Britt Malmové.

Gerlof se na ni bezmocně usmál a prohlásil: „Tak jsme si nakonec popovídali…“

Po celou tu dobu však mluvil jen Gerlof, který se nedočkal jediné smysluplné odpovědi.

Když přešel kolem Malmovy ženy, zavřela za ním dveře od salonu.

„Děkuji,“ řekl Gerlof a kývl hlavou na pozdrav.

„To já jsem vám ho poslala,“ řekla Ann-Britt Malmová.

Gerlof se zarazil. Ukázala na jeho tašku, ze které trčel rožek hnědé obálky.

„Odkud jste věděla… odkud jsi věděla…,“ blekotal, „kam je třeba ten balíček poslat?“

„Obálku mi dal loňské léto Martin,“ řekla Ann-Britt. „Sandálek už byl v ní, jenom na ni dopsal tvé jméno. Stačilo ji jen poslat.“

„To ty jsi mi volala?“ zeptal se. „Protože někdo mi telefonoval, když mi ji doručili… Ale neohlásil se.“

„Ano, chtěla jsem se zeptat na ten sandálek,“ přiznala se Ann-Britt. „Nevěděla jsem, co to má znamenat. Jenomže jsem měla strach z tvé odpovědi, měla jsem strach, že Martin ublížil tvému dítěti.“

„Dítěti ne,“ vysvětlil jí Gerlof. „Jens byl můj vnuk. Nevím ale, co má ten sandálek znamenat.“

„Ani já. A to mně…“ Odmlčela se. „Martin mi tehdy nechtěl nic říct, ale já jsem si domyslela, že Martin považuje ten sandálek za určitou pojistku, ano… Za jakýsi druh bezpečnostní pojistky. Pochopila jsem to správně?“

„Bezpečnostní pojistky?“

„Nebo něčeho jiného, já nevím.“

Gerlof se na ni zadíval.

„Mluvil Martin o Kantovi? Nezmiňoval se o Kantových?“

Ann-Britt váhavě přikývla, ale na Gerlofa se nepodívala.

„Ano, ale jenom v tom smyslu, že spolu obchodují… Vera Kantová do Martinovy lodě investovala peníze.“

„Vera ze Stenviku? Ne August Kant?“

An-Britt zavrtěla hlavou.

„Vera Kantová ze Stenviku vložila peníze do Martinovy první velké motorové lodě. Tenkrát ty peníze moc potřeboval, pamatuji si na to velmi dobře.“

Gerlof přikývl. Nejraději by už tento pochmurný dům opustil, ale musel položit ještě jednu otázku.

„Nenavštívil Martina někdo krátce předtím, než ti dal tu obálku?“

„K nám návštěvy moc často nechodí,“ špitla Ann-Britt.

„I tak si myslím, že tady byl někdo ze Stenviku,“ nedal se odbýt Gerlof. „Starý kameník… Ernst Adolfsson.“

„Ach ano, Ernst,“ vzpomněla si Ann-Britt. „Pár věcí jsme si od něj koupili. Teď už to má ale za sebou, chudák. Navštívil nás, ale zdá se mi, že to bylo už někdy na jaře.“

Ernst mě zase předběhl, pomyslel si Gerlof.

„Děkuji,“ řekl a oblékl si kabát. Najednou mu připadal těžký jako brnění. „Martina asi brzo převezete do nemocnice, že?“

„Ne, do žádné nemocnice nepůjde,“ odvětila Ann-Britt. „Není třeba. Lékaři chodí sem za ním.“

Venku na schodech se do něj opět opřel vítr, až se celý zapotácel. Možná to způsobila únava. Navíc začalo hustě mrholit. Před domem na něj nečekalo auto, jak očekával, proto s přimhouřenýma očima vzdoroval nevlídnému počasí. O několik desítek metrů dál spatřil Johnovo auto.

Když otevřel dveře na straně spolujezdce, John ho přivítal kývnutím hlavy.

„Tak už to mám za sebou,“ oznámil mu Gerlof.

„To je dobře,“ odvětil John.

Gerlof si až teď všiml, že se na zadním sedadle choulí postava se širokými rameny. Byl to Johnův syn Anders.

„Byl jsem ve starém bytě,“ vysvětloval John. „Našel jsem ho doma. Anderse pustili.“

„To jsem rád. Vítej zpět na svobodě, Andersi.“

Johnův syn přikývl.

„Jsi rád, že ti policajti uvěřili?“ zeptal se Gerlof.

„Ano.“

„Teď už se asi budeš Veřině domu vyhýbat širokým obloukem, viď?“

„Přesně tak,“ přitakal Anders. „Straší tam.“

„Slyšel jsem,“ přiznal Gerlof. „A ty jsi neměl strach, když jsi tam kopal?“

„Ne, vždycky se zdržuje ve svém pokoji.“

„Kdo? Vera?“

Anders přisvědčil.

„Je zatrpklá.“

„Zatrpklá?“

„Cítí se podvedená.“

„Opravdu?“ Gerlof se zamyslel.

Myšlenky mu zabloudily ke slovům, která vyslovila Maja Nymanová. Hovořila o dvou mužských hlasech ve Veřině kuchyni. Je možné, aby jeden z nich patřil Martinu Malmovi?

Nepřestávalo pršet. John zapnul stěrače.

„Chtěl bych s Andersem zůstat chvíli v Borgholmu,“ oznámil Gerlofovi. „Zajdeme si na kávu spolu s jeho matkou. Samozřejmě jsi také vítán.“

„Ne, děkuji, potřebuji se dostat co nejrychleji domů,“ řekl Gerlof. „Jinak dostane Boel hysterický záchvat.“

„To si dokážu představit,“ připustil John.

„Do Marnäsu se svezu autobusem,“ navrhl Gerlof. „Nejezdí náhodou nějaký kolem půl čtvrté?“

„Ověříme si to,“ rozhodl John.

Gerlof zamyšleně seděl a celou cestu přes Borgholm mlčel. Zmocnil se ho známý pocit, že při návštěvě u Martina zapomněl na důležité věci, kladl nesprávné otázky a vůbec nepochopil význam odpovědí. Měl si dělat poznámky.

„Martin už nemůže mluvit,“ poznamenal s povzdechem.

„Skutečně?“ podivil se John.

Když auto zabočilo na náměstí, Gerlof náhodou otočil hlavu a za oknem restaurace spatřil Julii.

U stolu s ní seděl Lennart Henriksson. Gerlofa nepřekvapilo, že je vidí spolu.

Julia se dívala na Lennarta a působila klidně, alespoň to tak Gerlofovi připadalo, když auto projelo kolem restaurace. Možná ne šťastně, ale určitě klidně. I Lennart vypadal šťastnější, než ho kdy v posledních letech viděl. To Gerlofa potěšilo.

„Zvládneš cestu autobusem?“ zeptal se John.

Gerlof přikývl.

„Už je mi líp,“ uklidňoval Johna. Částečně to byla pravda, teď aspoň mohl chodit. „A taky bychom měli podporovat veřejnou dopravu, jinak nám zruší autobusové spoje.“

John odbočil na sever ke staré budově. Předtím se používala jako železniční stanice. Z jednoho vlaku tady kdysi dávno vyskočil Nils Kant, když zavraždil oblastního komisaře, ale teď tady stály jenom autobusy a taxíky.

Auto zabočilo na parkoviště. John vystoupil a obešel auto, aby mohl otevřít dveře Gerlofovi, který se kývnutím hlavy rozloučil s Andersem.

Gerlof měl za sebou náročný den, ale ze všech sil se snažil jít pevným krokem k autobusu za staniční budovou. V jedné ruce držel aktovku, ve druhé svíral hůl. Déšť byl stále prudší. Linka do Byxelkroku přes Marnäs stála na parkovišti, řidič seděl za volantem a četl si noviny.

Gerlof zamířil ke dveřím autobusu.

„Myslím, že je to za námi,“ řekl Johnovi. „Udělali jsme všechno, co bylo v našich silách. Martin musí žít s tím, co udělal. Až do konce života.“

„Nic jiného mu nezbývá,“ odvětil zamyšleně John.

„Mimochodem… neslyšel jsi o nějakém Martinově příbuzném, který by se jmenoval nějak jako Frišof?“

„Myslíš Fridolf?“ zeptal se John.

„Ano, Fridolf nebo Fritiof…“

„O nikom takovém jsem neslyšel. Je to důležité?“ zeptal se John.

„Vlastně ani ne.“

Gerlof chvíli mlčky postával vedle Johna, když kolem nich přeběhli dva výrostci v černých bundách, kteří bez jediného pohledu na dva staré muže naskočili do autobusu a rozvalili se na sedadlech.

Gerlof si uvědomil, že nezáleží na tom, jestli právě odhalil nějakého vraha, nebo ne. Nic se tím nezmění. Život kolem něj plynul dál jako obvykle. Öland byl pořád stejný.

Deprimovalo ho to. Připsal to krizi osmdesátníka.

„Děkuji ti za dnešní pomoc,“ oslovil Johna. „Jen co budu doma, ozvu se ti.“

„Nezapomeň, prosím tě.“

John podržel Gerlofovi hůl, než pomalu vystoupal po vysokých autobusových schodech. Pak Gerlof od Johna převzal hůl, zaplatil lístek se slevou pro důchodce a sedl si napravo k oknu. Sledoval, jak John pomalu kráčí ke svému autu a nastupuje do něj.

Gerlof se opřel a se zavřenýma očima poslouchal, jak startuje motor autobusu. Pomalu jako starý škuner se pohnul ze zastávky.

Fridolf anebo Fritiof, opakoval si v duchu. A setkání v Ramneby, kde Ernst vyrůstal.

Fridolf? Fritiof?

Na ostrově neznal nikoho, kdo by se tak jmenoval.

28

„Ne, nejsem ženatý,“ řekl Lennart. „Ani jsem nikdy nebyl.“

„Ani děti nemáš?“ zeptala se Julia.

Lennart zavrtěl hlavou.

„Ne, ani děti.“ Zahleděl se do poloprázdné sklenice s vodou. „Měl jsem jeden vážný vztah, trval deset let, ale před pěti lety jsme se rozešli… Ona bydlí v Kalmaru a zůstali jsme přátelé.“ Usmál se a pokračoval: „Od té doby věnuji veškerou svou energii domu a zahradě.“

„Severní Öland není právě nejlepší místo, pokud se chce člověk s někým seznámit,“ uvažovala nahlas Julia.

„Máš pravdu, skutečně je tady malý výběr…“ Lennart se nepřestával usmívat. „V Göteborgu je to mnohem lepší, viď?“

„Ani nevím…,“ odvětila Julia. „Nějak jsem přestala hledat.“ Julia se napila vody a pak pokračovala: „Také já jsem měla pouze jeden vážný vztah. Ale ten začal mnohem dřív než ten tvůj… Žila jsem s Jensovým otcem Michaelem, jenže pak všechno skončilo. Však víš…“

Lennart přikývl.

„Vztahy nikdy nejsou jednoduché,“ řekl.

Julia s ním souhlasila.

„A jaké máš plány teď?“ zeptal se Lennart. „Zůstaneš na Ölandu?“

„Nevím… možná. V Göteborgu mě nic mimořádného nedrží. Gerlof je navíc dost nemocný. Určitě nechce, aby na něj někdo dohlížel, ale já si myslím, že potřebuje péči.“

„Na severu ostrova zase potřebují zdravotní sestry, to vím,“ řekl Lennart a zadíval se na ni. „I já bych byl rád, kdybys…“

Přerušilo ho monotónní zapípání, při kterém sebou Julia trhla.

Lennart se podíval na pager.

„Už mě zase volají,“ zabručel.

„Něco důležitého?“ zajímala se Julia.

„Jenom krátká porada na policejní stanici.“ Vstal. „Při odchodu zaplatím.“

„Zaplatíme každý sám za sebe,“ navrhla Julia.

„Ne, to ne.“ Lennart učinil odmítavé gesto. „Já jsem tě sem přece zatáhl.“

„Tak děkuji,“ řekla Julia, která měla jako vždycky hluboko do kapsy.

„Domluvme se, že se sejdeme kolem tři čtvrtě na čtyři na stanici. Do té doby bych mohl mít všechno vyřízené. Pak můžeme jít domů.“

„Tak dobře.“

„Nechtěla by ses ke mně přijít podívat? Nemám velký dům, ale stojí u vody v severní části Marnäsu. Slunce každé ráno vychází rovnou z moře jenom kvůli mně, mám-li se vyjádřit trochu poeticky.“

„Moc ráda.“

Rozloučili se před restaurací. Lennart rychle vykročil k policejní stanici, Julia se pomalu šourala o berlích na ulici Kungsgatan, aby se porozhlédla po obchodech. V tomto období sice obchodníci nenabízeli žádné slevy, ale chtěla se podívat alespoň do výkladů.

Když procházela kolem novinového stánku, automaticky si přečetla nejvýraznější titulky: VÁŽNÁ DOPRAVNÍ NEHODA NA SILNICI 22 – ZATÍM SE NEPODAŘILO IDENTIFIKOVAT ŽÁDNOU OBĚŤ, CAROLA JE OPĚT ŠŤASTNÁ, TELEVIZNÍ PROGRAM PRO SVÁTEČNÍ DNY, VYHRÁLI JSTE? Ani jeden z titulků ji nezaujal.

I přes zlomeniny a zranění se cítila dobře. Vlastně byla šťastná. Měla radost z toho, že jsou si teď s Gerlofem mnohem blíž než kdykoli předtím, že se se sestrou Lenou rozloučily jako dobré přítelkyně a že Lennart Henriksson, jak se zdá, rád vyhledává její společnost.

Julia měla radost dokonce i z toho, že policie propustila Anderse Hagmana. Zneklidňovalo ji, že by měl mít někdo z obyvatel Stenviku něco společného se zmizením jejího syna. V takovém případě by byla raději, kdyby třeba zabloudil k moři. Možná chtěl přemoci strach z vody, skákal po kamenech, které čněly nad hladinou, a uklouzl.

Julia tomu v tu chvíli věřila.

JÖNKÖPING, DUBEN 1970

„Není velký, ale je z něj nádherný výhled na Vättern,“ hovořil majitel nemovitosti a ukazoval směrem k oknu. „V ceně nájmu je i zařízení kuchyně a postel.“

Funěl, protože se rozbil výtah a do čtvrtého patra musel jít pěšky. Na čele se mu perlily kapky potu. Měl na sobě oblek a přes košili se mu rýsovalo obrovské břicho.

„Beru to,“ řekl budoucí nájemník. „Pronajmu si ho tak na půl roku. Možná i na delší dobu, to se ještě uvidí.“

„Dobře se tady parkuje.“

„To je sice pěkné, ale já nemám auto.“

Prohlídka nevelkého bytu netrvala ani pět minut. Skládal se z jednoho pokoje a kuchyně. Byt se nacházel v jižní části Jönköpingu na ulici Grönagatan.

„Jezdíte často na služební cesty a nemáte auto?“

„Cestuji autobusem i vlakem,“ vysvětlil budoucí nájemník. „Často se stěhuji… I teď čekám, že už mě brzy nechají odjet domů.“

Nils si opět zkoušel své nové jméno a svoji novou identitu. Pomalu se s ní ztotožňoval, starý svět se pozvolna ztrácel, ale ještě úplně nezmizel. Měl pocit, jako by se jeho předchozí život ukrýval pod pokličkou. Nový život se mu zdál svobodnější, dokonce získal i pas, který mu umožňoval přecházet přes hranice, navzdory tomu však svůj život nevnímal jako skutečný. Podobně tomu bylo i v Kostarice, v Mexiku, kde strávil rok, v Amsterdamu či v téměř prázdném bytě v Bergsjönu za Göteborgem, ve kterém strávil poslední půlrok a ve kterém se probouzel zalitý studeným potem, protože se mu zdálo, že se vrátil do úmorného kostarického horka.

„Smím se vás zeptat na váš věk?“ otázal se majitel bytu.

„Je mi čtyřicet čtyři.“

„Nejhezčí léta.“

„To máte asi pravdu.“

Když se Nils ptal Fritiofa, kdy se konečně bude moci vrátit na Öland, dostával pouze vyhýbavé odpovědi.

„Když je člověk netrpělivý, dopouští se chyb,“ řekl mu před třemi týdny během telefonního rozhovoru, který byl plný šumu a hluku. „Musíš se uklidnit, Nilsi. Rakev dovezli a uložili do hrobu v Marnäsu, který už stihl hezky zarůst trávou. Tvoje matka na něj občas nosí květiny. Nezapomeň, že na tebe stále čeká.“

„Daří se jí dobře?“ zajímalo Nilse.

„Ujde to.“ Po krátké odmlce Fritiof pokračoval: „Prý dostává pohledy. Nejdřív nějaký z Kostariky, pak z Mexika a nedávno z Holandska. Nevíš o tom něco?“

Přirozeně, pomyslel si Nils. Celá léta posílal matce pohledy a dopisy, ale vždycky byl opatrný.

„Odesílatele jsem neuváděl,“ namítl Nils.

„To je dobře. Určitě jsi ji potěšil,“ řekl Fritiof. „Ale teď se rozšířila fáma, že Nils Kant žije. Policie s tím nemá nic společného, ta na drby kašle, ale ve Stenviku se o tom mluví. Právě proto nesmíš být netrpělivý, chápeš?“

„Ovšem, ale co bude, až se vrátím na Öland?“

„Co by bylo?“ řekl Fritiof, jako by ho odpověď nezajímala. „Pak se vrátíš k matce. Ale ještě předtím se my dva vydáme na výlet a budeme hledat poklad. Nebo se snad pletu?“

„Na tom jsme se přece dohodli. Jen co se vrátím domů, ukážu ti ho.“

„Dobře, takže už stačí jenom počkat na ten správný okamžik,“ poučil ho Fritiof.

„A ten nastane kdy?“

Fritiof mezitím hovor přerušil. Muž, který se ve skutečnosti určitě jmenoval úplně jinak, jednoduše položil telefon. Nilse se zmocnil podivný pocit, že pro Fritiofa Anderssona představuje už jen jakési dovršení jeho plánů, že ve skutečnosti je vlastně mrtev. Mrtev a pohřben na marnäském hřbitově.

„Nájem se platí dopředu,“ konstatoval majitel bytu.

„To je v pořádku,“ uklidnil ho Nils. „Můžu zaplatit i teď hned.“

„A ještě je tady měsíční výpovědní lhůta.“

„Dobře. Víc času nepotřebuju.“

Nils totiž nebyl mrtev, vracel se domů.

29

Cestou autobusem do Marnäsu Gerlof usilovně přemýšlel. Mezi Borgholmem a Köpingsvikem na chvíli usnul, ale jen co se dostali na alvar, probral se a přemýšlel dál.

Během své návštěvy u Martina Malma prozradil víc, než měl původně v plánu, dokonce vyrukoval s hromadou hypotéz, které nebude moci nikdy dokázat. Přiznání se nedočkal, ale alespoň konečně všechno vyslovil nahlas.

Teď se může pokusit jít dál. A postavit ještě víc modelů lodí v láhvi. Přijímat Johnovy návštěvy a popíjet s ním kávu. Číst oznámení o úmrtích v novinách a sledovat, jak se do Marnäsu vkrádá zima. Jenom se starými vzpomínkami to bude těžké. Ještě pořád má ale o čem přemýšlet.

Znovu vytáhl z aktovky knížku o Malmově dopravní společnosti, která už začala mít na rozích od častého ohmatávání oslí uši. Gerlof nalistoval snímek z přístaviště v Ramneby a opět se zahleděl na Martina Malma a Augusta Kanta před skupinkou seřazených dělníků.

Myslel na slova Ann-Britt Malmové, že peníze na první Malmovou loď poskytla Vera Kantová, nikoli August Kant. Jinými slovy: Vera Kantová zaplatila Martinu Malmovi, aby dovezl jejího syna Nilse domů.

Pokud však August Kant skutečně nechtěl mít s návratem svého synovce nic společného, pokud se domníval, že by měl Nils raději navždy zůstat v Jižní Americe, co potom znamenala fotografie, jež byla jasným dokladem obchodního i přátelského porozumění mezi ním a Martinem Malmem? Augustova ruka na Martinově rameni…

Byla to přece Augustova ruka, nebo snad ne? Gerlof se ještě jednou zblízka podíval na obrázek. Palec trčel na nesprávné straně dlaně.

Upřeně zíral na obrázek tak dlouho, dokud ho nezačaly pálit oči. Černobílé kontury se se začaly mihotat a zamlžovaly se. Sáhl do tašky pro brýle na čtení, nasadil si je a pokračoval ve zkoumání fotky. Když ani to nepomohlo, složil si brýle a použil je jako zvětšovací sklo. Bledé obličeje dělníků se přiblížily, ale zároveň se rozostřily na černé tečky.

Gerlof posunul brýle nad tu část fotografie, kde byla ruka na Malmově rameni. Po chvíli si všiml, že to, co až dosud považoval za Augustovu pravici, je ve skutečnosti čísi levá ruka. A hned za tou rukou…

Gerlof nemohl odtrhnout zrak od smějícího se obličeje na fotografii.

Vtom poprvé spatřil to, čeho si určitě všiml i Ernst.

A do prdele, pomyslel si.

Tento vulgarizmus zakázala matka Gerlofovi používat před více než sedmdesáti lety a od té doby ho ani jednou nepoužil.

Aby získal jistotu, vytáhl poznámkový blok a nalistoval v něm jména, která si zapsal v muzeu v Ramneby.

„A do prdele,“ řekl tentokrát nahlas.

To poznání ho na okamžik tak ochromilo, že zapomněl, kde je. Autobus se blížil k Marnäsu, teď se dostal do jižní části ve Stenviku. Když zvedl hlavu, autobus právě projížděl kolem velké tabule s nápisem KEMP 2 KM.

Stenvik. Autobus co nevidět zastaví ve Stenviku. O svém objevu si potřeboval okamžitě promluvit s Johnem.

Gerlof se rychle natáhl k červenému tlačítku, aby řidiči oznámil, že hodlá vystoupit, a zmáčkl ho.

Když začal autobus před zastávkou zpomalovat, což bylo asi sto metrů před odbočkou na Stenvik, vložil knížku i brýle do tašky a postavil se na roztřesené nohy.

Prostřední dveře autobusu se hlučně otevřely a Gerlof opatrně sestoupil po schůdcích do chladu a větru. Sjögren v jeho kloubech se ozval znovu, ale prozatím se neohlásil plnou silou, bolesti se zatím daly snést.

Dveře se za ním zavřely a autobus se znovu rozjel. Zůstal stát na zastávce docela sám. Ještě pořád hustě pršelo. Kdysi tady stála dřevěná budka, ve které se dalo schovat před deštěm či přečkat liják, ale teď tady samozřejmě nebylo nic. Všechno, co za něco stojí a je zadarmo, vždycky rychle zmizí, pomyslel si.

Když zanikl i tlumený hukot motoru autobusu, Gerlof se rozhlédl po pusté krajině, zapnul si i poslední knoflík na kabátu a zadíval se na žlutou tabuli, ukazující směr do Stenviku. Právě tam se potřeboval dostat.

Ještě než přešel přes silnici, několikrát se pečlivě rozhlédl, aby ho něco nesrazilo, ale na dohled nebylo vidět žádné auto. I silnice zela prázdnotou. Prvních padesát metrů k odbočce na Stenvik překonal docela svižným krokem, ale když zahnul, vítr mu začal foukat do obličeje, takže musel zpomalit.

Překonal už dobrých dvě stě metrů po krajnici, když si vzpomněl, že John Hagman teď není ve Stenviku.

John přece zůstal v Borgholmu.

Gerlof se zastavil a zamrkal.

Zatraceně, jak na to jen mohl zapomenout? Vždyť se s Johnem rozloučil na autobusové zastávce ani ne před půl hodinou. To, co odhalil na fotografii z Ramneby, ho natolik rozrušilo, že si to vůbec neuvědomil.

Někoho ve Stenviku přece najít musí. Julia se zřejmě ještě také nestihla vrátit, ale Astrid by doma být mohla. V tu chvíli mu stejně nezbývalo nic jiného než pokračovat v cestě, protože Marnäs byl ještě dál.

Nohy mu ztěžkly, zima pronikala pod kabát. Vítr ho bičoval, a tak sklonil hlavu, aby si chránil obličej.

Pokračoval v cestě krok za krokem po popraskaném asfaltu. Začal kroky počítat: jeden, dva, tři – po dvacátém pátém zvedl hlavu, ale listnaté stromy na horizontu, které označovaly místo, kde končí alvar a začíná vesnice, se ani trochu nepřiblížily.

Gerlof poprvé trochu zneklidněl, připadal si jako plavec, který se rozhodl přeplavat ledové jezero, ale v půlce najednou ztratil sílu. Vrátit se na silnici mu připadalo jako holý nesmysl, ale stejně obtížné mu připadalo i pokračovat v chůzi.

Pak špatně našlápl levou nohou, zakopl o zvlněný asfalt na krajnici a téměř spadl do příkopu. Pomocí hole se mu jen s největšími obtížemi podařilo získat rovnováhu, když vtom najednou zaslechl tlumený zvuk motoru auta, které se blížilo směrem od Stenviku.

Bylo velké a tmavozelené. Když přijelo blíž, Gerlof rozeznal, že se jedná o jaguar s naplno puštěnými stěrači.

Neprojelo kolem, ale zastavilo, boční okénko sjelo dolů a objevil se v něm řidičův obličej s prošedivělou bradkou.

„Zdravím!“ ozval se přívětivý hlas.

Gerlof poznal Gunnara Ljungera z Långviku.

Majitel hotelu, který při každém setkání mluvil jenom o nových modelech lodí v láhvi, byl poslední, s kým se teď Gerlof toužil setkat, ale přinutil se zvednout unavenou ruku na pozdrav.

„Dobrý den, Gunnare,“ pozdravil slabým hlasem, který zanikal ve větru, a udělal další krok kupředu.

„Kam ses v tom nečase vydal, Gerlofe?“ zakřičel Ljunger.

Na hloupou otázku se dala očekávat pouze hloupá odpověď, ale Gerlof se ovládl, kývl směrem k vesnici a řekl: „Do Stenviku.“

„Jdeš někoho navštívit?“

„Ano,“ Gerlof se zapotácel v náporu větru. „Jdu za Astrid.“

„Za Astrid Linderovou?“ vyzvídal Ljunger. „Nezdálo se mi, že by byla doma. Jel jsem kolem, ale v oknech se nesvítilo.“

„Opravdu?“

Pokud není doma ani Astrid, pak už není ve Stenviku nikdo, pomyslel si Gerlof. Klidně by mohl umrznout někde venku v náporech větru vanoucího od moře.

Chvíli přemýšlel a pak se podíval na Ljungera.

„Gunnare, nejedeš náhodou do Marnäsu?“ zeptal se.

„Právě se chystám na nákup do železářství. Odvezu tě.“

„Opravdu?“

„To je přece samozřejmé.“ Ljunger se předklonil a otevřel dveře na straně spolujezdce. „Nasedni si.“

„Jsi velmi laskavý.“

Gerlof namáhavě nastoupil do vyhřátého auta. Ani na chvíli nepustil z ruky hůl a tašku.

V autě bylo ticho a vedro, topení jelo naplno. Ljunger měl rozepnutou prošívanou bundu, a i když se Gerlof ještě nestačil zahřát, rozepnul si kabát.

„Takže jedeme do Marnäsu,“ řekl Ljunger.

Šlápl na plyn a velké auto vyrazilo kupředu s takovou akcelerací, až to Gerlofa vmáčklo do sedadla.

„Spěcháš?“ zeptal se Ljunger.

Gerlof zavrtěl hlavou.

„Ne, jen bych rád…“

„Dobře, tak se teda ještě stihneme na něco podívat,“ řekl.

To už vyjeli na dálnici, stejně prázdnou jako před chvílí.

Ljunger však odbočil na jih, nikoli na sever.

„Nemyslím si, že bych mohl…,“ začal Gerlof, ale Ljunger ho přerušil.

„Jak ti jdou ty tvoje modely?“

„Dobře,“ odvětil Gerlof, ačkoli poslední týden nevěnoval práci ani jedinou minutu, dokonce na ni ani nepomyslel. „Před Vánoci by ses mohl zastavit v domově a podívat se, jak jsem pokročil…“

Ljunger přikývl. Po dálnici projeli několik set metrů, poté znovu odbočili. Tentokrát na neoznačenou úzkou kamenitou cestu mezi neobdělaným polem a starou kamennou zdí. Vedla na sever k moři.

„Tak mě napadá… Asi už je pozdě chtít, aby loď měla červený lodní šroub, že?“ zeptal se Ljunger. „Bylo by fajn, kdyby se to ještě dalo dodělat.“

„To není žádný problém,“ přikývl Gerlof a nadechl se. „Gunnare, kam vlastně jedeme?“

„Ne moc daleko, už tam budeme.“

Gunnar se odmlčel a soustředěně řídil po úzké cestičce.

Gerlof pozoroval okolí a jednotvárně se sklánějící stébla suché trávy.

Pak se podíval do prostoru mezi sedadly. Ležel tam Gunnarův mobil, černý se stříbrnými hranami, nejmenší, jaký kdy Gerlof viděl – o polovinu menší než Juliin.

„Kam jedeme, Gunnare?“ zeptal se potichu.

Ljunger neodpověděl, jako kdyby Gerlofa přestal vnímat. Hleděl na mokrou cestu a jistou rukou vyrovnával auto, aby se vyhnul největším výmolům a hrbům ve vyježděných kolejích. Usmíval se.

Gerlofovo čelo se orosilo potem.

Chtěl něco říct, něco zcela neutrálního, například se zeptat na Ljungerovy úspěchy v podnikání, ale zmáhala ho únava a po četných rozhovorech z dnešního dne měl v hlavě naprosté prázdno.

Nakonec se zmohl na jedinou otázku:

„Gunnare, byl jsi někdy v Jižní Americe?“

Ljunger zavrtěl hlavou a nepřestal se usmívat.

„Bohužel ne,“ odvětil a dodal: „Nejdál jsem se dostal do Kostariky.“

ÖLAND, ZÁŘÍ 1972

Nils Kant se na novém mostě vyklonil z modrého volva a zahleděl se na Kalmarský záliv. Bylo odpoledne, nad vodou se vznášel jemný opar, ale hluboko v zálivu se tvořila hustá mlha, která se blížila k ostrovu.

„Dnes večer bude pořádná mlha,“ řekl.

„V to doufejme,“ odvětil Fritiof za volantem.

„My?“ zeptal se nechápavě Nils. „Copak nás bude víc?“

Fritiof přikývl.

„Za chvíli se setkáš s ostatními.“

Nils se pokoušel uvolnit a nakláněl se přes zábradlí mostu. V duchu viděl sám sebe jako mladého muže, který ze všech sil plave v zálivu, aby se dostal na břeh. Tehdy mu bylo pouhých dvacet let.

Jak jen to mohl v té ledové vodě vydržet? Teď je mu čtyřicet šest a uplaval by sotva sto metrů.

Ölandský most byl obrovský, tuny ocele a betonu se změnily na kolosální stavbu, která se vypínala nad vodou, téměř stejně široká jako dálnice a dlouhá několik kilometrů. Nils si nikdy nedokázal představit, že by se jeho ostrov jednou mohl takto spojit s pevninou.

„Jak starý je ten most?“ zeptal se.

„Téměř nový,“ odvětil Fritiof.

Od včerejšího večera, kdy přišel za Nilsem do Jönköpingu, byl skoupý na slovo. Na cestu dal Nilsovi tmavé oblečení a černou pletenou čepici. Pak mu přikázal, aby si ji stáhl až do čela, ale jinak sotva promluvil.

Veselý a šarmantní Fritiof Andersson, který ho před více než deseti lety vyhledal v Kostarice, jako by se vypařil; v podstatě se to stalo poté, co se v moři u Limónu utopil ten Smålanďan. Po tom večeru se Fritiof začal chovat k Nilsovi jako k psovi, neustále ho vláčel z místa na místo, pronajímal mu levné malé byty či pokojíky v druhořadých ubytovnách, ozýval se mu pouze telefonicky, navíc jen párkrát za rok.

Večer před návratem na Öland Fritiof znovu zavedl řeč na poklad. Kde vlastně je? Kam ho Nils ukryl? Nachází se v jeho domě?

Nils mu nejprve nechtěl vůbec nic prozradit, nakonec však přece jen promluvil.

„Zakopal jsem ho na alvaru na východ od Stenviku. Za hromadou kamení. Půjdeme tam spolu a vykopeme ho,“ navrhl.

„Dobře, tak to uděláme,“ souhlasil Fritiof.

Nils se nemohl dočkat posledního úseku cesty. Teď byl konečně tady.

„Nějaký čas se budu zdržovat doma,“ oznámil Fritiofovi.

Když scházeli z mostu na pevnou zem, severně od Färjestadu, zavřel oči. Konečně se vrátil domů.

„Budu se zdržovat doma,“ zopakoval. „Zůstanu s mámou a dám si pozor, aby mě nikdo neviděl.“ Po krátké odmlce se zeptal: „Doufám, že se jí stále ještě daří dobře, je to tak?“

„No ovšem.“ Fritiof Andersson přikývl, a když se dostali na alvar u Borgholmu, přidal plyn.

Nils vnímal, jak moc se ostrov od dob jeho mládí změnil. Především tady rostlo víc keřů a stromů, úzká, trávou zarostlá silnice do Borgholmu se rozšířila, stala se z ní dálnice, přímá a rovná jako most. Železnici, která byla v provozu mezi severem a jihem ostrova, pravděpodobně zrušili, protože na alvaru se neleskly žádné koleje. Zmizely i větrné mlýny, které se tyčily na pobřeží a které poháněl vítr ze zálivu, zůstalo jich jenom pár.

Na ostrově teď žilo méně lidí, přesto však u vody vyrostly nové domy a chaty. Nils si je prohlížel.

„Kdo bydlí v těch domech?“ zeptal se.

„Letní hosté,“ odvětil Fritiof. „Vydělávají peníze ve Stockholmu a na Ölandu si kupují chaty. Přijedou autem přes most, stráví tady dovolenou, opálí se a rychle se vracejí domů, aby zase vydělávali peníze. Zimu tady však trávit nechtějí. Je tady příliš chladno a pusto.“

Znělo to, jako by je chápal.

Nils mlčel. Fritiof měl asi pravdu s těmi letními hosty, protože takřka všechna vozidla jela opačným směrem než oni, tedy pryč z ostrova. Léto skončilo, nastal podzim.

Ještě štěstí, že alespoň zříceniny hradu nadále stojí na svém místě na útesu nad Borgholmem.

Jen co objeli hrad, byli už téměř ve městě, do kterého se začala pomalu vkrádat mlha. Fritiof zpomalil, zabočil na malé parkoviště na okraji města, zříceniny však měli na dohled. Bez vysvětlení zastavil.

„Jsme na místě,“ oznámil. „Zmiňoval jsem se, že budeme mít společnost.“

Otevřel dveře a zamával.

Nils se rozhlédl. Po cestě k nim kráčel asi padesátiletý muž. Měl na sobě šedý vlněný svetr, kalhoty a kožené boty, zřejmě dost drahé. Zamával na Fritiofa a zvolal: „Máte zpoždění.“

Muž s kloboukem staženým nízko do čela neměl zavazadla, v ruce držel pouze napůl vykouřenou cigaretu. Znovu si z ní potáhl, pak ji odhodil a ještě než přistoupil k autu, se ostražitě rozhlédl.

„Nilsi, měl by sis sednout dozadu,“ navrhl potichu Fritiof. „Myslím, že při příjezdu do Stenviku to bude bezpečnější.“

Po těchto slovech vystoupil z auta. Na konci parkoviště stála telefonní budka a Nils viděl, jak k ní rychle zamířil. Vhodil mince do automatu, vytočil číslo a pak s někým mluvil.

Nils také vystoupil z auta, muž v drahém obleku uhasil špaček cigarety podpatkem a mlčky ho pozoroval. Pak přistoupil k autu a sedl si na přední sedadlo.

Nils se však hned neusadil dozadu. Přešel kousek po cestě a kochal se pohybem na svobodě.

Na svém ostrově.

Najednou se na silnici objevila dvě auta. Nils si všiml bledých obličejů cestujících, kteří ho sledovali. Doprovázel je pohledem, dokud nezmizeli ve tmě.

„Tak pojď už!“ zařval na něj podrážděně Fritiof, který se mezitím vrátil k autu.

Nils nespěchal, otevřel zadní dveře a zaslechl, jak se muž na předním sedadle potichu ptá:

„Gunnare, šlo to hladce?“

Vzápětí provinile pohlédl na Nilse, jako by se přeřekl.

Muž, který se nechal po celý čas oslovovat Fritiof, se ale jen usmál.

„To nic, snad bychom se už mohli všichni navzájem představit skutečnými jmény,“ řekl. Jmenuji se Gunnar a tohle je Martin. Na zadním sedadle sedí Nils Kant. Všichni si tady důvěřujeme, nebo snad ne?“

„No ovšem.“ Nils přikývl a zabouchl dveře.

Takže Fritiof se jmenuje Gunnar. Nils věděl, že ho už někde viděl, stále si však nemohl vzpomenout, kde to jen bylo.

„Teď vyrazíme do Stenviku,“ řekl Gunnar.

Auto opět vyjelo na hlavní cestu, projelo kolem Borgholmu a pokračovalo na sever.

Okolí připadalo Nilsovi čím dál známější, ale mlha ze zálivu houstla a zakrývala horizont.

Gunnar věděl, že přijde mlha, počítal s tím, proto se měl Nils vrátit domů právě dnes. S čím vším ještě počítal?

Za Köpingsvikem Gunnar zapnul mlhovky a přidal plyn. Nilsovi se před očima mihotaly informační tabule s důvěrně známými názvy ölandských vesnic. Nejvíc ho však dojímal pohled na krajinu: pole, divoce rostoucí tráva, rovné kamenné zídky, které začínaly u cesty a končily kdesi v mlze.

A byl zde alvar. Jeho alvar! Byl všude kolem, hýřil šedohnědými odstíny a nad ním se rozprostírala nekonečná obloha, přesně taková, jak si ji pamatoval.

Byl opět doma.

V autě panovalo hrobové ticho. Po chvíli spatřil Nils konečně informační tabuli, na kterou tak dlouho čekal: Stenvik. Pod ní byla velká šipka a nápis: KEMP.

Do vesnice vede asfaltová cesta, a Stenvik má dokonce i svůj kemp. To jsou teda věci! pomyslel si Nils.

Auto objelo příjezdovou cestu do Stenviku, aniž by zpomalilo.

„Do vesnice přijedeme ze severu,“ řekl Gunnar. „Je tam menší provoz a nemusíme jet přes všechny ulice.“

Po několika minutách přijeli na severní příjezdovou silnici, která vedla podél opuštěné mlékárenské rampy. Když ji Nils viděl naposledy, prohýbala se pod konvemi mléka. Nyní ji obrůstal mech a zdálo se, že se každou chvíli rozpadne.

Za dvacet pět let se změnil celý Öland, ale severní silnice vypadala přibližně tak, jak si ji pamatoval: úzká, hrbolatá a zablácená. Příkopy zarostly trávou stejně jako alvar, který tady začínal.

Gunnarovo volvo, které se pomalu šinulo vpřed, po chvíli zastavilo. Gunnar se obrátil k Nilsovi a také Martin k němu otočil hlavu. Oba dva se na něj zadívali.

Gunnar upřeně, Martin vyhýbavě.

„Takže,“ ozval se vážným hlasem Gunnar. „Dostali jsme tě do Stenviku a ty teď vykopeš svůj poklad.“

„Nejdřív se chci ale setkat se svou matkou,“ odvětil Nils, aniž by hnul brvou.

„Vera nikam neuteče, Nilsi,“ odvětil Gunnar. „Čekala na tebe pětadvacet let, takže to určitě ještě chvíli vydrží. Bude to tak lepší, do vesnice bychom měli dorazit za tmy, nemyslíš?“

„Drahokamy si rozdělíme,“ řekl rychle Nils.

„Přesně tak, ale nejdřív je musíme mít.“

Nils na něj chvíli hleděl, poté se podíval ven z vozu. Mlha byla najednou neproniknutelná, brzy se začne stmívat.

Přikývl. Dá Gunnarovi a Martinovi půlku pokladu, tím svůj dluh splatí.

„Potřebujeme ale něco na kopání,“ zašeptal.

„V kufru máme rýče a lopatu,“ odvětil Gunnar. „Na všechno jsme mysleli, jen žádný strach.“

Ale Nils nebyl klidný. Byl sám na dva neznámé chlapy, přesně jako ten Smålanďan ve tmě u Karibského moře. Rozdíl byl jenom v tom, že Borrachón důvěřoval novým přátelům, zatímco Nils byl ve střehu.

Gunnar nezaparkoval u cesty, zabrzdil u úzkého otvoru v kamenné zídce a stočil volant. Auto sjelo ze silnice.

Pomalu zamířilo na rovný alvar zarostlý trávou.

Nils se otočil, ale viděl jenom mlhu. Silnice vedoucí do jeho rodné vesnice se ztratila.

30

Gerlof seděl mlčky vedle Gunnara Ljungera. Směřovali do pustiny na jihu Marnäsu. Rozhovor, který se Gerlof snažil navázat, váznul, protože Ljunger se vůbec neobtěžoval mu odpovědět. Gerlof mohl udělat jenom jedno – pokračovat v cestě, s námahou si rozepnout kabát a vysvléct si ho, protože vedro v autě připomínalo tropy. Možná by si teplotu mohl regulovat sám nějakým tlačítkem, ale nevěděl jak. Gunnar se mu očividně nechystal pomoct.

Přiblížili se k severnímu pobřeží ostrova. Vůz přejel přes půl metru vysoký a několik metrů široký násep, za kterým se rozprostíral rovný alvar. Gerlofovi se konečně podařilo zorientovat se. Kdysi tudy vedla železnice, kterou později zrušili.

Podíval se na hodinky. Bylo skoro pět hodin.

„Už bych se měl vrátit, Gunnare,“ řekl do ticha. „V domově mě za chvíli budou shánět.“

Ljunger přikývl a odvětil: „To je docela dobře možné, ale tady tě budou asi těžko hledat. Nebo se snad pletu?“

Výhrůžka zazněla natolik zřetelně, že se Gerlof otočil a snažil se otevřít dveře.

Jaguar jel pomalu, mohl by vyskočit, možná by to dokonce zvládl i bez úrazu a možná by se ještě před setměním nějak dostal i zpět na cestu, jenže dveře se nedaly otevřít. Ljunger je zamkl dálkovým ovládáním.

„Gunnare, chci vystoupit,“ pokoušel se mluvit rozhodným hlasem kapitána, kterým kdysi býval.

„Za chvíli můžeš,“ odsekl Ljunger a pokračoval v cestě.

Projeli přes zrezavělý plot z drátěného pletiva mezi dvěma kamennými zídkami, za kterými prosvítalo Baltské moře. Bylo šedé a chladné.

„Gunnare, proč to děláš?“ zeptal se Gerlof.

„Abych byl upřímný, jsem tady neplánovaně,“ zabručel Ljunger. „Jel jsem za autobusem z Borgholmu a viděl jsem tě vystoupit u jižního výjezdu ze Stenviku. Stačilo objet vesnici ze severu, projet přes ni a cestou tě vyzvednout.“ Ljunger ještě víc zpomalil a obrátil se k němu. „Gerlofe, co jsi dnes dělal u Martina Malma?“

Gerlof pochopil, že byl právě odhalen, proto se snažil s odpovědí co nejvíc otálet.

„U Martina?“ zopakoval. „Co tím myslíš?“

„Ty a John Hagman,“ upřesnil Gunnar. „Ty jsi šel dovnitř, John čekal před domem.“

„Chvíli jsem si s Martinem povídal… Jsme přece staří námořníci,“ odvětil Gerlof. „Odkud o mé návštěvě vlastně víš?“

„Ann-Britt mi volala na mobil, zatímco sis vyprávěl s Martinem o starých časech. Zneklidní ji každá návštěva starých kapitánů… Nejdříve k nim přišel Ernst Adolfsson a teď ty. Byl jsi tam dokonce dvakrát během uplynulých dvou týdnů. Tomu už říkám obléhání Martinova domu…“

„Takže ty a Ann-Britt jste dobří přátelé,“ řekl unaveně Gerlof.

Ljunger přisvědčil.

„S Martinem jsme vlastně staří obchodní partneři, ale teď se s ním nedá moc mluvit. O obchody se stará Ann-Britt, která mě už nejednou žádala o dobrou radu.“

Gerlof se opřel. Nadešel čas mluvit pravdu.

„Partneři,“ zopakoval. „Ale to jste už dlouho, minimálně od konce padesátých let, viď?“

Po těchto slovech vytáhl knížku o společnosti Martina Malma.

„Tento obrázek jsem ukazoval Martinovi,“ pokračoval. „Často jsem si ho prohlížel… Ale trvalo mi dlouho, než jsem pochopil, co na něm ve skutečnosti je.“

„Opravdu?“ podivil se Ljunger a objel skupinku nízkých jilmů. Nacházeli se už jen několik set metrů od moře. „A teď jsi na to přišel?“

Gerlof přikývl.

„Jsou na něm dva nejvlivnější muži přístavu v Ramneby – továrník August Kant a námořní kapitán Martin Malm, který stojí před skupinkou dělníků. Augustova ruka jako by objímala kolem ramen Martina Malma. Jenomže to není ruka Augusta Kanta. Ta ruka patří muži stojícímu za Martinem. Všiml jsem si toho až před chvílí v autobuse.“

„Jeden obrázek prozradí víc než tisíc slov,“ prohlásil Ljunger a zabrzdil. „Tak se to přece říká, že?“

Před nimi se za loukou, která byla porostlá žlutou trávou, rozprostíralo severní pobřeží ostrova. Vytrvale pršelo. Déšť byl chladný, brzy už mělo začít sněžit.

„Muž za Martinem Malmem je dělník z pily, který se jmenoval Gunnar Johannson. Jenomže potom si změnil příjmení. Je to tak?“ zeptal se Gerlof.

„Ne úplně, tehdy už jsem byl předákem na pile,“ pochlubil se Ljunger. „Ale to, že jsem si změnil příjmení na Ljunger, to je pravda. Udělal jsem to, když jsem přišel na Öland.“

Vypnul motor a vzápětí nastalo ticho. Bylo slyšet jenom déšť a vítr.

„Ta fotka se nikdy neměla dostat do ročenky. Dala ji tam Ann-Britt. Dokud kniha nevyšla, vůbec jsem o tom nevěděl. Jenom Ernst Adolfsson a ty jste mě poznali. Ernst si mě asi pamatoval ještě ze školy…“

„Teď už vím, že vyrůstal v Ramneby,“ řekl Gerlof. „Pro mě nebylo lehké tě poznat. Ale ještě pořád něčemu nerozumím…“

Gerlof věděl, že se blíží konec. Ljunger ho zabije, tak jako zavraždil Ernsta. Proto pokračoval, aby oddálil neodvratné: „Jako předák na pile jsi určitě slyšel příběh o zlém synovci Augusta Kanta. Tehdy tě něco napadlo…“

„Vlastně jsem se s ním seznámil,“ skočil mu do řeči Ljunger.

„S kým? S Nilsem Kantem?“

„Jo, s Nilsem. Po válce jsem na pile pracoval jako kluk pro všechno. Nils tam přišel, když utíkal před policií z Ölandu. Přikradl se, ukryl se v keřích a všiml si mě. Požádal mě, abych zavolal ředitele Kanta. To jsem také udělal, ale ředitel o něm nechtěl ani slyšet. August Kant mi dal pět stokorun, které jsem měl odevzdat Nilsovi, aby odtamtud co nejdříve zmizel. Dvě jsem si schoval a tři jsem mu dal.“ Při té vzpomínce se Ljunger usmál. „Zbytek léta jsem si z těch peněz žil jako král.“

„Už tehdy jsi velmi rychle pochopil, že můžeš na Nilsi Kantovi vydělat,“ zabručel Gerlof a sledoval hustý déšť padající za oknem.

„Přesně tak,“ přiznal Ljunger, „jenomže jsem ještě nevěděl, jak moc na něm mohu vydělat. Kdepak, tehdy jsem o tom neměl nejmenší tušení. Věřil jsem, že dostanu pár tisíc a zaplacenou cestu přes Atlantik, abych Nilse přivedl domů, až se celý cirkus kolem něj utiší. Navrhl jsem to Augustovi, když ze mě udělal předáka, ale jednoznačně to odmítl. Neměl nejmenší zájem dostat zpět do Švédska černou ovci rodiny.“ Po těchto slovech zvedl ruku, zmáčkl tlačítko vedle volantu a ve dveřích vedle Gerlofa něco cvaklo.

„Je odemčeno,“ řekl. „Vystup si.“

Gerlof se ani nehnul. Nespouštěl z Ljungera zrak a co nejklidnějším tónem řekl: „Ale ty ses nevzdal… Když August tvůj návrh zamítl, šel jsi za Verou Kantovou do Stenviku a předložil jí úplně stejnou nabídku. Nilsova matka souhlasila. Bylo to tak?“

Gunnar Ljunger si povzdechl, jako kdyby se musel bavit s tvrdohlavým dítětem.

„Tenhle nádherný ostrov mě učila poznávat Vera,“ řekl zamyšleně a zadíval se na krajinu před sebou. „Přišel jsem sem v létě v padesátém osmém, to bylo poprvé. Do Stora Rör mě dopravil parník, odtud jsem pokračoval vlakem. Železnice tehdy upadala, také námořní doprava zažívala útlum. Mnozí si mysleli, že to znamená konec Ölandu, ale já jsem od lidí ve vlaku slyšel, že se tady má stavět most. A pořádně dlouhý, aby se ostrované mohli dostat kamkoliv. A aby se sem bez potíží dostali i lidé z pevniny.“

„Bohatí lidé,“ přikývl Gerlof.

„Přesně tak.“ Ljunger se nadechl a pokračoval: „Tak jsem tedy přišel na Öland a postupně jsem objevoval celé nádherné pobřeží. Spousta slunce a moře, ale téměř žádní turisté. Přemýšlel jsem o tom ještě předtím, než jsem zaklepal na dveře Very Kantové. Seděla opuštěná ve své majestátní vile a toužila po synovi. Tak jsem si s ní popovídal.“

„Osamělá a nešťastná, ale nesmírně bohatá,“ doplnil ho Gerlof.

„Ale ne tak, jak se povídalo,“ opravil ho Ljunger. „Kamenolom se měl zavírat a její bratr shrábl rodinnou pilu na Smålandu.“

„Ale Vera měla pozemky,“ připomněl mu Gerlof. „Táhly se podél celého pobřeží…“

V duchu si představoval, jak asi zemře. Má u sebe Ljunger zbraň? Anebo si vybere jednu z nesčetných ölandských skal a rozbije mu hlavu tak, jak to udělal Ernstovi?

„Vera měla hodně pozemků, to je pravda,“ souhlasil Ljunger. „Myslím si, že nikdo z místních neměl nejmenší tušení, kolik jich vlastní na jih i na sever od Stenviku. Dokud s nimi nic nepodnikala, byly prakticky bezcenné, ale kdyby je dostal do rukou někdo šikovný, mohl by je prodávat zájemcům z pevniny…“ Začal si zapínat bundu a pokračoval: „V padesátých letech tady stálo jenom pár chat, ale věděl jsem, že zájem o ně poroste a že tady bude časem třeba postavit hotel i restaurace. A když se postaví most, ceny pozemků určitě porostou.“

„A tak jsi dostal od Very Långvik,“ řekl Gerlof.

„Nic jsem nedostal,“ odvětil Ljunger a smutně zavrtěl hlavou. „Všechno jsem si musel koupit, bylo to v souladu se zákonem. Samozřejmě za velmi nízkou cenu, peníze mi půjčila Vera, ale všechno je zdokumentované a právně ošetřené.“

„Martinu Malmovi zase půjčila, aby si mohl koupit velkou loď.“

„Přesně tak. S Martinem jsem se seznámil, když přepravoval na svém škuneru dřevo. Potřeboval jsem spolehlivého partnera, který by z ciziny přivezl domů rakev Nilse Kanta, později možná i jeho. Hodilo se mi, že se jeho příjezd na Öland oddaloval, protože jsem si uvědomil, že jakmile se Nils vrátí, přestane mi Vera prodávat pozemky.“

Spokojeně se usmál na Gerlofa a prohlásil: „Tak už pojď.“

Po těchto slovech otevřel dveře auta.

Gerlof se podíval ven. Viděl pouze opuštěný cíp pobřeží, kde vítr ohýbal trávu až k zemi.

„Co je tady?“ zeptal se.

„Nic zvláštního,“ odvětil Ljunger a vystoupil. „Však uvidíš.“

31

„Vystupovat, Gerlofe!“

Gunnar Ljunger zabouchl dveře na straně řidiče, rychle obešel auto a otevřel dveře spolujezdce. Netrpělivě čekal, až Gerlof vystoupí.

„Musím se obléknout,“ pokusil se ho zdržet Gerlof.

„Kabát nepotřebuješ, vždyť už ses zahřál, nebo ne?“ zeptal se Ljunger a natáhl k němu ruku.

Ljunger byl alespoň o patnáct let mladší než Gerlof, byl vysoký, silný a měl svalnaté ruce. Chytil Gerlofa pod pažemi a zvedl ho ze sedadla.

Gerlof si všiml, že má Ljunger na sobě žlutou prošívanou bundu s černým nápisem Konferenční centrum Långvik na zádech.

„Tak pojď!“

Zabouchl dveře a na svazku klíčů zmáčkl tlačítko malého ovladače. Všechny dveře se zamkly.

Gerlof to vnímal jako nějaký trik ze světa kouzel. Stihl si vzít hůl, ale aktovka zůstala ležet v autě. Nejistě vykročil na louku u moře. Nyní už tušil, co se Ljunger chystá udělat.

První minuty jeho tělo vnímalo jako úlevu, že mohl vystoupit z přehřátého auta, protože vichr trochu polevil, moc dobře však věděl, že se bez kabátu neobejde. Venku bylo chladno, možná jen několik stupňů nad nulou. Od moře na něj znovu dorážel nárazový vítr, prudký déšť ho píchal do tváře jako špendlíky.

„Podívej se sem, Gerlofe!“ Ljunger mezitím prošel po zarostlé cestičce k pláži a ukázal na kamennou zídku. Před ním se krčil zakrnělý strom. „Vidíš, co to je?“

Gerlof nejistě přistoupil blíž.

„Jabloň,“ řekl tiše.

„Přesně tak, stará jabloň.“ Ljunger ho chytil za ruku a opatrně, ale velmi rozhodně ho táhl k pobřeží. Pak znovu ukázal před sebe, tentokrát na polámané křoví. „A tam vpředu, i když to téměř není vidět, je angreštový keř.“ Opět se podíval na Gerlofa. „Víš, co je tady?“

„Opuštěná zahrada,“ odvětil Gerlof.

„Nepleteš se, v trávě bys našel také kamenné základy domu.“ Ljunger se rozhlédl. „Toto místo jsem objevil před mnoha lety. Obvykle bývá dost opuštěné, dokonce i v létě. Dá se tady v klidu sedět a přemýšlet… Občas tady jenom tak sedím a uvažuji o tom stromě a o lidech, kteří tady žili. Proč nezůstali na takovém krásném místě?“

„Vyhnala je bída,“ hlesl Gerlof.

Pokoušel se držet zpříma, odolávat větru a nepotácet se. Ale měl na sobě jenom košili a tenké tílko, takže mu chlad začal pronikat na kůži.

„Určitě byli chudí,“ souhlasil Ljunger. „Možná se vydali lodí přes Atlantik, stejně jako svého času Nils Kant a mnozí jiní Ölanďané. Ale pointa je v tom…“ Na chvíli se odmlčel, ale vzápětí pokračoval: „Pointa je v tom, že nikdo z nich nikdy neviděl, jak velké možnosti má tento ostrov. Protože vy, kteří žijete na ostrově, jste si toho nikdy nevšimli.“

Gerlof přikývl. Jen ať si Ljunger řeční, jak dlouho chce.

„Chci se vrátit do auta,“ řekl.

„Zamkl jsem ho,“ zabručel Ljunger.

„Za chvíli zmrznu.“

„Tak se vrať do Marnäsu…“ Ljunger ukázal na zídku u stromu. „Ve zdi je otvor. Skrz něj se dostaneš na chodníček, vede kolem staré rozpadlé hospody s tanečním parketem…Vzdušnou čarou je to jen pár kilometrů.“

Gerlof se ve větru zapotácel. V tuto chvíli ho to až tak netrápilo, musel však říct něco důležitého.

„Gunnare, nikdo kromě mě to neví,“ prohlásil.

Ljunger ho mlčky pozoroval.

„Už jsem ti řekl, že jsem na to všechno přišel až teď v autobusu, když jsem si všiml, že stojíš za Martinem Malmem.“

Ljunger pokrčil rameny a odvětil: „Ernst Adolfsson se také oháněl tímhle obrázkem, ale i starými potvrzeními o nabytí majetku a podobně. Jenomže já se jen tak něčeho neleknu.“

„Předběhl mě,“ přiznal unaveně Gerlof. „Myslel jsem si, že mi Ernst všechno říká, ale spletl jsem se. Co vlastně za své mlčení chtěl?“

„Kamenolom. Chtěl ho ode mě koupit za symbolickou cenu. Slíbil, že za to nevytroubí celému světu, co ví o mých a Veřiných obchodech.“

„Myslím, že ten kamenolom nemá cenu ani zlámané grešle,“ utrousil Gerlof.

„To neříkej!“ ohradil se Ljunger. „Dnes je to možná bezcenná půda, ale v budoucnu se to může změnit. Například takové ostrovní kasino mezi horami… Zkrátka jsem jeho nabídku s díky odmítl. Vy staří námořníci se trochu přeceňujete, když si myslíte, že by někoho mohly zajímat události, které se odehrály před desítkami let.“

„Gunnare, tebe přece zajímají,“ namítl Gerlof. „Jinak bychom tady teď nebyli.“

„Nepotřebuji kolem sebe bandu důchodců, kteří tu běhají a strkají nos do toho, po čem jim nic není,“ odsekl Ljunger. „To snad chápeš, ne? Nejde mi jenom o rozbíhající se projekt… Teď nemám na mysli Långvik, ačkoli i ten čeká na výstavbu. Jde mi o mnohem větší investice. Šedesát nových parcel na východě vesnice se prodá během pár měsíců. Co myslíš, jakou mají hodnotu?“

„Už jsem ti řekl, že o tom neví nikdo kromě mě. John ani moje dcera nemají o ničem nejmenší tušení.“

Ljunger se ušklíbl.

„Je to od tebe šlechetné, že všechno bereš na sebe. A já ti dokonce i věřím.“

„Gunnare, zabil jsi Veru Kantovou?“

„Ne! Spadla ze schodů a zlomila si vaz, tak jsem to slyšel. Nikdy jsem nikoho nezabil!“

„Zavraždil jsi Ernsta Adolfssona?“

„Ne,“ ohradil se Ljunger. „Jenom jsme trochu diskutovali. Bohužel jsme se trochu pohádali.“

„A během té hádky shodil do jámy jedno ze svých děl, bylo to tak?“

„Samozřejmě! Pak jsem do něj strčil, a když padal, stáhl s sebou jednu ze svých soch. Byla to nehoda, přesně jak to uzavřela policie.“

„Zabil jsi Nilse Kanta?“ pokračoval Gerlof ve svém výslechu.

„Ne.“

„Pak to tedy musel udělat Martin. A co Jens? Který z vás zabil Jense?“

Ljunger se přestal usmívat. Podíval se na hodinky a vykročil k autu.

„Jens na vás narazil na alvaru?“ zvýšil hlas Gerlof. „Proč jste nenechali žít mého vnuka? Bylo mu teprve šest, nepředstavoval pro vás žádnou hrozbu.“

„Skončeme tohle nepříjemné téma, už musím jít.“

Gunnar Ljunger nelhal, vždycky měl všechno přesně načasované. Připravit o život Gerlofa byl jenom jeden z mnoha bodů, které musel během tohoto večera splnit.

Gerlof zavřel oči. Už nebyl schopen stát vzpřímeně a odolávat zimě a větru. Nechtěl ani padnout před Gunnarem na kolena, to by bylo pod jeho důstojnost.

„Vím, kde jsou drahokamy,“ řekl, jako by se nechumelilo.

Opřel se o hůl a vydal se k autu. Kdyby se mu podařilo k němu přiblížit, zvedl by hůl a pořádně by do něho praštil.

„Drahokamy?“

Gerlof přikývl.

„Válečná kořist. Získal jsem ji a dobře ukryl. Pomoz mi nasednout, vrátíme se a já ti je dám.“

Ljunger zavrtěl hlavou.

„Děkuji za nabídku. Nejednou jsem se na ten poklad ptal Nilse, ale po těch kamenech toužil především Martin. Vždyť ani není opravdu jisté, jestli skutečně za něco stojí. Mně stačí Veřiny pozemky…Člověk nesmí být nenasytný.“

Rychle otevřel dveře a nasedl do auta.

Nastartoval. Motor tiše předl. Fungoval dokonale.

Ljunger zacouval a auto se pomalu rozjelo po kamenité cestičce, ale než stihl Gerlof dojít za ním a zvednout hůl, bylo už pryč.

Gerlof zůstal stát bezmocně na louce. Pomalu spustil ruku s holí a sledoval, jak mu vůz spolu s jeho zimníkem mizí z dohledu.

Ljunger se pohodlně uvelebil za volantem a na Gerlofa se ani nepodíval, protože otočil hlavu, aby viděl na cestičku, po které couval. Na místě, kudy kdysi jezdil vlak, se obrátil a pokračoval v cestě.

Dost daleko, téměř při výjezdu na hlavní silnici, jaguar na chvíli zastavil. Gerlof se slzícíma očima sledoval, jak Ljunger otevřel dveře a vyhodil z auta nejdříve jeho aktovku a pak i jeho kabát. Vzápětí zabouchl dveře a uháněl pryč. Pak zavládlo hluboké ticho.

Gerlofovi bičoval záda déšť a v uších mu kvílel ledový vichr.

Byl celý promočený a promrzlý, v takovém stavu by se nikdy nemohl dostat na hlavní silnici, natož do Marnäsu. Ljunger si to moc dobře uvědomoval.

Gerlof opatrně zvedl nohu a nejistě se pokusil otočit. Zapotácel se. Pobřeží bylo stejně šedé a pusté, jako když sem přijeli.

Starý strom, který mu Ljunger ukázal, stál asi padesát metrů od něj. Kdyby se k němu dostal, zídka by ho trochu chránila před větrem.

„Tak do toho!“ povzbuzoval se.

A pak se pohnul. Krok za krokem, s holí, která mu byla oporou, když ho zrazovaly vlastní nohy. Volnou ruku si přitiskl na mokrou košili na hrudi, aby se aspoň trochu chránil před větrem.

Kamenitá cestička byla tvrdá, před mnoha lety ji posypali drceným vápencem. Ani Gunnarovo auto na ní nezanechalo žádné stopy, a i kdyby se pneumatiky náhodou otiskly v bahně, déšť stejně smyje stopy. Jako kdyby tady Ljunger nikdy nebyl, jako kdyby se sem Gerlof dostal úplně sám.

Policisté vyloučili, že došlo k násilnému činu – tak bude vypadat titulek v Ölands-Posten, až ho tady najdou zmrzlého.

Obloha nad hlavou mu potemněla.

Krok za krokem.

Gerlof zvedl třesoucí se ruku a utřel si z čela mrazivé kapky deště.

Pomalu se blížil k pobřeží a čím dál zřetelněji slyšel, jak vlny rytmicky narážejí na písečný val pod loukou. V dálce nad mořem vzdoroval poryvům větru osamělý racek. Široko daleko nebyla živá duše, pouze ve vzdálenosti několik námořních mil se mlhavě rýsovaly kontury velké nákladní lodě. Mohl křičet, ale nemělo by to žádný smysl. Stejně by ho nikdo neuslyšel.

V těchto končinách nikdy předtím nebyl, rozhodně si na to nevzpomínal. Gerlof zatoužil po širokém pobřeží ve Stenviku, nehostinném, pustém, ale přece jen malebném. Tady na severu ostrova rostlo příliš mnoho trávy a pobřeží bylo ploché.

Kamenitá cestička náhle skončila, dále se trávou ke zdi klikatil úzký chodníček. Už dlouho po něm nikdo nekráčel. Gerlof se jenom stěží prodíral vysokým mokrým porostem a plevelem, sotva zvedal nohy. Chvílemi ho zasáhl silný nápor větru, který ho téměř shodil na zem. Ale ani tak nepřestával kráčet, krok za krokem, až nakonec přišel k jabloni. Na to, aby urazil několik metrů, spotřeboval téměř všechny své síly.

Byla to mizerná jabloň, pokroucená a tenká, protože na ni neustále útočil vítr od moře. Na větvích už neměla ani jediný lístek, neposkytovala žádnou ochranu, ale Gerlof se o ni mohl alespoň opřít, chytnout se hrbolatého kmenu a vydýchat se.

Dotkl se levé kapsy na kalhotách. Nahmatal tvrdý předmět a vytáhl ho. Byl to černý mobil Gunnara Ljungera.

Gerlof si vzpomněl, že ho vzal ve chvíli, když Ljunger vystoupil a obcházel auto. Ještě předtím, než ho Ljunger vytáhl z auta ven, se mu podařilo strčit mobil do kapsy.

Krádež mobilu mu však příliš nepomohla, protože neměl nejmenší tušení, jak se používá. Pokoušel se stlačit několik tlačítek s čísly a vyťukat číslo Johna Hamana, ale vůbec nic se nestalo. Telefon byl hluchý.

Pomalu ho znovu strčil do kapsy.

Měl by být vděčný, že mu Gunnar nechal boty, bez nich by neušel ani metr. Ne, není vděčný. Nenávidí Ljungera.

Půda a peníze – vždycky šlo jenom o ně. Martin Malm dostal peníze na novou loď. A Gunnar Ljunger získal všechnu půdu v okolí Långviku.

Veře Kantové po celá léta lhali, stejně jako Nilsovi.

A nakonec i Gerlofovi.

Gerlof teď už věděl téměř všechno. To bylo od začátku jeho cílem, ale teď mu to nestačilo. Potřeboval to říct ostatním, Johnovi, Julii – a hlavně policii.

Po celou dobu toužil postavit se před všechny aktéry dramatu, vysvětlit, jak se to všechno stalo, a pak ukázat prstem na toho, kdo to udělal: kdo zabil Nilse a malého Jense. Představoval si, jaký rozruch by způsobil. Vrah by se zhroutil a přiznal, ostatní by žasli nad tím, jak do sebe všechno logicky zapadá. A nakonec by mu možná ještě zatleskali.

Ty si vždycky musíš hrát na pana důležitého, vyčetla mu jednou Julia a měla vlastně pravdu. V podstatě šlo o to, že se chtěl cítit důležitý a potřebný. Ne starý, zapomenutý, polomrtvý.

Ale i tak teď umírá. Život byl nádherný a jasný, ale když zapadlo slunce, zmizelo i teplo jeho paprsků. Gerlofovy nohy v botách připomínaly rampouchy, prsty už vůbec necítil. Chlad ho ochromoval, ale jakýmsi podivným způsobem i uvolňoval. Bylo to celkem příjemné.

Na okamžik zavřel oči. V duchu opět viděl, jak se Gunnar Ljunger vydává na cestu, jak vyhazuje z auta jeho zimník i aktovku. Jako kdyby za sebou schválně zanechával stopy. Protože všem, kteří ho najdou, bude všechno hned jasné: senilní stařec vystoupil z autobusu a zabloudil, dostal se na nesprávnou cestu a v záchvatu paniky ze sebe začal shazovat oděv. Nakonec zmrzl ve tmě v noci na pobřeží.

Ljungerovi nestačilo, že Gerlofa připraví o život, potřeboval z něj udělat ještě idiota.

Krátce a trhaně vdechoval do plic ledový vzduch. Kdy vlastně tělo přestane fungovat? Když tělesná teplota klesne pod třicet stupňů?

Gerlof si říkal, že by měl něco udělat – například se před smrtí dovléct na pláž a pokusit se napsat do písku nějaký vzkaz. Gunnar Ljunger je vrah. Velkými písmeny, která by nesmyl déšť. Jenomže ho opustila veškerá síla.

Cítil se jako člověk, který spadne přes palubu do moře, stejně osamělý, promrzlý a promáčený. Gerlof se nikdy nenaučil pořádně plavat, proto představa, že spadne do moře, patřila mezi jeho noční můry. Byl by to jeho konec.

Vzpomněl si na Ellu. Vždycky si říkal, že když se přiblíží jeho poslední hodina, nějakým způsobem pocítí její přítomnost, ale teď necítil nic.

Pak si vzpomněl na Julii. Odešla už do Borgholmu? Možná právě v této chvíli projíždí kolem po dálnici v policejním autě Lennarta Henrikssona. Doufal, že ji Ljunger nechá na pokoji.

Nikdy nestojím, když můžu sedět, a nikdy nesedím, když můžu ležet.

Tento citát Gerlof kdesi četl, nyní si však nedokázal vzpomenout, kde to bylo.

Nohy se mu třásly. Už se na nich nedokázal udržet. Pomalu, opřený zády o hrbolatý kmen jabloně, se sesouval dolů.

Když ohýbal bolavé klouby, věděl, že bez pomoci už nevstane.

Kdyby si sedl pod jabloň a zavřel oči, udělal by velkou chybu. Protože kdyby si sedl, dřív nebo později by si chtěl lehnout, pak znovu zavřít oči a pohroužit se do tmy.

Usnout by znamenalo ještě větší chybu.

Gerlof se však nakonec vzdal a klesl do trávy.

Jenom si chvíli posedí a zavře oči.

ÖLAND, ZÁŘÍ 1972

Gunnar vezl v kufru volva rýč a dvě lopaty. Jednu podal Martinovi, pak se podíval na Nilse.

„Tak jsme teda na místě. Kam teď?“

Nils stál v chladu a hleděl na zamlžený alvar. Cítil známou vůni trávy, bylin a neúrodné půdy, viděl keře i skály, na kterých se nejasně rýsovaly chodníčky. Všechno bylo jako kdysi, když byl mladý, a přece se tady nevyznal. Všechny známé opěrné body utonuly v mlze.

„Musím se dostat k hromadě kamení,“ řekl tiše.

„Vím, to jsi říkal už včera večer,“ sykl Gunnar. „Ale kde to je?“

„Někde tady poblíž.“

Nils se znovu rozhlédl a odstoupil od auta.

Martin, který v průběhu celé jízdy sotva promluvil, vykročil rychle za ním. Jakmile vystoupil z auta, zapálil si cigaretu. Gunnar se k nim připojil.

Nils trochu zpomalil, jako by nikam nespěchal. Byl by raději, kdyby muži kráčeli před ním, aby je měl pod dohledem.

Mlha byla hustější, než si Nils pamatoval, protože ve vzpomínkách mu zůstal pouze sluncem zalitý alvar, když se po něm potuloval. Ale teď měl pocit, jako by se dostal na dno moře v nějaké vzduchové bublině. Již ve vzdálenosti deseti metrů se krajina rozplývala, všechny barvy se slévaly do šedé, všechny zvuky zněly tlumeně. Na sobě měl jen tenký svetr, tmavou koženou bundu a džíny. V chladném vzduchu ho mrazilo.

„Tak jdeš, Nilsi?“

Gunnar se zastavil a otočil se. Nils ho vnímal jen jako vysokou rozmazanou postavu, kterou nějaký umělec namaloval uhlem a vystínoval ji. Pohledem bloudil po okolí, ale nedokázal z něj nic vyčíst.

„Neradi bychom tě ztratili,“ dodal, ale dřív, než k němu Nils přišel, se otočil a dlouhými kroky zamířil mezi ohnutá stébla trávy.

Nad alvar zavítal soumrak. Nils si uvědomoval, že než se dostane ke své matce, bude už pozdní večer. Ví vůbec Vera, že se dnes konečně vrátil domů?

Nils přešel kolem nenápadné skály. Nebyla vysoká, tvarem připomínala trojúhelník s ostrými hranami. Nils ji však poznal. Věděl, že je na místě.

„Je to víc vpravo,“ řekl.

Gunnar beze slova změnil směr.

Nilsovi se zdálo, že v mlze zaslechl tlumený zvuk. Zastavil se a naslouchal. Že by po staré cestě projelo auto? Snažil se zaslechnout ještě něco, ale nepodařilo se mu to.

Věděl, že jsou blízko, ale když se Gunnar s Martinem zastavili u hrbolku zarostlého trávou, nebyl si jistý, zda jsou skutečně na místě. Nikde totiž neviděl navršenou hromadu kamení.

„Je to tady,“ prohlásil stroze Gunnar.

„Ne,“ nesouhlasil Nils.

Gunnar párkrát zaryl do kopečku před sebou, dokud se pod trávou neobjevily kameny.

Teprve tehdy Nils pochopil, že původní podobu krajiny hledal marně. I hromada kamení patří do minulosti. Už po celá desetiletí žádný poutník nepřidal kámen na mohylu, aby uctil mrtvé, a všechno zarostlo trávou.

Nils si vzpomněl, jaké to tady bylo, když sem ukrýval poklad. Byl moc mladý, mladý a téměř hrdý na to, že na alvaru zastřelil vojáky.

Pak následovala jedna chyba za druhou. Všechno se pokazilo.

Nils napřáhl ruku a ukázal před sebe.

„Tady někde to musí být,“ řekl. „Kopejte.“

Podíval se na Martina, který postával s lopatou v ruce a zapaloval si další cigaretu. Proč je tak nervózní? tázal se v duchu.

„Když chcete poklad, tak musíte kopat,“ pobízel je Nils.

Obrátil se, aby obešel mohylu z druhé strany. Za zády se mu ozval zvuk lopaty zarývající se do země. Muži začali kopat.

Nils upřel pohled do mlhy, ale nic se ani nepohnulo. Všude vládlo ticho a klid.

Martin mezitím vyhloubil do země hlubokou brázdu. Narazil už na několik větších kamenů, které musel Gunnar vybírat rýčem. Celý rudý a zadýchaný se zamračil na Nilse a zabručel: „Nic tady není, jenom kamení…“

„Ale je,“ přesvědčoval ho Nils a nahlédl do jámy. „Pamatuji si, že jsem ten poklad ukryl právě sem.“

Jenomže jáma byla prázdna, Martin měl pravdu.

„Můžu?“ Nils se chopil druhé lopaty.

Pak se také pustil do kopání.

Po několika minutách spatřil ploché vápencové kameny, které vzal kdysi z mohyly a obložil jimi pouzdro, aby ho ochránil.

Kameny zůstaly na místě, teď už zčernalé od hlíny, ale poklad tam nebyl.

Nils se podíval na Martina.

„Ty jsi ten poklad ukradl,“ obvinil ho a přistoupil k němu. „Kam jsi ho schoval?“

32

„Tak jsem tady,“ řekl Lennart a vypnul motor policejního auta.

„Co říkáš na můj úkryt?“

„Nádhera,“ pochválila ho Julia.

Asi pět kilometrů na sever od Marnäsu odbočili na soukromou cestu mezi borovice a jilmy, projeli alejí a zůstali stát na mýtině. Stál na ní Lennartův červenohnědý cihlový dům s malou zahradou a za ním se modralo moře.

Dům nebyl veliký, ale měl jedinečnou polohu. Hned za ním jako by se rozprostíral horizont. Pěstovaný trávník se nenápadně svažoval do písčité pláže.

Zahradu obklopovaly husté jehličnany, které vypadaly jako zdi chrámu, které se tyčí až k nebi. Poskytovaly stín a tlumily všechny zvuky.

Když Lennart vypnul motor, zavládlo kolem slavnostní ticho, jenom v korunách borovic šuměl vítr.

„Borovice tady někdo vysadil dávno před mým narozením,“ řekl Lennart.

Vystoupili z auta a Julia se zavřenýma očima vdechovala svěží vzduch.

„Odkdy tady bydlíš?“ zeptala se.

„Už je to dlouho, téměř dvacet let. Zatím mě to neomrzelo.“

Porozhlédl se, jako by něco hledal, a zeptal se: „Nejsi alergická na kočky? Mám perskou kočku, jmenuje se Missy, ale myslím, že je právě teď někde na procházce.“

„Neměj strach, proti kočkám nic nemám,“ řekla Julia a pomalu přešla k domu.

Cihlové zdi působily velmi pevně, jako by jim žádný vítr či bouře z Baltského moře nemohly ublížit. Lennart odemkl dveře do kuchyně na kratší straně budovy a přidržel je, aby mohla Julia vstoupit.

„Doufám, že nemáš moc velký hlad,“ řekl a tázavě se na ni zadíval.

„Kdepak, nedělej si starosti,“ uklidnila ho a vešla do malé předsíně u kuchyně.

Lennart určitě nebyl žádný puntičkář, ale očividně byl pořádkumilovný. V celém domě měl větší pořádek než Julia ve svém malém bytě v Göteborgu. Na zdi visel dřevěný držák na noviny, ve kterém byly naskládané výtisky Ölands-Posten. Jeho povolání prozrazovalo jenom pár výtisků deníku Svensk Polis. V předsíni viděla ještě pár rybářských prutů, v každém okně dva až tři květináče a v kuchyni na poličce nad sporákem sadu kuchařek.

Nikde žádná láhev alkoholu nebo plechovka piva. Potěšilo ji to.

Lennart mezitím rozsvítil lampy obýváku.

„Nechtělo by se ti ještě před setměním zajít na břeh? Vzali bychom si deštník,“ zavolal na ni.

„Ráda, ale nezapomínej na moje berle!“

Lennart se rozesmál.

„Jen žádný strach. Za jasného dne lze z výběžku uvidět až do Bödy. Vždyť víš, do té zátoky s velkou písčitou pláží.“

Julia se usmála.

„Vím, co je Böda.“

„Promiň, zapomněl jsem, že odtud pocházíš. Půjdeme?“

Přikývla a pohlédla na hodinky. Bylo čtvrt na šest.

„Mohla bych si ještě předtím zavolat?“ zeptala se Julia.

„Samozřejmě.“

„Jenom zavolám Astrid, aby věděla, kde jsem,“ řekla Julia.

„Telefon je v kuchyni na dřezu.“

Astrid se do telefonu vždy ohlašovala vlastním číslem, proto se ho Julia naučila nazpaměť. Rychle ho vytočila a poslouchala, jak telefon zvoní v Astridině domě. Zvedla ho na páté zazvonění. Julia zaslechla Willyho štěkot.

„Julie,“ řekla a v jejím hlase bylo patrné, že ji ráda slyší. „Byla jsem za domem na zahradě, trochu jsem hrabala listí. Kde jsi?“

„V Marnäsu, vlastně severně od Marnäsu, u Lennarta Henrikssona. My jsme…“

„Gerlof je s tebou?“

„Ne,“ odvětila Julia. „Zřejmě je v domově.“

„To teda není!“ rázně namítla Astrid. „Před chvílí mi volala správkyně Boel a ptala se mě, jestli nevím, kde je. Dnes ráno odešel s Johnem Hagmanem a ještě se nevrátil. Možná si dělám zbytečné starosti, ale…“

„Tak pak je určitě s Johnem,“ řekla Julia.

„Právě že není. To John zavolal Boel. Rozloučil se s Gerlofem u autobusu a dohodli se, že jen co dorazí do domova v Marnäsu, ozve se mu.“

Gerlof si přece může dělat, co chce, určitě se mu nic nestalo, pomyslela si Julia, stále v ní však hlodal červ pochybnosti.

„Asi bych měla zavolat Boel,“ řekla, ačkoli by mnohem raději šla s Lennartem na pláž.

„Udělej to!“ povzbudila ji Astrid a rozloučila se s ní.

Julia zavěsila.

„Všechno v pořádku?“ zeptal se Lennart. Stál ve dveřích předsíně a už měl na sobě bundu. „Můžeme jít? Kávu si dáme pak.“

Julia přikývla, ale zamyšleně svraštila čelo. Vyšla za ním do předsíně a oblékla se.

Obloha se zatáhla, byl už téměř večer a ještě víc se ochladilo. Vítr v korunách borovic zněl najednou hrozivěji.

Ani jednu z obětí neidentifikovali, napadlo ji náhle.

Byl to titulek z novin, který souvisel s dopravní nehodou. Ta věta jí neustále vířila v hlavě: Ani jednu z obětí neidentifikovali, mrtvolu neidentifikovali…

Zarazila se.

„Lennarte,“ řekla a obrátila se k němu. „Vím, že jsem hrozná a možná zbytečně panikařím, ale nemohli bychom jít na pláž později a teď zajet do penzionu v Marnäsu? Potřebuji se přesvědčit, že je Gerlof doma.“

ÖLAND, ZÁŘÍ 1972

„Jaký poklad? Žádný poklad jsem nevzal!“ vykřikl muž, který se nechal oslovovat jménem Martin.

„Schoval jsi plechové pouzdro,“ řekl Nils a udělal krok k němu. „Když jsem se k tobě otočil zády.“

„Jaké pouzdro?“ zopakoval Martin a vytáhl cigaretovou krabičku.

„Nejdříve se všichni uklidníme,“ ozval se za nimi Gunnar. „Jsme přece všichni na jedné lodi.“

Nyní stál těsně za Nilsovými zády, což se Nilsovi pochopitelně nelíbilo.

Zamračil se na něj a pak se znovu podíval na Martina.

„Podvádíš,“ řekl a přistoupil k němu blíž.

„Já? Vždyť jsem tě přece dopravil domů!“ ohradil se Martin. „Spolu s Gunnarem jsme všechno zařídili. To na mé lodi ses dostal domů, na to bys neměl zapomínat! Teď ale vidím, že jsme tě měli raději nechat tam!“

„Vždyť i ty jsi někdo jiný,“ řekl Nils a v duchu si stále opakoval: Můj poklad. Můj Stenvik.

„Opravdu?“ Martin si zapálil cigaretu. „Kašlu na tebe.“

„Nilsi, pusť tu lopatu!“ zasyčel Gunnar.

Ještě stále stál za Nilsem.

Nils vytušil, že se na něj Martin chystá zaútočit. I on však držel v ruce lopatu.

Pevně sevřel rukojeť oběma rukama a rozmáchl se s takovou silou, jako se rozmáchl před třiceti lety na Lasseho-Jana. Probudila se v něm stará zuřivost, pohár trpělivosti přetekl. Možná čekal až příliš dlouho.

„Poklad je můj!“ zařval a tvář muže stojícího před ním se najednou rozostřila.

Martin instinktivně uhnul, ale nestihl se krýt. Lopata ho zasáhla do pravého ramene, pak vyletěla nahoru a udeřila ho pod ucho.

Martin se zapotácel a ztratil rovnováhu. Tehdy se Nils opět rozehnal a stejnou silou udeřil Martina do čela.

„Ne!“

Martin zavrávoral, pootočil se a spadl na mohylu.

Nils se opět rozehnal, tentokrát na Martinův nechráněný obličej.

„Přestaň!“ zařval na něj Gunnar.

Martin ležící u Nilsových nohou konečně zvedl ruce na obranu. Po obličeji mu stékala krev. Čekal smrtící úder.

Jenomže Nils ho už neudeřil.

„Přestaň, Nilsi!“

Gunnarovi se podařilo zachytit násadu lopaty a vytrhnout ji Nilsovi z ruky.

„To už by stačilo!“ zařval Gunnar. „Tahle roztržka byla úplně zbytečná. Martine, jak jsi na tom?“

„Zatraceně…,“ špitl Martin rozechvělým hlasem a rukama si stále chránil obličej i hlavu. „Gunnare, udělej to! Nečekej! Udělej to!“

„Ještě je příliš brzy,“ řekl Gunnar.

„Já odsud padám,“ řekl Nils.

„Kašli na plán… Udělej to!“ trval na svém Martin. „Copak nevidíš, že je to šílenec?!“

Opatrně se pokoušel vstát, z nosu i z rány na čele mu tekla krev.

„Někdo vzal poklad… Vy nebo někdo jiný,“ zasyčel Nils a pohlédl Gunnarovi do očí. „Naše dohoda už neplatí. A teď chci jít domů do Stenviku.“

„Tak dobře,“ řekl Gunnar, aniž by se na Nilse podíval. „Takže žádná dohoda už neplatí. Nejlépe uděláme, když to tady zabalíme.“

„Chci jít odsud pryč,“ zopakoval Nils.

„Ne.“

„Prostě jdu!“

„Odtud se už nikdy nedostaneš,“ řekl Gunnar a popošel k němu. „Nikdy jsme neměli v plánu tě odsud pustit. Copak to nechápeš?! Zůstaneš pěkně tady.“

„Ne. Chci odejít!“ zopakoval Nils. „Tady to nemůže celé skončit.“

„Proč ne? Vždyť jsi… mrtvý.“

Gunnar pomalu zvedl rýč nad hlavu a rozhlédl se kolem sebe, jako by se i v mlze potřeboval ujistit, že kolem nejsou žádní svědci.

„Nikam nepůjdeš, Nilsi,“ řekl. „Jsi mrtvý. Pohřbený v Marnäsu.“

33

Gerlof umíral. Zjevovali se mu mrtví. Na pobřeží chrastily kosti nějakého dávno zapomenutého bojovníka z doby bronzové, a tak zavřel oči, aby se nemusel dívat na jeho mátožný tanec, ty zvuky však slyšel pořád.

Když opět otevřel oči, viděl svého přítele Ernsta Adolfssona, chodil po louce, hruď měl celou od krve a v trávě hledal kámen.

A když Gerlof zvedl hlavu a podíval se na moře, viděl samotnou Smrt, jak se plaví ve tmě proti větru na staré loďce s černými vesly.

Nejhorší však bylo, když si jeho žena Ella v noční košili sedla pod jabloň a se smutným pohledem ho prosila, aby už přestal bojovat. Tehdy Gerlof zavřel oči a skutečně se vzdával, aby ji mohl následovat na černou loď. Chtělo se mu spát, toužil po tom, aby necítil chlad a déšť, aby se přestal trápit a přetvařovat, že žije spokojeně v marnäském domově důchodců. Nechápal, proč ještě neusnul. Umírání zřejmě vyžaduje čas, pomyslel si.

Když podivné zvuky na pláži neustávaly, Gerlof opatrně obrátil hlavu a otevřel oči.

Horizont, křehká čára mezi oblohou a mořem, se ztratil ve tmě.

Opravdu chrastily staré kosti, nebo to bylo něco jiného? Že by se v blízkosti nacházel nějaký živý tvor?

Z posledních sil se pokusil vstát, opíraje se přitom o starou jabloň. Cítil se, jako když v největší bouři vytahoval hlavní plachtu na stěžeň. Bylo to těžké, ale ne nemožné. V duchu počítal do tří a pak se mu podařilo si kleknout.

No sláva, pomyslel si, když se opřel o zem.

Po tomto výkonu si musel na chvíli oddechnout. Ani se nehnul, pokud nepočítal chvění kolen, pak se odhodlal a pokusil se postavit na nohy. Připadal si u toho jako vzpěrač.

Sláva, sláva!

Dokázal to. Narovnal se, jednou rukou opřený o jabloň, druhou o hůl.

Hlavní plachta byla napnutá, teď se škuner začne plavit po moři. A když bude třeba, pomůže mu motorem. Gerlof se o svoji loď staral dobře. Jeho lodě měly naftové motory. Vyžadovaly si častou údržbu, kterou Gerlof nikdy nezanedbal.

„Jen do toho,“ povzbudil sám sebe.

Pustil strom a udělal krůček k vodě. Šlo mu to celkem dobře. Vlastně to byl zázrak.

Přidržoval se kamenné zídky, protože u ní byla tráva nižší než na louce, a vlekl se na pobřeží. Vítr foukal od moře a opíral se mu do mokré košile. Neobyčejný zvuk mu dodával sílu a poháněl ho kupředu. Byl si čím dál jistější tím, co slyší.

Nemýlil se, zvuky vydávala jakási plastová taška.

Přesněji řečeno se jednalo o pytel plný odpadků, velký, černý, do půlky zasypaný pískem, který někdo vyhodil z lodě. Na břehu leželo víc odpadků, mezi jinými i starý pytlík od mléka, zelená skleněná láhev a zrezavělá plechovka. Vždy ho pobuřovalo, že lidé klidně vyhazují odpadky do moře, ale teď věděl, že pokud chce přežít, potřebuje právě tento plastový pytel. A když se mu podaří vytáhnout ho z písku, udělat do něj díru a natáhnout ho na sebe, ochrání ho před deštěm a v noci mu pomůže udržet tělesnou teplotu.

Na to, v jakém byl stavu, to byl docela slušný výkon.

Nejtěžší bude dostat se na pláž, protože louka končila strmým srázem, který vytvořily vlny dorážející na břeh. Byl široký jako schodiště a vypínal se do výšky několika desítek centimetrů nad písečným břehem.

Před dvaceti – možná i před deseti – lety by po něm jednoduše slezl na pobřeží, ani by se nad tím nerozmýšlel, ale teď už stabilitě svého těla nedůvěřoval.

Znovu posbíral všechny své síly, zhluboka se nadechl mrazivého vzduchu a vykročil do větru s holí v ruce.

Moc mu však nepomohla, protože se bořila hluboko do mokrého písku.

Gerlof na ni spadl, pustil ji příliš pozdě, takže vzápětí slyšel, jak se láme.

Ještě se pokusil zachytit se pravou rukou, ale nepodařilo se mu to. Při dopadu pocítil tvrdost písku, náraz mu vyrazil dech.

Gerlof zůstal ležet pár metrů od plastového pytle.

Neměl sílu se pohnout, určitě si něco zlomil. Představa, že by se dostal k pytli, ho stále ještě lákala, věděl však, že to nedokáže.

Znovu zavřel oči a neotevřel je ani ve chvíli, když mu do uší proniklo tiché vrčení motoru auta.

Zvuky se ho už ale netýkaly.

34

Vysílačka u volantu v Lennartově policejním autě mlčela až do okamžiku, dokud na kalmarské policejní stanici nevyhlásili pohotovost. Od té chvíle se z ní nepřetržitě ozývaly strohé rozkazy a pokyny, kterým Julia moc nerozuměla.

Lennart soustředěně naslouchal.

„Psovodi se zdrželi,“ řekl a díval se do tmy, „ale vrtulník už je na cestě.“

„Kdy dorazí?“ zeptala se Julia.

„Za několik minut vystartuje z Kalmaru, ale k dispozici má i termovizi.“

„Cože?“

„Termovizi,“ vysvětlil jí Lennart, „To je přístroj, který snímá teplotu lidského těla. Ve tmě je velmi užitečný.“

„Dobře,“ řekla Julia, ale nijak ji to neuklidnilo.

Nepřestávala se dívat ven z okna, ačkoli všechno zahalovala tma. Bylo teprve půl sedmé, ale byla tma jako v pytli. Téměř nerozeznávala, ve které části dálnice se nacházejí.

Boel neskrývala své rozhořčení nad tím, že se Gerlof neozval.

„To ho mám zamykat?“ vzdychla nakonec. „No řekněte, mám ho snad zamykat?“

Za chvíli však byla stejně nervózní jako Julia a ze zaměstnanců, kteří měli noční službu, sestavila pátrací skupinku, která se ihned rozběhla k autobusovým zastávkám, aby si ověřila, jestli Gerlof na některé z nich nesedí.

Lennart se snažil zachovat klid, velmi dobře však věděl, že situace je vážná. Okamžitě zalarmoval vysílačkou policistu v Borgholmu, který měl právě službu. Po několika krátkých telefonátech se mu podařilo najít řidiče autobusu, který směřoval do Byxelkroku a právě se vrátil do Borgholmu. Na Gerlofa si moc nepamatoval, ale věděl, že před Marnäsem párkrát zastavil, mezi Marnäsem a Byxelkrokem pak ještě třikrát.

Bylo něco po šesté, když Julia s Lennartem nasedli do auta a vydali se hledat Gerlofa. V té chvíli vyrazila i dvě auta se zaměstnanci domova důchodců, i když si nebyli jistí, jestli se Gerlof dostal až tam, vždyť klidně mohl v autobusu usnout a vystoupit až za Marnäsem. Ale někde začít museli.

Lennart jel pomalu, odbočil na každé parkoviště, na každou zastávku, aby jim nic neušlo.

„Nikoho nevidím,“ bručela Julia.

Nebylo také divu, protože v ten chladný, sychravý večer se nikomu nechtělo chodit po cestě, kde rostl v příkopě plevel. Stejně nebylo vidět nic víc než obrysy keřů a svítící kmeny mokrých stromů.

Ve vysílačce to opět zachrastilo a Lennart zpozorněl.

„Helikoptéra je na cestě, míří k Marnäsu,“ oznámil Julii.

Přikývla. Považovala ji za jejich poslední naději.

„Je tohle pro Gerlofa typické?“ zeptal se po chvíli Lennart.

„Nerozumím.“

„Ptám se, jestli býval Gerlof vždycky takhle nevypočitatelný.“

„Ne,“ Julia rychle zavrtěla hlavou, pak se zamyslela a dodala: „Ale moc by mě nepřekvapilo, kdyby jednoduše vystoupil z autobusu a vydal se dál pěšky. V poslední době hodně přemýšlel, možná si potřeboval trochu provětrat hlavu.“

„Najdeme ho,“ uklidňoval ji Lennart.

Přikývla.

„Ráno si oblékl zimník. Měl by to nějak zvládnout, že?“

„V zimníku může strávit venku i celou noc,“ přisvědčil Lennart. „Hlavně když si najde nějaké místo, kde nefouká vítr.“

Jenomže na alvaru takové místo neexistuje, pomyslela si Julia.

35

„Gerlofe! Tak kde je, Gerlofe?“

Opatrně otevřel oči. Probouzel se z dalšího krásného snu o plavbě po moři. Rychle je zase zavřel před deštěm.

„Nerozumím,“ řekl chraptivě, ale možná se mu jen zdálo, že něco řekl.

Pořád ještě ležel na zádech na pláži a v pravé noze mu pulzovala bolest.

Na srázu se na pozadí noční oblohy rýsovala velká tmavá postava Gunnara Ljungera, majitele hotelu.

Je to možné? Opravdu je to on? Ne, nezdá se mu to. Ljunger už se neusmívá, jako když odtud odcházel, ba právě naopak – mračí se a je vzteky bez sebe.

„Kde je můj telefon!“ zařval Ljunger.

Gerlof polkl, ale v ústech měl sucho, sotva mohl promluvit.

„Schoval jsem ho,“ zašeptal.

„Volal jsi někam?“ zeptal se Ljunger.

Gerlof zavrtěl hlavou. Množství tlačítek na mobilu ho mátlo, netušil, které má zmáčknout.

„Tak kde ho mám? Sežral jsi ho?“

„Pojď dolů a zjisti to!“ odsekl Gerlof.

Ale Ljunger se ani nehnul. Gerlof dobře věděl proč: kdyby sešel na pláž, boty by v písku zanechaly hluboké stopy. Nesmyl by je ani liják.

Mobil ležel v kapse Gerlofových kalhot. Nebyla to bůhvíjaká skrýš, ale Ljunger měl každopádně problém vymyslet, jak se k němu dostat, aniž by v písku zanechal stopy.

„Máš tuhý kořínek, Gerlofe,“ zabručel. „Ale teď ses hezky potloukl.“

Gerlof chtěl cosi říct, ale nedostal ze sebe ani slůvko. Rty měl suché a ledové.

„Odpočívej v pokoji,“ pokračoval chladným hlasem Ljunger. „Smrt je tvrdá, ale čestná, tak si zpívej… Tohle složil Dan Andersson. Zbožňuji jeho písně, stejně jako Taubeho staré námořnické balady. Vera Kantová mě naučila je poslouchat, měla spoustu desek.“

„Měla půdu i peníze,“ zašeptal Gerlof do písku.

„Prosím?“

„Veřiny pozemky a peníze… Vždycky ti šlo jenom o ně.“

Ljunger zavrtěl hlavou a řekl: „Jde ještě o něco jiného. O půdu, peníze, pomstu, velké sny… o lásku k Ölandu. Miluji tento ostrov.“

Gerlof sledoval, jak si strká ruce do kapes a vytahuje z nich kožené rukavice.

„Gerlofe, myslím, že se ti chce spát… Nebraň se tomu. Jen co usneš, najdu svůj mobil. Neměl jsi mi ho brát.“

Gerlofa rozhovor s Ljungerem, který se rád poslouchal, vyčerpal. I teď stál na srázu za ním a neustále řečnil, nenechal ho na pokoji. Ze tmy k němu doléhalo jemné bzučení.

„Myslím, že nastal čas rozloučit se,“ pokračoval Ljunger. „Věřím, že…“

Najednou zmlkl a obhlédl se.

Bzučení se změnilo na hukot, který se rozléhal nad pobřežím. Připomínal valící se vodu, vítr, který se pomalu mění ve vichr.

Zvuk zesílil, po chvíli se k němu přidal i nápor větru, který pronikl Gerlofovi pod chatrný oděv.

A pak nad sebou spatřil ten přízrak, ke kterému v němém úžasu vzhlédl i Ljunger.

Gerlof se zadíval nahoru, když na něj dopadl stín.

Nad pobřežím se vznášelo obrovské tělo s blikajícíma očima, světlým břichem a tmavým hřbetem, které nepřestávalo hučet. Na plochém břiše mu najednou zasvítil nápis POLICIE.

Byl to vrtulník.

Ljunger však už nestál na srázu a necivěl na něj, zmizel. Utíkal, jako by mu hořelo za patami, dlouhými kroky upaloval po cestičce pokryté štěrkem.

Gerlof však nepřestával hledět na oblohu, na neustále se točící velké vrtule. Skutečně to byla helikoptéra. Právě teď začala klesat dolů.

Vrtulník nakonec přistál a Gerlof zavřel oči.

Necítil radost ani úlevu, necítil vůbec nic. Jeho mozek nadále očekával loď smrti, která ho odveze do svého přístavu, žádná loď však nepřiplouvala.

Šum točících se vrtulí dozněl, vzápětí se otevřely dvoje dveře. Vyskočili z nich dva muži s přilbami na hlavách a s ohnutými zády se rozběhli k němu. Měli na sobě šedé uniformy, které se podobaly kombinézám. Byli to piloti letecké policie. Doběhli ke Gerlofovi.

Jeden z mužů nesl pod paží deku, druhý držel něco bílého. Gerlof pochopil, proč přišli, a vydechl si.

Vrtulník je tady kvůli němu. Teď to určitě zvládne.

36

„Tamhle je!“ vykřikla Julia a Lennart zabrzdil tak prudce, až auto dostalo smyk. Nízká rychlost mu však umožnila skoro okamžitě zastavit, třebaže v podivném úhlu. Právě se dostali k jižní příjezdové silnici do Stenviku.

„Kde?“ zeptal se Lennart.

Julia ukázala do bočního okénka.

„Vidím ho,“ řekla. „Tam na louce. Leží tam!“

Lennart se předklonil, pak nastartoval a stočil volant.

„Objedu to.“ Auto se na mokré vozovce prudce otočilo.

„Tady je nějaká cestička, pojedeme tudy…“

Ale když se dostali na štěrkovitou cestičku, zjistila Julia, že se spletla. Nebylo to lidské tělo…

Lennart zastavil a Julia rychle otevřela dveře. Berle ji zdržely, Lennart tam byl první. Ohnul se a vytáhl z příkopu nějaký předmět.

„To je jenom kabát,“ oznámil jí a zvedl ho, aby na něj viděla. „Odhozený kabát.“

Julia přiskákala blíž a zatajila dech.

„Ten je tátův,“ hlesla.

„Jsi si jistá?“ zeptal se Lennart. „Vypadá jako…“

„Podívej se do vnitřní kapsy.“

Lennart poslechl a prohmatal kapsu. Když našel peněženku, otevřel ji.

„Potřeboval bych baterku…,“ bručel a pokoušel se podržet peněženku ve světle reflektorů auta.

„Patří tátovi, poznám ji,“ řekla Julia.

Lennart vytáhl z peněženky starý řidičák a přikývl.

„Máš pravdu, je jeho.“ Rozhlédl se kolem sebe a zakřičel: „Gerlofe! Slyšíš mě?“

Jeho křik pohltil vítr a předení zapnutého motoru.

„Vezmu si auto a porozhlédnu se tady,“ navrhl. „Tady tu cestu neznám, ale myslím si, že vede dolů na pobřeží.“

Otočil se, doběhl k autu a vysílačkou oznámil svůj nález.

Julia ho následovala a znovu nasedla do auta.

„Vrtulník ví, kde jsme,“ oznámil jí Lennart.

Zařadil jedničku, opatrně se pohnul dopředu a ani na okamžik nespustil pohled z travnatého terénu.

„Vypnu světla,“ řekl, „budeme lépe vidět.“

Cestička se ponořila do tmy, ale když si na ni Juliiny oči přivykly, mohla vnímat okolí mnohem jasněji. Každý stín, který se nečekaně objevil, jí připomínal postavu stojícího starce, ale vždycky to byly jenom keře.

„Zdá se, že něco našli. Dole u vody.“

Přidal plyn, objel výmol a v následující chvíli auto zalilo oslepující bílé světlo. Blížil se k nim jiný vůz.

„Zatraceně!“ zvolal Lennart.

Dupl na brzdu, ale bylo už pozdě. Protijedoucí auto, které se vyřítilo ze zatáčky, jelo velkou rychlostí.

„Drž se!“

Julia napnula ruce a vší silou se zapřela.

Náraz ji vyhodil dopředu, ale pás ji udržel. Kapota auta se před jejich očima změnila v harmoniku.

Bezpečnostní pás ji udržel, jenom zlomená žebra ji pod jeho tlakem nesmírně bolela.

Po nárazu na okamžik zavládlo hluboké ticho a všechno znehybnělo.

Pak Julia slyšela, jak Lennart za volantem tiše kleje a pokouší se rozsvítit světla. Fungoval jenom jeden reflektor, který však dostatečně osvítil auto, které do nich narazilo.

Lennart sáhl do skříňky pod přístrojovou deskou a vytáhl pistoli.

„Jsi v pořádku, Julie?“ zeptal se.

Mrkla a přikývla.

„Ano… myslím, že jsem.“

„Zůstaň tady, hned se vrátím.“

Lennart otevřel dveře a nechal dovnitř pronikat ledový vzduch. Julia na okamžik zaváhala, ale pak také otevřela dveře na své straně.

Téměř v tu stejnou chvíli se otevřely dveře druhého auta.

„Kdo jste?“ ozval se Lennartův hlas.

„Kde jste se tady vzal?“ zazněl druhý, ještě podrážděnější hlas. „Copak neumíš zapnout světla, ty idiote? Jak můžeš takhle jezdit?“

„Uklidni se!“ přerušil ho Lennart. „Policie.“

„Cože? To jste vy, Henrikssone?“ zeptal se muž.

Julia vytáhla z auta nohu v sádře a sáhla po berlích. Podařilo se jí postavit se, ačkoli se zem pod ní houpala.

„Jedeš z pláže?“ zeptal se Lennart.

Ve světle reflektorů Julia najednou poznala neznámého řidiče.

Pocházel z Långviku, vlastnil tam hotel.

A vzápětí si vzpomněla i na jméno – Gunnar Ljunger.

I Lennart ho poznal.

„Uklidni se, Gunnare. Odkud jedeš?“

„Od… Byl jsem u vody…“ Ljunger trochu ztišil hlas. „Byl jsem si trochu zajezdit.“

„Neviděl jsi Gerlofa Davidssona?“ zeptal se Lennart.

Ljunger chvíli mlčel.

„Ne,“ řekl.

„Hledáme ho. Stejně jako ho hledá i ta helikoptéra u břehu.“

„Aha.“

Julii připadal Ljunger až podezřele klidný. Přistoupila blíž a přes kapotu auta se Lennarta zeptala: „Je pláž ještě daleko?“

„Nemyslím si, jenom několik set metrů.“

Tato informace Julii stačila.

„Musím tam jít.“

Pevně se opřela o berle a skákala dál. Kolem Gunnarova auta pak přešla na kamenitou cestičku.

„Měl bys zacouvat, Gunnare,“ zaslechla za zády Lennartův hlas. „Potřebuji se dostat na pobřeží.“

„Henrikssone, tohle skutečně…“

„Zacouvej!“ obořil se na něj Lennart. „Pak si tady klidně seď a čekej, jak dlouho chceš, já teď ale musím něco zařídit…“

Jeho hlas zanikl ve větru. Když ji neoslepovaly reflektory havarovaných aut, Julia znovu spatřila světla helikoptéry, která přistála pár set metrů od ní.

Přidala do kroku, párkrát stoupla do bláta a uklouzla, ale pokaždé se jí podařilo udržet se na nohou a pokračovat v cestě.

Ve světle reflektorů vrtulníku nakonec spatřila dva muže ve světlešedých kombinézách, jak se sklánějí nad něčím na břehu. Bylo to lidské tělo. Zvedli je z písku a zabalili do deky.

„Tati!“

Muži jí věnovali krátký pohled, ale pokračovali v práci.

Tělo v dece leželo nehybně. Julia však zoufale toužila, aby se pohnulo, zvedlo hlavu. Od pobřeží ji dělilo jenom pár metrů, když se dočkala nějakého projevu života.

Gerlof suše zakašlal.

„Tati!“ zakřičela znovu Julia.

Pomalu k ní otočil hlavu a zašeptal: „Julie…“

Pak se opět rozkašlal.

„Teď opatrně, odneseme vás,“ řekl jeden z mužů.

Pak Gerlofa zvedli a rychle ho odnášeli k vrtulníku.

„Můžu letět s vámi?“ zavolala Julia a dodala: „Jsem jeho dcera. A zdravotní sestra.“

„Bohužel ne, nemáme místo,“ odvětil jeden z policistů a ani se na ni nepodíval.

„Kam ho vezete?“ zeptala se.

„Na pohotovost do Kalmaru.“

Doprovodila je k vrtulníku, třebaže se jí berle po celou dobu nepříjemně bořily do písku. Chtěla být co nejblíž svému otci.

„Tati, přijedu za tebou do nemocnice.“

Když ho zvedali do helikoptéry, spatřila jeho obličej. Byl bílý jako křída. Oči měl však otevřené a díval se na ni. Něco řekl, ale velmi potichu, téměř neslyšně.

„Cože?“ sklonila se k němu a napjatě poslouchala.

„Udělal to Ljunger,“ zašeptal Gerlof.

„Co udělal, tati?“ odvětila Julia také šeptem.

„Vzal nám… našeho Jense.“

Vzápětí ho naložili a připoutali na zadní sedadlo vrtulníku.

Pak zasunuli dveře.

Julia nemotorně zavrávorala zpátky.

Než se vrtule roztočily, stihla ujít asi ještě padesát metrů. Zastavila se a sledovala, jak se točí čím dál rychleji. Technický zázrak. Pronikavé dunění ve tmě – a vrtulník s otcem se vznesl k tmavé obloze, stoupal čím dál výš a pak rychle zamířil na jihozápad.

Tehdy se k ní pomalu začal vracet hukot vln dorážejících na břeh a hvízdání větru. Julia zaslechla z dálky volání a otočila hlavu.

Byl to Lennart. Oba vozy stály za zatáčkou, a ačkoli už Julii bolely ruce, znovu chytila berle a po cestičce vysypané štěrkem se vrátila k Lennartovi.

„Našli Gerlofa?“ zeptal se Lennart, který jí vyšel vstříc.

Přikývla.

„Odvezli ho do Kalmaru.“

„To je dobře.“

Gunnar Ljunger seděl ve svém autě s otevřenými dveřmi, protože nemohl zacouvat a uvolnit cestu policejnímu vozu.

Po srážce vypnul motor a už se mu ho nepodařilo nastartovat. Když otočil klíčkem ve startéru, ozvalo se jen jakési chroptění a rachot.

Ljunger zlostně udeřil do volantu, který byl potažený kůží.

„Zamkni auto a nech ho tady,“ řekl Lennart. „Odvezeme tě do Marnäsu.“

Ljunger si povzdechl, ale neměl na výběr. Vytáhl z jaguaru tašku a usadil se na sedadle vedle Lennarta. Julia musela nastoupit dozadu.

Během jízdy do Marnäsu se předklonila a důkladně si Ljungera prohlížela.

Co dělal na pláži a co udělal Gerlofovi?

Ljunger seděl s rovnými zády a tvářil se, že si jejího pohledu nevšiml, ale napětí v autě by se dalo krájet.

„Tak řekneš mi to už konečně?“ zeptal se po chvíli Lennart.

„A co?“

„Co jsi dělal na pláži?“

„Užíval jsem si krásného počasí!“ odsekl Ljunger.

„Proč jsi jel tak rychle?“

„Mám přece jaguara!“

„Věděl jsi, že Gerlof leží tam dole?“

„Ne.“

Julia si povzdechla a řekla: „Lže.“

Gunnar ji vůbec nevzal na vědomí.

„Přístroje v helikoptéře určitě zaznamenaly tvou tělesnou teplotu, protože Gerlof musel být silně podchlazený. Ještě štěstí, že jsi tam byl.“

Ani na tato slova Ljunger nijak nereagoval. Přimhouřil oči a civěl ven do tmy, jako by ho to vůbec nezajímalo nebo byl příliš unavený.

Po několika minutách se dostali do centra města.

Před policejní stanicí bylo volné parkovací místo a Lennart ho okamžitě využil. Odemkl budovu policejní stanice a všichni tři do ní vešli.

Lennart rozsvítil. Ljunger stál uprostřed místnosti jako velitel před nastoupenou jednotkou.

„Chci podat jenom krátkou výpověď,“ upozornil Lennarta. „Nezůstanu tady ani o minutu déle. Chci domů.“

„To chceme i my,“ odvětil Lennart, došel k psacímu stolu a zapnul počítač. „Dáš si kávu?“

„Ne,“ odsekl Ljunger, upřeně pohlédl na Julii a zeptal se: „Ona tady zůstane?“

Lennarta očividně zaskočilo, že Julii netaktně označil zájmenem, ale Julia jenom zavrtěla hlavou. Trápilo ji něco docela jiného.

„Ona půjde za otcem do nemocnice,“ řekla, „aby zjistila, jestli přežije.“ Pak pohlédla na Lennarta. „Zeptá se ho, co se stalo na pláži.“

„Tak dobře, běž.“

Ljunger se na ni už nepodíval, ale v koutku úst se mu zjevil podivný úšklebek, jako by ho její slova nějak uklidňovala.

„Posaď se, Gunnare.“ Lennart ukázal na židli u psacího stolu.

Pak přistoupil k Julii, která už stála u dveří, a potichu se zeptal: „Zvládneš to?“

Přikývla a přeložila si berle.

„Zjistím, jestli jezdí nějaký večerní spoj. Anebo se nechám odvézt taxíkem.“

„Dobře,“ souhlasil Lennart. „Pak mi zavoláš? Jenom co tohle zařídím, půjdu domů.“

Julia se usmála, jako by dnes večer všechno probíhalo podle jejích představ.

„Uvidíme se.“

Nejraději by Lennarta objala, ale ne před Gunnarem Ljungerem.

Opatrně sešla po schodech do tmavé, chladné noci na prázdnou ulici a zadívala se na autobusovou zastávku na druhé straně náměstí. Právě tam stál autobus. Že by jel do Kalmaru?

Taxík do města by ji stál několik stovek, tuhle možnost využije opravdu pouze v krajním případě. Ale do nemocnice se dostat musí, i kdyby měla vyluxovat celý svůj účet. Až se Gerlof probere, musí být u něj. Lennart to určitě pochopí, navíc má dnes večer sám ještě spoustu práce.

Opírajíc se o berle vykročila k náměstí.

Najednou si vzpomněla na podivný úsměv Gunnara Ljungera.

Rozbil svého jaguara a Gerlof naznačil, že je vrah, ale když stál na policejní stanici, usmíval se, jako by právě našel východisko.

Jako kdyby zamýšlel…

Julia se zastavila, a třebaže už byla v půlce cesty na zastávku, otočila se a skákajíc o berlích se vydala zpátky na policejní stanici.

Dělilo ji od ní jen několik metrů, ale nestihla přijít včas.

Ještě na ulici zaslechla výstřel. Jediný, krátký, bez ozvěny, vycházel však z policejní stanice.

Za oknem se ozval tlumený náraz.

Po několika vteřinách zaburácel ještě jeden výstřel.

Julia udělala ještě další tři kroky, ale když si uvědomila, jak pomalu jde kupředu, odhodila berle a rozběhla se.

Schody na policejní stanici překonávala skoky a do těla jí ze zlomené nohy pronikala nesmírná bolest.

Když otevřela dveře, ucítila střelný prach a zarazila se.

Všude bylo ticho.

Julia se rozhlédla po místnosti a po chvíli si všimla Lennartovy nohy, která vyčnívala zpod stolu. Srdce se jí na okamžik zastavilo, poté však zahlédla, že se Lennart pohnul.

Klečel za stolem, jednou rukou se opíral o podlahu, druhou si tiskl na krvácející čelo.

Pouzdro pistole měl rozepnuté. Zmateně na Julii pohlédl, jako by byla nějakým výjevem ze snu.

„Kde je Ljunger?“ vyhrkl.

Julia rychle pochopila, co se stalo.

Zraněný byl Gunnar Ljunger, nikoli Lennart.

Vtom ho spatřila a pochopila, že majitel hotelu skutečně našel únikovou cestu.

Ljunger se už neusmíval. Jeho tělo za stolem sebou křečovitě škubalo. Pod hlavou se mu rozlévala červená kaluž. Kapky krve na jeho žluté bundě se leskly ve světle lampy.

Ljunger s pootevřenými ústy civěl na strop. Překvapený výraz očí svědčil o tom, že nepochopil, co se vlastně stalo.

V pravé ruce nadále svíral Lennartovu služební zbraň.

37

„Jak se cítíš, Lennarte?“ zeptal se Gerlof, který ležel na nemocniční posteli.

Lennart unaveně pokrčil rameny.

„Nijak. Měl jsem být opatrnější,“ povzdechl si. „Měl jsem předvídat, co se chystá udělat.“

„Už na to nemysli, Lennarte,“ uklidňovala ho Julia, která seděla na druhé straně Gerlofovy postele.

„Obelhal mě. Nejdřív si sedl, myslel jsem si, že se konečně uvolnil, ale vzápětí se vrhl ke mně za stůl a vytrhl mi zbraň z pouzdra. Nečekal jsem to.“ Dotkl se obvazu na čele. „Jsem už starý, mám pomalé reakce. Měl bych…“

„Už na to nemysli, Lennarte,“ zopakovala Julie. „Ljunger ublížil tobě, ne ty jemu.“

Lennart přikývl, ale netvářil se, že by ho její slova nějak přesvědčila.

První výstřel Gunnara Ljungera zasáhl pouze zeď, ale Lennart si při samotném zápasu o zbraň rozbil hlavu o roh stolu. Zašili mu ji několika stehy na marnäské pohotovosti, ale zůstane mu hluboká jizva.

Lennart s Julií teď seděli v pokoji borgholmské nemocnice u Gerlofovy postele. Slunce nad městem pomalu zapadalo a ohlašovalo pozdní odpoledne.

Gerlof doufal, že návštěva nepotrvá dlouho, protože toužil po samotě a po spánku. Ještě pořád nenasbíral dostatek sil na to, aby vstal z postele.

Mysl měl však jasnou, jenom z událostí posledních dnů si toho moc nepamatoval. Bez rychlé pomoci vrtulníku a převozu do kalmarské nemocnice by pravděpodobně nepřežil. Dva dny se zmítal na pokraji smrti, a i když byl jeho stav dosud velmi vážný, nebyl už v ohrožení života. Nakonec se jeho stav přece jen stabilizoval a pátý den ho mohli převézt do borgholmské nemocnice.

Tady měl větší klid než v Kalmaru, dostal samostatný pokoj ve druhém patře s výhledem na zříceninu hradu a borgholmskou vilovou čtvrť. Právě sem ho dnes, pátý den po Ljungerově pokusu připravit ho o život, přišli navštívit Julia a Lennart.

„Za poslední dva dny jsem tady už potřetí, tati,“ oznámila mu Julia, „ale poprvé jsi při vědomí.“

Gerlof unaveně přikývl.

Levé rameno, zraněné po pádu ze srázu, mu museli dát do dlahy, jednu nohu měl v sádře, do žíly na ruce mu zavedli hadičku s umělou výživou, druhou ruku mu napojili na katetr, ležel pod několika vrstvami přikrývek, ale i přesto všechno se dnes cítil lépe než včera. Teplota mu pomalu, ale jistě klesala.

Gerlof se pokoušel posadit, aby na Julii i na Lennarta lépe viděl. Julia mu rychle zasunula pod záda ještě jeden polštář.

„Děkuji,“ zašeptal.

„Jak se dnes cítíš, tati?“

Gerlof opatrně zvedl palec ke stropu. Zakašlal a namáhavě zalapal po vzduchu.

„Nejdříve si mysleli, že mám zápal plic,“ zašeptal. Znova se nadechl a pokračoval: „Ale dnes řekli, že je to jenom bronchitida.“ Opět se rozkašlal. „Definitivně se potvrdilo, že mi zůstanou obě nohy.“ Po krátké odmlce dodal: „To mě velmi těší.“

„Máš tuhý kořínek,“ usmál se Lennart.

Gerlof přikývl.

„Gunnar Ljunger mi řekl to samé.“

Lennartovi zapípal v kapse pager.

„Už zase…“ Lennart si unaveně povzdechl a podíval se na displej. „Zdá se, že po mně zatoužil sám šéf, ty otázky nemají konce. Musím mu jít zavolat. Hned se vrátím.“ Lennart se usmál na Julii a pokynul Gerlofovi. „Ne že mi odsud utečeš.“

Gerlof se usmál a Lennart za sebou zavřel dveře.

V nemocničním pokoji zavládlo ticho, ale tentokrát ne napjaté. Slova se zdála být zbytečná.

Julia položila ruku Gerlofovi na přikrývku a naklonila se k němu.

„Pozdravuje tě rodina a přátelé,“ řekla. „Lena každý večer volá z Göteborgu, brzy přicestuje. Taky Astrid tě pozdravuje. John s Göstem tady byli včera, ale prý jsi spal. Všichni na tebe moc myslí.“

„Děkuji,“ zašeptal Gerlof. „A co ty? Jak se máš?“

„Dobře,“ odvětila. „V posledních dnech jsem strávila spoustu času s Lennartem. Byla jsem i v jeho krásném domě v lese. Neměl moc času, většinou psal hlášení a cestoval do Borgholmu, takže jsem mu ani nemohla nějak pomoci. Vlastně jsem jenom seděla ve vedlejším pokoji a měla jsem o tebe hrozný strach.“

„Dostanu se z toho,“ zašeptal Gerlof.

„Já vím, jsem si tím jistá.“

Gerlof znovu zakašlal, ale pak se zeptal: „Cítíš se dost silná?“

„Ovšem.“ Julia se usmála, jako by nechápala, na co přesně otec naráží. „Rozhodně mnohem silnější.“

Gerlof pokračoval šeptem: „Uvažoval jsem… Nejsem si jistý, ale zřejmě už vím, jak se to všechno odehrálo.“

Julia na něj upřeně hleděla.

„Všechno?“

„Všechno,“ hlesl Gerlof. „Chceš vědět, co se stalo Jensovi?“

Pohlédla mu do očí a zatajila dech.

„Takže ty už to víš? Ljunger ti přesně popsal, jak se to stalo?“

„Řekl mi ledacos, ale všechno rozhodně ne. Takže mnoho z toho jsem si jenom domyslel. Julie, ten příběh nemá šťastný konec. Chceš ho i přesto slyšet?“

Stiskla rty a sklonila hlavu.

„Jen povídej.“

„Vzpomínáš si, jak jsem řekl, když jsi přišla na ostrov, že bychom mohli vraha přilákat na… Jensův sandálek?“ zeptal se.

Přikývla.

„Ale vrah nepřišel.“

Gerlof pohlédl na zapadající slunce za oknem. Moc si přál, aby byl znovu dítětem, které poslouchá hrůzostrašné příběhy, co se povídají na vesnici, když se prodlužují stíny a den se chýlí k večeru, nikoli starcem, který je musí vyprávět.

„Myslím si, že to přece jen udělal,“ řekl. „Vrah za námi přišel, jenže my jsme ho neviděli.“

ÖLAND, ZÁŘÍ 1972

Gunnar pomalu zvedl rýč nad hlavu a rozhlédl se kolem sebe, jako by se i v mlze potřeboval ujistit, že kolem nejsou žádní svědci.

„Nikam nepůjdeš, Nilsi,“ řekl. „Jsi mrtvý. Pohřbený v Marnäsu.“

Nils zavrtěl hlavou.

„Pusť ten rýč,“ řekl.

Na alvaru náhle zavládlo hrobové ticho – jako by se z něj vytratil všechen vzduch.

„Nejdřív polož tu lopatu ty, Nilsi.“

Nils znovu zavrtěl hlavou a pohlédl na druhého muže, který také toužil po pokladu. Martin funěl, ležel pár metrů od něj a držel se za hlavu. V této chvíli ho nemohl ohrozit.

Zato Gunnar byl nebezpečný. Stál široce rozkročen a naslouchal, jako by v dálce zachytil nějaký zvuk.

„Dobře,“ řekl. „Teď pustím rýč na zem.“

Udělal to. Rýč dunivě dopadl vedle kamenné mohyly.

„Dobře,“ Nils položil lopatu, ale stále byl ve střehu. „A teď chci jít…“

Vtom něco zaslechl. Zvuk, který se blížil a sílil. Tiché bzučení se změnilo v tlumený hukot.

Motor auta.

„Vypadá to, že budeme mít společnost,“ řekl Gunnar.

Nezdálo se, že by ho to překvapilo.

Uplynulo několik vteřin. Pak se z mlhy za nimi vynořil velký stín. Blížil se k nim na čtyřech kolech.

Další volvo – nové, hnědé – se pomalu prodíralo mléčnou mlhou. Obloukem projelo ke Gunnarově autu a zastavilo. Motor ztichl.

Řidič otevřel dveře.

Nils neznal ani auto, ani řidiče, který vystoupil. Viděl jenom, že je mnohem mladší než on a že má na sobě vyžehlenou policejní uniformu. V pouzdře měl pistoli. Zabouchl dveře auta, upravil si uniformu a mlčky k nim došel.

Policista se zastavil pár metrů od Nilse. Nespustil z něj pohled.

„My dva se neznáme,“ řekl, „ale často jsem na tebe myslel.“

Nils otevřel ústa údivem.

„Zabil jsi mého otce,“ dodal policajt.

Nils zpočátku ničemu nerozuměl.

„Nilsi, tohle je Lennart,“ ozval se mu za zády Gunnar. „Lennart Henriksson. Jeho otec byl oblastní komisař. Určitě si vzpomínáš, i když od té doby uplynula už spousta let a ty jsi byl tehdy ještě hodně mladý. Setkal ses s ním ve vlaku do Borgholmu.“

Syn oblastního komisaře.

Tehdy Nils konečně pochopil. Už věděl, co se stane, a zareagoval. Sledoval, jak se policistova ruka blíží k pouzdru s pistolí. Udělal pár kroků zpátky a pak se bez rozmyšlení rozběhl do tmy.

„Stůj!“

Nils se samozřejmě nezastavil, běžel dál. Past, kterou mu nachystali, už téměř sklapla, ale on se z ní ještě na poslední chvíli vysmekl.

Nebyl už nejmladší, přes trávu se mu utíkalo hůř, ale tohle byl jeho alvar, jeho půda. Se skloněnou hlavou letěl mlhou, mířil ke keřům a očekával za zády výstřel – ale ještě než se ozval, stihl se přikrčit a skrýt se za ně.

Za zády slyšel výkřiky, ale byly dost vzdálené. Nezůstal za keři, dlouhými kroky vyrazil kupředu. Je na cestě do vesnice?

Možná. Nejistota mu však nemohla zabránit v cestě domů, protože teď se konečně dostane ke své matce, v tom mu nemůže nikdo zabránit.

Najednou v mlze spatřil postavu. Zastavil se a zalapal po dechu.

Připravil se na další běh, ale postava nevypadala jako některý z jeho pronásledovatelů. Byl to asi šestiletý hoch. Vynořil se z mlhy a zastavil se jenom pár kroků od Nilse.

Útlý hoch vypadal vyděšeně, měl krátké kalhoty, tenký červený svetřík a na nohách sandálky. Zvědavě se díval na Nilse a váhal, protože se ho vůbec nelekl, i když věděl, že by měl mít strach.

Nils však pro dítě nebyl hrozbou. Ostatně, celý život se vždycky jenom bránil, dokonce i svého bratra se pokusil zachránit před utonutím, jenže přišel pozdě – ale v celém svém životě neublížil žádnému dítěti. Nikdy.

„Ahoj,“ řekl muž hlubokým hlasem. Hlasitě oddechoval, jako by v mlze ušel už pořádný kus cesty anebo jako kdyby rychle utíkal.

Chlapec neodpověděl.

Muž rychle otočil hlavu a rozhlédl se kolem sebe. Pak se znovu zadíval na chlapce, aniž by se usmál, a tiše se zeptal:

„Ty seš tady sám?“

Chlapec mlčky přikývl.

„Snad ses neztratil?“

„Asi jo,“ přiznal chlapec.

„Nic si z toho nedělej… Já se tady na alvaru vyznám.“ Muž přistoupil o krok blíž. „Jak se jmenuješ?“

„Jens,“ pípl chlapec.

„A jak dál?“

„Jens Davidsson.“

„Výborně,“ opáčil muž. „Já jsem…,“ zaváhal, ale pak řekl: „Jmenuju se Nils.“

„A jak dál?“ zeptal se Jens.

Bylo to, jako by hráli nějakou hru. Muž se zasmál.

„Jmenuju se Nils Kant,“ řekl a udělal další krok.

Kluk se ani nehnul, spokojně stál ve světě, který se v tu chvíli skládal z vysoké trávy, vápencových kamenů a několika keřů. V této mlze nebylo vidět nic jiného. Nils se znovu pokusil o úsměv, aby zdůraznil, že je vše v pořádku.

Mlha kolem nich se uzavřela, nepronikly přes ni žádné zvuky. Ani ptačí zpěv.

„Nemusíš mít strach,“ povzbudil chlapce.

Rozhodl se, že ho odvede do vesnice a dřív, než se vrátí k matce, najdou jeho domov.

Stáli těsně u sebe.

Vtom se z mlhy za jejich zády ozvalo hučení motoru. Nils se chtěl otočit a rozběhnout, ale nemohl udělat ani jeden krok.

Hluk motoru se ozýval čím dál hlasitěji.

Mezi skálami, trávou a keři kličkovalo hnědé volvo, záhy však zamířilo přímo k Nilsovi. A vůbec nezpomalilo.

Doprava či doleva?

Vůz jako by rostl a mohutněl rovnou před Nilsovýma očima. Na rozhodnutí mu zůstávalo jenom pár vteřin, nakonec už jenom jedna – a pak bylo najednou pozdě. Už mohl jenom bezmocně přihlížet a jednou rukou obejmout kluka. Nic ho nechránilo.

Na okamžik se mu vše ztratilo z očí.

Okolní svět ztichl. Obklopila ho mrazivá tma.

Zvuk se k němu vrátil v podobě tlumené ozvěny. Mlha, chlad a zapnutý motor auta.

„Dostal jsi ho?“ zeptal se hlas.

„Ano… viděl jsem ho.“

Nils ležel na zádech v trávě. Pravou nohu měl skrčenou pod tělem v podivném úhlu, ale bolest necítil.

Auto se zapnutým motorem stálo jenom několik metrů od něj.

Vtom se otevřely dveře na straně řidiče. Vystoupil z nich policista s pistolí v ruce.

Pak se otevřely i dveře na straně spolujezdce. Gunnar vystoupil, zůstal však u auta a zahleděl se na alvar.

Policista došel k Nilsovi.

Neřekl ani slovo, jenom na něj zíral.

Tehdy si Nils vzpomněl na kluka. Kde je Jens?

Zmizel.

Nils doufal, že Jens Davidsson zmizel v mlze a ve svých směšně malých sandálcích běžel zpátky do Stenviku. Možná se mu podaří utéct. Nils by ho rád následoval a vrátil se domů, ale neměl sílu se vůbec hnout. Zřejmě si zlomil nohu.

„Konec,“ hlesl nakonec.

Konec, matko. Všechno končí na tomto alvaru.

Nilse přemohla únava. Možná by se měl pokusit odplazit do Stenviku, ale neměl sílu.

Obklopili ho mrtví. Šedé stíny se přibližovaly čím dál víc.

Jeho otec a mladší bratr Axel. Dva němečtí vojáci. Policejní rada z vlaku a švédský námořník z Nybro.

Všichni mrtví.

Mladý policista stojící před ním přikývl.

„Ano, tohle je konec.“

Stál sotva dva kroky od Nilse.

Odjistil pistoli, namířil ji Nilsovi na hlavu a zmáčkl spoušť.

38

Příběh o Nilsi Kantovi vykládal Gerlof šeptem, pomalu, s dlouhými pauzami.

Julia se nad ním skláněla, aby ho slyšela. Rozuměla každému slovu od začátku až do konce.

Dlouho mlčela, pak se podívala Gerlofovi do očí a zeptala se:

„Opravdu se to stalo… takhle? Přesně tak, jak jsi mi teď vyprávěl? Jsi si jistý?“

Gerlof přikývl.

„Jsem o tom přesvědčen.“

„Ale proč?“

„No… Něco mi řekl Ljunger, zřejmě počítal s tím, že tam zmrznu… Říkal, že to není jenom otázka pozemků a peněz Very Kantové. Říkal, že šlo i o pomstu. Ale o jakou pomstu? Kdo se chtěl pomstít? Ležel jsem tam a přemýšlel… a přišel jsem na jednu osobu.

Julia zavrtěla hlavou.

„Ne,“ namítla.

„Proč by Nilse Kanta dopravovali domů?“ pokračoval šeptem Gerlof. „Kvůli Gunnaru Ljungerovi určitě ne. Pro něj byl Nils užitečnější v Americe… Jeho neohrožoval, dokonce každý rok získával od Very další půdu… Německá válečná kořist byla ve srovnání s pozemky, na které si dělal nárok, bezcenná… Nilse chtěl dostat domů někdo jiný… Umožnit mu vrátit se téměř na práh rodného domu k matce a pak ho potrestat. Tak, jak si zasloužil.“

Julia neustále kroutila hlavou, ale očividně váhala.

„Někdo jim musel pomáhat,“ pokračoval Gerlof. „Někdo pomohl Gunnaru Ljungerovi a Martinu Malmovi dopravit rakev na Öland a byl při jejím otevírání a obhlídce… Mohl všechny přesvědčit, že tělo mrtvého Nilse Kanta se vrátilo domů… Byl to mladý a spolehlivý policista.“

Zavládlo ticho. Gerlof obrátil hlavu ke dveřím.

Julia se otočila.

Lennart se vrátil. Nevšimli si, kdy otevřel dveře. Teď vstoupil dovnitř, jako by se nic nestalo.

„Šéf mi oznámil,“ řekl, „že vyšetřování v Marnäsu skončilo a že opět můžu pracovat, když…“ Ztichl, zaražený jejich vážnými pohledy.

„Stalo se něco?“ zeptal se.

„Mluvili jsme o sandálku, o Jensově sandálku,“ hlesl Gerlof.

„O sandálku?“

„Půjčil sis ho ode mě, možná si vzpomínáš. Přišla už nějaká odpověď z kriminalistické laboratoře? Našli na něm nějakou stopu?“

Lennart se pokojně podíval na Gerlofa a odvětil: „Ne, žádnou. Nenašli nic.“

„Řekl jsi, že jsi ho odeslal,“ ozvala se Julia a zkoumala Lennartovou tvář.

„Odeslal jsi ho přece, ne?“ trval na svém Gerlof. „Mohli bychom si ověřit, jestli ho dostali…“

„Ani nevím… možná,“ zabručel Lennart.

Nespustil z Gerlofa pohled, ale v jeho očích nezachytil ani náznak hněvu. Zbledl a opřel se o opěradlo židle.

„Lennarte, uvažoval jsem o jednom…,“ oslovil ho Gerlof. „Kdy ses poprvé setkal s Gunnarem Ljungerem?“

Lennart se upřeně díval na ruce.

„Nepamatuji se,“ odvětil.

„Opravdu?“

„Bylo to v šedesátém prvním nebo šedesátém druhém,“ řekl Lennart unaveným monotónním hlasem. „Toho léta jsem přišel do Marnäsu jako nový policista. Do jeho restaurace v Långviku se někdo vloupal… Přišel jsem tam vyšetřit případ. Dali jsme se do řeči.“

„O Nilsi Kantovi?“

Lennart přisvědčil. Na Julii se ani nepodíval.

„Kromě jiného i o něm,“ připustil. „Ljunger to věděl… Nějak se dozvěděl, že jsem syn zastřeleného oblastního komisaře. Za několik týdnů mi zavolal a pozval mě do své kanceláře. Zeptal se, jestli se nechci pokusit najít Kanta a přilákat ho domů, abych mohl pomstít svého otce. Jestli bych neměl zájem…“ Lennart ztichl.

„Co jsi řekl?“

„Že mám zájem,“ přiznal se Lennart. „Já pomůžu jemu a on mně. Vlastně jsme uzavřeli obchodní dohodu.“

„Která před pár dny na policejní stanici v Marnäsu skončila, že?“ zašeptal Gerlof. „Měl jsi strach, že všechno prozradí tvým kolegům? Lennarte, řekni, kdo vlastně držel v ruce pistoli, kterou byl Ljunger zastřelen?!“

Lennart nespouštěl pohled ze svých rukou.

„O to tady vůbec nejde,“ řekl.

„Byla to obchodní dohoda,“ ozvala se Julia.

Upřeně hleděla ven oknem. Vnímala soumrak, ale myslela na něco docela jiného.

Na Martina Malma, který dostal peníze na svou první velkou nákladní loď.

A na Gunnara Ljungera, který levně získal množství pozemků, které draze prodal.

A na Lennarta Henrikssona, o kterém si ještě před chvílí myslela, že se do něj zamilovala, a který vykonal svou pomstu.

A to všechno za cenu života jejího syna.

„Byla to dohoda,“ opakoval Lennart, „já jsem měl pomoct Ljungerovi a Martinu Malmovi s nějakými záležitostmi a oni měli zase na oplátku pomoci mně.“

„Proto jste se setkali na alvaru v mlze, právě ten den,“ řekl Gerlof.

„Ljunger mi ráno zavolal, že půjdou k mohyle… Měli jsme se tam setkat. Trochu jsem se opozdil, a když jsem dorazil za nimi, byl tam hrozný chaos… Zakrvavený Martin Malm ležel na zemi. Kant ho udeřil lopatou. Malm se z toho už nikdy úplně nedostal… Jenom pár dnů poté dostal první krvácení do mozku.“

„A co Jens?“ zeptala se Julia.

„Julie, byla to nešťastná náhoda. Nikdy předtím jsem ho neviděl…,“ odvětil dutým hlasem Lennart, ale nemohl se jí podívat do očí. „Když byl Kant mrtvý, našli jsme jeho tělíčko pod autem. Nestačil odskočit, když jsem chtěl zabít Kanta.“

Zmlkl.

„Kam jste ho pohřbili?“ zeptal se Gerlof.

„Leží na hřbitově nedaleko Kantova hrobu,“ odvětil Lennart, jako by ho někdo donutil podrobně vyprávět strašlivý sen.

„Chlapcovo i Kantovo tělo jsme tam odnesli v noci. Na hřbitovní bránu jsme zavěsili zvoneček, abychom slyšeli, kdyby někdo přicházel. Vykopali jsme jámu, hlínu jsme vykládali na plachtu. Do půlnoci jsme kopali. Martin Malm, Ljunger a já. Všichni tři… Kopali jsme a kopali. Bylo to hrozné.“

Julia zavřela oči.

U kamenné zdi, pomyslela si. Jens je pohřbený u zdi marnäského hřbitova, zabil ho muž plný nenávisti – stalo se to přesně tak, jak tvrdil Lambert.

Nadechla se.

„Dřív, než jste Jense pohřbili,“ ozvala se slabým hlasem, „jsi večer přišel do Stenviku a pomáhal si ho hledat. Vedl jsi vyšetřování poté, co jsi zabil chlapce… mého syna,“ vzlykla. „A pak ses tvářil, že ho hledáš na alvaru, abys zahladil vlastní stopy.“

Lennart sklonil hlavu.

„Nebylo to lehké,“ povzdechl si, ale ani teď se na ni nepodíval. „Chci říct jen to, že bylo nesmírně těžké mlčet… A teď na podzim, když ses vrátila, jsem moc toužil ti pomoct. Pokusil jsem se zapomenout na všechno, co se stalo před dvaceti lety, umožnit i tobě, abys zapomněla.“ Po chvíli smutně dodal: „Věřil jsem, že by se to mohlo podařit.“

„Takže Nils Kant leží ve své rakvi,“ ozval se Gerlof.

Lennart přikývl.

„S Gunnarem Ljungerem jsem dlouhá léta nemluvil. Ani o tomhle… Gerlofe, opravdu jsem netušil, co ti chce udělat.“

Konečně pustil opěradlo židle a obrátil se. Vypadal stejně vyčerpaně, jako když ho tehdy Julia poprvé spatřila u kamenolomu. Možná dokonce i vyčerpaněji.

Došel ke dveřím a naposledy se k nim obrátil: „Musím se přiznat, že… zastřelit Ljungera bylo mnohem snadnější než pomstít se Nilsi Kantovi.“

Otevřel dveře a odešel.

Gerlof si nahlas vydechl. Hra skončila, jenom potlesk se neozval.

Podíval se na svou dceru.

„Moc mě to mrzí, Julie,“ zašeptal. „Opravdu, hrozně moc mě to mrzí.“

Přikývla. Z očí jí tekly slzy.

V tu chvíli se zdálo, že si umí představit, jak by dnes vypadal dospělý Jens. Viděla ho v Gerlofově obličeji.

Představila si, jak by si byli podobní – dědeček a vnuk. Jens by měl stejně velké a smutné oči, na širokém čele vrásky od přemýšlení a moudrý, chápavý pohled, kterým by vnímal stinné i světlé stránky života.

„Tati, miluji tě.“

Chytila Gerlofa za ruku a pevně ji stiskla.

EPILOG

Přišel první skutečně jarní den, plný hřejivého slunce, voňavých květů a zpívajících ptáků, když nad Ölandem konečně zářila jasná, bleděmodrá obloha. Den, který každý člověk, nezávisle na věku, vnímal jako naplněný novými možnostmi.

Místní reportér Bengt Nyberg vítal každé jaro, kdy se konečně rozhodl zavítat na ostrov, jako skutečný začátek nového roku. V takové dny se snažil trávit doma co nejméně času.

Bengt měl nadpracovaných spoustu hodin, za které teď mohl čerpat volno. Několik dní bez práce rád využil na procházky po přírodě, poslouchal bezstarostný zpěv slavíků na alvaru, kde už tály a mizely poslední vrstvy sněhu. To vše by si mohl dopřát, kdyby se právě dnes nerozhodl pracovat.

Bengt na okamžik přimhouřil oči před sluncem a pak se zadíval na marnäský kostel, který se vypnínal za kamennou zdí.

Na otevírání hrobu v zimě se na hřbitově sešlo dost nezvaných zvědavců, zástup lidí, kteří se drželi za policejními zátarasy. Ale na pohřeb, který se konal tento čtvrtek, jich přišlo jenom pár – a i ty kněz požádal, aby se postavili za zídku.

Jako jediný reportér se sem dostal Bengt se svým zápisníkem, vedle něj podupával mladý fotograf, kterého poslali z hlavní redakce v Borgholmu, ačkoli Bengt je přesvědčoval, že si vystačí i sám. Ale šlo o dost významnou zprávu, která se měla dostat i do velkých novin, na to by momentky z fotoaparátu Bengta Nyberga rozhodně nestačily.

Mladý fotograf právě nastoupil do zaměstnání, byl to Smålanďan, který se jmenoval Jens, stejně jako ztracený chlapec, a Ölands-Posten vnímal jen jako první stupínek závratné kariéry, která o několik let později určitě vyvrcholí v některém ze stockholmských deníků. Byl velmi ambiciózní, ale v podstatě to byl dost nudný patron. Když právě nefotil, neustále řečnil o celebritách a hvězdách, které se chystá tajně nafotit, nebo o koňských dostizích, kde nepochybně vyhraje slušnou částku peněz. Bengta ani jedno, ani druhé vůbec nezajímalo.

Jens byl bezradný. Jen co kostelník vykázal novináře za zídku, s fotoaparátem zvednutým nad hlavu se začal rozhlížet po lepším místě.

„Myslím si, že se mi podaří dostat se nějak na hřbitov,“ oznámil Bengtovi a horečně si prohlížel kamennou zeď. „Kdybych se přikradl kolem ní…“

Bengt zavrtěl hlavou, ale ani se nehnul.

„Nevymýšlej si,“ napomenul ho potichu. „Tady je to dobré.“

Postávali na slunci a čekali. Po chvíli se z kostela vynořil pohřební průvod. Jens si nachystal fotoaparát.

Matka Julia Davidssonová kráčela pomalu po chodníku hned za knězem. Vedle ní šel starý pán Gerlof. Oba byli v černém. Za nimi vyšel vysoký muž v Juliině věku v černém kabátu.

„Kdo je ten chlap?“ zašeptal Jens, když vypnul fotoaparát.

„Chlapcův otec,“ vysvětlil mu Bengt.

Julia Davidssonová držela svého otce, který se o ni opíral celou cestu k hrobu vykopanému na jižní straně kostela. Když rakev klesala do země, stáli bok po boku. Gerlof se se svým vnukem rozloučil úklonem hlavy, Julia hodila do hrobu růži.

Zatím to vypadá dobře, pomyslel si Bengt. Za poslední půlrok se tady stalo hodně zlého: na podzim v kamenolomu tragicky zemřel Ernst Adolfsson, o několik měsíců později došlo k násilné smrti Gunnara Ljungera na policejní stanici, pak nález sandálku, který policisté našli v trezoru hotelu v Långviku, a doplnili tak pár, ze kterého polovinu poslal Gerlofovi teď už zesnulý námořní kapitán Martin Malm.

Zdálo se, že se případ uzavřel, ale tehdy Lennart Henriksson nečekaně požádal o policejní rekonstrukci Ljungerovy smrti, po které byl obviněn z vraždy Gunnara Ljungera a zabití Jense Davidssona.

A nakonec exhumovali i tělo Nilse Kanta.

Policejní technici postavili nad hrobem malý stan, který připomínal kostelík vedle velkého kostela, několik dní soustředěně pracovali, jenom občas se odběhli ohřát do vytopené místnosti, kde se konaly zkoušky farního sboru. Při exhumaci našli nejenom tělo Nilse Kanta, ale i pozůstatky doposud neidentifikovaného muže, pravděpodobně švédského občana, který strávil dlouhý čas v Latinské Americe. Dokonce ho tam i zabili.

V prostoru pod rakví Nilse Kanta našla policie třetí tělo, mnohem menší než ostatní dvě. Případ se tak konečně uzavřel.

Do Marnäsu se sjeli novináři z večerních novin a celostátního rádia a televize, aby o případu informovali své čtenáře a posluchače. Pro místního reportéra, který byl přímo v centru dění, to byly krušné časy – Bengt zjistil, že pro něj není snadné udržet si novinářský odstup od toho, co se děje, a když odevzdával své články, býval často sklíčený. S Lennartem Henrikssonem se znal několik desítek let a na tomhle dramatu nebylo nic, co by ho mohlo alespoň trochu utěšit.

Ale teď svítilo slunce, jako by na Ölandu začal nový rok. Po více než dvaceti letech strávených v zemi se chlapec konečně dočkal řádného pohřbu.

Když krátký obřad na hřbitově skončil, Julia a Gerlof Davidssonovi se pomalu vydali zpátky ke kostelu. Pár metrů za nimi šel Jensův otec Michael.

Julia s Gerlofem kráčeli mlčky, Bengt alespoň z druhé strany zdi neviděl, že by spolu mluvili. Během celého obřadu byli zticha, Bengt však měl neodbytný pocit, že jsou si tak blízcí, jak si jen dva členové jedné rodiny mohou být – dokonce jim v tu chvíli i záviděl.

„Tak to bychom měli,“ řekl fotograf. „Ještě něco?“

„Už ne,“ odpověděl Bengt. „Můžeme jít domů.“

Do zápisníku si nezapsal jediné slovo a rozhodl se, že do novin nejspíš napíše jen krátký text k fotografiím.

To bude muset stačit. Ale jestli se ho někdo někdy později zeptá, jaký byl chlapcův pohřeb, Bengt Nyberg bude moci říct, že byl důstojný a pokojný jako – zkrátka jako jakési definitivní zakončení příběhu.

PODĚKOVÁNÍ

Mlhy Ölandu se odehrávají převážně v polovině devadesátých let na překrásném ostrově Öland – je to však Öland, který do jisté míry existuje pouze v mé fantazii. Žádné z postav ani zařízení, které se v příběhu objevují, se nezakládají na skutečných osobách a řada míst je také smyšlená.

Svému dědečkovi, námořnímu kapitánovi Ellertu Gerlofssonovi, a jeho bratrovi, kadeřníkovi a potápěči Egonu Gerlofssonovi, jsem vděčný za všechny příběhy a vzpomínky z jejich bohatých životů, o které se se mnou podělili. Za historická fakta bych chtěl poděkovat Stellanu Johanssonovi, námořnímu kapitánovi z Bohuslänu, Kristianu Wedelovi, novináři z Göteborgu, a Larsu Oscarssonovi, který pracuje jako právník v Jönköpingu.

Při práci na Mlhách Ölandu mi mnoha různými způsoby pomohla také řada přátel: můj dík patří Kajse Asklöfové, Monice Bengtssonové, Victorii Hammarové a Peteru Nilssonovi ze spisovatelského uskupení Litter, dále pak Jacobu Beck-Friisovi, Niclasi Ekströmovi, Caroline Karlssonové, Rikardu Hedlundovi, Matsu Larssonovi, Carlosu Olguinovi, Catarině Oscarssonové, Michaelu Sevholtovi, Kallemu Ulvstigovi a Andersu Weidemannovi, no a samozřejmě také mým příbuzným Lassemu a Evě Björkovým z Kalmaru, Hansi a Birgittě Gerlofssonovým z Färjestadenu a Gunille a Per-Olofovi Rylanderovi z Borgholmu.

Rád bych poděkoval také svým vynikajícím a pilným redaktorům, především Rickardu Berghornovi z časopisu Minotaur a Kentu Björnssonovi z vydavatelské společnosti Schakt, kteří věnovali péči řadě mých povídek, a také Lottě Aquiloniusové z nakladatelství Wahlström & Widstrand, která se se stejnou péčí věnovala Mlhám Ölandu.

Moje matka, Margot Theorinová, si zaslouží chválu za všechny ty staré i nové knihy a novinové články o životě na Ölandu, kterými mě tak štědře zásobovala.

V neposlední řadě chci srdečně poděkovat Heleně a Klaře za to, že tak statečně snášely všechny ty dny, kdy jsem snil s otevřenýma očima.

Johan Theorin