Nakladatelství MOBA vás baví již od roku 1 991

Johan Theorin SMRŠŤ

Originální název: Nattfӓk,

vydáno u Wahlstrӧm & Widstrand, Stockholm, Sweden 2008

Překlad Jaroslav Bojanovský

Odpovědný redaktor Lukáš Kratochvíl

Grafická úprava Miroslava Zedničková/OPT MOBA

Obálka Martina Černá

Mapa Martina Mikulová

Tisk Finidr, s, r. o., Český Těšín

Vydala Moravská Bastei MOBA, s, r. o., Brno www.mobaknihy.cz

© Johan Theorin, 2008

First published by Wahlstrӧm & Widstrand, Stockholm, Sweden Published in the Czech language by arrangement with Bonnier Group Agency, Stockholm, Sweden © Obálka Martina Černá, 2012 © Mapa Martina Mikulová © Moravská Bastei MOBA, s, r. o., Brno 2012

Vydání první

ISBN 978-80-243-4619-9

„Mrtví se každou zimu scházejí, aby společně oslavili Vánoce. Jednou se stalo, že byli vyrušeni jistou neprovdanou starou ženou. Protože se jí zastavily hodiny, vstala příliš brzy a do kostela přišla uprostřed štědrovečerní noci. Kostelem plným lidí se linuly šeptající hlasy, jako by právě probíhala mše. Žena náhle spatřila svého snoubence – vypadal přesně jako v době, kdy byli oba mladí. Přestože se před mnoha lety utopil, seděl teď v lavicích mezi ostatními.“

Švédská lidová pověst z 19. Století

ZIMA 1846

Tak tady má kniha začíná, Katrine. V roce, kdy byl aluddenský statek postaven. Ten statek pro mne znamenal něco víc než jen dům, kde jsme s matkou bydlely – byl místem mého dospívání.

Rybář Ragnar Davidsson mi jednou vyprávěl, že velká část statku byla postavena ze dřeva pocházejícího z vraku jedné německé lodi. Já mu to věřím. Na půdě ve stodole, až úplně vzadu za seníkem, jsou na jednom prkně vyryta slova: PAMATCE CHRISTIANA LUDWIGA.

Na statku jsem slýchávala ze stěn šeptat mrtvé. Mají nám toho tolik co vyprávět.

Valter Brommesson sedí se sepjatýma rukama v malém kamenném domě na Aluddenu a modlí se k Bohu. Prosí ho o to, aby vítr a vlny, které se teď v noci valí z moře, nezničily oba jeho majáky.

Mizerné počasí už zažil ve svém životě mnohokrát, nikdy ale ještě nezažil tak silnou bouři – bílou stěnu ze sněhu a ledu, která sem dorazila ze severovýchodu a úplně zastavila stavební práce.

Pane, dej, ať ty věže dostavíme…

Brommesson je stavitel majáků a na Baltu pracuje poprvé. Na Öland přicestoval loni v březnu a ihned se pustil do práce: najal dělníky, objednal hlínu a vápencový kámen a pronajal si silné tažné koně.

Během svěžího jara, horkého léta a slunečného podzimu bylo na pobřeží příjemně – práce se dařila a majáky zvolna vyrůstaly k nebi.

Pak se ale slunce vytratilo a ochladilo se. Teplota klesala a lidé začali mluvit o sněhové bouři – a ta pak skutečně přišla. Jednoho večera se vrhla na pobřeží jako divoké zvíře.

S blížícím se rozedněním začíná vítr konečně slábnout.

Na moři se náhle ozve křik – přichází z temnot kolem Aluddenu. Táhlé, srdcervoucí volání o pomoc v nějaké cizí řeči.

Výkřiky probudí nejprve Brommessona a ten zase probudí své dělníky, kteří odpočívají po vyčerpávající práci.

„Ztroskotala tu nějaká loď!“ volá Brommesson. „Musíme ven!“

Rozespalí muži na to reagují s nelibostí, ale Brommesson je přesto přinutí vstát a vyjít z domu.

Přestože jim do tváří fouká ledový vítr, jdou, shrbí záda a brodí se závějemi směrem ke břehu. Brommesson otáčí hlavu k majákům, aby se ujistil, že jeho rozestavěné věže stále stojí.

Když se podívá na opačnou stranu, směrem na západ, nevidí nic – plochá krajina ostrova se tu změnila v hrbolatou sněhovou poušť.

Dělníci zůstanou stát na břehu a upřeně se dívají na moře.

Nic nevidí, protože místo ztroskotání je zahaleno tmavě šedou tmou. Navzdory hučícím vlnám však slyší, jak jsou odtamtud stále slabě slyšet výkřiky, které se mísí se skřípotem uvolňujících se hřebů a praskotem dřeva.

V písku na mělčině uvízla velká loď a potápí se.

Dělníci nakonec nemohou dělat nic víc, než jen stát a to volání o pomoc poslouchat. Celkem třikrát se pokusili vyjet na moře s jednou ze svých lodí, ale pokaždé neúspěšně. Viditelnost je mizerná a rozbouřené vlny příliš vysoké; ve vodě se navíc zmítá plno klád.

Loď musela vézt ohromné množství dřeva. Ve chvíli, kdy její trup klesal pod vodu, z něj vlny začaly uvolňovat náklad a vyplavovat ho ven. Klády, dlouhé jako beranidla, jsou teď v mohutných shlucích hnány ke břehu, kde o sebe dřou, narážejí jedna do druhé a postupně plní zálivy podél mysu.

Když pak za šedivými mračny vyjde slunce, na hladině se objeví první mrtvola: asi deset metrů od břehu se vznáší tělo nějakého mladíka – má natažené ruce, jako by se do poslední chvíle pokoušel zachytit jedné z klád.

Dva dělníci vstoupí do vody a společnými silami odtáhnou mrtvého přes mělčinu k pevnině.

Těsně u břehu ho pak uchopí za jeho ledově studená zápěstí a prudkým pohybem ho vytáhnou z vody. Podaří se jim to, přestože mladík je vysoký, urostlý a těžký; zatímco jeho tělo pokládají na sněhem zapadaný břeh, ze šatů mu vytéká voda.

Dělníci se potom kolem mrtvého tiše shromáždí, ale nedotknou se ho.

Skloní se k němu až Brommesson a obrátí ho na záda.

Utonulý námořník má husté černé vlasy, široká ústa – jsou pootevřená, jako by zemřel právě v okamžiku, kdy se chtěl nadechnout, a oči má upřené k šedému nebi.

Brommesson odhaduje, že muži může být asi tak dvacet let. Snad byl ještě svobodný, ale stejně tak mohl být i živitelem rodiny. Zemřel u cizího, neznámého pobřeží a zřejmě ani neznal jméno ostrova, u něhož se jeho loď potopila.

„Později budeme muset poslat pro faráře,“ říká Brommesson a zatlačí mrtvému oči, aby se už nemusel dívat na jeho vyhaslý zrak.

O tři hodiny později moře vyplavilo na břeh u Aluddenu dalších pět utopených námořníků a naštípnuté prkno se jménem lodi: CHRISTIAN LUDWIG – HAMBURG.

A dřevo, obrovské množství dřeva.

Vrak lodi, to je dar. Stal se teď majetkem Švédského království, tedy toho, kdo stavbu majáků u Aluddenu financuje.

Dělníci tak nečekaně získali dřevo ze silných borovic v hodnotě mnoha set říšských tolarů.

„Všichni do práce, to dřevo vytáhneme z vody!“ volá Brommesson. „Složíme je na hromady… Dál od břehu, aby na ně nedosáhly vlny!“

Pokyvuje hlavou a pak zvedne oči ke sněhem zapadanému svahu. Přestože lesů je na ostrově málo, díky dřevu, které se shromažďuje u břehu, má nyní možnost postavit pro strážce majáků a jejich rodiny daleko větší obydlí než jen menší kamenný dům, jak bylo původně zamýšleno.

Ve svých představách už vidí velký statek s dvorem a obytnou budovou plnou komor i rozlehlých místností. Bezpečný domov pro ty, kteří budou tady na konci světa pečovat o jeho majáky.

Jenomže statek bude postaven ze dřeva, které získali ze ztroskotané lodi, a něco takového může být zdrojem velkého neštěstí. Aby něčemu takovému zabránili, budou muset domu přinést nějakou oběť. Možná by v něm měla být zřízena i modlitebna – místnost, která bude připomínkou všech těch nešťastníků, kteří u Aluddenu zemřeli a nemohli spočinout v posvěcené zemi.

Myšlenky na velký dům Brommessona neopouštějí, ještě téhož dne začne dlouhými kroky vyměřovat jeho základy.

Když se pak bouře utiší a promrzlí dělníci začnou z vody vytahovat naplavené dřevo a skládat je do trávy na břehu na několik hromad, mnohým z nich zní stále v uších výkřiky tonoucích.

Jsem si jistá, že ti dělníci na křik umírajících námořníků nikdy nezapomněli. Stejně tak jsem si jistá tím, že ti nejvíce pověrčiví z nich o Brommessonově rozhodnutí vybudovat velký obytný dům ze dřeva, které pochází ze ztroskotané lodi, zapochybovali.

Statek postavený ze dřeva, po němž se zoufale natahovali umírající námořníci, než je pohltilo moře… Tohle jsme měly s matkou vědět, než jsme se tam koncem padesátých let nastěhovaly. Teď, třicet pět let po nás, ses tam se svou rodinou nastěhovala ty, Katrine. Myslíš, že to bylo správné rozhodnutí?

Mirja Rambeová

ZMĚŇTE SVŮJ ŽIVOT, PŘESTĚHUJTE SE NA VENKOV!

Objekt: Statek Aludden, severovýchodní Öland

Popis: Impozantní statek vybudovaný jako obydlí pro strážce majáku v polovině 19. století. Ničím nerušená samota s výhledem na Baltské moře, necelých 300 metrů od břehu. Nejbližším sousedem je širé nebe.

Velký pozemek nad pobřežím s travnatými plochami a zahradou – ideální pro male děti. Severně od domu řídký listnatý les, na západě ptačí rezervace (Obětní močál), směrem na jih pobřežní louky a pole.

Budovy: Krásný obytný poschoďový dům (nepodsklepený) s celkovou plochou 280 m2; nutná rekonstrukce a modernizace. Konstrukce, trámoví a fasáda ze dřeva. Střecha z cihlových tašek. Prosklená veranda orientovaná na východ. Pět funkčních kachlových kamen. Ve všech místnostech dřevěná podlaha (borovice). Přípojka na obecní vodovod, odpad: septik.

Vedlejší budova (bývalá prádelna, materiál: vápencový kámen), přízemní, celková plocha cca 80 m2. Vodovod, elektřina. Po určitých úpravách vhodné k pronájmu.

Hospodářská budova (stodola, materiál: vápencový kámen/dřevo) cca 450 m2. Prostá stavba v poměrně špatném stavu.

Stav: PRODÁNO

ŘÍJEN

1

Temnými místnostmi se rozléhal vysoký hlásek.

„Mami!“

Prudce sebou trhl – to ten výkřik. Zatímco spal, měl pocit, že se ocitl v jeskyni plné podivných ozvěn, kde je teplo a tma. Náhlé procitnutí bylo bolestné – asi vteřinu mu trvalo, než si uvědomil, jak se vlastně jmenuje a kde je. Zmatené obrazy z minulosti a myšlenky. Ethel? Ne, Ethel to není Je to… Katrine, Katrine. Zamrkal a ve tmě začal pátrat po světle.

O několik vteřin později se mu v paměti vynořilo jeho vlastní jméno: Joakim Westin. Právě leží na dvojlůžku na aluddenském statku, který se nachází na severu Ölandu.

Joakim je doma – bydlí tu už jeden den a noc, právě se sem nastěhoval, ale jeho žena Katrine a jejich dvě děti už dům obývají dva měsíce.

Hodiny ukazovaly 01:23. V malé ložnici bez oken, která kdysi sloužila jako pokojík pro služku, svítily jen červené číslice na displeji radiobudíku.

Zvuky, které ho probudily, sice utichly, ale Joakim věděl, že se mu to nezdálo: někdo, kdo spí v jiné části domu, před chvilkou tlumeně zasténal nebo zanaříkal.

Na posteli vedle něho nehybně ležela Katrine. Překulila se až na kraj lůžka, přikrývku si stáhla k sobě a spala hlubokým spánkem. Přestože k němu ležela otočená zády, rozeznával obrysy jejího těla a cítil její teplo. Spávala tu sama skoro dva měsíce, zatímco on pracoval ve Stockholmu a sem dojížděl jen jednou za čtrnáct dnů na víkend. Ani jednomu z nich to neprospívalo.

Natáhl ke Katrine ruku, ale vtom se ten výkřik ozval znovu.

„Mamiii!“

Joakim poznal Liviin hlas. To ho přinutilo odhrnout přikrývku a vstát.

Z kachlových kamen v rohu pokoje sice stále ještě sálalo teplo, když se ale dotkl nohama dřevěné podlahy, cítil, jak je chladná. Měli by podlahu v ložnici odizolovat a položit novou, stejně jako to udělali v kuchyni a dětských pokojích, ale k tomu se dostanou až příští rok. Na zimu si budou muset opatřit víc koberců. A dříví. Budou muset někde sehnat levné dřevo do kamen, protože na jejich pozemku neroste žádný les, který by bylo možné prořezat.

Než udeří opravdová zima, budou muset dům vybavit ještě dalšími věcmi – zítra by si je měli sepsat.

Joakim zatajil dech a soustředil se, ale žádné další zvuky už nezaslechl. Tiše sáhl po županu, který visel přes židli, oblékl si ho přes kalhoty od pyžama a jedním dlouhým krokem se protáhl mezi dvěma lepenkovými krabicemi ke dveřím.

Jen co se ocitl v tmavé chodbě, vydal se špatným směrem. Když chtěl ve vile ve Stockholmu zajít do dětského pokoje, zahnul doprava, tady v novém domě byly pokoje dětí hned vlevo od dveří.

Ložnice, kterou sdílel společně s Katrine, byla jen drobnou součástí labyrintu místností a chodeb statku; na chodbě před ní stály lepenkové krabice, jež byly naskládané podél jedné stěny. Chodba ústila do haly, poměrně velké místnosti s řadou oken, jež vedla na dvůr, který byl částečně vydlážděn kamennými dlaždicemi a ze dvou stran sevřen dalšími dvěma budovami.

Aluddenský statek se směrem do vnitrozemí uzavíral a vůči moři otevíral. Joakim přistoupil k oknu v hale a zadíval se přes plot směrem k pobřeží.

Od dvojice majáků, z nichž každý stál na vlastním malém ostrůvku, sem přicházela narudlá záře. Světlo z reflektoru jižního majáku probleskovalo nad hromadami chaluh na břehu a šířilo se daleko nad Balt. Severní maják byl zhasnutý. Katrine o něm Joakimovi tvrdila, že nikdy nesvítí.

Kolem domu hvízdal vítr a dole u majáků se zvedaly roztřesené stíny. Vlny. Ty vždycky přinutily Joakima myslet na Ethel, třebaže tu zabil chlad, nikoli vlny.

Od té chvíle uběhlo teprve deset měsíců…

Ve tmě za jeho zády se opět ozval nějaký zvuk, ale už to nebyl nářek. Znělo to, jako by Livia tiše mluvila sama k sobě.

Vrátil se do chodby a zvolna překročil široký dřevěný práh u dveří Liviiny ložnice, místnosti s jediným oknem, v níž byla naprostá tma. Na okně visela zelená roleta s obrázky pěti veselých růžových prasátek, které spolu tančí v kole.

„Pryč!“ ozval se do tmy její hlásek, „Jdi pryč!“

Joakim zakopl o hadrovou hračku, která ležela na podlaze u postele, a zvedl ji.

„Mami, jsi to ty?“

„Ne,“ odpověděl Joakim. „To jsem já, táta.“

Tmou se neslo Liviino slabé oddechování. Joakim měl pocit, že se její drobné tělo pod květovanou přikrývkou chvěje. Sklonil se nad ní.

„Spíš?“

Livia zvedla hlavu.

„Cože?“.

Joakim jí položil hračku do postele, těsně vedle ramen.

„Spadl ti na zem Foreman.“

„Natloukl si?“

„Kdepak, myslím, že se vůbec neprobudil.“

Livia vzala svou oblíbenou hračku do náruče. Foreman byla hadrová postava s ovčí hlavou a dvěma nohama, kterou koupili v létě na Gotlandu. Napůl ovce, napůl muž. Joakim toto zvláštní stvoření pokřtil jménem Foreman – podle boxera, jemuž se o pár let dříve, v pětačtyřiceti letech, podařil comeback.

Joakim položil dlaň na Liviino chladné čelo a něžně je pohladil. Livia vydechla, znovu zabořila hlavu do polštáře a pohlédla na otce koutkem oka.

„Jsi tady už dlouho, tati?“

„Ne,“ řekl Joakim.

„Někdo tu byl,“ řekla.

„To se ti jen zdálo.“

Livia přikývla a zavřela oči. Zvolna usínala.

Joakim se napřímil, otočil hlavu a opět se zadíval na slabé světlo jižního majáku, které pronikalo do pokoje skrze roletu. Přistoupil k oknu a nadzvedl roletu o několik centimetrů. Okno vedlo na západ a věže odtud nebylo vidět, červené světlo majáku ovšem přelétávalo přes pusté pole za domem.

Livia opět pravidelně oddychovala – spala hlubokým spánkem. Ráno si už ani nevzpomene, že u ní Joakim byl.

Joakim nahlédl i do druhého dětského pokoje – ložnice, která byla zrenovována jako poslední. Katrine ji vytapetovala a zařídila nábytkem v době, kdy Joakim vyklízel stockholmskou vilu.

Uvnitř místnosti panovalo ticho. Dvouapůlletý Gabriel ležel ve své krátké postýlce, která se nacházela u stěny, jako nehybný uzlíček. Poslední rok chodil spát vždy kolem osmé a spal pak bezmála deset hodin bez probuzení. Něco takového je sen všech rodičů malých dětí.

Joakim se v tichosti otočil a vyklouzl z pokoje na chodbu. Kolem něj se ozývalo tiché skřípání a praskání, což vyvolávalo dojem, že po domě někdo chodí.

Když se pak vrátil na lůžko, Katrine dál tvrdě spala.

Téhož dne dopoledne je navštívil jeden muž, poklidně se usmívající padesátník. Zaklepal na dveře vedoucí zvenku přímo do kuchyně a umístěné na severní straně budovy. Joakim se domníval, že je to jeden z jejich sousedů, a tak mu hned otevřel.

„Zdravím!“ řekl muž. „Mé jméno je Bengt Nyberg. Jsem z Ölands-Postenu.“

Nyberg stál na schodech, na velkém břiše mu visel fotoaparát a v ruce držel poznámkový blok. Joakim si s novinářem rozpačitě potřásl rukou.

„Slyšel jsem, že na Aludden jezdily v posledních týdnech velké vozy s nábytkem,“ řekl Nyberg, „a tak zkouším, jestli vás třeba nezastihnu doma.“

„Já se přistěhoval až teď,“ řekl Joakim, „ale rodina už tady nějakou dobu bydlí.“

„Stěhujete se na etapy?“

„Víte, já jsem učitel,“ namítl Joakim, „až doteď jsem musel pracovat.“

Reportér pokyvoval hlavou.

„O tomhle musíme napsat,“ řekl, „to jistě chápete. Na jaře jsme už sice uveřejnili krátkou zprávu o tom, že Aludden někdo koupil, ale lidi teď samozřejmě budou zvědaví, co jste zač.“

„Jsme úplně obyčejná rodina,“ dodal rychle Joakim. „To tam klidně napište.“

„A odkud jste?“

„Ze Stockholmu.“

„Stejně jako královská rodina,“ podotkl Nyberg a pak se zadíval na Joakima. „Takže tady taky budete bydlet jen tehdy, když bude teplo a pěkné počasí?“

„Ne, celoročně.“

Do haly vešla Katrine a postavila se Joakimovi po boku. Joakim se na ni zadíval koutkem oka a ona přikývla: pozvali reportéra dál. Nyberg se dovnitř příliš nehrnul, měl dost času.

Westinovi ho zavedli do kuchyně, protože v této místnosti s novým vybavením a nově zbroušenou dřevěnou podlahou pokročila renovace domu zatím nejdál.

Když ji Katrine v srpnu s jedním podlahářem z ostrova opravovala, přišli na něco zajímavého: pod prkny podlahy byla malá skrýš – skříňka vyrobená z několika destiček z vápencového kamene, která ukrývala stříbrnou lžíci a zpuchřelou dětskou botičku. Podlahář tvrdil, že ty předměty domu někdo obětoval; oběť prý měla obyvatelům domu přinést hodně dětí a dostatek jídla.

Zatímco Joakim vařil kávu, Nyberg se posadil k podlouhlému dubovému stolu a znovu otevřel svůj zápisník.

„Jak jste na ten dům vlastně přišli?“

„No… víte… Máme slabost pro dřevěné domy.“

„Strašně se nám líbí,“ řekla Katrine.

„A nebylo to těžké rozhodování – koupit Aludden a přestěhovat se sem ze Stockholmu?“

„Ne, zas tak těžké to nebylo,“ odpověděla Katrine. „My jsme už předtím vilu měli, v Brommě, ale zatoužili jsme po nějakém domě tady na ostrově. Loni jsme po něm začali pátrat.“

„Ale proč zrovna tady na severu?“ zeptal se Nyberg. Tentokrát odpověděl Joakim: „Katrine je tak trochu odsud… Kdysi tu žili její příbuzní.“

Katrine na Joakima pohlédla. Věděl, co mu tím chce naznačit. Pokud by někdo měl hovořit o její rodině, pak pouze ona sama. O své rodině však mluvila jen málokdy.

„Vážně? A kde?“

„Tak různě,“ odpověděla Katrine, aniž by se přitom na reportéra dívala. „Oni se často stěhovali.“

Joakim k tomu mohl dodat, že jeho žena je dcera Mirji Rambeové a vnučka Torun Rambeové (z toho by asi Nyberg vytěžil mnohem delší článek), ale odpustil si to – Katrine se totiž se svou matkou stýkala jen velmi sporadicky.

„To já jsem naopak dítě sídliště,“ řekl rychle. „Dětství jsem prožil v osmiposchoďovém paneláku v Jakobsbergu. Byla to otrava: spousta aut, všude asfalt. Žádný div, že jsem teď zatoužil po venkově.“

Livia zpočátku seděla Joakimovi tiše na klíně, ale rozhovory dospělých ji brzy přestaly bavit, a tak vyběhla z kuchyně směrem ke svému pokojíku. Gabriel, který do té doby seděl u Katrine, seskočil na podlahu a vydal se za ní.

Joakim slyšel, jak o podlahu velmi energicky plácají plastové sandálky, a zopakoval Nybergovi stejnou průpovídku, kterou v posledních měsících říkal všem svým známým a sousedům: „Jsme si jistí, že tohle místo je skvělé i pro naše děti. Louky, lesy, čerstvý vzduch a čistá voda. Už žádná nachlazení! Žádná auta s motorem běžícím na volnoběh… Zkrátka ideální bydlení pro nás pro všechny.“

Bengt Nyberg si všechna tato moudra poznamenal do zápisníku a pak se vydal na prohlídku přízemí. Prošel zrenovované pokoje i všechny místnosti s oprýskanými stropy a špinavými podlahami, jejichž stěny byly dosud pokryty starými potrhanými tapetami.

„Tahle kachlová kamna jsou nádherná,“ upozornil ho Joakim. „Podlahy jsou zde dřevěné a jsou v neuvěřitelně Zachovalém stavu… Jen je občas budeme muset vydrhnout.“

Jeho nadšení z domu bylo asi nakažlivé, protože Nyberg se po chvíli přestal vyptávat a začal se zvědavě rozhlížet. Naléhal na manžele, aby mu dovolili nahlédnout i do ostatních budov statku, ale Joakim to odmítl – nechtěl si připomínat, kolik práce je zde ještě čeká.

„Víc toho v domě vlastně k vidění není,“ namítl Joakim. „Jen spousta prázdných místností.“

„Jen nakouknu,“ řekl Nyberg.

Joakim nakonec svolil a otevřel dveře, které vedly ke schodišti do patra.

Katrine s reportérem ho po chvíli následovali po členitém schodišti do horní chodby. Ačkoli v ní byla řada oken, jež byla orientována k moři, byla tu tma – okna byla totiž zakrytá dřevotřískovými deskami, které propouštěly jen slabé pruhy denního světla. V temných místnostech nebylo možné přeslechnout meluzínu.

„Vzduch tady nahoře perfektně cirkuluje,“ řekla Katrine a usmála se. „Výhodou přirozeného větrání je, že je v domě sucho; skoro nikde tu nemáme problém s vlhkostí.“

„Opravdu? Tak to je skvělé…“ Nyberg si prohlížel zprohýbané korkové linoleum plné skvrn, strhané tapety a závoje pavučin, které visely ze stropu. „Tak se mi zdá, že vás tady čeká ještě spousta práce.“

„My víme…“

„Ale těšíme se na to!“ dodal Joakim.

„Jistě to tady pak bude moc pěkné,“ poznamenal Nyberg. „Víte vůbec něco o tomhle domě?“

„Myslíte o jeho historii?“ zeptal se Joakim. „Moc ne, i když člověk z realitky nám o historii tohoto domu přece j en něco málo řekl. Statek i majáky byly postaveny současně, v polovině devatenáctého století, ale dům byl pak hodně upravován. Ta prosklená veranda v průčelí je zřejmě až z druhé dekády dvacátého století.“

Joakim pohlédl na Katrine, aby zjistil, jestli jeho žena nemá chuť povědět Nybergovi ještě něco víc – třeba o tom, že její matka a babička si kdysi na Aluddenu pronajaly dvě malé místnosti. Katrine ale na Joakimův pohled nereagovala.

„Víme, že tady bydleli strážci majáků a jejich pomocníci a že tu s nimi žily jejich rodiny a také personál,“ řekla Katrine. „Takže tady v těch pokojích asi bývalo pořádně živo.“

Nyberg pokýval hlavou a rozhlížel se po vší té špíně kolem sebe.

„Pokud se nepletu, tak posledních dvacet let tu téměř nikdo nebydlel,“ řekl. „Před čtyřmi nebo pěti lety statek fungoval jako uprchlický tábor pro rodiny s dětmi, které utekly před válkou na Balkáně. Ale to bylo jen dočasně. Je to škoda, že je tady tak prázdno… Je to překrásné místo.“

Scházeli po schodišti do přízemí, kde i ty nejzašpiněnější místnosti působily v porovnání s pokoji v patře útulně.

„Nevíte náhodou, jestli se tady tomu nějak říká?“ zeptala se Katrine a podívala se na reportéra.

„Co máte na mysli?“

„Myslím tenhle dům,“ řekla. „Všichni pořád říkají jenom Aludden, ale to je přece jméno téhle části pobřeží, ne?“

„To máte pravdu. Jmenuje se to tu Aludden – Uhoří mys – u Úhoří mělčiny, kde se v létě shromažďují úhoři,“ pronesl Nyberg, jako by recitoval báseň. „Neřekl bych, že se váš dům nějak jmenuje.“

„Lidé ale přece často dávají svým domům nějakou přezdívku,“ namítl Joakim. „Tak třeba našemu domu v Brommě jsme říkali Jabloňová vila.“

„Pokud je mi známo, tak tenhle dům žádnou přezdívku nemá.“ Nyberg sestoupil z posledního schodu a dodal: „Ke statku se ale váže spousta pověstí.“

„Pověstí?“

„Pár jsem jich zaslechl… Říká se třeba, že když tady na statku někdo kýchne, vítr u Aluddenu začne foukat silněji.“

Katrine a Joakim se zasmáli.

„Tak to abychom tu pořád utírali prach!“ dodala Katrine.

„O domě taky koluje pár starých duchařských historek,“ řekl Nyberg.

Nastalo ticho.

„Duchařských?“ zeptal se Joakim. „Tak tohle nám v realitce neřekli.“

Chtěl se zasmát a zavrtět hlavou, ale Katrine ho předběhla: „Nějaké jsem vyslechla, když jsem byla na kávě u Carlssonových… To jsou naši sousedé. Řekli mi, že to nemáme brát vážně.“

„Na to, abychom se zabývali duchy, vážně nemáme čas,“ dodal Joakim.

Nyberg pokýval hlavou a vešel do haly.

„To víte, když nějaký dům stojí chvíli prázdný, lidi si hned začnou vymýšlet…,“ řekl. „Neuděláme pár fotek, dokud je venku světlo?“

Bengt Nyberg zakončil svou návštěvu tím, že po trávě a dlážděných chodníčcích na dvoře přešel k postranním budovám, které ho zajímaly: k obrovské stodole, jejíž přízemní zdi byly vybudovány z vápencového kamene a patro ze dřeva, které bylo zvenčí natřeno červenou barvou, a k protějšímu, menšímu stavení, jež bylo bílé a kdysi sloužilo především jako prádelna.

„Tohle budete asi taky renovovat, že?“ zeptal se Nyberg, když zaprášeným oknem nahlížel do prádelny.

„Samozřejmě,“ odpověděl Joakim. „Jednu budovu po druhé.“

„Budete je pak na léto pronajímat?“

„Možná. Uvažovali jsme o tom, že bychom si tu za pár let mohli otevřít penzion typu Bed&Breakfast.“

„To už tady na ostrově udělalo hodně lidí,“ řekl Nyberg.

Reportér nakonec s rodinou Westinových pořídil na svahu za domem, který byl porostlý žloutnoucí trávou, asi dvacet fotografií.

Katrine a Joakim stáli vedle sebe a s přivřenýma očima hleděli směrem k moři a k majákům, odkud foukal studený vítr. Když Nyberg začal mačkat spoušť, Joakim se narovnal a vzpomněl si na to, že dům jejich sousedů ve Stockholmu se už třikrát objevil v měsíčníku Krásné vily. Westinovi budou muset vzít zavděk článkem v Ölands-Postenu.

Joakim si na ramena posadil Gabriela, oblečeného do zelené prošívané bundy, která mu byla trochu velká, a pak se mezi oba rodiče postavila Livia. Ta se do objektivu tvářila nedůvěřivě a svou bílou háčkovanou čepici si narazila až do čela.

Vzadu za nimi se zvedal aluddenský statek, který připomínal hrad – mlčenlivého strážce ze dřeva a kamene.

Po novinářově odjezdu sešli Westinovi k moři. Oproti předchozím dnům foukal studenější vítr a slunce, které jim v tu chvíli svítilo do zad, už zvolna klesalo ke střechám budov. Vzduchem se nesl pach chaluh, vyvržených z moře na pevninu.

Kdykoli se na Aluddenu blížili k moři, měli pocit, že přišli na samotný konec světa – na konec dlouhé cesty, která vede daleko od všech lidí. Joakimovi byl ten pocit příjemný.

Připadalo jim, že severovýchodní Öland tvoří nezměrná obloha zvedající se nad úzkým proužkem zlatohnědé pevniny. Malé ostrůvky, jež byly roztroušené podél pobřeží, jim připomínaly útesy porostlé trávou. Hluboké zálivy a úzké mysy plochého pobřeží ostrova se téměř nepozorovatelně měnily v mořské dno, tvořené pískem a hlínou, které zvolna mizelo ve vodách Baltu.

Na pozadí sytě modrého nebe, přibližně sto metrů od břehu, se tyčily bílé majáky.

Dvojice aluddenských majáků. Joakim byl přesvědčen, že oba ostrůvky, na nichž majáky stojí, byly vytvořeny uměle – jako by tu v moři někdo navršil dvě hromady velkých kamenů a štěrku a pevně je spojil betonem. Padesát metrů severněji vybíhal z pobřeží dlouhý vlnolam – úzké, mírně zahnuté molo z velkých kamenných bloků, které vedlo k majákům a zároveň je za zimních bouří chránilo proti vlnobití.

K asi metr širokému molu se zničehonic rozběhla Livia s Foremanem v podpaží.

„Já poběžím taky! Já taky!“ vykřikl Gabriel, ale Joakim ho pevně uchopil za ruku.

„Půjdeme spolu,“ řekl.

Přibližně deset metrů od pobřeží se molo rozdělovalo jako písmeno Y na dvě užší větve, které vedly k majákům.

„Livie, neutíkej tak rychle, ať nespadneš do vody!“ volala Katrine.

Livia se zastavila, ukázala na jižní maják a snažila se překřičet vítr: „Tenhle je můj!“

„Můj taky!“ křičel za ní Gabriel.

„A šmitec!“ křičela Livia.

Byla to její oblíbená slova, která pochytila ve školce. Katrine běžela za Livií a pohlédla k severnímu majáku.

„V tom případě je tenhle můj!“

„A já si beru na starost dům!“ řekl Joakim. „Jestli mi s ním trochu pomůžete, bude to pro mě hračka!“

„To víš, že ti pomůžeme!“ řekla Livia. „A šmitec!“

Livia se smála a přikyvovala, jenže Joakim to nemyslel jako vtip. A přece se na ty dny plné práce, které je v zimě čekají, těšil. On i Katrine se pokusí najít si na ostrově učitelská místa a po večerech a o víkendech budou statek společnými silami renovovat. Katrine s tím už ostatně začala.

Joakim se zastavil v trávě u břehu a dlouze se zadíval na budovy statku.

Ničím nerušená samota, slibovala nabídka realitní kanceláře.

Stále si těžko zvykal na rozlehlost hlavní budovy. Dům s bíle natřenými rohy a červenými dřevěnými zdmi trůnil na vrcholu pozvolna klesajícího travnatého svahu. Z taškové střechy trčely dva nádherné komíny, které vypadaly jako věže očouzené od sazí. V kuchyni a na verandě teď sice svítilo hřejivé žluté světlo, zato v ostatních oknech byla naprostá tma.

V těchto místnostech s odřenými stěnami, prošlapanými prahy a prošoupanými podlahami kdysi žilo tolik rodin… Strážci majáků, jejich pomocníci a další personál, který Joakim ani nedokázal pojmenovat, ti všichni na statku zanechali své stopy.

Nezapomeňte, ze když si pořídíte starý dům, ten dům si zároveň přivlastní i vás, přečetl si Joakim v jedné knize o restaurování dřevěných domů. On a Katrine to ale viděli jinak – svou vilu v Brommě opustili bez problémů. Během let se přesto setkali s řadou rodin, které o své domy pečovaly jako o vlastní děti.

„Dojdeme až k majákům?“ zeptala se Katrine.

„Jo!“ křičela Livia. „A šmitec!“

„Pozor, na těch kamenech to může klouzat!“ řekl Joakim.

Nechtěl, aby Livia s Gabrielem ztratili k moři respekt a chodili k němu bez doprovodu. Livia uplavala jen pár metrů a Gabriel neuměl plavat vůbec.

Jenže Katrine s Livií už se mezitím chytily za ruce a kráčely po chodníčku na molu. Joakim uchopil Gabriela za pravou ruku a nejistě je následoval po nerovných kamenech.

Neklouzalo to na nich tolik, jak předpokládal, ale byly hrbolaté a různě vysoké; pohromadě držely jen díky betonu a na několika místech byly působením vlnobití vylámané. Přestože toho dne vál jen mírný vítr, Joakim si byl velice dobře vědom toho, co přírodní síly dovedou. Aludden je každou zimu pravidelně sužován ledovými krami, vlnobitím a krutými sněhovými bouřemi – majáky ale přesto stojí dál.

„Jak jsou vysoké?“ zeptala se Katrine a podívala se vzhůru.

„No… pravítko u sebe zrovna nemám… Řekněme dvacet metrů?“ odhadoval Joakim.

Také Livia zaklonila hlavu a dívala se na vrchol svého majáku.

„Proč nesvítí?“ zeptala se.

„Asi se rozsvítí, až když je tma,“ řekla Katrine.

„A tenhle někdy svítí?“ zeptal se Joakim a zaklonil se, aby viděl severní maják v celé jeho velikosti.

„Asi ne,“ odvětila Katrine. „Co jsme tady, tak zatím nesvítil ani jednou.“

Když došli k místu, kde se vlnolam rozvětvoval, zahnula Livia doleva k máminu majáku.

„Livie, dávej pozor!“ křikl Joakim, když se zadíval do černých vod po obou stranách mola.

Moře tu sice bylo hluboké jen metr nebo dva, ale Joakim přesto cítil ke stínům a chladu dole ve vodě odpor. Byl sice docela dobrý plavec, nikdy ale nepatřil k těm, kteří sebou v létě radostně plácnou do vln; k něčemu takovému ho nepřiměly ani opravdu horké dny.

Katrine došla až na samý okraj ostrůvku, odkud bylo vidět na obě strany pobřeží: na prázdný břeh a lesy na severu a na louky a pár vzdálených rybářských chatek na jihu.

„Nikde ani noha,“ řekla. „Doufala jsem, že odsud zahlédneme domy našich sousedů.“

„Je tu moc ostrůvků a mysů, není přes ně vidět,“ vysvětloval jí Joakim. Rukou, kterou měl volnou, ukázal k severu. „Podívejte se tamhle. Věděli jste o tom?“

Na kamenité pláži, asi kilometr od nich, ležel starý vrak. Z trupu lodi už toho mnoho nezbývalo, jen hromada sluncem vybělených prken. Loď se tu ocitla kdysi dávno, když ji moře během jedné zimní bouře vyvrhlo na břeh. Vrak teď odpočíval mezi kameny, převrácený dnem vzhůru. Zebra lodi, která trčela z trupu lodi, Joakimovi připomínala hrudní koš obra.

„Já vím, myslíš ten vrak,“ řekla Katrine.

„Copak ti námořníci neviděli majáky?“ zeptal se Joakim.

„Majáky občas nejsou nic platné. To víš, bouře je bouře,“ řekla Katrine. „Před několika týdny jsme se u toho vraku byly podívat s Livií. Hledaly jsme tam nějaké kusy dřeva, které by se ještě daly na něco použít, ale žádné jsme nenašly.“

Vchod do majáku tvořil asi metr silný kamenný oblouk, který se klenul nad masivními a hodně zrezivělými dveřmi z ocelového plechu s nepatrnými zbytky původního bílého nátěru. Dveře neměly klíčovou dírku, jen petlici se zrezivělým visacím zámkem; když Joakim zatáhl za jejich okraj, nepohnuly se ani o milimetr.

„V kuchyni, v jedné skříňce, mám svazek starých klíčů,“ řekl. „Někdy bychom je mohli vyzkoušet.“

„Taky bychom se mohli zeptat na ministerstvu námořní dopravy, jak to s majáky vlastně je,“ dodala Katrine.

Joakim odstoupil ode dveří a přikývl. Majáky ale tak jako tak nebyly předmětem kupní smlouvy.

„Mami, ty majáky nejsou naše?“ zeptala se Livia, když se vrátili na břeh.

V jejím hlase se ozvalo zklamání.

„Jsou,“ řekla Katrine. „Svým způsobem jsou. Ale starat se o ně nemusíme. Nemám pravdu, Kime?“

Usmála se na Joakima a ten přikývl.

„Už tak máme s domem práce až nad hlavu.“

Zatímco byl Joakim v Liviině pokojíku, Katrine se na dvojlůžku převalila z boku na bok. Když pak Joakim opět vklouzl pod pokrývku, Katrine k němu ve spánku vztáhla ruce. Nadechl se její vůně a zavřel oči.

Nic víc, nepřeji si nic víc.

Joakim cítil, že za životem ve velkoměstě právě udělal definitivní tečku. Stockholm se pro něho scvrkl na šedivou skvrnu na obzoru a vzpomínky na období, kdy pátral po Ethel, už vyprchávaly.

Naplňoval ho klid.

Z Liviina pokoje se pak opět ozval nářek. Joakim zatajil dech.

„Mamííí!“

Liviin dlouhý výkřik byl tentokrát ještě silnější. Joakim si /hluboká povzdechl.

Katrine zvedla hlavu a chvíli poslouchala.

„Co se děje?“ zeptala se.

„Maaamííí!“ zvolala znovu Livia.

Katrine se posadila. Na rozdíl od Joakima se dokázala dostat do zcela bdělého stavu během několika málo vteřin.

„Už jsem u ní byl,“ řekl Joakim potichu. „Myslel jsem si, že usnula, jenže…“

„Jdu tam!“

Katrine se bez zaváhání zvedla z postele, vklouzla do pantoflů a hodila na sebe župan.

„Mami!“

„Už běžím, zlatíčko!“ odvětila Katrine.

Tohle se mi vůbec nelíbí, pomyslel si Joakim. Není přece možné, aby Livia měla u sebe každou noc maminku. Začalo to už loni, kdy měla Livia problémy s usínáním; zřejmě kvůli tomu, co se dělo kolem Ethel. Livia nemohla usnout a opravdu klidně spala jen tehdy, když si k ní lehla Katrine. Dodnes se ji nepodařilo přimět k tomu, aby spala celou noc sama.

„Zatím ahoj, lásko,“ řekla Katrine a vytratila se z pokoje.

Plnila jednu ze svých rodičovských povinností. Joakim ležel v posteli a žádné další zvuky z Liviina pokoje už nezaslechl, Katrine už se o Livii postarala. Zavřel oči a uvolnil se. Cítil, jak se ho opět zmocňuje spánek.

Na statku zavládl klid.

Joakimův venkovský život právě začal.

2

Tahle loď v láhvi, to je vlastně takovej malej majstrštyk, pomyslel si Henrik. Fregata byla vyřezaná z jediného kusů dřeva, měla tři stěžně a plachty ušité z bílých kousíčků látky a byla téměř patnáct centimetrů dlouhá. Každá z plachet měla místo lan černé nitě, které byly upevněné k lodi malými kousky balzového dřeva. Tvůrce modelu musel nejprve sklopit stěžně a pak celou loď opatrně vsunout do láhve od rumu, kde ji pomocí pinzet a ocelových drátků usadil do modrého moře, které předtím vyrobil z kytu. Potom vzal pletací jehlice, stěžně opět napřímil a plachty narovnal. Nakonec láhev uzavřel lakovaným korkem.

Práce mu jistě zabrala několik týdnů, ovšem bratři Sereliusové ji zničili během několika vteřin.

Láhev shodil z knihovny Tommy Serelius. Dopadla na zbrusu nové parkety v chatě a hned se roztříštila na několik ostrých střepů. Model lodi přečkal pád bez úhony, ale cestoval pak ještě pár metrů po podlaze, než ho zastavila bota Tommyho mladšího bratra Freddyho. Ten na něj chvíli zvědavě svítil baterkou, potom zvedl nohu, třikrát dupl a rozšlapal ho na malé kousky.

„Tak tomu říkám týmová práce!“ zvolal.

„Tyhle rukodělný ptákoviny už mě fakt serou!“ řekl Tommy, poškrábal se na tváři a odkopl od sebe zbytky modelu.

Henrik, třetí muž nacházející se v chatě, vyšel z jedné ložnice, kde pátral ve skříních po něčem cenném. Zadíval se na zničenou loď a zavrtěl hlavou.

„Opravdu jsi to musel zničit? Měl ses na to radši vykašlat!“ řekl potichu.

Tommymu a Freddymu se zvuk tříštícího se skla a praskajícího dřeva líbil – Henrik to pochopil hned při jejich první společné práci, když se vloupali do šesti zazimovaných chat jižně od Byxelkroku. Bratrům bylo ničení vlastní. Cestou na sever ostrova přejel Tommy u krajnice černobílou kočku se světélkujícíma očima; když na ni najelo pravé kolo auta, ozval se tupý zvuk a bratři se rozesmáli jako blázni.

Henrik nikdy žádné zařízení nerozbíjel – kdykoli se vloupal do nějaké chaty, otevíral okna tak, aby je poškodil co nejméně. Když Tommy a Freddy vnikli do nějakého objektu, chovali se jako barbaři: převraceli barové skříňky, sklenice a porcelán vyhazovali na zem, rozbíjeli i zrcadla. Ušetřili jen smalandské vázy z ručně foukaného skla, protože ty se daly výhodně zpeněžit.

Aspoň že nekradli v objektech místních lidí! Henrik se hned na začátku rozhodl, že s bratry Sereliusovými bude vykrádat pouze chaty, které vlastní lidé z pevniny.

Henrik se dal sice s oběma bratry dohromady, ale nijak k nim nepřilnul – vztah mezi nimi připomínal situaci, kdy vás večer navštíví několik příbuzných, kterým se pak nechce odejít.

Tommy a Freddy nepocházeli z ostrova, nebyli to Henrikovi přátelé ani nepatřili do jeho rodiny. Byli to kumpáni Morgana Berglunda.

Jednoho dne na konci září zazvonili u Henrikova malého bytu v Borgholmu. Bylo kolem desáté večer, Henrik se právě chystal jít spát. Když otevřel dveře, stáli za nimi dva vysocí mladíci jeho věku se širokými rameny a téměř vyholenými hlavami. Kývli na pozdrav a bez dovolení vešli do předsíně; byl z nich cítit pot, olej a pach ušpiněných autopotahů. Zápach se začal šířit pokojem.

„Hubba bubba, Henriku!“ řekl jeden z nich.

Na nose měl velké sluneční brýle. I když pohled na něho byl víceméně komický, nebyl to člověk, kterému bylo radno se smát. Na tváři a na bradě měl dlouhé krvavé rýhy, jako by ho někdo poškrábal.

„Jak se daří?“ zeptal se ten druhý, vyšší a silnější.

„Ale jo, ujde to,“ řekl Henrik pomalu. „Co ste zač?“

„Tommy a Freddy. Bratři Sereliusové. Ty vole, Henriku, neříkej, že nás neznáš!“

Tommy si posunul brýle na nose a dlouhými nehty se poškrábal na tváři.

Henrikovi došlo, odkud má ty škrábance: kdepak, s nikým se neporval, udělal si je sám.

Bratři si pak rychle prošli jeho garsonku a Freddy se svalil na pohovku u televize.

„Chipsy by nebyly?“ zeptal se.

Pak si položil nohy ve farmářkách na skleněný konferenční stolek. Jakmile si rozepnul bundu, vykouklo jeho pivní břicho a světle modré tričko s nápisem SOLDIER OF FORTUNE FOREVER.

„Máme tě pozdravovat vod tvýho kámoše Moggeho,“ řekl starší z nich, Tommy, a sundal si brýle. Byl o něco hubenější než Freddy, v ruce držel černou koženou tašku, díval se upřeně na Henrika a mírně se usmíval tím způsobem, že zdvihl koutek úst. „Jet sem byl totiž Moggeho nápad.“

„Na tudle Sibiř!“ řekl Freddy a chňapl po misce s chipsy, kterou Henrik mezitím položil na stolek.

„Moggeho? Morgana Berglunda?“

„Přesně toho,“ řekl Tommy a usadil se na pohovku vedle bratra. „Ste přece kámoši, nebo snadné?“

„Byli sme,“ odpověděl Henrik. „Mogge odjel.“

„To my víme. Je v Dánsku. Dělal v jedný herně v Kodani.“

„Načerno,“ dodal Freddy.

„Skoro rok sme jezdili po Evropě,“ řekl Tommy. „Švédsko je pro nás malý.“

„Je to zaprděnej Zapadákov,“ dodal Freddy.

„Nejdřív sme byli v Německu – v Hamburku a Düsseldorfu. Tam to mělo fakt grády. Pak sme jeli do tý Kodaně. Taky super.“ Tommy se rozhlédl kolem sebe. „A teď sme tady!“

Tommy přikyvoval a do koutku úst si zasunul cigaretu.

„Prosím tě, nekuř tady!“ napomenul ho Henrik, který o jejich slovech trochu zapochyboval.

Když se bratrům ve velkých evropských městech tak skvěle dařilo, proč se vrátili sem, do řídce osídleného Švédská? Dostali se do potíží s někým, s kým neměli? Pravděpodobně ano.

„Tady bydlet nemůžete,“ řekl a rozhlédl se po garsonce. „Mám tady málo místa. To snad vidíte, ne?“

Tommy si cigaretu z úst zase vyndal; Henrika podle všeho nevnímal.

„Sme satanisti,“ řekl. „To sme ti eště neřekli?“

„Satanisti?“ zopakoval Henrik.

Tommy a Freddy přikývli.

„Takže uctíváte ďábla?“ řekl Henrik a pousmál se.

Tommy se neusmíval.

„My nikoho neuctíváme,“ řekl, „ale věříme tomu, že za to, co je v nás silný, vděčíme Satanovi.“

„The force,“ řekl Tommy. „Might makes right – to je naše heslo. Co chcem, to si taky vezmem. Říká ti něco Aleister Crowley?“

„Ne.“

„To je velkej filosof,“ řekl Tommy. „Podle Crowleyho je život neustálej boj mezi silnejma a slabejma. Mezi chytrejma a blbejma. Ti nejsilnější a nejchytřejší dycky vyhrajou.“

„To má logiku,“ řekl Henrik, který nikdy nebyl věřící. A nechtěl se jím stát ani teď.

Tommy se nepřestával rozhlížet po bytě.

„Kdy vocaď vysmahla?“ zeptal se.

„Kdo jako?“

„Tvoje holka. Ta, co tady rozvěsila záclonky, sušený kytky a všecky tyhle serepetičky. Tos přece neudělal ty!“

„Odstěhovala se na jaře,“ řekl Henrik.

Hlavou mu samovolně probleskla vzpomínka: Camilla leží na pohovce, něco si čte a směje se u toho – na pohovce, na níž teď sedí Sereliusové. Henrik si uvědomil, že Tommy je chytřejší, než vypadá: všímá si detailů.

„Jak se menovala?“

„Camilla.“

„Stýská se ti po ní?“

„Kašlu na ni,“ dodal rychle Henrik. „Takže… tady zůstat nemůžete…“

„Klídek, bydlíme v Kalmaru,“ řekl Tommy. „To neřeš. Ale dělat chcem tady, na Ölandu. Potřebujem, aby nám někdo trochu píchnul.“

„S čím?“

„Mogge nám vyprávěl vo tom, co ste tady spolu vyváděli každou zimu. Zmínil se vo chatách…“

„Aha.“

„Říkal, že prej do toho zas rád pudeš.“

Tak to ti, Mogge, pěkně děkuju, pomyslel si Henrik. Než se Morgan vypařil, pohádal se s ním kvůli penězům, o které se Morgan nechtěl dělit. A teď se chtěl zřejmě Henrikovi touto cestou pomstít.

„To už je dávno,“ namítl, „čtyři roky… Dělali sme to vlastně jenom dvě zimy.“

„A co jako? Mogge říkal, že prej všechno klapalo…“

„To je fakt,“ řekl Henrik.

Téměř všechna vloupání, kterých se společně dopustili, proběhla bez problémů. Přesto se jim několikrát stalo, že si jich všiml někdo ze sousední chaty a oni pak museli utíkat přes zeď jako malí kluci, které nachytali na švestkách. Vždycky měli předem vytipované nejméně dvě únikové cesty, jednu pro útěk s autem a další bez něj.

„Často v těch chatách nic cennýho nebylo,“ pokračoval Henrik, „akorát jednou sme našli skříň, děsně starou: německej kabinet ze sedmnáctýho století. V Kalmaru jsme za ni dostali pětatřicet litrů.“

Když o tom Henrik vyprávěl, bylo v jeho hlase cítit vzrušení, málem propadl nostalgii.

Dokázal se dostat na verandu domu nebo do něj vlézt oknem, aniž je musel rozbít. Jeho dědeček pracoval v Marnäsu jako truhlář a byl – stejně jako Henrik – na své dovednosti patřičně pyšný.

Zároveň si ovšem Henrik vzpomněl na to, jak byly noční výjezdy po severním Ölandu psychicky náročné. Zimy tam byly vždycky mrazivé – jak venku, kde foukal studený vítr, tak uvnitř zazimovaných chat. V chatových osadách bývalo vždycky jako po vymření.

„Ve starejch barákách se dá najít věcí! Hotový poklady,“ řekl Tommy. „Tak co, deš do toho s náma? Potřebujem, abys nás tady navigoval.“

Henrik mlčel. Uvažoval o tom, jak nudný a předem odhadnutelný život žije ten, kdo je sám nudný a předem odhadnutelný. A takový on být nechtěl.

„Tak co, sme domluvený?“ řekl Tommy. „O.K.?“

„Uvidíme,“ odpověděl Henrik.

„Takže souhlas?“

„Já nevím…“

„Hubba bubba!“ řekl Tommy.

Henrik váhavě přikývl.

Chtěl být člověkem, který dokáže ostatní zaujmout, chtěl žít vzrušující život. Poté, co se od něj odstěhovala Camilla, začaly mu večery připadat prázdné a nudné. Přesto teď váhal, do dalších vloupání už se mu nechtělo. Ne snad kvůli příliš rychlé jízdě autem; měl strach z něčeho jiného.

„Na venkově je strašná tma,“ řekl.

„To je přece skvělý!“ odpověděl Tommy.

„Ta tma je tam fakt hrozná,“ namítl Henrik. „V těch vesnicích není pouliční osvětlení a elektřina v chatách bývá odpojená. Není tam vidět na krok.“

„Žádnej problém,“ namítl Tommy, „včera sme na benzince votočili nějaký baterky.“

Henrik pomalu přikyvoval. Kapesní svítilna je sice dobrá věc, ale tmu úplně zahnat nedokáže.

„Mám chatu, která by se nám mohla docela hodit,“ řekl. „Jako sklad, než pro ty nakradený věci najdem vhodnýho kupce.“

„Super!“ řekl Tommy. „Tak teď už zbejvá jenom vytipovat ty správný baráky. Mogge říkal, že bys vo někerejch věděl!“

„Ale jo,“ řekl Henrik, „díky tomu, čím se živím…“

„Dej nám adresy a my už si prověříme, jestli do toho máme jít.“

„A to jako jak, prosím tě?“

„Zeptáme se Aleistera.“

„Cože?“

„My si totiž s Aleisterem Crowleym dycky pokecáme,“ řekl Tommy a položil na stůl tašku. Pak ji rozepnul a vytáhl z ní malou plochou krabici z tmavého dřeva. „Todle nám pomůže se s ním spojit.“

Henrik mlčky přihlížel, jak Tommy krabici otevírá a pokládá na stolek. Na jejích vnitřních stěnách byla vypálena všechna písmena abecedy, číslice od nuly do devítky a slova ANO a NE. Tommy poté z tašky vylovil ještě malou skleničku.

„S tímhle jsem si hrál, když jsem byl malej,“ poznamenal Henrik. „Duch ve skleničce, že je to tak?“

„Di někam, ty vole, todle není žádná sranda!“ Tommy postavil skleničku na desku. „Todle je deska ouija.“

„Deska ouija?“

„Jo, přesně tak se menuje,“ odvětil Tommy. „Je udělaná ze dřeva z jedný starý rakve. Nemůžeš tady zhasnout?“

Henrik se ušklíbl, přesto ale nakonec vstal a došel k vypínači. Všichni tři se pak posadili kolem stolku. Tommy položil na skleničku malíček a zavřel oči.

V pokoji zavládlo ticho. Tommy se pomalu škrábal na krku a začal se tvářit tak, jako by něčemu naslouchal.

„Je tu někdo?“ zeptal se. „Aleistře, seš tady?“

Pár vteřin se nedělo nic. Pak se ale sklenička začala pod Tommyho prstem pohybovat.

Hned následujícího dne za soumraku odjel Henrik na dědovu chatu, aby tam trochu uklidil.

Červeně natřená chatka stála na nevelké louce, jen asi deset metrů od pláže. Nedaleko ní se nacházely dvě menší chaty, které jejich majitelé navštívili naposledy v polovině srpna. Tady mohl člověk nerušeně pracovat.

Henrik chatu zdědil po svém dědečkovi, který se jmenoval Algot. Když ještě žil, vyjížděl s Henrikem několikrát za léto na moře klást sítě. Potom v chatě přenocovali a ráno kolem páté vstali, aby sítě prohledali.

Henrikovi se vždycky po příjezdu sem po těch starých časech zastesklo. Bylo mu líto, že už jeho dědeček nežije. Algot se truhlářství a kutilství věnoval i v penzi až do chvíle, než dostal infarkt. Žil zřejmě velmi spokojeným životem, během něhož ostrov opustil jen párkrát.

Henrik odemkl visací zámek a nahlédl dovnitř. V místnosti byla tma, ale jinak to tu vypadalo v podstatě tak, jako když Algot chatu před šesti lety opustil. Na zdech stále visely sítě, stála tu hoblice a v rohu rezavěla železná kamna. Camilla chtěla chatu vyklidit a vymalovat ji na bílo, ale Henrik to odmítl – chtěl ji nechat ve stávajícím stavu.

Ke kraji dřevěné podlahy odsunul olejničky, krabice s nářadím a další předměty a pak na ni rozprostřel impregnovanou plachtu, kterou si přichystal na ukradené věci. Poté se šel podívat k moři. Postavil se na přistávací můstek a vdechoval pach chaluh a vůně mísící se sladké a slané vody. Když se zadíval severním směrem, spatřil tam z moře čnět Aluddenské majáky.

U můstku měl přivázanou loď – motorový člun s otevřenou palubní deskou. Když zjistil, že mu dovnitř napršelo, sestoupil do něj a začal vodu vylévat.

Přitom přemýšlel o tom, co se stalo předchozího večera, když u něho v kuchyni seděli bratři Sereliusové a pořádali svou seanci – nebo jak to nazvat…

Sklenička se během seance neustále pohybovala po desce a odpovídala na všechny otázky.

Samozřejmě s ní hýbal Tommy. Měl sice zavřené oči, ale občas se určitě musel potají podívat, aby se sklenička přesunula na kýžené místo.

Duch Aleister nicméně veškeré jejich plány na vloupání velkoryse podpořil. Když se Tommy ptal na vesnici Stenvik, kterou mu doporučil Henrik, sklenička doputovala ke slovu ANO. Na otázku, zda jsou v tamějších chatách cenné věci, dostal stejnou odpověď: ANO.

Na závěr se Tommy zeptal: „Aleistře, co myslíš, můžem se my tři na sebe navzájem spolehnout?“

Sklenička se několik vteřin ani nepohnula. Potom se zvolna posunula k NE.

Tommy se krátce zasmál chraplavým hlasem.

„No dobře,“ řekl a podíval se na Henrika. „Lidi sou kurvy, dneska se fakt nedá věřit nikomu!“

O čtyři dny později se Henrik vydal s bratry Sereliusovými na svou první cestu na sever – k objektům, které sám vytipoval a které schválil duch Aleister. Bylo zde zcela pusto, jen samé chaty připravené na zimu, které se ztrácely v černočerné tmě.

Poté, co Henrik a oba bratři u jedné z nich rozbili okno a vlezli dovnitř, začali pátrat po cenných věcech. Věděli, že lidé nejsou tak hloupí, aby v chatách přes zimu nechávali peníze, značkové hodinky nebo zlaté šperky. Daly se tu ovšem najít například televizory, hudební aparatury, tvrdý alkohol, kartony cigaret a golfové hole – tedy věci, které by se po dovolené nestěhovaly chatařům domů tak snadno. V kůlnách u chat zase bývaly uložené motorové pily, kanystry s benzinem a vrtačky.

Když Tommy a Freddy rozbili model lodi v láhvi a Henrik přestal reptat, rozdělili se a pokračovali v pátrání po cennostech.

Henrik zamířil k menším pokojům. Protáhlý domek se svým průčelím obracel ke skalnatému pobřeží v průlivu; hlavním oknem bylo vidět, jak nad mořem visí zářivě bílý půlměsíc. Stenvik byl tou dobou jednou z liduprázdných rybářských vesniček na západním pobřeží ostrova.

Přestože Henrika v každé místnosti přivítalo ticho, měl pocit, že ho podlahy a stěny pozorují. Pohyboval se v nich proto opatrně, aby neudělal nepořádek.

„Hej, Henriku, seš tady?“

To byl Tommy.

„Kde seš?“ odvětil Henrik.

„Tady, u kuchyně… Je tady ňáká pracovna či co.“

Henrik se nechal vést Tommyho hlasem a malou kuchyní prošel do místnosti, která neměla žádná okna. Tommy stál u stěny a pravou rukou v rukavici na něco ukazoval.

„Hele, co tohle?“

Tommy se neusmíval – úsměv se na jeho tváři objevoval jen velmi vzácně. Právě se díval někam vzhůru, kde zřejmě objevil něco zajímavého. Na stěně visely velké hodiny z tmavého dřeva, jejichž ciferník s římskými číslicemi byl chráněn skleněným krytem.

Henrik souhlasně přikývl.

„Jo, ty by stály za to. Sou starý?“

„Asi jo,“ řekl Tommy a odklopil kryt ciferníku. „Mohly by bejt starožitný. Mohly by bejt německý nebo francouzský.“

„Nejdou.“

„Doufám, že pudou natáhnout.“ Tommy zavřel kryt a zakřičel: „Freddy!“

„Co je?“

„Poď mi pomoct!“ křičel Tommy.

Freddy měl z celého tria nejdelší ruce. Vysadil hodiny ze skobiček a sundal je s Henrikovou pomocí ze stěny.

„Dělejte, vynesem je ven!“ řekl Tommy.

Ve tmě za domem parkovala jejich dodávka.

Na obou bocích měla nápis, který byl sestavený z nalepovacích plastových písmen: SVAŘOVÁNÍ & INSTALATÉRSKÉ PRÁCE – KALMAR. Písmena sehnal a na karosérii nalepil Tommy. Co na tom, že v Kalmaru žádná taková firma neexistuje, říkal si. Jejich noční výjezdy firemní dodávkou budou vzbuzovat menší podezření, než kdyby jezdili nějakým běžným starším vozem.

„V Marnäsu příští tejden votvíraj novou policejní stanici,“ řekl Henrik, zatímco vypáčeným oknem na verandě vytahoval hodiny.

Venku vládlo takřka úplné bezvětří, vzduch byl svěží a studený.

„Jak to víš?“ zeptal se Tommy.

„Čet sem to ráno v novinách.“

Ze tmy se ozval Freddyho chraptivý smích.

„Tak to máme utrum,“ řekl Tommy. „To můžeš těm fízlům rovnou zavolat a prásknout nás. Voni ti to pak uznaj jako polehčující okolnost!“

Ohrnul dolní ret, objevily se jeho zuby-takhle vypadal jeho „úsměv“.

Henrik se také pousmál – policie přece nemůže uhlídat tisíce chat, které na ostrově jsou; navíc policisté jsou ve službě téměř výlučně ve dne.

Uložili hodiny do nákladního prostoru, kam už předtím umístili skládací rotoped, dvě velké vázy z broušeného vápencového kamene, malý lodní motor, počítač s tiskárnou a televizi.

„Tak co, jedem?“ zeptal se Tommy poté, co zabouchl zadní dveře.

„Jo… Myslím, že už tady toho víc není.“

Henrik se přesto ještě na chvíli vrátil k chatě, aby zavřel vypáčené okno. Sebral ze země dva břidlicové kamínky a vklínil je do mezer podél dřevěného rámu.

„Tak dělej!“ křikl na něj Tommy.

Zavírání oken oba bratři považovali za ztrátu času. Henrik ale věděl, že než chatu opět někdo navštíví, může to trvat měsíce; její zařízení by mezitím zdevastoval déšť a sníh.

Jakmile se Henrik usadil na místo spolujezdce, Tommy nastartoval. Pak nadzvedl část dveřního panelu vedle Henrika a zasunul za něj ruku. Vytáhl odtamtud několik malých balíčků z nastříhaných ubrousků. Byl v nich metamfetamin, někdy také zvaný krystaly nebo led.

„Nedáš si eště jeden?“ zeptal se ho Tommy.

„Ne. Už mám dost,“ řekl Henrik.

Led si bratři přivezli z kontinentu – jednak pro svoji potřebu, jednak proto, že ho chtěli prodávat. Po požití krystalů si člověk připadal, jako když ho někdo nakopne do zadku. Jenže když si Henrik vzal večer víc než jednu dávku, začal se třást jako osika a nemyslelo mu to. Nemohl usnout, protože měl v hlavě jako vůle.

Není přece žádný narkoman… Na druhou stranu není ani žádný nudný patron: jedna dávka mu přece nemůže uškodit, říkal si.

Tommy a Freddy buď takové problémy s ledem neměli, nebo se, stejně jako Henrik, po návratu do Kalmaru nechystali zbytek noci prospat. Strčili si krystaly i s ubrouskem do úst a zapili je vodou z plastové láhve, kterou vezli na zadním sedadle. Tommy pak šlápl na plyn. Objel chatu a zamířil k prázdné silnici.

Henrik se podíval na hodinky – bylo už téměř půl jedné.

„Takže teď zajedem ke mně na chatu,“ řekl.

U stopky na hlavní silnici Tommy spořádaně zastavil, přestože široko daleko nikdo nejel, a pak zahnul jižním směrem.

„Tady zaboč,“ ukázal mu po deseti minutách Henrik, když se přibližovali ke směrovce upozorňující na Enslundu.

Široko daleko nebylo ani živáčka – žádní lidé, žádná auta. Štěrková silnička je přivedla až k chatám; Tommy zacouval co nejblíže k Henrikově chatě.

Na pobřeží byla tma, že by se dala krájet, jen na severu svítil aluddenský maják.

Když Henrik otevřel dveře dodávky, zaslechl šumění moře, jež bylo černé jako uhel. Opět si vzpomněl na dědečka – vždyť Algot právě tady před šesti lety zemřel. Tehdy mu bylo pětaosmdesát a měl nemocné srdce. Toho větrného zimního dne byl doma; dokázal se po čtyřech dostat z postele, zavolal si taxi a rozjel se sem. Taxikář ho vysadil na silnici u odbočky a Algot zřejmě vzápětí dostal silný infarkt. Přesto se mu podařilo dojít až do chaty. U jejích dveří bylo později nalezeno jeho mrtvé tělo.

„Mám nápad,“ řekl Tommy, když ve světle baterek vykládali nakradené věci. „Takovej návrh. Schválně, co mu řeknete!“

„Co?“

Tommy neodpovídal. Sklonil se do nákladního prostoru dodávky a cosi z něj vytáhl. Vypadalo to jako velká černá vlněná čepice.

„Todle máme z Kodaně,“ řekl.

Pak na tu věc posvítil baterkou. Henrikovi došlo, že to není čepice.

Byla to zlodějská kukla s otvory pro oči a nos.

„Navrhuju, abysme si to příště navlíkli na hlavu,“ řekl Tommy, „a místo chat prubli něco jinýho.“

„A co jako?“

„Pudem do vobydlenejch baráků.“

Mezi stíny na pobřeží na chvilku zavládlo ticho.

„To určitě!“ řekl Freddy.

Henrik si prohlížel kuklu a nic neříkal. Přemýšlel.

„Riziko bude větší, to je jasný,“ řekl Tommy. „Ale vo to budou větší zisky. Prachy nebo šperky v chatách nikdy nenajdem… Ty sou jen tam, kde lidi bydlej celej rok.“ Uložil kuklu zpátky do auta a pokračoval: „To je jasný, že nejdřív se musíme zeptat Aleistera, jesli nám to vodsouhlasí. Jo, eště něco: budem vykrádat jenom baráky, co sou bokem a nemaj alarm.“

„A kde nemaj žádný čokly,“ dodal Freddy.

„Správně – žádní zasraní čoklové. Když budem mít na hlavě ty kukly, nikdo nás nepozná,“ řekl Tommy a zadíval se na Henrika.

„Když já nevím…“

Peníze pro něj nebyly tím nejdůležitějším, vždyť se slušně uživil jako řemeslník. Kradl hlavně proto, že mu to připadalo vzrušující. Byl to jeho lék na nudu všedních dnů.

„No jo, tak to asi s Freddym pojedem sami,“ řekl Tommy. „Žádnej problém, aspoň nám zbude víc prachů.“

Henrik zavrtěl hlavou. Třeba těch akcí s Tommym a Freddym nakonec nebude tolik… On sám rozhodne, kdy spolupráci s nimi ukončí.

Vzpomněl si, jak bratři zničili model lodi v láhvi, a řekl: „Jdu do toho taky, ale jen v případě, že to všecko bude probíhat v klidu. Nesmíme přitom nikoho zranit.“

„A to jako koho, ty vole?“ zeptal se Freddy.

„Přece majitele těch baráků.“

„Ti budou spát, ne? A kdyby se náhodou probudili, budem na sebe mluvit anglicky. Budou si myslet, že sme cizinci.“ Henrik přikyvoval, i když si nebyl jistý, jestli dělá dobře. Přehodil přes jejich kořist plachtu a zamkl zámek na dveřích.

Naskočili do dodávky a pokračovali přes ostrov směrem na jih, do Borgholmu.

Do města, kde podzimní tmu rušily jen zástupy pouličních lamp, dorazili už po dvaceti minutách. Chodníky v Borgholmu byly stejně liduprázdné jako silnice na venkově. Tommy zpomalil a zabočil k činžáku, kde bydlel Henrik.

„Sme na místě,“ řekl Tommy. „Takže příští tejden? V úterý večer?“

„Jasně… Předtím se ale stejně asi ještě stavím na chatě.“

„Tobě se tam v tý prdeli nějak líbí!“

Henrik přikývl.

„Fajn,“ řekl Tommy. „Ale dej si bacha, aby tě nenapadlo zkoušet ty věci prodat sám. Sami najdem nějakýho kupce v Kalmaru.“

„Dobře,“ řekl Henrik a zabouchl dveře dodávky.

Zamířil k setmělému domovnímu vchodu a podíval se na hodinky. Půl druhé. Není ještě tak pozdě, jak si myslel – ještě pět hodin může spát, než zazvoní budík a bude muset jet do práce.

Myslel na všechny domy na ostrově a na lidi, kteří v nich právě spí. Lidé trvale žijící na Ölandu.

Kdyby k něčemu došlo, uteče. Jestli se dostanou do nějakého domu a některý z jeho obyvatel se vzbudí, tak on všeho nechá a uteče – ať si pak oba bratři a ten jejich debilní duch poradí sami!

3

Tilda Davidssonová seděla na chodbě Domova pro seniory v Marnäsu. S magnetofonem v batůžku vyčkávala před pokojem Gerlofa, příslušníka nejstarší generace své rodiny. Nebyla tam sama, na pohovku kousek od ní se posadily dvě drobné bělovlasé ženy, které tu pravděpodobně čekaly na odpolední kávu.

Tilda tak musela nechtěně vyslechnout jejich rozhovor. Dialog žen se nesl v neklidném tónu, plném znepokojení, takže připomínal sérii dlouhých vzdechů.

„Ano, právě odlétají,“ řekla žena, která seděla blíž k Tildě. „Sotva se z té ciziny vrátí, už by zas někam jeli – pokud možno co nejdál!“

„Máte pravdu. Strašně si užívají,“ řekla druhá žena.

„A těch peněz, co to všechno stojí!“ řekla ta první. „Minulý týden jsem volala mladší dceři a ona mi řekla, že si s manželem už zase budou kupovat nové auto. Ale vždyť to vaše je ještě pěkné, namítla jsem, ale ona hned argumentovala: Jenže všichni naši sousedé v ulici si už letos pořídili nové.“

„Ano, pořád jen nakupují!“

„Moje řeč. Ani je nenapadne, že by se mi mohli ozvat.“

„Můj syn mi taky sám od sebe nikdy nezavolá – ani když mám narozeniny. To musím vždycky volat já… Jenomže on nikdy nemá čas si se mnou popovídat. Buď zrovna musí někam jet, nebo něco sleduje v televizi…“

„Ano, televize, ty si taky pořád kupují – televize přes celou zeď!“

„A nové ledničky…“

„Taky sporáky…“

Víc se toho Tilda nedozvěděla, protože dveře Gerlofova pokoje se otevřely.

Gerlof byl vysoký, jen trochu shrbený muž, kterému se nepatrně třásly nohy. Když se na Tildu usmál s gestem bezstarostného starého muže, připadalo jí, že jeho oči jsou o něco veselejší, než když se s ním viděla v zimě.

Gerlof, ročník 1915, oslavil své osmdesátiny na chatě ve Stenviku. Na oslavu tenkrát přišly obě jeho dcery: starší Lena s mužem a dětmi a mladší Julia se svým novým manželem a jeho třemi dětmi. Gerlofa zrovna trápilo revma, takže se celé odpoledne nehnul z křesla. Nyní však stál ve dveřích a opíral se o hůl; na sobě měl vestu a tmavě šedé gabardénové kalhoty.

„Tak to bychom měli. Před chvilkou to skončilo,“ řekl tichým hlasem.

„Fajn.“

Tilda vstala z pohovky. Venku musela čekat do té doby, než si Gerlof vyslechl předpověď počasí. Dost dobře nechápala, proč je to pro něho tak důležité, vždyť stejně půjde jen na krátkou procházku, když je venku taková zima. Poslech zpráv o počasí a síle větru pravděpodobně patřil k jeho rituálům z dob, kdy byl kapitánem na škuneru a plavil se po Baltu.

„Pojď dál!“

Ve dveřích si potřásli rukama – Gerlof nepatřil k těm, kteří se s druhými lidmi objímají; stejně tak si Tilda nikdy nevšimla, že by někdy někoho poplácal po ramenou.

Stisk jeho ruky byl pevný. Gerlof, který se dostal na moře jako úplný mladíček, se na pevninu definitivně vrátil už před pětadvaceti lety, ale jeho ruce byly přesto stále plné mozolů z toho, jak kdysi tahal lana, zvedal bedny s nákladem a odíral si prsty o řetězy.

„Tak jak bude?“ zeptala se.

„Ale, škoda mluvit!“ Gerlof vzdychl a ztěžka dosedl na židli u malého stolku. „V rozhlase už zase změnili začátek zpráv o počasí, takže jsem propásl místní předpovědi teplot. Ale v Norrlandu se má ochladit, takže tady to asi bude stejné.“ Zkoumavým pohledem se zadíval na barometr, pověšený vedle knihovny, pak na opadané stromy za oknem a dodal: „Zima bude letos krutá – přijde brzy a bude tuhá. Pozná se to podle toho, že hvězdy večer jasně září, hlavně ve Velkém vozu. A taky podle toho, jaké bylo léto.“

„Léto?“

„Když celé léto prší, bude tuhá zima, to ví přece každý,“ řekl Gerlof.

„Já tedy ne,“ namítla Tilda. „Bude to mít vážně takový vliv?“

„Aby ne! Dlouhá a krutá zima ovlivní spoustu věcí. Třeba lodní dopravu na Baltu – zbrzdí ji led a zisky budou nižší.“

Tilda procházela pokojem a prohlížela si předměty, které pocházely z doby, kdy se Gerlof plavil po moři. Na stěnách tu visely černobílé fotografie jeho škunerů, naolejované desky se jmény lodí, zarámované dokumenty, které se týkaly námořní přepravy, a také malé fotografie jeho rodičů a zesnulé manželky.

Tady se čas zastavil, pomyslela si.

Posadila se ke stolku naproti Gerlofovi a položila před něho magnetofon. K přístroji pak připojila plochý stolní mikrofon.

Gerlof se na magnetofon s mikrofonem zadíval stejně podezřívavým pohledem jako na barometr. I když byl kazetový magnetofon malý a nenápadný, Tilda postřehla, že Gerlofovy oči těkají mezi ní a přístrojem.

„Budeme tedy… jenom mluvit?“ zeptal se. „O mém bratrovi, říkáš?“

„Kromě jiného,“ odpověděla Tilda. „To přece zvládneme, ne?“

„Ale proč vlastně?“

„Abychom zaznamenali tvoje vzpomínky a příběhy… Dřív, než se ztratí,“ řekla Tilda, ale rychle dodala: „Ty jsi samozřejmě ještě mladík, Gerlofe – já to tak nemyslela! Chci si to nahrát prostě jen tak, pro sebe. Táta, než umřel, mi toho totiž o dědovi moc neřekl.“

Gerlof přikyvoval.

„Dáme se tedy do toho. Ačkoli – když člověk ví, že ho nahrávají, musí si dávat pozor na to, co říká!“

„Neboj,“ řekla Tilda, „kazeta se dá kdykoli vymazat a nahrát znovu.“

Když mu Tilda v srpnu zavolala ohledně toho, že se chystá stěhovat do Marnäsu, Gerlof s nahráváním téměř bez váhání souhlasil. Nyní byl ale trochu nervózní.

„Takže už je to zapnuté?“ zeptal se tiše. „Ta páska už běží?“

„Ne, ještě ne,“ odpověděla Tilda, „já ti řeknu!“

Stiskla tlačítko nahrávání, zkontrolovala, jestli se kazeta dala do pohybu, a povzbudila Gerlofa pokynutím hlavy.

„Tak… Už to nahrává.“ Tilda se narovnala. Jakmile začala mluvit, sama cítila, že je její hlas strnulejší a že mluví obřadnějším tónem: „Jmenuji se Tilda Davidssonová a právě teď jsem v Marnäsu na návštěvě u Gerlofa, bratra mého dědečka Ragnara. Ráda bych si s ním popovídala o naší rodině… A také o mém dědečkovi, který odsud, z Marnäsu, pocházel.“

Gerlof se mírně naklonil k mikrofonu a se zřetelnou výslovností Tildu opravil: „Můj bratr Ragnar nežil tady v Marnäsu. Bydlel jižně odsud, na pobřeží, nedaleko Rörby.“

„Máš pravdu, Gerlofe… Jak na něho vzpomínáš?“

Gerlof několik vteřin neodpovídal a pak řekl: „Zůstala mi spousta pěkných vzpomínek. Vyrůstali jsme spolu ve Stenviku – to bylo ve dvacátých letech, ale pak si každý z nás zvolil úplně jiné povolání. On si pořídil menší statek, kde potom hospodařil a rybařil. A já se přestěhoval do Borgholmu, oženil se a koupil jsem si svůj první škuner.“

„Jak často jste se vídali?“

„Vídali jsme se, když jsem se vrátil z moře, takže párkrát do roka. Na Vánoce a sem tam v létě. Ragnar většinou chodil k nám, do města.“

„To jste pak asi slavili…“

„Ano, hlavně o Vánocích.“

„Jak u vás probíhaly?“

„U nás doma sice bylo trochu těsno, ale i tak nám spolu bylo dobře. Snědli jsme vždycky hromady jídla: sledě, brambory, šunku, vepřové nožičky, knedlíky s masovou náplní… Ragnar samozřejmě vždycky přinesl spoustu úhořů – uzených i nakládaných – a louhované tresky.“

Čím déle Gerlof mluvil, tím byl jeho projev přirozenější. Totéž platilo i o Tildě.

Rozmlouvali spolu ještě půl hodiny. Poté, co Gerlof dovyprávěl dlouhý příběh o požáru mlýna ve Stenviku, zvedl lehce ruku a dal Tildě znamení. Pochopila, že už je unavený, a hned magnetofon vypnula.

„To je úžasné, Gerlofe,“ řekla. „Jak si toho můžeš tolik pamatovat?“

„To víš, na události, které se stanou ve vlastní rodině, člověk jen tak nezapomene. Vyslechl jsem si je už mnohokrát… Vyprávěním se taky dobře trénuje paměť.“ Zadíval se na magnetofon. „Myslíš, že se něco z toho nahrálo‘?“

„O tom nepochybuj!“

Tilda přetočila kazetu na začátek a stiskla tlačítko pro přehrávání. Z nahrávky se ozval Gerlofův hlas – tichý, roztřesený, trochu monotónní, ale jinak dobře srozumitelný.

„Tak fajn,“ řekl. „Panečku, to bude materiálu pro etnografy!“ „Natáčím to hlavně pro sebe,“ namítla Tilda. „Když děda zahynul, nebyla jsem ještě na světě… A táta na takové to povídání o rodině moc nebyl, jak víš. Proto mě to zajímá.“

„To přijde s věkem. Čím je člověk starší, tím častěji se vrací do minulosti,“ řekl Gerlof. „Začne se zajímat o své kořeny. Všiml jsem si toho i u dcer… Kolik ti vlastně je?“

„Sedmadvacet.“

„A teď tedy budeš pracovat tady na Ölandu…“

„Přesně tak. Studentským letům už odzvonilo.“

„Jak dlouho tady budeš?“

„To se ještě uvidí. V každém případě do léta.“

„To je moc dobře. Vždycky mě potěší, když slyším, že sem přicházejí mladí a hledají si tu práci. Bydlíš tady v Marnäsu?“

„Dostala jsem garsonku v řadovce na náměstí. Je odtamtud vidět na jih, na pobřeží… Dohlídnu skoro až na dědečkův statek.“

„Ten teď vlastní nějaká cizí rodina,“ řekl Gerlof, „ale můžeme se tam zajet podívat. Na mou chatu ve Stenviku můžeme zajet samozřejmě taky.“

Tilda odešla z Marnäského Domova po seniory krátce po půl páté a magnetofon si odnesla v batůžku.

Poté, co si zapnula bundu a zamířila do poměrně malého centra Marnäsu, projel kolem ní nějaký kluk na světle modrém rachotícím mopedu. Tilda pohoršené zavrtěla hlavou, aby mu tím gestem sdělila, co si myslí o mopedech, které jezdí takhle rychle. Kluk ji ignoroval; neuběhlo ani dvacet vteřin a zmizel jí z dohledu.

Tilda sice zažila časy, kdy byla z patnáctiletých kluků na mopedu celá pryč, ale dnes jí ze všeho nejvíc připomínali mravence – jsou stejně malí a otravní.

Upravila si na zádech batůžek a pokračovala v cestě do centra. Nejprve se chtěla stavit na chvilku v práci, přestože do služby měla nastoupit až zítra, a potom měla v plánu pokračovat doma ve vybalování.

Rachot mopedu sotva odezněl a už se opět přibližoval. Chlapec se s mopedem někde u kostela otočil a nyní mířil zpátky do centra.

Tentokrát musel projet na chodníku kolem Tildy. Trochu sice přibrzdil, ale pak divoce sešlápl plyn a zkusil se jí vyhnout. Tilda na něj přísně pohlédla a zastoupila mu cestu. Kluk zastavil.

„Co blázníte?“ překřikoval hlučící motor.

„Tudy se jezdit nesmí!“ zakřičela Tilda stejně hlasitě jako on. „Odkdy jezdí mopedy po chodníku?“

„No jo,“ řekl kluk a přikývl. „Povolenou rychlost jsem ale nepřekročil…“

„Vždyť jsi mohl někoho přejet!“

„Hm,“ řekl kluk a zatvářil se otráveně. „Zavoláte policajty?“ Tilda zavrtěla hlavou.

„Ne, protože…“

„Tady už stejně žádní policajti nejsou…“ Kluk přidal plyn. „Zabalili to tady před dvěma lety. Na celým severním Ölandu teď není ani jeden policajt!“

Překřikování rachotícího motoru přestalo Tildu bavit. Hbitě se sehnula a odpojila na mopedu kabel od svíčky. Stroj okamžitě utichl.

„Tak teď už zaseje,“ řekla tichým hlasem. „Jsem policistka a budu sloužit tady v Marnäsu.“

„Vy?“

„Dneska začínám.“

Kluk se nestačil divit. Tilda vytáhla z bundy peněženku, otevřela ji a ukázala mu služební průkaz. Dlouze si ho prohlížel a pak se na ni podíval. V jeho očích byl patrný respekt.

Lidé se na člověka, o němž vědí, že je policista, vždycky dívají trochu jinak. Když měla Tilda na sobě služební uniformu, dívala se na sebe jinak i ona sama.

„Jak se jmenuješ?“

„Stefan.“

„A dál?“

„Stefan Ekström.“

Tilda vyndala z batůžku blok a jméno si poznamenala. „Dneska je to jenom napomenutí, ale příště už to bude pokuta!“ řekla. „Máš upravený moped. Máš upilovaný válec, viď?“

Stefan přikývl.

„Tak si pěkně seskoč, moped domů povedeš,“ řekla Tilda. „A pak moped uvedeš do původního stavu.“

Stefan ji poslechl.

Mlčky šli vedle sebe směrem k náměstí.

„A svým kámošům vyřiď, že v Marnäsu už je zase policie,“ řekla Tilda. „Až příště někde narazíme na upravený moped, bude za to pokuta a stroj zabavíme.“

Stefan opět přikývl. To, že jel před chvílí tak rychle, mu nyní málem připadalo jako pozoruhodný výkon.

„Máte zbraň, že jo?“ zeptal se, jakmile došli do centra. „Mám,“ řekla Tilda. „Zamčenou v trezoru.“

„Jakou?“

„Pistoli SIG Sauer.“

„Už jste s ní někoho zastřelila?“

„Ne,“ řekla Tilda. „A doufám, že ji tady nebudu muset použít.“

„O.K.“

Stefan se zatvářil zklamaně.

Tilda byla domluvená s Martinem, že mu zavolá kolem šesté, kdy by měl končit v práci a odjet domů. Do té doby měla čas zaskočit na své budoucí působiště.

Marnäská policejní služebna ležela v boční ulici, dva bloky od náměstí. Znak policie nad vchodem byl zatím zabalený do bílé plastové fólie.

Tilda vyndala z bundy klíče, které si předchozího dne vyzvedla na policejní stanici v Borgholmu. Vchodové dveře do Marnäské služebny už ale byly odemčené; zevnitř se ozývaly nějaké mužské hlasy.

Služebna neměla recepci, byla to jen jedna místnost. Tilda si matně vybavila, že když jednou jako malá navštívila Marnäs, byla tu cukrárna. Služebna měla zatím holé stěny, okna bez záclon, na podlaze nebyl položen koberec.

Stáli tu dva urostlí muži středního věku, kteří byli oblečení na ven: jeden měl na sobě tmavě modrou policejní uniformu, druhý zelenou bundu. Náhle přerušili rozhovor a otočili hlavy k Tildě, jako by je přistihla při vyprávění nemístného vtipu.

Jednoho z nich, toho v civilu, už znala – byl to její šéf, komisař Góte Holmblad. Měl nakrátko ostříhané šedé vlasy a koutkem úst se neustále usmíval. Tildu podle všeho poznal.

„Dobrý den,“ řekl. „Vítejte na okrsku!“

„Díky.“ Tilda mu podala ruku a pak se otočila k druhému muži, který měl černé vlasy a husté obočí a mohlo mu být kolem padesáti. „Tilda Davidssonová.“

„Hans Majner.“ Stisk jeho ruky byl silný, suchý a krátký. „Budeme tu válčit spolu.“

Netváří se tak, jako by byl stoprocentně přesvědčen, že spolu budeme dobře vycházet, pomyslela si Tilda. Nadechla se a chtěla mu odpovědět v podobném duchu, ale Majner hned pokračoval: „Aby bylo jasno, ze začátku se tady moc vyskytovat nebudu. Občas se tu stavím, to ano, ale jinak budu hlavně v Borgholmu. Budu tam mít pořád k dispozici pracovní stůl.“ Po těchto slovech se na Holmblada usmál.

„Aha,“ řekla Tilda a najednou jí došlo, že jako policistka bude na severu Ölandu mnohem osamělejší, než čekala. „Jste pověřen nějakým zvláštním úkolem?“

„Dalo by se to tak říct,“ odpověděl Majner a podíval se oknem na ulici, jako by tam právě zahlédl něco podezřelého. „Jde o narkotika. To svinstvo je teď všude, dokonce i tady na ostrově.“

„Tak tohle bude váš stůl, Tildo,“ ozval se Holmblad, který stál u okna. „Dostanete samozřejmě počítač, fax a stacionární radiostanici. Do té doby si budete muset vystačit s telefonem.“

„Dobře.“

„Na služebně asi moc vysedávat nebudete, spíš naopak,“ řekl Holmblad. „Smyslem práce v okrsku je pohybovat se v terénu, být vidět. Zaměřit se na dopravní přestupky, poškozování majetku, drobné krádeže a vloupání, na méně složitá vyšetřování. A samozřejmě na kriminalitu mladistvých.“

„Tak s tím nebudu mít problém,“ řekla Tilda. „Po cestě jsem zrovna narazila najeden upravený moped.“

„Dobře, dobře…,“ pokyvoval hlavou Holmblad. „Alespoň se teď mezi lidmi rozkřikne, že už je tady zase policie. Oficiální otevření služebny se bude konat příští týden. Média o tom vědí – měli by se dostavit novináři, lidi z místního rádia… Můžete se dostavit, ne?“

„Samozřejmě.“

„Fajn. Je mi jasné, že… Vím, že jste teď byla ve Váxjo. Tady na ostrově vás čeká víc samostatné práce, což má svá pozitiva, ale i negativa. Jak si rozvrhnete práci během dne, to je vaše věc. Ale počítejte s tím, že za spoustu věcí budete zodpovídat jen vy sama… Do Borgholmu je to odsud sice jenom půl hodiny, ale tamní stanice nefunguje nonstop.“

Tilda přikývla.

„Na policejní škole jsme se hodně věnovali tomu, jak jednat v situacích, kdy podpora zázemí vázne a člověk si musí poradit sám. Naši lektoři nám zdůrazňovali…“

Majner, který se mezitím posadil k psacímu stolu, se ušklíbl. „Učitelé na škole vědí o práci v terénu velký kulový,“ řekl, „protože už v něm dlouho nebyli.“

„Ti z Växjö toho náhodou věděli dost,“ dodala hned Tilda. Připadala si jako policejní nováček, kterého v zásahovém vozidle posadí úplně dozadu a očekávají od něho, že bude zticha a nechá mluvit služebně starší. Tohle bytostně nesnášela.

Holmblad se na ni zadíval a řekl: „Než se ale pustíte sama do nějaké složitější akce, musíte vzít v úvahu, že vzdálenosti na ostrově jsou velké. To je důležité vědět.“

Tilda přikývla.

„Doufám, že to tady zvládnu.“

Policejní šéf se znovu nadechl – zřejmě chtěl pokračovat ve svém proslovu, když tu se náhle rozezvonil telefon.

„Já to vezmu,“ řekl Holmblad a dlouhými kroky se přesunul k pracovnímu stolu.

„To bude Kalmar.“

Zvedl sluchátko.

„Marnäs, okrsková stanice, Holmblad.“

Pak chvíli poslouchal.

„Co prosím?“ zeptal se.

Znovu se odmlčel.

„Aha,“ řekl po chvíli. „Jedeme tam!“

Holmblad položil sluchátko.

„Byl to Borgholm. Pohotovostní centrála hlásí, že na severu ostrova došlo ke smrtelné nehodě.“

Majner se zvedl od svého prázdného psacího stolu.

„Stalo se to někde poblíž?“

„U majáků na Aluddenu,“ řekl Holmblad. „Víte někdo, kde to je?“

„Aludden leží jižně odsud,“ řekl Majner, „je to takových sedm osm kilometrů.“

„Tak nasedat a jedem!“ řekl policejní šéf. „Sanitka už je také na cestě… Zdá se, že se tam někdo utopil.“

ZIMA 1868

Dvojice majáků měla Aluddenu poskytnout pocit bezpečí – lodím i lidem.

Tak si to alespoň představovali muži, kteří majáky postavili. Život na pobřeží měl být jednou provždy bezpečný. Ženy ovšem věděly; že tomu tak vždycky nebude.

Lidé bývali dříve smrti mnohem blíž, přicházela až do jejich domovů.

V té staré stodole na půdě někdo ve spěchu vyryl ženské jméno: DRAHÁ CAROLINA 1868.

Ačkoliv Carolina je přes sto dvacet let po smrti Její šeptající hlas, který vychází ze stěny, mi prozradil, jak to na Aluddenu chodilo v době, která bývá někdy označovaná jako, staré dobré časy

Mirja Rambeová

Panebože, ten statek je tak velký! Kerstin přebíhá z pokoje do pokoje a hledá Carolinu, jenže těch místností je tolik… Stejně jako má Aludden příliš mnoho zákoutí, má příliš pokojů i tenhle statek.

Navíc se blíží sněhová bouře, přímo visí ve vzduchu. Kerstin ví, že času není nazbyt.

Statek má pevné základy a bouře mu neublíží. Otázkou zůstává, co se může přihodit jeho obyvatelům. Kdykoli udeří bouře, vyčkávají, než přejde, shromáždění u kamen jako zbloudilí ptáci.

Ostrov zažil špatné léto, úroda nestála za nic. Zima byla tuhá. Je první únorový týden, venku mrzne, až praští. Nikomu se nechce ven, ale co naplat, dozorci majáků a chlapi od černého řemesla musí do věží. Kromě vrchního strážce majáků Karlssona tam odešli všichni zdraví muži – musí majáky zabezpečit, než přijde bouře.

Ačkoli všechny ženy zůstaly na statku, Carolina není nikde k nalezení. Kerstin už prohledala všechny pokoje v přízemí i v patře, pátrala i na půdě v hlavní budově. S ostatními služkami a ženami strážců se poradit nemohla, protože ty o Carolinině stavu nic neví. Možná mají určité podezření, ale nic neví jistě.

Carolině je osmnáct, o dva roky méně než Kerstin. Obě slouží u vrchního strážce Svena Karlssona. Kerstin si o sobě myslí, že je rozvážnější a opatrnější. Carolina je zase živější a důvěřivější; má podobně dobrodružnou povahu jako Kerstinina starší sestra Fina, která rok předtím odjela do Ameriky. Carolina si je své povahy vědoma, a právě proto si občas dělá starosti. Poslední dobou je stále ustaranější, ale svěřuje se výhradně Kerstin.

Pokud se Carolina vydala ze statku do lesa nebo k močálu, Kerstin ji těžko najde.

Carolina přitom určitě moc dobře ví, že se blíží bouře. Musí být hodně zoufalá…

Kerstin vychází z domu.

Na zasněžený dvůr se spustí vítr, točí se mezi domy a nemůže se z nich vyprostit. Tohle ještě není bouře, je to jen její předzvěst.

Kerstin zaslechne nějaký křik, ale ten brzy ustane. Vítr to nebyl.

Byl to ženský křik.

Vítr strhává dívce šátek i zástěru a nutí j i, aby šla v předklonu.

Kerstin se opře do vrat stodoly a vejde dovnitř.

Pátrá mezi kravami, které bučí a neklidně přešlapují. Nikde nikdo. Kerstin vyjde po schodech na velkou promrzlou půdu.

U podélné stěny, vedle velké kupy sena, se cosi hýbe. Stěží znatelné pohyby v prachu a stínech.

Je to Carolina. Leží na podlaze, na níž je poházená sláma, a ztuhlé nohy má přikryté špinavou dekou. Její dech je slabý a chraptivý.

Kerstin k ní přistoupí blíž. Carolina, její přítelkyně, se tváří provinile.

„Kerstin… Myslím, že už se to stalo,“ říká. „Myslím, že už je venku!“

Kerstin se plná úzkosti nakloní k dece a poklekne.

„Je tam něco?“ šeptá Carolina. „Neboje to jen krev?“ Deka, která jí zakrývá nohy, je lepkavá a vlhká. Kerstin nadzvedne jeden cíp a přikývne.

„Ano,“ říká. „Už je venku.“

„Žije?“

„Ne… Narodilo se předčasně.“

Kerstin se skloní k jejímu bledému obličeji.

„Jak se cítíš?“

Carolininy oči těkají z místa na místo.

„Umřelo nepokřtěné,“ šeptá. „Musíme je pohřbít do posvěcené země, aby tu pak nebloudilo jako přízrak… Když je nepohřbíme, nikdy nedosáhne věčné blaženosti.“

„Ale teď to nejde,“ říká Kerstin. „Blíží se sněhová bouře… Když půjdeme ven, zahyneme!“

„Musíme je někde schovat,“ šeptá Carolina a sotva popadá dech. „Budou si o mně myslet, že jsem cizoložnice, že jsem se chtěla dítěte zbavit.“

„S tím, co říkají lidi, si nelam hlavu.“ Kerstin položí dlaň na Carolinino rozpálené čelo a dodá: „Zase mi psala sestra. Chce, abych za ní přijela do Ameriky, do Chicaga.“

Carolina už ji zřejmě neslyší, protože jen slabě vydechuje. Kerstin k ní přesto hovoří dál: „Pojedu přes Atlantik do New Yorku a pak ještě dál. Fina mi dokonce do Goteborgu poukázala peníze na lodní lístek.“ Kerstin se k ní skloní ještě níž. „A ty, ty bys mohla jet se mnou, Carolino! Chtěla bys?“

Carolina neodpovídá. Už se ani nesnaží dýchat, pouze sotva slyšitelně vydechuje.

Nakonec zůstane ležet bez hnutí, s očima otevřenýma dokořán.

Na půdě se rozhostí ticho.

„Hned se vrátím,“ zašeptá Kerstin zlomeným hlasem.

To, co leží na slámě, pak vloží do deky a omotá tak, aby na dece nebyly vidět skvrny od krve a plodové vody. S uzlem v náručí se pak zvedne.

Vyjde na dvůr, kde vítr mezitím ještě zesílil. Kerstin se drží co nejblíže zdi stodoly a přes silný odpor větru se jí podaří přejít do domu. Zamíří rovnou do svého pokojíku a sbalí tam věci pro sebe i pro Carolinu. Obléká si na sebe několik vrstev oblečení – chystá se na namáhavou cestu. Vydá se na ni, jen co se bouře utiší.

Kerstin potom odhodlaně vyrazí do velké místnosti, kde do zimní temnoty svítí světlo olejových lamp a sálá teplo kachlových kamen. Uprostřed pokoje, v křesle, které stojí poblíž jídelního stolu, sedí Sven Karlsson a jeho břicho obepíná černá uniforma.

Jakožto královský služebník patří k privilegovaným osobám farnosti. Na zdejším statku dostal k užívání více než polovinu místností a v kostele v Rörby má dokonce vlastní lavici. Na velké židli s opěrkami vedle něho trůní jeho žena Anna. Několik služek vzadu čeká, až bouře ustane. V tmavém koutě sedí Sára, kterou Karlsson získal prostřednictvím aukce v Rörbyském chudobinci.

„Kde jsi byla?“ spustí Karlssonova žena, když spatří Kerstin.

Žena vrchního strážce majáků mluví vždycky nahlas a příkře. Její hlas je dnes ještě pronikavější, snaží se překřičet skučení větru.

Kerstin pozdraví kývnutím hlavy, postaví se ke stolu a vyčká, až na ní spočinou pohledy všech přítomných; v duchu je už se svou starší sestrou v Americe. Potom uzel položí na stůl přímo před Svena Karlssona.

„Dobrý večer, pane,“ pronese Kerstin silným hlasem a uzel rozbalí. „Něco vám nesu… Je to přece vaše, ne?“

4

Joakimův třetí den na aluddenském statku začal mnohem lépe, než skončil.

Na to, aby si uvědomil, že se má vlastně dobře, byl bohužel příliš ve stresu.

Večer šli s Katrine spát až pozdě. Když děti usnuly, procházeli spolu pokoji v přízemí na jižní straně domu a přemýšleli, jaké barevné odstíny pro ně zvolit tak, aby co nejlépe vystihovaly odlišné charaktery jednotlivých místností. Na stěnách i na stropech v celém přízemí samozřejmě použijí jako základovou barvu bílou; dřevěné prvky jako stropní lišty a zárubně dveří budou mít v každém pokoji jinou barvu.

Kolem půl dvanácté si šli lehnout. V té době bylo v domě ticho, ale už o pár hodin později začala Livia znovu křičet. Katrine si povzdechla a beze slova vstala z postele.

Celá rodina vstala krátce po šesté. Východní obzor byl v té chvíli stále ještě naplněn tmou.

Joakimovi došlo, že se blíží ponuré zimní dny; do Vánoc zbývaly pouhé dva měsíce.

V půl sedmé se všichni sešli v kuchyni. Joakim chtěl co nejdříve vyrazit na cestu do Stockholmu a svůj čaj vypil málem rychleji, než se Katrine s dětmi stačila posadit ke stolu. Když pak odkládal svůj šálek do myčky, zahlédl na nebi oranžový paprsek slunce, které se ale zatím stále skrývalo za obzorem, a černé hejno ptáků, které se nad mořem zformovalo do tvaru písmene V a v letu se mírně pohupovalo.

Jsou to husy nebo jeřábi? Nedalo se to poznat, ještě stále byla příliš velká tma. Joakim se však ve stěhovavých ptácích stejně nevyznal.

„Podívejte se na ty ptáky,“ řekl a obrátil se k ostatním. „Jsou stejní jako my… Stěhují se na jih!“

Nikdo na jeho slova nereagoval. Katrine s Livií ukusovaly své obložené chleby a Gabriel soustředěně upíjel mléčnou polévku z hrnečku.

Majáky se tyčily k nebi a podobaly se dvěma štíhlým věžím pohádkového zámku. Zatímco v jižním majáku pulzovalo červené světlo, ze skleněných tabulí na vrcholu severní věže vycházelo slabé bílé světlo – to však neblikalo.

Bylo to zvláštní, protože severní maják zatím nikdy nesvítil. Joakim se nahnul blíž k oknu. To bílé světlo byl zřejmě odlesk vycházejícího slunce. Že vychází z věže, to se Joakimovi nejspíš jen zdálo.

„Vidíš tam ještě nějaký jiný stěhovavý ptáky, tati?“ ptala se Livia za jeho zády.

„Ne.“

Joakim odstoupil od okna a šel sklidit nádobí.

Stěhovaví ptáci měli před sebou dlouhou cestu – stejně jako on. Dnes ho čeká čtyři sta padesát kilometrů jízdy autem až do vily v Brommě, odkud musí na Aludden přivézt poslední várku věcí. Noc stráví u své matky Ingrid v řadovém domku ve čtvrti Jakobsberg a ráno se vrátí na Öland. Měla by to být – přinejmenším v tomto roce – jeho poslední cesta do hlavního města.

Gabriel vypadal odpočatě a byl veselý, zato Livia se tvářila rozmrzele. Katrine ji sice nakonec dostala z postele, ale Livia byla stále ospalá a zamlklá. Položila si lokty na stůl, v jedné ruce držela chleba a upřeně se dívala do sklenice s mlékem.

„Jez, Livie!“

„Hm…“

Livia nebyla ranní ptáče, jakmile se ovšem dostala mezi ostatní děti, nálada se jí hned zlepšila. Před týdnem byla zařazena do skupiny starších dětí, ve které se jí zřejmě líbilo.

„Tak co budete dělat dneska ve školce?“

„To není žádná školka, tati!“ Livia se mračila. „Do školky chodí Gabriel. Já chodím do školy!“

„Snad do mateřské školy, ne?“ řekl Joakim.

„Do školy!“ odpověděla Livia.

„No tak dobře… Co tedy budete dneska dělat?“

„Nevím,“ řekla Livia a opět se zadívala před sebe na stůl.

„Máš tam nové kamarády… Budeš si s nimi hrát?“

„Nevím.“

„Tak dobře. Ale teď dopij to mléko. Za chvíli jedeme do Marnäsu… Do školy.“

„Hm…“

Slunce se na obzoru objevilo v sedm dvacet. Nad moře, na němž vládlo bezvětří, se začaly nesměle prodírat první žluté paprsky, ale nebylo z nich cítit teplo. Dnešní den by sice měl být slunečný, ale jinak chladný: venkovní teploměr ukazoval tři stupně nad nulou.

Joakim stál na dvoře a seškrabával námrazu z oken svého volva. Pak dětem otevřel zadní dveře.

Livia s Foremanem v náručí se usadila do své autosedačky, Joakim pevně připoutal Gabriela do vedlejší menší sedačky a poté se posadil za volant.

„Máma se s námi nepřijde rozloučit?“ zeptal se.

„Musela na záchod,“ řekla Livia. „Na velkou. Vždycky si tam chvíli posedí.“

Livia se po snídani rychle probrala a začala být hovornější. Ve školce už bude sršet energií.

Joakim se opřel do sedadla a zadíval se na Liviino červené kolo a Gabrielovu tříkolku, které stály na dvoře. Uvědomil si, že je nezamykají. Ale co, tady přece nejsou ve velkoměstě, pomyslel si.

Katrine vyšla z domu o pár minut později a zavřela za sebou vchodové dveře. Na sobě měla světle červenou zimní bundu s látkovou kapucí a modré tepláky – ve Stockholmu nosila převážně černé šaty, ale tady na Ölandu si pořídila volnější a barevnější oblečení.

Zamávala jim a přátelsky pohladila červeně natřené dřevěné obložení dveří. Byla nevyspalá a měla kruhy pod očima, ale přesto se usmála.

Jejich statek… Joakim jí zamával a také se na ni usmál.

„Tak a jedem!“ ozvala se Livia ze zadního sedadla.

„Jedem! Jedem!“ křičel Gabriel a mával statku na rozloučenou.

Joakim nastartoval a reflektory auta ozářily dům. Zem pokrývala lesklá námraza, jedna z prvních předzvěstí zimy. Brzy bude třeba vyměnit letní pneumatiky za zimní.

Livia si hned nasadila sluchátka a začala poslouchat kazetu o dobrodružstvích medvídka Bamseho; měla vlastní walkman, jehož tlačítka se naučila ovládat během několika málo minut. Když se v nahrávce ozvaly písničky, dovolila Gabrielovi, aby si je také poslechl.

Cesta, která spojovala statek se státní silnicí, jež vedla podél pobřeží, připomínala klikatící se pruh země sypaný štěrkem; po jedné straně rostl nevelký, řídký listnatý les a z druhé strany ji lemovala stará kamenná zídka a příkop. Protože byla úzká a klikatá, jel Joakim pomalu a pevně svíral volant – stále ještě neměl všechny ty zatáčky dostatečně zažité.

V místě, kde cesta ústila na silnici, stál sloupek s novou plechovou dopisní schránkou Westinových. Joakim zpomalil a rozhlédl se, jestli neuvidí světla jiných aut, ale v obou směrech byla jen tma. Stejně pusto bylo i za silnicí, kde se rozprostíral zlatohnědý močál.

Na pobřežní silnici, která směrem na Marnäs míjí vesničku Rorby, žádná auta nepotkali. Když vjížděli do Marnäsu, na ulicích viděli jen pár lidí a projela kolem nich pouze jedna dodávka s rybami. Do školy utíkalo několik asi desetiletých školáků s batůžky, které jim rytmicky bušily do zad.

Joakim zabočil na hlavní ulici a odtud pokračoval na liduprázdné náměstí. Asi sto metrů za ním stála marnäská škola a vedle ní – na oploceném pozemku se skluzavkami, pískovišti a několika stromy – školka, do níž chodili Livia a Gabriel.

Byla to nízká dřevěná budova, v jejíchž velkých oknech svítilo přívětivé žluté světlo.

Někteří rodiče se s dětmi rozloučili na chodníku před vchodem do budovy. Joakim zastavil na konci řady vozů a nechal motor běžet.

Někteří rodiče se na něho usmívali a posunkem ho zdravili.

O den dříve totiž o Westinových vyšel v Ölands-Postenu článek; mnozí lidé z Marnäsu se tak už díky němu stačili s Joakimem seznámit.

„Dávejte pozor na auta,“ nabádal je Joakim. „A choďte jenom po chodníku!“

„Ahoj!“ vykřikla Livia, otevřela dveře auta a vyskočila ze sedačky. Neloučili se přehnaně dlouho, Livia byla na tatínkovu častou nepřítomnost zvyklá.

Gabriel mlčel. Jakmile ho Joakim vysvobodil ze sedačky, vyběhl z auta ven.

„Ahoj!“ zavolal za ním Joakim. „Uvidíme se zase zítra!“

Když pak zabouchl dveře vozu, uběhla už Livia několik metrů a Gabriel ji pomalu doháněl. Joakim zařadil jedničku a rozjel se zpět na Aludden.

Na statku zaparkoval vedle Katrinina auta a vešel do domu, aby si vzal tašku s věcmi na cestu a rozloučil se s Katrine.

„Haló!“ zvolal, když vstoupil do předsíně. „Katrine!“

Nikdo mu neodpovídal. V domě panovalo naprosté ticho.

Vzal si z ložnice tašku a vrátil se před dům.

Zastavil se a opět zvolal: „Katrine!“

Chvíli se nic nedělo, ale pak se ozvalo slabé zaskřípání.

Joakim otočil hlavu. Skřípavý zvuk vydala velká černá vrata od stodoly, která se právě otevřela. Ze tmy vykročila Katrine a zamávala na něho.

„Ahoj!“

Joakim jí také zamával a Katrine mu vyšla vstříc.

„Cos tam dělala?“ zeptal se.

„Nic,“ odpověděla. „Tak už jedeš?“

Joakim přikývl.

„Jeď opatrně!“

Katrine se k němu naklonila a letmo ho políbila. Horký polibek za chladného počasí. Joakim znovu ucítil vůni jejích vlasů a kůže.

„Pozdravuj Stockholm!“ řekla a dlouze se na něj zadívala. „Až se vrátíš, povím ti něco o té půdě.“

„O půdě?“ zeptal se Joakim.

„O půdě tady ve stodole,“ řekla Katrine.

„Co je s ní?“

„Zítra ti to ukážu,“ řekla.

Zadíval se jí do očí.

„Tak dobře… Večer ti od mámy zavolám.“ Otevřel dveře vozu a dodal: „Nezapomeň vyzvednout naše andílky!“

V osm dvacet se Joakim zastavil na benzínce u borgholmské výpadovky, kde si měl vyzvednout přívěsný vozík – měl ho tu zamluvený a za jeho půjčení už také zaplatil; stačilo ho jen připojit k autu a vyrazit.

Na silnici za Borgholmem provoz trochu zhoustl, Joakim uvízl v dlouhé koloně aut. Pravděpodobně šlo převážně o lidi, kteří z Ölandu dojíždějí na pevninu do Kalmaru za prací. Jejich vozy se šinuly poklidnou venkovskou rychlostí.

Silnice se stočila k západu a najednou pod ní zmizela pevná země: Joakim najel na Ölandský most. Přes tuto klenbu mezi ostrovem a pevninou, která se zvedá vysoko nad Kalmarským průlivem, jezdil rád. Tentokrát nebylo moře pod mostem téměř vidět, protože byla stále ještě tma. Poté, co sjel Joakim z mostu na silnici směřující po pobřeží ke Stockholmu, začalo nad Baltem vycházet slunce – bočním okénkem pronikalo do vozu jeho teplo.

Zapnul rádio a naladil si místní stanici, která vysílá rockovou hudbu, šlápl na plyn a vysokou rychlostí pokračoval na sever, okolo menších vesnic, které ležely blízko moře. Pobřežní silnice, krásná i v tomto studeném dni s oblačným nebem, postupně procházela hustými smrkovými porosty, vzdušnými listnatými křovinami na pobřeží a překračovala zálivy a říčky, které ústí do moře a stávají se tak jeho součástí.

Silnice se později začala odklánět západním směrem – opustila pobřeží a zamířila k Norrköpingu. Na jeho okraji se Joakim zastavil v liduprázdné restauraci jednoho hotelu, aby si koupil dva obložené chleby. V chladicím pultu si mohl vybrat ze sedmi různých druhů láhví minerálek – švédských, norských, italských a francouzských – a díky tomu si uvědomil, že se opět ocitl v civilizaci; nakonec se ale stejně rozhodl pro obyčejnou vodu z vodovodu.

Po svačině pokračoval v cestě, která vedla přes Södertälje, a kolem půl druhé už projížděl kolem věžáků na jihozápadním předměstí hlavního města. Jeho volvo s přívěsným vozíkem splynulo s množstvím jiných vozů nejrůznějších velikostí, které se valily všemi jízdními pruhy a mířily do centra kolem dlouhých řad skladů, věžáků a stanic příměstského vlaku.

Stockholm, metropole u Baltského moře, vybudovaná na menších i větších ostrovech, vypadal z dálky krásně, ovšem Joakim neměl z návratu do města svého dětství pražádnou radost. Kolem sebe viděl jen tlačenice, kolony aut a řidiče, kteří se snaží dojet co nejrychleji do cíle. Velkoměsto dlouhodobě trpělo nedostatkem prostoru, bytů i parkovacích míst, bylo tu málo mateřských školek, ba dokonce i míst na hřbitově. Jak si Joakim přečetl v novinách, lidé jsou v poslední době vyzýváni k tomu, aby svým zesnulým zajistili kremaci – nebožtíci pak na hřbitovech nezaberou tolik místa.

Už teď se mu zastesklo po Aluddenu.

Dálnice se neustále větvila a měnila se v nepřehledný labyrint viaduktů a křižovatek. Joakim zamířil najeden z výjezdů a sjel se do pravoúhlé sítě rozkopaných ulic, semaforů a hluku motorů. Když stál na jedné křižovatce, uvězněný mezi autobus a popelářský vůz, pozoroval ženu, která přes přechod pro chodce tlačila kočárek. Dítě v něm se matky na něco ptalo, ale ona jen nepřítomně hleděla před sebe a tvářila se otráveně.

Joakim musel ve Stockholmu vyřídit několik věcí. Ze všeho nejdřív ho čekala návštěva malé galerie ve čtvrti Östermalm, kde si měl vyzvednout obraz zimní krajiny, součást dědictví, kterou si vzal na starost víceméně nedobrovolně.

Majitel galerie sice nebyl právě přítomen, ale zastoupila ho jeho matka, starší paní, která si na Joakima pamatovala. Poté, co od něho převzala doklad, odešla do skladu, odemkla tam bezpečnostní dveře a přinesla Joakimovi obraz malířky Torun Rambeové. Byl uložen v mělké dřevěné krabici s víkem, která držela pohromadě díky několika šroubkům.

„Než jsme ho včera zabalili, prohlíželi jsme si ho,“ řekla žena. „Je opravdu překrásný.“

„Ano. Už se nám po něm stýskalo,“ řekl Joakim, i když to nebyla tak docela pravda.

„Nedaly by se na Ölandu najít ještě nějaké jiné obrazy od Rambeové?“

„Nevím. Myslím, že jeden z nich je v majetku královské rodiny. Ale že by visel v některém ze sálů na jejich zámku v Sollidenu, o tom dost pochybuji.“

S obrazem zamčeným v kufru auta se pak Joakim rozjel na západ, do vilové čtvrti v Brommě. Bylo půl třetí, dopravní špička ještě nevypukla. Cesta z centra ke čtvrti, v níž stála Jabloňová vila, mu zabrala asi čtvrt hodiny.

Jabloňová vila, vysoká a vzdušná stavba, byla postavena začátkem dvacátého století pro ředitele jedné banky. Než ji Joakim s Katrine koupili, bydlela v ní řadu let skupina mladých příznivců New Age, příbuzných tehdejších majitelů; každý z nich si tu pronajímal jednu místnost. Nedalo se přehlédnout, že tato mládež se více než o truhlaření a malířské práce zajímala o meditace.

Žádný z těchto lidí se domu soustavně nevěnoval a obyvatelé okolních domů se je celá ta léta snažili z vily vystrnadit. Když vila nakonec přešla do rukou Westinových, byla málem na spadnutí a její zahrada připomínala džungli. Katrine s Joakimem se do oprav domu pustili se stejnou vervou, s níž renovovali svůj první byt na ulici Rörstrandsgatan, který před nimi obývala pomatená dvaaosmdesátiletá paní se svými sedmi kočkami.

Joakim vedl ve škole pracovní vyučování a opravám vily se věnoval po večerech a o víkendech. Katrine stále učila na poloviční úvazek výtvarnou výchovu a také ona svůj volný čas obětovala domu.

Liviiny druhé narozeniny tu slavili společně s Ethel a Ingrid mezi vytrhanými podlahami, plechovkami s barvou, rolemi tapety a bruskami; z kohoutku tenkrát o víkendu tekla jen studená voda, protože se jim rozbil bojler.

Když byly Livii tři roky, mohli už pro ni uspořádat oslavu se vším všudy: podlahy byly čerstvě vydrhnuté, na stěnách se skvěly nové tapety, zábradlí i schodiště byly opravené a nově namořené. A když se později slavily Gabrielovy první narozeniny, byla vila v podstatě kompletně zrenovovaná.

Dům nyní opět připomínal skutečnou vilu z přelomu století a Joakim jej mohl předat novému majiteli ve výborném stavu; jedinou pihou na jeho kráse bylo nevyhrabané listí na zahradě a neposečený trávník. Vila čekala na své nové vlastníky, bezdětné manžele Stenbergovy, třicátníky, kteří sice pracovali v centru města, ale přáli si bydlet na jeho okraji.

Joakim s autem zastavil u domu a otočil se tak, aby se přívěsným vozíkem dostal co nejblíže ke garáži. Pak vystoupil a rozhlédl se kolem sebe.

Ve čtvrti panoval naprostý klid. Ze všech sousedních vil byla na dohled jediná: dům sousedů Hesslinových – Lisy a Michaela, dobrých přátel Katrine a Joakima. U vjezdu k jejich vile teď odpoledne nestálo žádné auto. Dům v létě dostal novou fasádu, tentokrát žlutou; když se před rokem objevil v reportáži časopisu Krásné vily, byl ještě bílý.

Joakim se zadíval ke dřevěné brance Jabloňové vily a ke štěrkem sypanému chodníčku, který od ní vedl k domu.

Ač nechtěl, musel myslet na Ethel, v hlavě mu stále zněl její křik – i když od té události uplynul už skoro rok…

Mezi plotem a hájem vedla úzká stezka, nejkratší cesta dolů k vodě. Že po ní onoho večera šla Ethel, toho si nikdo nevšiml.

Joakim zamířil k domu a prohlížel si jeho bílou fasádu-barva na dřevěném obložení si dosud uchovala lesk. V létě před dvěma lety na ně dlouhými tahy štětkou nanášel slabou vrstvu lněného oleje.

Odemkl a vešel dovnitř. Když za sebou zabouchl, opět se zastavil.

Během uplynulých týdnů tady všechno uklízel sám; podlahy vypadaly stále čistě, nikde neležel prach. Přestože veškerý nábytek, koberce a obrazy z haly a pokojů už zmizely, veškeré vzpomínky tu zůstaly. Bylo jich hodně – vždyť do tohoto domu déle než tři roky obtiskovali on a Katrine svou duši.

V pokojích bylo ticho jako v hrobě, ale Joakim zde stále slyšel údery kladiva a řezání pily. Zul si boty a vstoupil do haly, kde byla ještě trochu cítit vůně čisticích prostředků.

Přecházel z místnosti do místnosti, možná naposledy v životě. V patře, na prahu jednoho ze dvou pokojů pro hosty, se na chvilku zastavil. Pokojík s jediným oknem. Bílé tapety bez vzoru, prázdná podlaha. Tady spávala Ethel v době, kdy u nich bydlela.

Část věcí určených k odvezení byla stále ještě složena ve sklepě – šlo vesměs o předměty, které se při stěhování nevešly do stěhovacího vozu. Joakim seběhl po úzkém příkrém schodišti do sklepa a začal věci skládat: křeslo, několik židlí, dvě matrace, malý žebřík a zaprášenou klec – vzpomínku na anduláka Williama, který pošel už před několika lety. Joakim ve sklepě zatím nestihl uklidit, ale měl tu už přichystaný jeden z vysavačů. Zběžně vyluxoval tónovanou betonovou podlahu a pak ještě utřel prach na skříních a na lištách.

Tím jeho práce skončila – dům byl prázdný a uklizený.

Joakim sesbíral úklidové prostředky – vysavač, kbelíky, čisticí prostředky a hadry – a položil je pod schody.

Ve sklepní truhlářské dílně nalevo od schodů zůstala ještě spousta jeho nářadí. Joakim je začal ukládat do krabice: kladívka, pilníky, kleště, vrtáky, úhelníky, šroubováky. Moderní elektrické vrtačky jsou možná kvalitnější, ale nejsou tak spolehlivé jako staré dobré šroubováky, pomyslel si.

Štětce, hoblíky, vodováhy, skládací metry.

V okamžiku, kdy vzal do ruky hoblík, se v přízemí otevřely vchodové dveře. Joakim se napřímil a zbystřil pozornost.

„Haló!“ zvolal ženský hlas. „Kime?“

Byla to Katrine a její hlas byl plný znepokojení. Joakim slyšel, jak za sebou zavřela dveře a vešla do haly.

„Jsem tady dole!“ zakřičel. „Ve sklepě!“

Čekal na její odpověď, ale žádná nepřišla.

Vykročil ke schodům a soustředil se, ale nahoře bylo dál hrobové ticho. Vyběhl rychle do přízemí. Přitom si uvědomil, že je zcela nepravděpodobné, aby v hale stála jeho žena.

Samozřejmě tam nebyla. Hala byla prázdná, stejně jako před půlhodinou, když vstoupil do domu, a vchodové dveře byly zavřené.

Přistoupil k nim a stiskl kliku. Bylo odemčeno.

„Haló!“ zvolal do nitra domu, ale neozvala se žádná odpověď.

Během následujících deseti minut prošel celý dům, pokoj po pokoji, přestože nepochyboval o tom, že Katrine nikde nenajde. Bylo to vyloučené – zůstala přece na Ölandu…

Proč by se za ním vydávala až do Stockholmu, aniž by mu předtím zavolala?

To, co před chvílí zaslechl, se mu určitě jen zdálo.

Podíval se na hodinky. Čtyři deset. Za okny už se téměř setmělo.

Vytáhl z kapsy mobil a vyťukal číslo na Aludden. Katrine už určitě vyzvedla Gabriela a Livii ve školce, touto dobou by už měli být doma.

Nechal telefon zazvonit šestkrát. Pak sedmkrát, osmkrát. Nikdo hovor nepřijal.

Zavolal tedy na Katrinin mobil. Hovor nikdo nepřijal. Joakim se snažil zachovat klid, sbalil poslední kusy nářadí a nábytku a začal je postupně nosit k vozíku. Když byl hotov, zhasl světlo a dům zamkl, znovu vytáhl mobil, ale tentokrát vytočil jiné číslo.

„Westinová.“

Kdykoli máma vezme telefon, je celá vyplašená, pomyslel si.

„Ahoj, mami. To jsem já.“

„No ne! Ahoj, Joakime! Ty jsi ve Stockholmu?“

„Jsem, ale…“

„Kdy se zastavíš?“

Ingrid měla radost, že Joakima slyší, a stejně tak ji zklamalo, když jí sdělil, že k ní večer na návštěvu přijít nemůže. „Vážně nemůžeš? Stalo se něco?“

„Ale ne,“ vyhrkl. „Jen si myslím, že bych se měl večer raději vrátit na Öland. Víš, v kufru od auta mám ten náš obraz od Rambeové a v přívěsném vozíku spoustu nářadí… Nechci to tu nechat stát přes noc.“

„No ovšem…“ řekla Ingrid tiše.

„Mami… Nevolala ti dneska Katrine?“

„Dnes? Ne.“

„Tak nic,“ dodal rychle. „Jen se ptám.“

„Kdy zase přijedeš?“

„To nevím,“ řekl. „Mami, my teď žijeme na Ölandu.“ Jakmile ukončil hovor, zavolal znovu na Aludden.

Hovor stále nikdo nepřijímal. Bylo půl páté. Joakim nastartoval a rozjel se ulicí.

Než se vydal na zpáteční cestu na Öland, odevzdal ještě klíče od Jabloňové vily v realitní kanceláři. Od toho okamžiku už Joakim a Katrine Westinovi nebyli majiteli nemovitosti ve Stockholmu.

Když jel po dálnici, dopravní špička právě vrcholila: auta proudila směrem k předměstím, dostat se na výpadovku mu trvalo pětačtyřicet minut. Když provoz konečně trochu prořídl, bylo už tři čtvrtě na šest. Joakim sjel na parkoviště u Södertälje a zkusil na Aludden zavolat ještě jednou.

Ozvala se čtyři zazvonění a potom sluchátko kdosi zvedl. „Tilda Davidssonová.“

Ženský hlas. To jméno mu nic neříkalo.

„Prosím?“ řekl Joakim.

Zřejmě si spletl číslo.

„Kdo volá?“ zeptala se žena.

„Tady Joakim Westin,“ řekl pomalu. „Bydlím na aluddenském statku.“

„Rozumím.“

Víc neřekla.

„Moje žena nebo moje děti tam nejsou?“ zeptal se Joakim. Žena chvíli mlčela.

„Ne.“

„A vy jste kdo?“

„Policistka,“ řekla žena. „Chci, abyste…“

„Kde je moje žena?“ vyhrkl Joakim.

Další okamžik ticha.

„Joakime, kde právě jste? Jste na ostrově?“

Žena měla mladý a trochu rozrušený hlas; Joakimovu důvěru si rozhodně nezískala.

„Ve Stockholmu,“ řekl. „Vlastně na cestě odsud… Jsem u Södertälje.“

„Takže jedete na Öland?“

„Ano,“ řekl. „Stěhuju zbytek věcí z naší stockholmské vily.“ Snažil se mluvit jasně a zřetelně, aby tím policistku přiměl odpovídat na jeho otázky. „Můžete mi říct, co se stalo? Někdo z…?“

„To nemůžu,“ přerušila ho. „Nemůžu vám nic říct. Ale bylo by dobré, kdybyste sem přijel co nejdřív.“

„Je to…?“

„Jeďte opatrně!“ řekla policistka a zavěsila.

Joakim zůstal sedět s mlčícím mobilem u ucha a nechápavě hleděl na prázdné parkoviště před sebou. Vedle na dálnicí svištěla auta se zapnutými světly; v každém z nich seděl jen jeden člověk.

Joakim zařadil rychlost, vyjel na silnici a pokračoval v cestě na jih rychlostí o dvacet kilometrů za hodinu vyšší, než je povoleno. Poté, co mu hlavou začaly probleskovat obrazy Katrine a dětí, jak mu mávají před domem, sjel znovu ze silnice a zastavil.

Telefon tentokrát zazvonil jen třikrát.

„Davidssonová.“

Joakim se nenamáhal s tím, aby se představil a pozdravil.

„Stala se nějaká nehoda?“ zeptal se.

Policistka mlčela.

„Musíte mi to říct!“ pokračoval Joakim.

„Stále řídíte?“ zeptala se žena.

„Momentálně ne.“

Několik vteřin bylo v telefonu ticho a po něm následovala odpověď: „Došlo tu k utonutí.“

„Takže se jedná o… úmrtí?“ zeptal se Joakim.

Policistka opět několik vteřin mlčela. Když pak odpověděla, znělo to, jako by odříkávala naučená slova: „Tento druh informací po telefonu zásadně nesdělujeme.“

Joakimovi připadalo, že malý mobil, který tiskl v ruce, váží snad metrák. Svaly na pravé ruce se mu začaly třást.

„Ale ano, tentokrát to můžete udělat,“ řekl zvolna. „Chci od vás slyšet to jméno. Pokud se utopil někdo z mé rodiny, musím se to jméno dozvědět. Jinak vám budu pořád volat.“

Ve sluchátku bylo ticho.

„Okamžik!“

Opět se rozhostilo ticho. Joakimovi se zdálo, že ta pauza trvá několik minut. Polil ho studený pot. Ve sluchátku to po chvíli zapraskalo.

„Tak už to mám,“ řekla žena potichu.

„Ano?“

Hlas policistky zněl strojově, jako by četla předem napsaný text.

„Postižená osoba se jmenuje Livia Westinová.“

Joakim strnul a zvrátil hlavu dozadu. V okamžiku, kdy policistka vyslovila to jméno, dostal chuť sebrat se a utéct pryč. Pryč od této chvíle i od tohoto večera.

Postižená osoba…

„Jste tam ještě?“ zeptala se policistka.

Joakim zavřel oči. Nejraději by si zacpal uši, aby už nic neslyšel.

„Joakime!“

„Ano, slyším vás,“ řekl. „Rozuměl jsem.“

„Dobře. Takže…“

„Mám ještě jednu otázku,“ skočil jí do řeči. „Kde jsou Katrine a Gabriel?“

„Jsou u sousedů, vedle na statku.“

„Já přijedu… Už jsem na cestě. Řekněte jen… Prosím vás, řekněte Katrine, že přijedu.“

„Budeme tady celý večer,“ řekla policistka, „někdo se vás určitě ujme.“

„Dobře.“

„Nechcete, aby se tu zastavil farář? Mohla bych…“

„Není třeba,“ přerušil ji. „Zvládneme to sami.“

Joakim ukončil hovor, nastartoval a spěšně se rozjel. Nechtěl už mluvit s policistkou ani s farářem. Přál si jen jediné, totiž to, aby mohl být s Katrine.

Policistka říkala, že Katrine je právě u sousedů. To musí být ten velký statek, který leží jihozápadně od Aluddenu; krávy jeho majitelů se pasou na pobřeží, pomyslel si. Joakim ale na sousedy neměl telefonní číslo a neznal ani jejich jména. Katrine se s nimi podle všeho stýkala. Ale proč mu nezavolala sama? To utrpěla tak silný šok?

Najednou si uvědomil, že nemyslí na toho, na koho by myslet měl.

Všechno se mu před očima rozmazalo a po tvářích mu začaly stékat slzy. Musel urychleně zaj et ke krajnici a zapnout výstražná světla. Položil si čelo na volant.

Zavřel oči.

Livia byla mrtvá. Ještě ráno seděla na zadním sedadle a poslouchala hudbu. A teď je mrtvá…

Popotáhl a podíval se přes čelní sklo. Silnice byla celá černá.

Vybavil si Aludden a studny mezi budovami.

Studny! Ale copak studna na dvoře není zakrytá poklopem?

Některé staré studny mívají poklopy prasklé… Proč proboha nezkontroloval, jestli nejsou studny s rozbitými poklopy i na statku? Vždyť Livia a Gabriel se mezi budovami statku pohybovali docela volně. Měl Katrine upozornit na to, že to může být nebezpečné. Teď už je pozdě.

Zakašlal a znovu nastartoval. Dál už pojede bez zastavení.

Katrine už na něj určitě čeká.

Jakmile se opět rozjel po silnici, spatřil před sebou Katrininu tvář. Seznámili se spolu tenkrát na prohlídce jednoho bytu… A potom se objevila Livia.

Vzpomínal, jak vážný krok to tenkrát byl, když se s Katrine rozhodovali, jestli si ji vezmou do péče. Oba sice dítě chtěli, ale ne tak brzy. Katrine ráda dělala věci pěkně popořádku. Ještě předtím, než si chtěli pořídit dítě, hodlali byt prodat a koupit si dům za městem.

Vzpomínal, jak s Katrine seděli u kuchyňského stolu a tiše spolu o Livii rozmlouvali několik hodin.

„Jak to vyřešíme?“ zeptala se Katrine.

„Já bych si ji moc rád nechal,“ řekl Joakim. „Jen si nemyslím, že zrovna teď je na to ta nejvhodnější doba.“

„To tedy není!“ řekla Katrine nazlobeně. „Ani náhodou. S tím ale nic nenaděláme.“

Nakonec se rozhodli, že si Livii nechají. I ten dům si nakonec koupili. O tři roky později Katrine otěhotněla. Gabriel byl na rozdíl od Livie plánované dítě.

Joakim se nemýlil, výchova Livie mu přinášela radost, měl rád její hlásek, energii a zvídavost.

Katrine.

Jak jí teď asi je? Hlavou mu zněl její hlas, slyšel její volání.

Přeřadil na vyšší rychlost a šlápl na plyn. S přívěsným vozíkem nemůže jet maximální rychlostí, ale může se jí aspoň přiblížit.

Nejdůležitější pro něho v tu chvíli bylo, aby se do svého domu na ostrově, ke své ženě a synovi, dostal co nejdřív. Musí teď být všichni spolu.

Viděl, jak se ve tmě před autem vznáší Katrinin bledý obličej.

5

Kolem osmé večer byl v okolí aluddenských majáků opět klid. Tilda Davidssonová postávala ve velké kuchyni na statku.

V celém domě panovalo naprosté ticho. Dokonce i slabý vítr vanoucí od moře se utišil.

Tilda se rozhlížela po kuchyni s pocitem, že se dostala do jiného století. Nebýt moderního vybavení, připomínala by tato místnost kuchyň dobře situované rodiny z konce devatenáctého století. Velký jídelní stůl byl vyroben z masivního dubového dřeva, na skříňkách ležely měděné kastroly, orientální porcelán a ručně foukané skleněné láhve. Stěny a strop byly vymalovány bíle, skříně a dřevěné lišty měly světle modrou barvu.

Do takové kuchyně, která připomínala obrazy Carla Larssona, by Tilda každé ráno vstupovala ráda – sama měla ve svém marnӓském bytě u náměstí jen malý kuchyňský kout.

Na statku teď byla úplně sama. Hans Majner a další dva kolegové, kteří se přijeli podívat na místo neštěstí, odjeli v sedm. Byl se tu s nimi podívat i její šéf Góte Holmblad, toho tam ale příliš vidět nebylo – odjel už v pět, takřka současně se sanitkou.

Joakim Westin, otec rodiny, která žije na Aluddenu, by měl přijet ze Stockholmu až pozdě večer. V domě ho očekávala pochopitelně Tilda-byla jediná, kdo byl ochoten zde zůstat, a její kolegové samozřejmě souhlasili.

Tilda doufala, že tento úkol nedostala proto, že je žena, ale kvůli tomu, že j e nejmladší a má u policie odslouženou nejkratší dobu.

Že je ten večer ve službě, jí nevadilo – odpoledne totiž nebyla nijak zvlášť vytížená; kromě toho, že seděla u radiostanice a u telefonu, se jí podařilo zabránit reportérovi z Ölands-Postenu s fotoaparátem, aby pronikl až na místo neštěstí, a odkázala ho na tiskového mluvčího policie v Kalmaru.

Když zdravotníci ze sanitky sestupovali s nosítky na břeh, šla za nimi, postavila se na molo a sledovala je, jak z vody mezi molem a severním majákem zvedají mrtvé tělo. Bezvládně visící paže, vytékající voda ze šatů. Bylo to již páté úmrtí, které během své dosavadní služby u policie zažila, a přesto měla pocit, že si na to, jak jsou z vody nebo z vraku havarovaného auta vytahována mrtvá těla, snad nikdy nezvykne.

Když potom na Aludden zatelefonoval Joakim Westin, byla to tedy opět ona, kdo si s ním musel promluvit. I když informovat příbuzné o úmrtích prostřednictvím telefonu je v rozporu s policejními zvyklostmi, Tildě připadalo, že si tentokrát poradila dobře. Ačkoli Westinovi sdělovala špatné zprávy, vlastně ty nejhorší možné, jeho hlas zněl klidně a rozvážně. Často je lepší sdělit rodinným příslušníkům špatné zprávy co nejdřív.

Obětem i jejich příbuzným co nejdříve poskytněte co nejvíce korektních informací, učil je Martin na policejní škole.

Vyšla z kuchyně, aby se trochu porozhlédla po domě. Byla tu cítit malířská barva, pokoje sousedící s kuchyní byly nově vytapetovány, měly nově zbroušenou podlahu a působily velmi útulně. Když pak procházela chodbou, otevíraly se jí pohledy i do dalších místností – byly studené, tmavé a nezařízené. Připomínaly jí byty v domech určených k demolici, které navštívila jako policejní nováček: obydlí bez topení, v nichž lidé žili jako krysy.

Aluddenský statek, zvláště teď v zimě, příliš neodpovídal jejím představám o domě, v němž by chtěla bydlet – byl příliš velký. Když tady svítí slunce, je na pobřeží jistě krásně, ale večer si tady člověk musí připadat jako trosečník na pustém ostrově. V porovnání s opuštěností Aluddenu působil i Marnäs se svou jedinou obchodní ulicí jako hustě obydlená metropole.

Nechala rozsvíceno, vyšla na prosklenou verandu a otevřela vchodové dveře.

Od moře sem zavál vlhký chladný vzduch. Před domem svítilo jediné světlo: žárovka, krytá prasklým skleněným poklopem, která dvůr, zčásti vydlážděný kamennými deskami, mezi nimiž rostly rozcuchané trsy trávy, zalévala žlutým světlem.

Tilda si našla místo v závětří u kamenné zdi velké stodoly, vedle kupy vlhkého listí. Pak vytáhla svůj soukromý mobil. Tak ráda by teď slyšela něčí hlas. Martinovi během večera zavolat nestihla a teď už bylo pozdě, protože už před pár hodinami odjel z práce domů. Místo toho zavolala na sousední statek, který obývá rodina Carlssonových. Telefon dvakrát zazvonil a pak se ozval hlas paní domu.

„Jak to s nimi vypadá?“ zeptala se Tilda.

„Zrovna j sem se na ně byla podívat – oba spí,“ odvětila Maria Carlssonová tichým hlasem. „Uložila jsem je v pokoji pro hosty.“

„To jsem ráda,“ řekla Tilda. „V kolik si půjdete lehnout? Chtěla bych k vám zajít s Joakimem Westinem, ale ten se vrátí ze Stockholmu až tak za tři nebo za čtyři hodiny.“

„Klidně přijďte. Budeme s Rogerem vzhůru tak dlouho, jak bude třeba.“

Jen co ukončila hovor, přepadl ji opět pocit osamělosti.

Bylo půl deváté. Nejraději by si zajela na hodinku domů do Marnäsu a trochu si odpočinula. Ale co když se na statek bude chtít někdo dovolat, třeba Westin nebo kdokoli jiný?

Přes verandu se vrátila do domu.

Tentokrát vešla do jiné chodby a zastavila se u jedné z ložnic – malého, útulného pokojíku, který jí připomínal rozzářenou kapli v jinak setmělém zámku. Stěny místnosti byly pokryty žlutými tapetami s červenými hvězdami a na židličkách u stěny sedělo asi deset plyšáků.

Tohle je určitě pokojík Westinovy dcerky, pomyslela si.

Nesměle vstoupila dovnitř a postavila se doprostřed místnosti, na měkký koberec. Říkala si, že otec s matkou nejprve zařídili dětské pokoje, aby si dcera a syn v domě rychle zvykli a cítili se tu doma. Vzpomněla si na pokoj, v němž vyrůstala – na malou místnost v kalmarském činžáku, o kterou se dělila s jedním z bratrů. Mít svou vlastní ložnici byl vždycky její sen.

Postel v pokojíku byla krátká, ale zato široká. Na světle žlutém přehozu ležela spousta načechraných polštářů s obrázky, které znázorňovaly slony a lvy, kteří spí v postýlkách a na hlavách mají čepečky.

Tilda se posadila na postel. Lůžko sice nejprve trochu zavrzalo, ale bylo měkké.

V celém domě panovalo naprosté ticho.

Zaklonila se, zabořila hlavu do hromady polštářů a zadívala se na strop. Kdyby své myšlenky nechala volně plynout, ta bílá plocha nahoře by jí mohla posloužit jako plátno v kině, na které by se promítaly její vzpomínky.

Spatřila tam Martina – vypadal tak jako posledně, když spolu leželi v posteli. To bylo asi před měsícem, v jejím starém bytě ve Växjö. Martin… Snad sem za ní brzy přijede…

Může být vůbec něco přívětivějšího a útulnějšího než dětský pokoj?

Pomalu oddechovala a zavřela oči.

Jestliže nepřijdeš ty ke mně, budu muset přijít já za tebou…

Tilda se prudce posadila ve chvíli, kdy se zrovna nadechovala. Najednou nevěděla, kde je. Před chvílí ji tu navštívil její otec, slyšela jeho hlas.

Otevřela oči.

Ale ne, vždyť táta je přece po smrti. Jeho auto před jedenácti lety sjelo ze silnice a havarovalo.

Několikrát zamrkala, rozhlédla se a uvědomila si, že v pokoji usnula.

Když ucítila vůni čerstvě broušeného dřeva a nad sebou spatřila nově vymalovaný strop, vzpomněla si, že leží na dětské posteli na aluddenském statku. Hned nato jí hlavou proběhla nepříjemná vzpomínka na tekoucí vodu. Na vodu vytékající ze šatů mrtvého těla, které viděla na pobřeží.

Usnula v dětském pokoji.

Znovu zamrkala, aby se trochu probrala, a bleskovým pohledem na hodinky zjistila, že už je jedenáct deset. Spala přes dvě hodiny a přitom se jí zdály podivné sny o jejím otci. Přišel za ní sem, do dětského pokoje.

Vtom zaslechla nějaké zvuky a zvedla hlavu.

V domě už nebylo takové ticho jako předtím. Šířily se tu slabé zvuky, jejichž hlasitost se měnila; byl to hlas jednoho člověka, možná hovor více lidí.

Ztišené hlasy.

Připomínalo to tiché mumlání, jako když kdesi venku před domem stojí skupina lidí, kteří spolu tiše, ale intenzivně rozmlouvají.

I když Tilda věděla, že cizí rozhovor se nemá poslouchat, v tichosti se zvedla z lůžka.

Zatajila dech a udělala pár kroků směrem ke dveřím. Pak vyšla z pokojíku ven a nastražila uši.

Není to jen vítr, který se honí mezi budovami? tázala se v duchu.

Došla až na verandu. V okamžiku, kdy se jí zdálo, že hlasům za sklem začíná rozumět, zvuky zničehonic ustaly.

Mezi rozlehlými budovami statku nikdo nebyl. Jen tma a ticho.

Na verandu vzápětí vtrhlo ostré světlo, byly to reflektory auta.

Následoval je tlumený zvuk přijíždějícího vozu. Na Aludden se vracel Joakim Westin.

Ještě jednou se ohlédla k útrobám domu – ničeho neobvyklého si ale nevšimla.

Myslela na zvuky, které předtím zaslechla, a na chvíli zapochybovala, jestli se tím, že na Westina čeká v teple jeho domu, nedopustila něčeho nevhodného. Tak by se přece zachoval každý! Obula si boty a vyšla do noci.

Právě když vycházela, zatočil k domu vůz s přívěsným vozíkem a zastavil na místě určeném pro otáčení auta.

Řidič vypnul motor a vystoupil. Joakim Westin byl vysoký štíhlý muž, kterému mohlo být kolem pětatřiceti, měl na sobě džínsy a zimní bundu. I když mu Tilda ve tmě téměř vůbec neviděla do obličeje, zdálo se jí, že se tváří nevlídně. Když vystupoval z auta, bylo v jeho rázných pohybech cítit jisté napětí.

Zabouchl dveře vozu a došel k Tildě.

„Dobrý večer,“ řekl.

Kývl hlavou, ale ruku jí nepodal.

„Dobrý večer,“ odvětila Tilda a také kývla na pozdrav. „Tilda Davidssonová, policie… Mluvili jsme spolu.“

V tu chvíli zalitovala, že na sobě místo civilních šatů nemá policejní uniformu, která by se pro tento pochmurný večer hodila mnohem víc.

„Jste tady sama?“ zeptal se Westin.

„Ano. Kolegové už odjeli,“ řekla Tilda. „Sanitka taky.“ Nastala chvíle ticha. Westin zůstal stát, jako by se nedokázal rozhodnout, co by měl zrovna udělat, a Tildu nenapadla žádná kloudná otázka.

„Livia,“ pronesl Westin potichu a díval se přitom na rozsvícená okna v domě. „Ona… tady není?“

„Postarali se o ni,“ řekla Tilda. „Převezli ji do Kalmaru.“

„Kde k tomu došlo?“ zeptal se Westin a podíval se na ni. „Na jakém místě?“

„Dole na pobřeží. U majáků.“

„Ona šla až k majákům?“

„Ne… Zatím ale nevíme, co se stalo.“

Westinovy oči těkaly mezi Tildou a domem.

„A co Katrine a Gabriel? Jsou pořád u sousedů?“

Tilda přikývla a řekla: „Ano, už spí. Volala jsem tam před hodinou.“

„Ten statek,“ řekl Westin a podíval se směrem ke světlům na jihozápadě, „to je tamhle ten dům?“

„Ano.“

„Jdu tam,“ řekl.

„Můžu vás tam odvézt,“ řekla Tilda. „Můžeme…“

„Ne, díky. Potřebuju se projít.“

Prošel kolem ní, překročil kamennou zídku a dlouhými kroky vyrazil do tmy.

Pozůstalé byste nikdy neměli nechat o samotě, učili Tildu na policejní škole. Neváhala a vydala se za ním. Protože nebyla vhodná chvíle na to, aby se pokoušela odlehčit situaci tím, že se ho bude vyptávat, jakou měl cestu ze Stockholmu, mlčela a kráčela v jeho stopách přes pole směrem ke vzdáleným světlům.

Určitě by se jim hodila baterka nebo lucerna, protože byla hluboká tma. Westin ale zřejmě věděl, kudy jít.

Tilda se domnívala, že Westin zapomněl, že jde za ním, on ale náhle otočil hlavu a tiše řekl: „Dávejte pozor, je tady ostnatý drát!“

Minuli plot a zamířili k silnici. Od východu se ozývalo slabé šumění temného moře, které znělo trochu jako šepot. Tildě to připomnělo zvuky, které slyšela v domě: tiché hlasy, které se linuly ze zdí.

„Žije s vámi na statku ještě někdo?“ zeptala se.

„Ne,“ odsekl Westin.

Uvědomila si, že ho nezajímá, proč se ho na to ptá, a tak se raději opět odmlčela.

Ušli ještě asi sto metrů až ke štěrkové silničce, která je zavedla přímo ke statku. Minuli nějaké silo a řadu zaparkovaných traktorů; Tilda ucítila zápach hnoje a ze stáje, která se nacházela ve tmě na opačné straně dvora, zaslechla tiché bučení.

Zastavili se až u cihlového domu rodiny Carlssonových. Ze schodů se zvedla černá kočka a zaběhla za roh.

„Kdo j i našel? Katrine?“ zeptal se tiše Westin.

„Ne,“ odpověděla Tilda. „Myslím, že to byla učitelka ze školky.“

Westin zavrtěl hlavou a dlouze se na ni zadíval, jako by jí chtěl dát najevo, že netuší, o čem to mluví.

Tilda později zalitovala, že se s ním na schodech nezdržela déle, určitě si s ním měla důkladněji promluvit. Místo toho jen udělala dva kroky ke dveřím a nesměle zaklepala na jejich skleněnou výplň.

Asi po minutě jim přišla otevřít Maria Carlssonová, blonďatá žena v pleteném svetru a v sukni.

„Dobrý večer. Pojďte dál,“ řekla tiše. „Půjdu je vzbudit.“

„Gabriela nechte spát,“ řekl Joakim.

Maria Carlssonová přikývla, otočila se a oba návštěvníci ji pomalu následovali. Prošli halou ke dveřím vedoucím do velké místnosti, která sloužila zároveň jako obývací pokoj i jídelna. Na oknech tu hořely svíčky a z reproduktorů se tiše linula skladba pro flétnu.

Tildu obklopila jakási vznešená pohřební nálada – člověk by si málem myslel, že k úmrtí došlo v tomto domě, nikoli u aluddenských majáků.

Maria Carlssonová pak zašla do jiného pokoje, v němž bylo zhasnuto. Po chvilce se v jeho dveřích objevila malá dívenka a vstoupila do světla v hale.

Na sobě měla kalhoty a svetr, v podpaží pevně svírala hadrovou hračku.

Holčička byla rozespalá a na první pohled bylo patrné, že nemá o nic zájem.

Jakmile ovšem zjistila, kdo stojí proti ní, ihned ožila a na tváři se jí rozzářil úsměv.

„Tati!“ vykřikla a rozběhla se k němu lehkými krůčky.

Tilda si uvědomila, že Westinova dcera o ničem neví. Že se její maminka utopila, to jí zatím nikdo neřekl.

Ještě podivnější však bylo, že její otec, Joakim Westin, zůstal stát u dveří, jako by do něj právě udeřil blesk, a s dcerou se vůbec nepřivítal.

Když se na něho Tilda zadívala, zjistila, že Westin se už netváří zamračeně, ale vystrašeně a zmateně.

Jeho hlas ovládla panika.

„Ale vždyť to je Livia!“ řekl a otočil se k Tildě. „Kde je potom Katrine? Kde je moje žena…? Kde je Katrine?!“

LISTOPAD

6

Joakim vyčkával na dřevěné lavičce před nízkou budovou Krajské nemocnice v Kalmaru. Venku bylo chladno, ale svítilo slunce. Vedle Joakima seděl mladý nemocniční kněz v modré zimní bundě s biblí v ruce. Ani jeden z mužů nepromluvil.

Uvnitř budovy byla místnost, kde mohl spatřit Katrine. Na cedulce u vchodu stálo: Pietní místnost.

Joakim do ní odmítl vstoupit.

„Byla bych ráda, kdybyste se na ni šel podívat,“ řekla mu pomocná lékařka poté, co se s ním přivítala. „Pokud se na to ovšem cítíte…“

Joakim zavrtěl hlavou.

„Vysvětlím vám, co vás uvnitř čeká,“ řekla lékařka. „Důstojné prostředí s tlumeným osvětlením a svíčkami. Zesnulá leží na márách, její…“

„…její tělo se nachází za zástěnou, ale obličej není zakrytý,“ dodal Joakim. „Já vím.“

Věděl, oč jde, před rokem v takové místnosti viděl Ethel. Na to, jak tam leží Katrine, se podívat nedokázal. Sklopil oči a tiše zavrtěl hlavou.

Lékařka nakonec přikývla.

„Počkejte prosím zde, nějakou chvíli to potrvá.“

Lékařka se vrátila do budovy, Joakim se posadil na lavičku a dál čekal v měkkém podzimním světle, s očima upřenýma k modrému nebi. Nemocniční kněz v teplé bundě, který seděl vedle něho, se ošil, jako by mu to mlčení nebylo příjemné. „Byli jste manželé dlouho?“ zeptal se po chvíli.

„Sedm let,“ odpověděl Joakim, „a tři měsíce.“

„Máte děti?“

„Dvě. Chlapce a děvče.“

„Bylo by dobře, kdyby se děti zúčastnily pietního rozloučení,“ pronesl kněz. „Bylo by to pro jejich dobro, aby to dokázaly překonat.“

Joakim znovu zavrtěl hlavou.

„U toho být nemusí.“

Na lavičce poté znovu zavládlo ticho. O několik minut později se objevila lékařka s velkou hnědou krabicí a několika fotografiemi z polaroidu.

„Nemohla jsem najít fotoaparát,“ řekla omluvně.

Pak podala snímky Joakimovi.

Vzal si je do ruky – byly na nich snímky Katrinina obličeje. Dvě fotografie byly pořízeny z ánfasu a dvě z profilu. Katrine měla na všech zavřené oči a Joakim se nedokázal smířit s tím, že jeho žena jen nespí. Její pleť byla bílá, bez známek života; na čele a na jedné tváři měla černé strupy.

„Je zraněná…,“ zašeptal.

„Poranění bylo způsobeno pádem,“ vysvětlila mu lékařka. „Když se procházela po tom molu, uklouzla na kamenech, uhodila se do tváře a spadla do vody.“

„Takže ona se… utopila?“

„Jednalo se o hypotermii… teplotní šok. Teď na konci roku má voda v Baltu sotva deset stupňů,“ vysvětlovala mu lékařka. „Jakmile se dostala pod hladinu, do plic se jí dostala voda.“

„Takže ona spadla do vody,“ řekl Joakim tiše. „Proč?“

„Tady máte její oblečení,“ řekla lékařka po chvíli mlčení a předala mu hnědý balík. „Takže ji nechcete vidět?“

„Ne“

„Nechcete se s ní rozloučit?“

Týden po Katrinině smrti se děti každý večer před spaním ve svých pokojích Joakima vyptávaly, proč není maminka doma. Nakonec ale vždycky usnuly.

Joakim ležel celé hodiny na dvoj lůžku – sám, s očima upřenýma na strop. Když pak konečně usnul, spánek mu nepřinesl žádnou úlevu. Několik nocí se mu totiž zdál ten stejný sen.

Zdálo se mu o tom, že přijel na Aludden. Do té doby byl dlouho pryč, možná několik let, ale nyní se sem vrátil.

Nejprve chvíli postál u majáků na liduprázdném pobřeží, s šedivou oblohou nad hlavou. Potom se vydal nahoru na statek. Dům vypadal opuštěně a byl zcela zchátralý – červený nátěr fasády smyl déšť a sníh, takže budova měla světle šedou barvu.

Okna verandy byla rozbitá, dveře pootevřené, za nimi jen nedozírná tma.

Podlouhlé kamenné schody na verandu byly celé rozeklané a popraskané. Joakim po nich pomalu vystoupal do domu a vešel do té tmy.

Když se pak z předsíně podíval směrem do nitra domu, otřásl se. Stejně jako venku bylo i uvnitř všechno zničené a rozbité: tapety strhané, na dřevěné podlaze úlomky kamínků a prach. Nábytek z pokojů byl pryč, po úpravách, které provedli společně s Katrine, nebylo v domě ani památky.

Z několika místností se ozývaly jakési zvuky.

Z kuchyně bylo slyšet mumlající hlasy a škrábání.

Joakim prošel chodbou a vešel do kuchyňských dveří.

U stolu seděla Livia s Gabrielem, oba se skláněli nad hracími kartami. Děti byly sice ještě malé, ale kolem očí a úst měly tenké vrásky.

Je maminka doma? zeptal se jich Joakim.

Livia souhlasně přikývla.

Je ve stodole.

Ona bydlí ve stodole na půdě, řekl Gabriel.

Joakim přikývl a pomalu vycouval z kuchyně ven. Děti zůstaly sedět u stolu a nic víc už neřekly.

Vyšel z domu a vydal se přes trávou zarostlý dvůr ke stodole. Otevřel vrata.

Haló! zvolal.

Přestože mu nikdo neodpověděl, vstoupil dovnitř.

Zastavil se u příkrých dřevěných schodů směřujících na půdu a začal stoupat vzhůru. Byly studené a navlhlé.

Jakmile se ocitl nahoře, otevřel se před ním pohled na prázdný prostor. Nebylo tu žádné seno, jen kaluže vody na dřevěné podlaze.

Na protěj ší straně půdy stála Katrine, která k němu byla otočená zády. Na sobě měla svou bílou noční košili, ale ta byla celá promáčená.

Není ti zima? zeptal se jí Joakim.

Zavrtěla hlavou, ale neotočila se k němu.

Co se stalo dole u moře?

Neptej se! řekla a začala pomalu mizet škvírami v podlaze.

Joakim vykročil za ní.

Mami! ozval se z dálky nějaký hlas.

I když Katrine zmizela, její hlas byl stále slyšet: Livia se probudila, řekla. Musíš se o ni postarat, Kime!

Joakim sebou trhl a probudil se. Ležel ve své ložnici.

Zvuk, který ho probudil, nepřicházel ze snu. Byl to skutečný křik Livie.

„Mami!“

Otevřel oči a zůstal ležet. Ve tmě a sám.

Opět nastalo ticho.

Radiobudík u postele ukazoval čtvrt na čtyři. Joakim si byl jistý, že usnul teprve před několika málo minutami, a přesto měl pocit, že se mu sen o Katrine zdál nekonečně dlouho.

Zavřel oči. Třeba ani nebude muset vstát a Livia znovu usne…

Odpovědí mu byl výkřik, který se začal rozléhat domem: „Mamííí!“

V té chvíli už věděl, že je Livia vzhůru a že nepřestane křičet, dokud za ní máma nepřijde a nelehne si k ní.

Pomalu se posadil na posteli a rozsvítil lampičku na nočním stolku. V domě byla zima a Joakima sevřel ochromující pocit osamělosti.

„Mamííí!“

Bylo mu jasné, že tohle bude muset vyřešit sám. Nechtělo se mu do toho, chyběla mu síla, ale nikdo jiný, kdo by mu pomohl, tu nebyl.

Zvedl se z vyhřáté postele, tiše vyklouzl z ložnice a zamířil k Liviině pokoji.

Když se pak naklonil nad dceřino lůžko, Livia zvedla hlavu. Mlčky ji pohladil po čele.

„Mami, to jsi ty?“ zamumlala.

„Ne, to jsem já,“ řekl. „Spi, Livie!“

Neodpověděla a znovu pomalu zabořila hlavu do polštáře.

Joakim zůstal stát ve zhasnutém pokoji do té doby, než Livia začala opět pravidelně oddychovat.

Udělal krok zpět a pak další. Pak se otočil a chtěl z pokoje odejít.

„Tati, nechoď pryč!“

Liviina zřetelně pronesená slova ho zastavila. Zůstal stát na studené podlaze.

Zdálo se mu, že Livia nemůže spát, ale ona přitom dál ležela jako nehybný stín. Joakim se zase pomalu obrátil k posteli.

„Proč?“ zeptal se tiše.

„Zůstaň tady!“ odvětila Livia.

Mlčel. Zatajil dech a naslouchal: Livia k němu mluví – je tedy vzhůru. A přesto měl zároveň pocit, že dcera spí.

Stál asi minutu mlčky a bez hnutí. V té tmě si připadal jako slepec.

„Livie,“ zašeptal.

Neodpověděla, ovšem dýchala neklidně a nepravidelně. Joakim si byl jistý tím, že se ho dcera bude za chvíli znovu dovolávat.

Najednou ho něco napadlo. I když na okamžik zapochyboval, jestli je ten nápad šťastný, nakonec se ho rozhodl uskutečnit. V tichosti vykročil z pokoje a potmě se vkradl do koupelny. Šmátral tam chvíli kolem sebe, až narazil na umyvadlo. Pak vedle vany nahmatal dřevěný koš na prádlo – byl už téměř plný, bezmála týden se tu nepralo, Joakim to prostě nestíhal.

Joakim se nemýlil: z Liviina pokoje se opět ozval výkřik.

„Mami!“

Bylo jasné, že se Livia bude dál dožadovat Katrine.

„Maaamííí!“

Tak tohle se bude opakovat každou noc… Skončí to někdy?

„Klid, jen klid,“ opakoval si polohlasně Joakim, když se skláněl nad košem.

Odklopil jeho víko a začal hledat v prádle.

Do nosu ho udeřily různé pachy. Většina prádla patřila Katrine – byly tu všechny její svetry, kalhoty a spodní prádlo, které nosila během dnů, které předcházely neštěstí. Joakim vytáhl několik kusů oblečení: džínsy, červený vlněný svetr a bílou bavlněnou sukni.

Nedokázal odolat a přitiskl si je na tvář.

Katrine.

Chtěl se oddat stále živým vzpomínkám, zároveň příjemným i bolestným, které v něm vyvolala vůně tohoto oblečení, ale vytrhl ho z nich Liviin křik.

„Mamííí!“

Červený svetr si vzal s sebou. Prošel kolem Gabrielova pokoje, za jehož dveřmi byl naprostý klid, a vrátil se k Livii.

Byla skoro celá odkopaná a právě se probouzela. Když vešel do pokoje, mlčky zvedla hlavu a zadívala se na něho zmateným pohledem.

„Tak už spi, Livie,“ řekl Joakim. „Máma je tady.“

Položil jí ke tváři Katrinin svetr a až k bradě jí přitáhl přikrývku, kterou jí pak pečlivě srovnal pod záda tak, až vypadala jako zámotek.

„Spi,“ zopakoval potichu.

„Hmm.“

Livia zamumlala ze spánku něco nesrozumitelného a byla stále klidnější – pravidelně oddechovala. Jednou rukou objala maminčin svetr a zabořila obličej do jeho vlněných ok. Vedle sebe na polštáři měla svou hadrovou ovečku z Gotlandu, ale té se ani nedotkla.

Znovu usnula.

Tak to bychom měli. Joakim věřil, že si Livia ráno vůbec nevzpomene, že byla v noci vzhůru.

Oddechl si, posadil se na okraj postele a svěsil hlavu.

Pokoj, v němž je zhasnuto, postel, zatažené rolety.

Chtělo se mu usnout a spát stejně hlubokým spánkem, jako spala Livia. Zapomenout na sebe sama. Nedokázal už na nic myslet, opouštěly ho síly.

A přesto nemohl spát.

Myslel na prádelní koš a na Katrininy šaty. Po chvíli se zvedl a vrátil se do koupelny – ke koši s prádlem.

To, co hledal, leželo skoro úplně u dna: Katrinina bílá noční košile s červeným srdcem na prsou. Vytáhl ji z koše ven.

Když potom procházel chodbou, zastavil se u dětských pokojů a poslouchal, jestli se z nich neozývají nějaké zvuky, ale uvnitř panovalo ticho.

Pak vešel do své ložnice, rozsvítil a přestlal dvojlůžko. Urovnal a napnul prostěradlo, upravil polštáře a rozprostřel přikrývku. Lehl si, zavřel oči a vdechoval Katrininu vůni, která se šířila pokojem.

Natáhl ruku a položil ji na měkkou košili vedle sebe.

Bylo ráno. Joakima probudilo až tvrdošíjné pípání budíku, které bylo důkazem toho, že do té doby spal.

Katrine je po smrti, pomyslel si.

Zaslechl, jak se Gabriel a Livia začínají protahovat ve svých postelích a jak potom jeden z nich bosky ťapká po dřevěné podlaze směrem ke koupelně.

Uvědomil si, že se právě nadechl vůně své ženy. V rukou svíral slabou měkkou látku.

Noční košile.

Na ten kus látky ležící ve tmě vedle něj se zadíval téměř se zahanbením. Vzpomněl si, jak ji sem v noci přinesl z koupelny, a rychleji schoval pod přikrývku.

Joakim vstal, osprchoval se, oblékl sebe i děti a posadil je ke stolu se snídaní. Pošilhával po nich, jestli se na něho nedívají, ale děti měly hlavy skloněné nad talířky.

Tma za okny a ranní chlad Livii zřejmě trochu probudily k životu. Když Gabriel odešel z kuchyně na záchod, zadívala se na otce.

„Kdy se vrátí máma?“

Joakim zavřel oči. Stál zády k Livii u kuchyňské linky a hřál si ruce o šálek kávy.

Liviina otázka zůstala viset ve vzduchu. Joakimovi už byla protivná, jenže dcera mu ji od Katrininy smrti kladla každý večer a každé ráno.

„Nevím,“ řekl pomalu. „Nevím, kdy se maminka vrátí.“

„Tak kdy?“ Livia zvýšila hlas a čekala na jeho odpověď.

Joakim chvíli mlčel a pak se k Livii otočil. Ta správná chvíle promluvit si s ní přišla možná právě teď.

Zadíval se jí do očí.

„Víš… Já myslím, že maminka se už nevrátí,“ řekl. „Livie, ona odjela.“

Dívala se na něho s očima dokořán.

„To ne,“ namítla Livia rozhodně. „Neodjela!“

„Livie, máma nepřijede…“

„Určitě přijede!“ zakřičela Livia zpoza stolu. „Vrátí se. A šmitec!“

Pak zase začala ukusovat ze svého krajíce. Joakim sklopil oči a napil se kávy. Byl poražen.

Jako každý všední den odvezl Joakim děti kolem osmé do Marnäsu, daleko od ticha Aluddenu.

Jen co s Gabrielem vešel do oddělení školky, do něhož syn patřil, uvítal je veselý smích a křik. Joakim už byl v té chvíli téměř na pokraji svých sil. Když se měl se synem rozloučit, jen ho unaveně objal. Gabriel se k němu otočil zády a rozběhl se za výskotem svých kamarádů v polštářovém koutku.

Děti tuhle energii časem ztratí, pomyslel si Joakim. Zestárnou, jejich obličeje ztratí barvu, tváře se jim propadnou. Tváře, které jsou nyní plné života, skrývají jen holé lebky s prázdnými očními důlky.

Zavrtěl hlavou – kam na ty myšlenky chodí?

„Tak ahoj, tati!“ řekla mu Livia poté, co ji zavedl do šatny. „Vrátí se máma večer domů?“

Jako by ho u snídaně neposlouchala…

„Ne, dnes večer ne,“ odpověděl jí tlumeným hlasem. „Přijedu pro tebe.“

„Brzy?“

Livia po něm vždycky chtěla, aby ji ze školky vyzvedával brzy. Když pak Joakim svůj slib skutečně dodržel, nikdy se nechtěla rozloučit s kamarády a odjet s ním domů.

„Jasně,“ řekl. „Přijedu brzy, vážně!“

Přikývl a Livia zmizela mezi ostatními dětmi. Do šatny v tu chvíli nahlédla šedovlasá paní.

„Dobrý den, Joakime,“ řekla mu s útrpným výrazem ve tváři.

„Dobrý.“

Poznal ji, byla to Marianne, ředitelka školky.

„Tak jak je?“

„Nic moc,“ odpověděl Joakim.

Za dvacet minut už by měl být v kanceláři pohřební služby v Borgholmu. Když se obrátil ke dveřím a chtěl odejít, Marianne mu vstoupila do cesty.

„To chápu,“ řekla, „my jsme tady z toho taky všichni špatní.“

„Říkala vám něco?“ zeptal se Joakim a pokynul hlavou směrem ke třídě.

„Livia? Ano, ona…“

„Mluvila s vámi o své matce?“

„Moc ne. Ani my se s ní o tom příliš nebavíme. Víte, já si myslím…“ Marianne se na chvilku odmlčela a pak pokračovala: „Pokud nemáte nic proti tomu, učitelky se budou k Livii chovat stejně jako dřív. Zkrátka stejně jako k ostatním dětem ve třídě.“

Joakim na to neřekl nic, jen přikývl.

„Vy to možná ještě nevíte, ale vaši ženu jsem v té vodě našla já,“ řekla Marianne.

„Vy?“

I když se Joakim už nechtěl dál vyptávat, Marianne mluvila dál, jako by cítila nutkání mu všechno sdělit: „Ten den už tady zůstali jen Livia s Gabrielem… Bylo pět pryč a pro děti pořád nikdo nešel. Volala jsem k vám, ale nikdo to nebral. Tak jsem je posadila do auta a odvezla na Aludden. Děti vběhly do domu – bylo otevřeno. Ale na statku nikdo nebyl… Šla jsem se podívat před dům a najednou jsem tam dole u majáků zahlédla nějakou červenou skvrnu – byl to červený svetr.“

Joakim poslouchal a zároveň odhadoval, jaký typ lebky se skrývá pod slabou kůží na hlavě Marianne. Poměrně malá lebka s výraznými lícními kostmi, pomyslel si.

„Všimla jsem si pak ještě bundy, viděla jsem džínsy… A pak mi došlo, že tam někdo leží. Zavolala jsem na pohotovost a běžela k vodě. Pak jsem zjistila, že už je pozdě. Bylo to strašné, ještě den předtím jsme spolu mluvily,“ pokračovala Marianne.

Sklopila oči a odmlčela se.

„Nikdo jiný tam nebyl?“ zeptal se Joakim.

„Jak to myslíte?“

„Takže děti u toho nebyly a Katrine neviděly?“

„Ne, zůstaly v domě. Pak jsem je odvedla k sousedům. Neviděly nic.“

„To je dobře.“

„Děti žijí přítomností, zvyknou si,“ řekla Marianne. „Zapomenou.“

Cestou k autu si Joakim jasně uvědomil jednu věc: Livia nesmí na Katrine zapomenout nikdy.

A zapomenout na ni nesmí ani on. Zapomenout na Katrine by bylo neodpustitelné.

ZIMA 1884

Světlo v severním majáku toho roku zhaslo. Pokud je mi známo, od té doby se už nikdy nerozsvítilo.

Ragnar Davidsson mi ale tvrdil, že se nahoře v majáku přesto někdy svítí: prý každou noc předtím, než někdo zemře.

To se asi v majáku zažehne dávný plamen, který má lidem připomenout jedno velké neštěstí.

Mirja Rambeová

Dvě hodiny po západu slunce zhasl aluddenský severní maják.

Je šestnáctého prosince roku 1884. Bouře, která se během odpoledne přihnala na ostrov, právě kulminuje – hukot větru a vln přehlušuje všechny ostatní zvuky na Aluddenu.

Strážce majáku Mats Bengtsson se právě chystá vyrazit do toho nečasu a zajít k jižnímu majáku. Jen proto teď vyšel před dům. Jak se tak dívá směrem k pobřeží, i přes husté sněžení si všimne, že s majáky není něco v pořádku. Světlo jižního majáku pulzuje jako obvykle, zato severní věž nesvítí. Zhasla, jako když sfoukne svíčku.

Bengtsson zkoprní.

Pak se otočí a přes dvůr se rozběhne po schodech do domu. Rozrazí dveře do předsíně.

„Maják nesvítí!“ zakřičí. „Severní věž zhasla!“

Z kuchyně se sice ozve nějaká odpověď, možná jeho ženy Lisy, ale Bengtsson se uvnitř nezdrží. Znovu vyrazí ven do bouře.

Když se blíží ke sněhem zasypanému pobřeží, musí se předklonit a jít dál, jako by měl hrb. Má pocit, že mu arktický vítr profukuje celým tělem.

Jeho pomocník Jan Klackman je nahoře ve věži sám, slouží už od čtyř hodin. Klackman je Bengtssonův nejlepší kamarád; ať už se nahoře v majáku stalo cokoli, Bengtsson ví, že Jan bude potřebovat, aby mu někdo pomohl znovu rozsvítit světlo.

Začátkem zimy muži zatloukli podél cesty vedoucí ze statku k majákům železné sloupky a natáhli mezi ně silný provaz – Bengtsson se ho teď drží oběma rukama jako záchranného lana. Snaží se dostat dolů na břeh, jde přímo proti větru. Pak zamíří na molo, které vede k majákům; je na něm sice řetěz, kterého se může přidržovat, ale není to tak snadné, kamenné bloky jsou pokryté vrstvou ledu a kloužou pod nohama.

Když pak konečně dorazí k severní věži, zvedne oči. Přestože maják nesvítí, za velkými skly na vrcholu věže slabě plápolá žluté světlo.

Cosi tam hoří nebo doutná.

Petrolej. Nové palivo, které nahradilo uhlí. Tam nahoře určitě hoří petrolej!

Otevře plechové dveře a vejde dovnitř. Dveře se za ním zabouchnou. Uvnitř sice nefouká, ale úplné ticho tu není, protože bouře venku neustává.

Bengtsson se rozběhne vzhůru po točitém schodišti.

Sotva popadá dech – vždyť nahoru je to sto šedesát čtyři schodů. Stoupal po nich nesčetněkrát, máje dobře spočítané. Během cesty nahoru cítí, že vichřice otřásá metr silnými zdmi věže. Zdá se mu, že maják v té bouři doslova vlaje.

Když je v polovině schodů, udeří ho do nosu pronikavý zápach.

Pach sežehnutého masa.

„Jene, jsi tady?“ zakřičí. „Jene!“

Vyběhne ještě asi dvacet schodů a pak spatří lidské tělo, které tu na strmém schodišti leží hlavou dolů, pohozené jako hadr; černá uniforma na něm stále hoří.

Klackman zřejmě nahoře ztratil rovnováhu a převrhl na sebe hořící petrolej.

Bengtsson ke kamarádovi přiskočí, sundá si kabát a začne jím hasit jeho uniformu.

Po schodech stoupá někdo další. Bengtsson se ani neohlédne a volá: „On hoří!“

Dál hasí Janovu uniformu a snaží se z ní odstranit vznícený petrolej.

„Tady!“

Kdosi mu položí ruku na rameno. Je to pomocný strážce Westerberg – lano, které si nese s sebou, urychleně podkládá pod Klackmanovy paže.

„Pojď, zvednem ho!“

Westerberg s Bengtssonem spěšně snášejí Klackmanovo doutnající tělo dolů.

V přízemí se dá opět téměř normálně dýchat. Ale dýchá ještě Klackman? Když Westerberg vešel do majáku, nechal stát svou lucernu u dveří. Bengtsson teď v jejím světle vidí, jak těžce je jeho kamarád Klackman popálený: několik prstů má černých jako uhel, vlasy a obličej mu sežehly plameny.

„Musíme ho dostat ven!“ říká Bengtsson.

Rozrazí dveře a klopýtavým krokem se vydají na cestu, Klackmana nesou mezi sebou. Bengtsson se nadechne čerstvého, ledově studeného vzduchu. Bouře už začíná trochu slábnout, ale vlny jsou stále vysoké.

Jakmile se muži dostanou na břeh, začnou jim docházet síly. Westerberg pustí Klackmanovy nohy, sykne a padne do sněhu na kolena. Bengtsson Klackmana také pustí, ale zároveň se nakloní k jeho obličeji.

„Jene! Slyšíš mě? Jene!“

Je pozdě, nedá se už nic dělat. Klackmanovo ohořelé tělo leží bezvládně na sněhu, duše ho opustila.

K Bengtssonovi doléhají stále silnější výkřiky a rozrušené hlasy. Zvedne hlavu a vidí, že k němu pospíchá vrchní strážce majáku Jonsson a ostatní muži.

V patách mají ženy ze statku. Bengtsson mezi nimi zahlédne také Anne-Marii, Klackmanovu ženu.

Bengtsson neví, jak se zachovat-musí jí přece něco říct. Ale co když došlo k nejhoršímu?

„Ne!“

Přibíhá k němu jedna z žen. Je celá bez sebe bolestí, skloní se nad Klackmana a plná zoufalství začne třást jeho tělem.

Ale tohle přece není Anne-Marie Klackmanová! U bezvládného těla leží a naříká Bengtssonova žena Lisa.

Matsi Bengtssonovi dojde, že všechno bylo jinak, než se domníval.

Postaví se na nohy a jeho pohled se setká s pohledem své ženy Lisy, která se právě trochu vzpamatovala a uvědomila si, co udělala. Bengtsson jen pokyvuje hlavou.

„Byl to můj přítel,“ pronese a zadívá se ke zhasnutému majáku.

7

„Takže ty si myslíš, že dřív bývalo všechno lepší?“ zeptala se Maja Nymanová Gerlofa u stolku v Marnäském Domově pro seniory. Gerlof odsunul šálek kávy od úst a jako vždy si dal s odpovědí pár vteřin načas.

„Všechno lepší nebylo. Ne vždycky. Ale hodně věcí bylo rozhodně lépe… promyšlených,“ dodal. „Než jsme dřív něco udělali, pořádně jsme si to promysleli, protože jsme na to měli čas. Ten už dneska lidé nemají.“

„Promyslet?“ podivila se Maj a. „Aha, už rozumím… Vzpomínáš si na ševče ze Stenviku? Toho, co žil u nás ve vsi, když jsme byli malí?“

„Myslíš Paulssona Botku?“

„No jistě – Ameho Paulssona,“ řekla Maja. „Byl to ten nejhorší ze všech ševců, které kdy svět viděl. Nikdy nepochopil, že mezi pravou a levou botou je rozdíl. Možná si myslel, že to není důležité, a tak dělal všechny boty najedno kopyto.“

„Ano,“ řekl tiše Gerlof, „na ty boty si vzpomínám.“

„Bolely z nich nohy, už kvůli tomu se na ně nedá zapomenout,“ podotkla Maja s úsměvem. „Paulssonovy dřeváky mě tlačily a zároveň mi byly velké. Když jsem utíkala, vždycky mi z nich vyklouzla noha. Tak tohle bylo dřív lepší?“

U stolka v jídelně s nimi seděla také Tilda a poslouchala je s tak velkým zaujetím, že málem zapomněla na své problémy v práci.

Říkala si, že takové rozhovory o starých časech by se měly zaznamenat – jenže její magnetofon zůstal ležet na Gerlofově psacím stole.

„To ne,“ řekl Gerlof a znovu si přiložil šálek k ústům. „Možná, že dřív lidé věci tolik neplánovali, ale v každém případě přemýšleli!“

O dvacet minut později už Tilda s Gerlofem seděli v jeho pokoji a magnetofon opět nahrával. Když Gerlof začal mluvit o dobách, kdy byl ještě jako mladík kapitánem lodi na Baltu, dělal zvukovou kulisu jeho vyprávění jen tikot nástěnných hodin.

Tilda si uvědomila, že život v Domově pro seniory není smutný ani chudý na události a že je tu všude ohromný klid.

V Gerlofově pokojíku se cítila čím dál lépe, protože se v něm dalo téměř zapomenout na to, co se kolem ní událo v uplynulých dnech. Na všechna ta nedorozumění, k nimž došlo na Aluddenu.

Chybné jméno, chybné hlášení o úmrtí, chybně vedený rozhovor s pozůstalým, truchlícím manželem oběti, který s ní ani nechtěl mluvit. K tomu ještě spousta poznámek kolegů na její adresu – a to všechno hned na začátku její služby!

Ale nebyly to jen její chyby.

Náhle si všimla, že se Gerlof odmlčel a zadíval se na ni.

„Je to tak,“ řekl. „Všechno se mění.“

Kazeta v magnetofonu se otáčela dál.

„Dnes je jiná doba,“ řekla Tilda nahlas. „Staré časy… Co se ti vybaví, když na ně vzpomínáš?“

„Samozřejmě plavba po moři,“ řekl Gerlof a koutkem oka se znovu nedůvěřivě podíval na magnetofon. „Všechny ty krásné škunery, které pluly v borgholmském přístavu. Ty vůně, když člověk vstoupil na palubu… Dehet, barvy a nafta… Pach kalu v nákladním prostoru a vůně jídla z lodní kuchyně.“

„Co se ti na tom líbilo úplně nejvíc?“ zeptala se Tilda.

„Ten klid… a to mlčení. Tenkrát byl na všechno čas. Když jsem se plavil na škunerech, většina z nich měla jen malé motory. Když večer přestal foukat vítr, tak s loděmi, co měly jen plachtu, se nedalo nic dělat… Tak jsme prostě vyhodili kotvy a čekali do příštího dne, než začne foukat vítr. Nikdo přesně nevěděl, kde škunery kotví – telefon a krátkovlnné vysílačky přišly až později… No a pak jsme se jednoho krásného rána opět objevili u pobřeží: s napnutými plachtami jsme si to mířili domů, do našeho domovského přístavu. Manželky si zase jednou mohly vydechnout.“

Tilda přikyvovala, ale přesto musela opět myslet na to, jak si minulý týden neuměla poradit s hlášením o úmrtí.

„Gerlofe, nevíš náhodou něco o statku na Aluddenu?“

„Na Aluddenu? No… něco snad vím, i když to místo leží na opačné straně ostrova než Stenvik. Tvůj dědeček bydlel nedaleko.“

„Opravdu?“

„Bylo to skoro v sousedství – chata, která mu tenkrát patřila, stojí jen dva kilometry severněji. Ragnar u Aluddenského mysu lovil úhoře a dohlížel na ty dva majáky.“

„Nekolují o tom místě nějaké historky?“

„To ano, o aluddenském statku se povídá ledacos,“ řekl Gerlof. „Na stavbu základů toho domu prý byly použity žulové kameny z nějaké staré opuštěné kaple. A dřevěné části domu jsou zase údajně ze dřeva, které pochází z vraku lodi. Vidíš, už tenkrát se recyklovalo!“

„Proč svítí jen jeden maják?“ zeptala se Tilda.

„Kdysi tam došlo k nějakému neštěstí, snad požáru… Tu dvojici majáků tam postavili proto, aby se lišila od jiných majáků na Ölandu, ale nakonec se ukázalo, že by bylo příliš drahé, kdyby měly každou noc svítit oba. Jeden maják úplně stačí.“ Gerlof se na chvilku zamyslel a pak dodal: „A dnes už není potřeba ani jeden, lodě přece používají satelitní navigaci.“

„Moderní doba,“ řekla Tilda.

„Přesně tak. Pravá bota, levá bota.“

V pokoji se rozhostilo ticho.

„Byla ses na tom mysu někdy podívat?“ zeptal se Gerlof. Tilda přisvědčila. Rozhovor na téma rodina Davidssonových víceméně skončil, atak magnetofon vypnula.

„Minulý týden jsem na tom statku byla,“ řekla. „Utopil se tam jeden člověk.“

„Četl jsem o tom v Ölands-Postenu. Utonutí mladé ženy. To byla asi matka z té rodiny, která si ten statek koupila, že?“

„Ano.“

„Kdo ji našel?“

Tilda znejistěla.

„Víš, asi bych o tom neměla moc mluvit.“

„Jistě, to musí vyřešit policie. Taková tragédie…“

„Strašná. Zvlášť pro jejího manžela a děti.“

Tilda mu přesto nakonec téměř všechno pověděla. O tom, j ak j i povolali na místo neštěstí a jak u majáků vytahovali z vody mrtvé tělo.

„Ta žena, Katrine Westinová, byla toho dne na statku sama. Naobědvala se a pak zapnula myčku. Potom se vydala na pobřeží, došla až na konec mola a tam zřejmě uklouzla a spadla do vody.“

„A utopila se,“ dodal Gerlof.

„Ano. Utopila se během velmi krátké doby, přestože je tam mělká voda.“

„Všude ne. U mola je voda hlubší. Vídal jsem tam přistávat plachetnice. Viděl někdo, jak spadla?“

Tilda zavrtěla hlavou.

„Žádný očitý svědek se nám nepřihlásil. Na pobřeží v té době nikdo nebyl.“

„Na pobřeží Ölandu je v zimě skoro vždycky jako po vymření,“ řekl Gerlof. „A co stopy někoho jiného? Ty se na Aluddenu nenašly? Myslím stopy někoho, kdo ji případně mohl do té vody strčit…“

„Ne. Byla na molu sama. Kdo se chce na molo dostat, musí nejdřív přejít přes břeh. Ale stopy jiné osoby se v písku nenašly…“ Tilda se zadívala na magnetofon. „Co kdybychom si teď popovídali o Ragnarovi?“

Gerlof jako by ji neslyšel. Ztěžka se zvedl, došel k psacímu stolu a ze zásuvky vytáhl poznámkový sešit.

„Vždycky si zapisuji, jaké je který den počasí,“ řekl a nalistoval v sešitě určitou stranu. „Toho dne bylo skoro bezvětří. Vítr měl sílu mezi jedním až dvěma metry za sekundu.“

„To souhlasí. Na Aluddenu vítr skoro nefoukal.“

„Takže vlny nemohly být tak velké, aby ty stopy v písku smyly,“ řekl Gerlof.

„To ne. Stopy té ženy v písku zůstaly, viděla j sem j e na vlastní oči.“

„Utrpěla nějaké zranění?“

Tilda odpověděla až po několika vteřinách; v hlavě se jí vynořily nepříjemné vzpomínky.

„Viděla jsem ji jen chvilku, měla na čele ranku.“

„Odřeninu?“

„Ano… Asi to byla odřenina. Když padala, uhodila se na molu o kámen.“

Gerlof se pomalu posadil na židli.

„Měla nějaké nepřátele?“

„Cože?“

„Zajímalo by mě, jestli ta žena, která se utopila, měla nějaké nepřátele.“

Tilda si povzdechla.

„Gerlofe, jak to mám vědět? Copak maminky malých dětí mají tady na ostrově nějaké nepřátele?“

„Já jen myslel, jestli…“

„Co takhle změnit téma?“ Tilda zvážněla. „Já vím, že o spoustě věcí rád přemýšlíš, ale o tomhle s tebou mluvit vážně nesmím.“

„Já vím, jsi přece policistka,“ řekl Gerlof.

„Ano – policistka, ne vyšetřovatelka vražd.“ Pak rychle dodala: „Ono se to ani jako vražda nevyšetřuje. Tomu, že by mohlo jít o vraždu, nic nenasvědčuje. Chybí motiv. I když manžel té ženy nevěří, že šlo o nešťastnou náhodu… Zároveň ale nechápe, proč by ji chtěl někdo zabít.“

„Dobře, dobře,“ řekl Gerlof, „jen jsem tak trochu přemýšlel… To je holt moje, jak říkáš.“

„Fajn. Ale teď musíme ještě něco nahrát.“

Gerlof mlčel.

„Já to zapnu, souhlasíš?“ řekla Tilda.

„A co když přijel po moři?“

„Prosím?“

„Co když tam někdo přijel lodí podél pobřeží a přistál u toho mola?“ řekl Gerlof. „To by pak přece v písku žádné stopy nezanechal.“

Tilda si znovu povzdechla.

„Tak to abych se dala do pátrání po lodi!“ Pak se zatvářila vážněji: „Gerlofe, nejsi už z těch našich nahrávání unavený?“ Gerlof chvilku váhal s odpovědí a pak řekl: „Víš, ono není tak snadné mluvit o příbuzných, kteří už jsou po smrti. Mám u toho pocit, že jsou tady v těch zdech a poslouchají, co říkám.“

„A já si myslím, že by na sebe mohli být hrdí,“ řekla Tilda. „Možná ano, možná ne,“ namítl Gerlof. „Přijde na to, co o sobě uslyší.“

„Já bych chtěla mluvit hlavně o dědovi,“ řekla Tilda.

„Já vím.“ Gerlof zasmušile přikyvoval. „On možná taky poslouchá…“

„Neštval tě někdy Ragnar jako tvůj starší brácha?“

Gerlof opět neodpověděl hned.

„On byl takový svéráz. Když mu někdo ublížil, moc dobře si to pamatoval. Pokud byl někdy přesvědčen o tom, že ho někdo napálil, už nikdy s takovým člověkem neobchodoval. Na křivdu nikdy nezapomněl.“

„Já jsem ho už nezažila,“ řekla Tilda. „Táta si na něj taky moc nepamatoval – skoro nikdy o něm nemluvil, aspoň co já vím.“

Opět se rozhostilo ticho.

„Ragnar umrzl během sněhové bouře,“ pokračoval Gerlof. „Jeho tělo našli na pobřeží, jižně od jeho chaty. O tom ti táta nevyprávěl?“

„To víš, že ano – vždyť ho tam sám našel. Táta říkal, že Ragnar se prý toho dne chystal na ryby,“ řekla Tilda. „Je to pravda?“

„Ragnar vyjel na moře prohledávat sítě,“ řekl Gerlof. „Když potom vítr zesílil, přistál u Aluddenu – staral se tam přece o ten maják. Tam ho také lidé zahlédli. Loď mu asi rozbily vlny, protože domů se pak vracel pěšky – šel podél pobřeží, zrovna když udeřila sněhová bouře. Ten sníh Ragnara zabil.“

„Člověk v takové situaci ale nemusí nutně zemřít, pokud si jeho tělo udrží určitou teplotu,“ řekla Tilda. „Někdy se může stát, že člověk, který ležel promrzlý někde v závěji, poté, co se dostane do tepla, ožije.“

„Kdo tohle tvrdí?“

„Říkal mi to Martin.“

„Martin? A to je kdo?“

„Můj… přítel,“ řekla Tilda.

Okamžitě zalitovala, že to slovo vypustila z úst. Martinovi by se určitě nelíbilo, kdyby slyšel, že ho takhle nazvala. „Přítel… nebo jak se takovému člověku říká?“

„Přítel zní docela dobře. Martin a jak dál?“

„Jmenuje se Martin Ahlquist.“

„Fajn,“ řekl Gerlof. „A ten tvůj Martin žije tady na ostrově?“ Můj Martin, pomyslela si v duchu Tilda.

„Bydlí ve Växjö. Pracuje jako lektor.“

„Dobře, ale někdy sem snad za tebou přijede, ne?“

„To doufám. Mluvil o tom.“

„To jsem rád.“ Gerlof se na ni usmíval. „Vypadáš zamilovaně.“

„Vážně?“

„Když mluvíš o Martinovi, celá se rozzáříš, to se mi líbí.“ Poslal jí přes stůl povzbudivý úsměv a ona se na něho také usmála.

Když seděla vedle Gerlofa a mluvila o Martinovi, všechno jí připadalo snadné a nekomplikované.

8

Když Livia večer usínala, měla u sebe v posteli Katrinin červený svetr, zatímco Joakim spal s Katrininou noční košilí pod polštářem. Dodávalo jim to pocit klidu.

Život na Aluddenu plynul dál, jen v pomalejším tempu. Každý pracovní den musel Joakim vozit děti do školky. Mezitím byl sice na statku sedm hodin sám, ale neustále ho něco vyrušovalo. Před pohřbem mu několikrát volali z pohřební služby a vyptávali se na všechno možné; musel se také spojit s bankami a různými úřady, aby Katrine vyškrtli z evidence. Ozvali se mu příbuzní z jeho i Katrininy rodiny. Přátelé, které měli s Katrine ve Stockholmu, poslali květiny; mnozí z nich chtěli přijet na pohřeb.

Joakim by nejraději vytáhl všechny telefony ze zástrčky a zamkl se v domě. Potřeboval zkrátka klid.

V interiérech domu byla samozřejmě spousta práce, stejně tak na fasádách a v zahradě, ale Joakim by se nejraději natáhl v ložnici na postel, vdechoval vůni Katrininých šatů a díval se do bílého stropu.

Ještě tu ale byla ta záležitost s policií. Kdyby na to měl Joakim energii, pokusil by se zjistit, který z policistů má na starosti interní vyšetřování – pokud tím úkolem vůbec byl někdo pověřen. Té energie se mu však nedostávalo.

Jediný člověk od policie, který se mu ozval, byla mladá policistka z Marnäsu, Tilda Davidssonová.

„Mrzí mě to,“ řekla mu, „hrozně mě to mrzí.“

Neptala se ho, jak se mu daří, jen se stále dokola omlouvala kvůli té záměně jmen. Na papírku, z něhož jména četla, prý byla chyba. Celé to bylo nedorozumění.

Nedorozumění? Joakim přijel domů, aby své ženě poskytl útěchu – a místo toho ji našel mrtvou!

Tiše policistce naslouchal, odpovídal jednoslabičně a nekladl jí žádné další otázky. Jejich rozhovor netrval dlouho.

Když jejich rozhovor skončil, usedl Joakim k počítači a napsal zprávu do Ölands-Postenu, v níž krátce shrnul, co prožíval bezprostředně po Katrinině smrti. Dopis ukončil následujícím shrnutím:

Několik hodin jsem žil v přesvědčení, že se utopila moje dcera a moje žena žije, ale ve skutečnosti tomu bylo přesně naopak. Je pro naši policii skutečně tak obtížné zjistit, kdy je člověk naživu a kdy po smrti?

Obávám se, že je. Nakonec jsme to museli udělat my, rodinní příslušníci…

Joakim Westin, Aluddenský statek

S tím, že na dopis zareaguje odpovědná osoba z řad policie, Joakim nepočítal. Nemýlil se.

Dva dny nato se setkal s Akem Högströmem, Marnäským farářem, který měl na starosti Katrinin pohřeb.

„Spíte dobře?“ zeptal se ho farář, když spolu pili kávu a naposledy procházeli plánovaný průběh pohřbu.

„Vcelku ano,“ odvětil Joakim.

Pokoušel se upamatovat, na čem se vlastně s farářem posledně dohodl. Vzpomněl si, že volali kantorovi ohledně výběru žalmů, jež by měly zaznít. Které konkrétně to byly, ale Joakim mezitím zapomněl.

Faráři Marnäské farnosti bylo padesát let, tvář mu zdobila bradka a vlídný úsměv; pod černé sako si oblékl šedý pulovr. Stěny jeho pracovny byly plné regálů s knihami všech možných žánrů a na psacím stole stála jeho fotografie, na níž se smál a zvedal směrem k objektivu blyštivou štiku.

„Neruší vás to světlo z majáku?“ zeptal se.

„Proč myslíte?“ podivil se Joakim.

„To neustálé blikání Aluddenského majáku noc co noc.“

Joakim zavrtěl hlavou.

„Člověk si na to asi zvykne, viďte,“ poznamenal Högström. „Je to podobné, jako když vám pod oknem jezdí auta. Vy jste předtím bydleli ve Stockholmu, že?“

„Spíš na jeho okraji,“ řekl Joakim.

Přestože šlo jen o zdvořilostní rozhovor, kterým chtěl farář odlehčit tísnivou atmosféru, Joakima každé slovo unavovalo.

„Na začátek tedy zařadíme žalm číslo 289, po vlastním obřadu číslo 256 a na závěr žalm 297,“ řekl Högström. „Takhle jsme se dohodli, že?“

„Ano, souhlasím.“

Večer před pohřbem dorazilo na statek asi deset hostů ze Stockholmu: Joakimova matka, strýc, dva bratranci a pár společných přátel Katrine a Joakima. Ostýchavě se pohybovali po domě a většinou mluvili jen mezi sebou. Ačkoli se Livia a Gabriel neptali, proč tu všichni jsou, přítomnost tolika lidí je zjevně potěšila.

Pohřeb se konal ve čtvrtek v jedenáct hodin v Marnäském kostele. Děti se ho nezúčastnily – Joakim je jako obvykle zavezl na osmou do školky a nic jim neřekl. Byl to pro ně den jako každý jiný. Joakim si po návratu ze školky oblékl černý oblek a znovu se položil na postel.

Na chodbě tikaly nástěnné hodiny. Joakim si vzpomněl, že je natáhla jeho žena. Teď, když je Katrine po smrti, by přece měly stát, ale ony jdou přesto dál, pomyslel si. Díval se do stropu ložnice a přemýšlel o tom, co všechno po Katrine na statku zůstalo. Kdesi vzadu v hlavě stále slyšel její hlas, který na něho volal.

O hodinu později už Joakim seděl v nepohodlné dřevěné lavici a upřeně hleděl na stěnu s rozměrnou malbou, která zobrazovala muže jeho věku přibitého na římský mučicí nástroj. Kříž.

Marnäský kostel s vysokou kamennou klenbou byl plný zvuků. Nahoře u stropu se díky ozvěně vznášel tichý pláč.

Joakim seděl v první lavici vedle své matky, která plakala se skloněnou hlavou zakrytou smutečním závojíčkem a decentně přitom posmrkávala. Joakim věděl, že on sám plakat nebude. Neukápne mu jediná slza, stejně jako na loňském pohřbu Ethel. Slzy se u něho vždycky dostavují později, hluboko v noci.

Když hodiny ukazovaly za dvě minuty jedenáct, dveře kostela se otevřely. Objevila se v nich vysoká žena se širokými rameny a dlouhými kroky vešla dovnitř; na sobě měla černý plášť, přes obličej měla černý závoj a na rtech jasně rudou rtěnku. Kostelem se začal nést zvuk jejích podpatků klapajících po kamenné podlaze; mnoho hlav se za ní otočilo. Žena prošla kolem všech lavic a posadila se do pravé části první lavice, kde seděli čtyři Katrinini nevlastní sourozenci.

Byla to jejich matka a zároveň matka Katrine – Mirja Rambeová, Joakimova tchyně, malířka a zpěvačka. Joakim ji neviděl od své svatby s Katrine, tedy sedm let. Na rozdíl od toho dne byla dnes Mirja zřejmě střízlivá.

V okamžiku, kdy usedla do lavice, začaly ve věži vyzvánět zvony.

Uběhlo sotva čtyřicet pět minut a obřad byl u konce. Joakim nevnímal, o čem farář Högström mluvil a které žalmy se zpívaly – hlavu měl plnou zvuků a obrazů vlnobití a tekoucí vody.

Poté, co smuteční hosté prošli promrzlým hřbitovem a shromáždili se ve farním domě, chodili za Joakimem mnozí hosté, aby s ním prohodili pár slov.

„Je mi to vážně moc líto, Joakime,“ řekl mu muž s plnovousem a pohladil ho. „Měli jsme ji moc rádi.“

Joakim se na něho podíval a najednou si uvědomil, že ho zná: strýček ze Stockholmu.

„Děkuji, mnohokrát děkuji.“

Co jiného měl na to říct?

Někteří hosté Joakima poplácali konejšivě po zádech, jiní ho krátce sevřeli v náručí. Joakim se nebránil a ochotně všem posloužil jako plyšový medvídek.

„Je to strašné… Vždyť jsem s ní ještě před pár dny mluvila,“ sdělila mu asi pětadvacetiletá žena s očima plnýma slz.

Joakim ji za kapesníkem, kterým si utírala oči, poznal – byla to Katrinina mladší sestra. Vzpomněl si, že se jmenuje Slunečnice. Mirja dala všem svým pěti dětem neobvyklá druhá křestní jména; Katrine pojmenovala Měsíční Paprsek, ale jeho žena to jméno vyloženě nesnášela.

„Byla teď mnohem šťastnější,“ pokračovala Slunečnice.

„Já vím… Byla hrozně ráda, že jsme se sem přestěhovali.“

„Ano. A taky byla ráda, že se něco dozvěděla o svém otci.“

Joakim se zarazil.

„O svém otci?“ řekl. „Ale Katrine se s ním přece nikdy nesetkala.“

„To je sice pravda,“ řekla Slunečnice, „jenomže naše maminka napsala knížku, ve které o něm vypráví.“

Opět se rozplakala, objala ho a vrátila se ke svým sourozencům.

Joakim zůstal stát a všiml si Albina a Viktorie Malmových, přátel, kteří bydlí v centru Stockholmu. Seděli u stolku s rodinou Hesslinových, sousedů Katrine a Joakima z Brommy.

Zahlédl také svou matku, která seděla sama u kávy u jednoho stolku v rohu, ale nešel k ní. Když otočil hlavu, všiml si, že na protější straně místnosti stojí farář Högström a povídá si s útlou šedovlasou paní, a zamířil k nim.

Högström k němu otočil svou vlídnou tvář.

„Joakime,“ řekl, „jak se cítíte?“

Joakim jen několikrát pokýval hlavou. To byla ta nejlepší odpověď – mohla znamenat cokoli. Drobná žena se na Joakima křečovitě usmívala a také přikyvovala – zřejmě ani ona nevěděla, co říct; udělala dva váhavé kroky dozadu a odešla.

To už je úděl pozůstalých, pomyslel si Joakim. Je z nich cítit smrt, a tak se jich lidé straní.

„Víte, mám jeden takový problém,“ řekl Joakim s vážnou tváří Högströmovi.

„Ano?“

„Představte si následující situaci: člověk, který se nachází na pevnině, několik set kilometrů odtud, zaslechne, že tady na ostrově někdo volá o pomoc… Dá se to nějak vysvětlit?“

Farář na něj nechápavě hleděl.

„Stovky kilometrů odtud? Jak by to mohl slyšet?“

Joakim pokyvoval hlavou.

„Ale ono to tak skutečně bylo,“ řekl. „Zaslechl jsem Katrinin hlas… Ve chvíli, kdy umírala. Byl jsem zrovna ve Stockholmu, ale přitom jsem ji slyšel, zrovna když se topila. Volala mě.“ Farář se zadíval do svého šálku s kávou.

„A nemohl to být hlas někoho jiného?“

Högström začal mluvit tišeji, jako by se právě bavili o něčem zakázaném.

„Ne,“ odpověděl Joakim. „Byl to její hlas.“

„Rozumím.“

„Já vím, že to byla ona,“ řekl Joakim. „Co si myslíte, že by to mohlo znamenat?“

„Dobře, dobře,“ řekl Högström a jemně Joakima pohladil po rameni. „Teď si běžte odpočinout, Joakime. Promluvíme si o tom znovu za pár dnů, ano?“

Farář odešel.

Joakim zůstal stát a oči mu ulpěly na nástěnce, kde visel plakát vyhlašující charitativní sbírku určenou obyvatelům Černobylu, kteří byli postiženi radioaktivním zářením. Od katastrofy uběhlo deset let.

Podělme se o náš chléb každodenní s oběťmi záření, hlásal titulek na plakátě.

Náš každodenní Černobyl, upravil si titulek v duchu Joakim.

Večer už byl Joakim opět doma na Aluddenu. Dlouhý den se pomalu blížil ke konci.

Zatímco Gabriela a Livii ukládala ke spánku babička, Lisa a Michael Hesslinovi stáli u svého auta, které parkovalo před domem. Přestože už bylo pozdě a čekala je dlouhá cesta do Stockholmu, po pohřbu se ještě zdrželi u Westinových na statku.

„Díky, že jste přijeli,“ řekl Joakim.

„To byla přece samozřejmost,“ řekl Michael a položil svůj černý oblek v plastovém obalu na zadní sedadlo.

Chvíle napjatého ticha, mlčení.

„Přijeď brzy do Stockholmu,“ řekla Lisa. „Nebo vezmi děti s sebou a zajeďte k nám na chatu – na Gotland.“

„Dobře.“

„Tak jo. Zavoláme si, Joakime!“ řekl Michael.

Joakim přikývl. Gotland se mu zamlouval víc než Stockholm, do kterého už se nechtěl nikdy vrátit.

Lisa s Michaelem nasedli do auta. Joakim ustoupil dozadu a díval se za nimi, jak odjíždějí.

Když pak auto Hesslinových najelo na silnici a světlo jeho reflektorů se ztratilo v dálce, otočil Joakim hlavu k moři.

Jižní maják na svém malém ostrůvku blikal nad mořem červeným světlem. Severní maják, Katrinina věž, připomínal v té tmě Joakimovi černý sloup; zatím ho viděl svítit pouze jednou.

Až na několikátý pokus našel stezku vedoucí dolů k pobřeží, kterou na podzim chodíval k moři s Katrine a dětmi.

Tmou se neslo šumění vln a foukal ledový vítr. Joakim rozvážně přešel přes travnatý břeh na pobřežní pás písku a vystoupal na velké kamenné bloky, které chránily majáky před vlnobitím.

Vlny se dnes pohybují, jako když někdo pomalu oddechuje, pomyslel si. Jsou jako Katrine při milování: na lůžku ho k sobě vždycky přitáhla, pevně ho stiskla a dýchala mu do ucha.

Katrine byla silnější než on. To ona tenkrát rozhodla, že se sem přestěhují.

Joakim vzpomínal, jak bylo na pobřeží krásně, když sem přijeli poprvé. Bylo to začátkem května, za krásného, slunečného dne. Statek, který se zvedal nad mořem posetém třpytícími se jiskrami, jim připomínal zámek postavený ze dřeva.

Po prohlídce domu sešli na pobřeží. Kráčeli po cestičce mezi koberci kvetoucích sasanek a drželi se za ruce.

Směrem na sever se pod vysokým nebem rozkládaly malé ostrůvky porostlé svěží zelenou trávou a připomínaly krajinu jako vystřiženou z pohádky. Všude bylo plno ptáků: hejna lejsků, ústřičníků a trylkujících skřivanů. Kolem majáků kroužily malé skupinky černobílých chocholaček, u pevniny se zase držely divoké kachny a potápky.

Joakimovi se teď vybavil Katrinin obličej zalitý prudkým slunečním světlem.

Nádhera… Tak odtud už mě nikdo nedostane! řekla mu tehdy.

Joakimem otřásl chlad. Vyhoupl se na nejzazší blok mola a zadíval se pod sebe do černých vod.

Tak tady stála.

Díky stopám, které byly nalezeny v písku, lze doložit, že Katrine kráčela po molu sama. Potom spadla nebo skočila do vody a krátce nato zmizela pod hladinou.

Ale proč?

Nedokázal si to vysvětlit. Věděl jen to, že v tutéž chvíli, kdy se Katrine utopila, uklízel ve sklepě stockholmské vily a slyšel do ní Katrine vcházet.

Slyšel ji Jak na něho volá – tím si byl jistý. Náhle si uvědomil, že na světě je mnohem víc nepochopitelných věcí, než si až doposud myslel.

Joakim se asi po půl hodině vydal mrazivým večerem zpět na statek.

Jeho matka Ingrid jako jediná ze všech příbuzných neodjela domů. Seděla u kuchyňského stolu, a když Joakim vešel, ustaraně kroutila hlavou. Na čele měla vrásku, rok od roku hlubší, způsobenou starostmi. Udělala se jí v době, když onemocněl její manžel, a poté se prohlubovala, kdykoli se Ethel dostala do nějakého maléru.

„Hesslinovi už odjeli,“ řekl Joakim. „Děti už spí?“

„Myslím, že ano. Gabriel se napil z láhve a okamžitě usnul. Ale Livia byla taková neklidná… Když jsem chtěla odejít z pokoje, zvedla hlavu a volala na mě.“

Joakim přikývl a šel ke kuchyňské lince postavit vodu na čaj. „Občas spánek jen předstírá,“ řekl. „Zkouší to na nás.“

„Mluvila o Katrine.“

„Opravdu? Dáš si čaj?“

„Ne, díky. Joakime, dělá to často?“

„Před spaním ne.“

„Co jsi jí vlastně řekl?“

„Myslíš o Katrine?“ zeptal se Joakim. „Jen pár slov. Řekl jsem jí, že máma odjela.“

„Odjela?“

„Že jen odjela načas pryč – stejně jako já býval pryč, když jsem jezdil do Stockholmu a ona tu byla s dětmi sama. Já o tom teď s Livií nedokážu mluvit.“ Zadíval se na Ingrid a najednou se ho zmocnil neklid. „Co jsi jí napovídala?“

„Já? Nic. To je na tobě, Joakime.“

„Až odjedeš, tak si s ní promluvím,“ řekl. „Až odjedeš… Až tu budu s dětmi sám.“

Livie, maminka umřela. Utopila se.

Kdy bude na něco takového připraven? Připadalo mu to stejně nemožné jako dát Livii facku.

„Nevrátíte se teď zpátky?“ zeptala se Ingrid.

Joakim se na matku zadíval, přestože dobře věděl, že Ingrid chce, aby to tu vzdal. Podařilo se mu zatvářit se překvapeně. „Zpátky? Myslíš do Stockholmu?“

Opustit Katrine? zeptal se sám sebe.

„Ano… Máte tam přece mě,“ řekla Ingrid.

„Ve Stockholmu mi už nic nepatří,“ namítl Joakim.

„Můžeš přece koupit zpátky vilu v Brommě – nebo to už nejde?“

„Nic si nemůžu koupit, mami, i kdybych chtěl,“ řekl, „nemám na to. Všechny peníze padly na tenhle statek.“

„Ten bys přece mohl prodat…“

Ingrid se mlčky rozhlížela po kuchyni.

„Prodat Aludden?“ řekl Joakim. „Prosím tě, kdo by ho teď chtěl? Nejdřív se musí opravit, jak jsme měli v plánu s Katrine.“ Matka mlčela, zachmuřeně se dívala oknem ven a pak se zeptala: „Ta žena, která přišla pozdě do kostela, to byla Katrinina matka? Ta malířka?“

Joakim přikývl.

„Ano, to byla Mirja Rambeová.“

„Uvědomila jsem si, že jsem ji viděla na vaší svatbě.“

„Nevěděl jsem, že přijede na pohřeb.“

„To se přece dalo čekat,“ řekla Ingrid, „vždyť Katrine byla její dcera.“

„Katrine se s ní ale skoro vůbec nestýkala. Já jsem s Mirjou mluvil od svatby jenom jednou.“

„Nesnášely se?“

„To ne… Ale ani se nijak zvlášť nemilovaly. Občas si zavolaly, ale jinak Katrine o matce skoro nikdy nemluvila.“

„Žije tady?“

„Ne. Myslím, že bydlí v Kalmaru.“

„Nezavoláš jí?“ zeptala se Ingrid. „Měl bys.“

„To si nemyslím,“ namítl Joakim. „Třeba ji tady někdy potkám – ostrov je malý.“

Podíval se z okna na zšeřelý dvůr. Nechtěl se setkat vůbec s nikým, jeho jediným přáním bylo zamknout se na aluddenském statku a už nikdy nevyjít ven. Nechtělo se mu začít shánět nové učitelské místo nebo pokračovat v opravách domu.

Přál jsem si jen jedno: prospat zbytek svého života vedle Katrine.

9

Listopadová noc. Nepršelo, ale bylo chladno, mlhavo a byla tma. Jediným světlým místem na nebi byl bledý půlměsíc, který překrýval tenoučký závoj mraků.

Ideální počasí pro loupež.

Vila stála na severozápadním pobřeží ostrova, na útesu. Byla v podstatě nová – postavili ji teprve před dvěma lety a její projektant při stavbě nešetřil dřevem a sklem. Určitě si ji pořídili nějací lufťáci, kteří už neví, co s penězma, pomyslel si Henrik. Vzpomněl si, že jeho dědeček říkal bohatým lidem z pevniny „stockholmáci“, bez ohledu na to, odkud ve skutečnosti byli.

„Hubba bubba,“ řekl Tommy a poškrábal se na krku. „Dem na věc!“

Pak se vydal po štěrkové cestě vedoucí vzhůru k domu; Freddy s Henrikem ho následovali. Všichni tři měli džínsy a tmavé bundy, Tommy a Henrik nesli na zádech černé ruksaky.

Než z Borgholmu vyrazili na sever, uspořádali bratři Sereliusové u Henrika v kuchyni další seanci s deskou ouija. Hodinu a půl před půlnocí zapálili tři svíčky, Tommy položil na stůl desku a do jejího středu postavil skleničku.

Všichni tři ztichli, atmosféra v místnosti zhoustla.

„Je tu někdo?“ zeptal se Tommy s prstem položeným na skleničce.

Otázka visela ve vzduchu deset, možná patnáct vteřin. Sklenička pak sebou trhla a začala se sunout k okraji desky. Zastavila se na slově ANO.

„Je to Aleister?“

Sklenička se ani nehnula.

„Máme do toho dneska jít, Aleistře?“ zeptal se Tommy.

Sklenička zůstala ještě okamžik stát na ANO.

Pak se začala pohybovat směrem k řádku s písmeny.

„Zapiš to!“ sykl Tommy na Henrika.

Henrik zapisoval a v žaludku přitom cítil mrazení.

A-L-U-D-D

Sklenička se nakonec opět zastavila, tentokrát uprostřed desky. Henrik se zadíval na papír a přečetl, co zapsal:

„ALUDDEN ALUDDEN UMELECKADILA ALUDDEN SAM JDE TAM.“

„Aludden?“ řekl Tommy. „Zatraceně, kde to je?“

Henrik se podíval na desku.

„Už sem tam byl, je to blízko majáků.“

„A vším sis, že by tam bylo hafo uměleckých děl?“

„Nic takovýho sem tam neviděl.“

Kolem dvanácté nechal Henrik a bratři Sereliusové stát vůz u chatky, která stála na břehu asi pět set metrů od vily. Mezi skalami na pobřeží pak čekali do té doby, než ve velkých oknech v patře domu zhasne poslední světlo. Potom vyčkávali ještě bezmála půl hodiny, během níž každý z nich spolkl svou dávku krystalů. Nakonec si na hlavy nasadili černé kukly a vyrazili k domu.

Henrikovi byla dost zima, ovšem pulz se mu díky droze zrychlil. Zvýšené riziko – zvýšený pulz. Na Camillu si v průběhu večera zřejmě vůbec nevzpomněl.

Když stoupali vzhůru po kamenitém svahu, tlumil jejich kroky rytmický zvuk vln, které se vrhaly na oblázkovou pláž.

Přestože kolem celého pozemku vedl železný plot, Henrik si pamatoval, že je v něm branka, která vede k moři a nezamyká se. Netrvalo dlouho a muži stáli ve stínu vily.

Posuvné skleněné dveře v přízemí byly zamčené, ale jen na jednoduchou petlici se zámkem.

Henrik vytáhl z ruksaku kladivo. Na rozbití zámku mu stačil jediný silný úder.

Když Tommy dveře odsouval, jejich malá kolečka, která se posunovala v kovové kolejnici, zaskřípala, ne však hlasitěji než šumění větru.

Do tmy se neozval žádný alarm.

Tommy strčil dovnitř hlavu v masce, pak se otočil, kývl na Henrika a oba společně vešli do vytopeného domu; Freddy zůstal hlídat u dveří. Jakmile oba mladíci vešli do domu, obklopily je stíny – šumění větru a vln jako když utne.

Ocitli se v poměrně velké sklepní místnosti s nalakovanou betonovou podlahou. Uprostřed stál kulečníkový stůl. Cenných věcí tu bylo požehnaně.

Tommy, který v tu chvíli připomínal člena přepadového komanda, dával Henrikovi rukou znamení, aby se od něho oddělil a šel na druhou stranu.

Henrik přikývl a zabočil vlevo. U delší stěny místnosti stál malý barový pult s vyrovnanými řadami láhví. Pět z nich, které nebyly otevřené, Henrik naskládal do ruksaku. Pak došel ke dřevěným schodům do patra a dal se do prohledávání dalších pokojů v domě.

Vstoupil do obýváku, kde stála kožená sedačka natočená k malé televizi a videu; poté přístroje přenesl k Freddymu. Pak se do pokoje vrátil a nahlédl ještě pod pohovku.

Leskl se tam nějaký velký předmět – že by golfová brašna?

Henrik se sklonil a s námahou zpod pohovky vytáhl složenou nepromokavou plachtu, na níž ležela kompletní potápěčská výbava: ploutve, žluté šnorchly, různé měřiče tlaku a černý neoprén. Všechny předměty byly jako nové – možná to byl původně dárek pro nějakého znuděného puberťáka, kterého v létě napadlo, že by se mohl učit potápět, ale pak ho to přestalo bavit.

Na plachtě ležel ještě jeden předmět: stará lovecká puška.

Zjevně o ni bylo dobře pečováno, měla lesklou dřevěnou pažbu a popruh z naolejované kůže. Vedle ní ležela červená krabička s patronami.

Henrik začal věci postupně vynášet ven; jako první přišly na řadu šnorchly. Ve chvíli, kdy je odnášel ke dveřím, narazil na Tommyho, který nesl v náručí monitor.

Tommy se podíval na šnorchly a uznale pokýval hlavou.

„Je tam toho víc!“ řekl Henrik a vrátil se do obýváku.

Pod paži si dal zbývající potápěčské vybavení, pušku si pověsil na rameno, krabičku s patronami schoval do ruksaku a vydal se ke dveřím, kde právě Tommy zápolil s rotopedem. Ačkoliv i ten byl zřejmě nový a nepoužívaný, Henrik zavrtěl hlavou.

„Tohle se nám tam už nevejde,“ zašeptal.

„Ale vejde,“ namítl Tommy, „rozšroubujem to a…“

Najednou se v domě ozvala rána. A po ní zvuk kroků.

Na schodech se rozsvítilo světlo.

„Je tu někdo?“ ozval se mužský hlas.

„Vykašli se na ten pitoměj rotoped,“ sykl Henrik na Tommyho.

Všichni tři vyrazili současně. Nejprve proběhli skleněnými dveřmi, pak přes trávník před domem k brance a nakonec dolů kmoři.

Henrik shodil svou část lupu na zem, zhluboka se nadechl a rozhlédl se: ve všech patrech vily se nyní svítilo, ale ven za nimi zřejmě nikdo z majitelů vily nevyběhl.

„Naházejte to dozadu!“ křičel na ně Tommy. Strhl si z obličeje kuklu a sedl si za volant.

Nastartoval motor, ale světla nechal zhasnutá.

Henrik s Freddym urychleně skládali věci do nákladního prostoru – ruksaky, televizor, potápěčské vybavení. Z vily se jim podařilo vynést všechno kromě rotopedu. Henrik měl stále na rameni pušku.

Tommy šlápl na plyn a dodávka nabrala rychlost. Najeli na asfaltku a dál pokračovali podél pobřeží směrem na jih. Když už nebyli na dohled od vily, Tommy rozsvítil světla.

„Jeď tou silnicí, co vede na východ!“ řekl Henrik.

„Čeho se bojíš, vole?“ odsekl Tommy. „Že budou na silnici zátarasy?“

Henrik zavrtěl hlavou.

„Říkám ti, jeď támle tudy!“

Přestože bylo už půl druhé, Henrik necítil únavu a srdce mu tlouklo jako o závod.

Měli velkou kliku – v tom baráku na pobřeží našli hotový poklad. Připomnělo mu to staré dobré časy, jeho výjezdy s Moggem.

„Tak todle někdy musíme zvopakovat!“ řekl Tommy, jakmile se dostali na hlavní silnici. „Šlo to jak po másle!“

„Ani bych neřek,“ namítl Henrik, „dyť sme je vzbudili!“

„Ser na to,“ řekl Tommy. „Co asi tak mohli dělat? Byli sme prostě rychlejší – osvědčenej systém rychle dovnitř a hned zas ven.“

U silnice se objevil ukazatel upozorňující na odbočku do obce. Tommy prudce zabrzdil a stočil volant.

„Kam to jedeš?!“

„Stavíme se tady pro jednu takovou malou věcičku – a tím pro dnešek končíme.“

Mezi stromy nalevo od silnice se objevila vysoká bílá budova z kamene. Protáhlá, štíhlá stavba nasvícená reflektory.

Kostel, uvědomil si Henrik.

Bílý středověký kostel v Marnäsu. Henrik si byl téměř jistý, že právě v něm byli před několika desítkami let oddáni jeho dědeček s babičkou.

„Je votevřenej?“ zeptal se Tommy a zamířil ke hřbitovní zdi. Pak pokračoval ještě asi deset metrů po úzké štěrkové cestě kolem kostela a zastavil u skupiny hustých stromů. „Bejvá votevřeno, stačí jenom vejít.“

„V noci asi těžko,“ namítl Henrik.

„No a? To už nějak vyřešíme, ne?“

Jakmile Tommy zaparkoval, Henrik zavrtěl hlavou.

„Tak v tomhle s váma nejedu,“ řekl.

„A to jako proč?“

„Hele, běžte sami!“

Henrik neměl v úmyslu se o svatbě svých prarodičů ve zdejším kostele vůbec zmiňovat. Upřeně se díval na Tommyho, který pokyvoval hlavou.

„Fajn. Tak tady teda seď a hlídej,“ řekl. „Ale jestli tam něco najdem, tak to bude jenom naše! Moje a bráchovo!“

Tommy popadl ruksak a nářadí, zabouchl dveře a s Freddym v patách zmizel ve stínech u kostela.

Henrik se opřel a čekal. Pod stromy byla tma, že by se dala krájet. Myslel na svou babičku, která v této části ostrova vyrůstala.

Dveře dodávky se náhle otevřely.

Henrik sebou trhl.

Byl to Freddy. Oči mu zářily, jako by právě absolvoval neobyčejně úspěšnou akci.

„Brácha tady bude hned,“ řekl. „To čumíš, ty vole, co?! Todle bylo ve skříni v tý sakres… sakrest… Jak se to menuje?“

„Sakristie,“ řekl Henrik.

„Ty vole, kolik to tak může hodit?“

Henrik se zadíval na staré svícny, které Freddy přinesl: čtyři kusy, zřejmě stříbrné. Jestlipak svítily na svatbě jeho prarodičů? Pravděpodobně ano.

K autu přiběhl také Tommy, celý zpocený a vzrušený. Když vyskočil na přední sedadlo, ozval se zvonivý cinkot kovu.

„Teď můžeš řídit ty,“ řekl Henrikovi, „já musím todle všecko spočítat.“

Tommy držel v ruce plastový pytlík, který si vzápětí vysypal do klína. Vypadly z něj mince a bankovky.

„Ty vole, ta kasička byla ze dřeva!“ smál se. „Byla hned u vchodu, stačilo ji jen rozkopnout.“

„Hele, stovky!“ poznamenal Freddy s hlavou mezi předními sedadly.

„Spočítám to,“ řekl Tommy a zadíval se na Henrika. „A ty nezapomeň, že tydle prachy patří jen nám!“

„Klidně si je nechte,“ utrousil Henrik tiše.

Bylo mu z toho nanic. Vloupat se do kostela a ukrást peníze, ať už byly určeny pro důchodce nebo pro lidi v Somálsku trpící malomocenstvím, to byla pro něho příliš silná káva. Ale už se stalo…

„A co je todle?“ zeptal se ho Tommy s hlavou skloněnou k podlaze.

Pod sedadlem objevil pušku.

„To sem našel v tý vile,“ řekl Henrik.

„Ty krávo!“ Tommy si začal zbraň prohlížet. „Stará mauserovka-po takovejch dou sběratelé jako diví. Někerý lidi s nima eště furt lověj. No jo, mauserovky, ty sou halt spolehlivý!“ Zvědavě zkoumal hlaveň a pak natáhl závěr.

„Neblbni s tím!“ okřikl ho Henrik.

„Co je? Je zajištěná.“

„Ty se vyznáš ve zbraních?“

„Si piš,“ řekl Tommy. „Sem vostřílenej lovec losů. Když fotr nebyl zrovna v lihu, byli sme v lese pečený vařený.“

„Tak to si ji rovnou nech,“ řekl mu Henrik.

Henrik nastartoval, ale světla nezapnul. Pak se s dodávkou otočil a zvolna vyjel zpod stromoví.

„Já myslím, že už by to mohlo stačit, ne?“ řekl, když najeli na silnici.

„Cojako?“

„Tydlety akce. Já už jich moc nezvládnu.“

„Eště pár si jich musíme střihnout – dáme eště štyry!“

„Dvě,“ řekl Henrik, „ještě dvakrát do toho s váma pudu.“

„Tak jo. A kam to bude?“

Henrik se na chvíli odmlčel a pak tiše dodal: „Ještě bych věděl vo dvou barákách – je tu jedna fara, kde by se daly najít nějaký šperky. A pak možná ten Aluddenskej statek…“

„Aludden?“ podivil se Tommy. „Ten, co nám na něj dal tip Aleister?“

Henrik přikývl, přestože nikdy ani na okamžik nezapochyboval o tom, že skleničkou nehýbal Aleister, ale Tommy. „Můžem tam zajet a uvidíme, jestli měl recht!“ řekl Tommy. „Klidně… Ale já to pak balím!“

Henrik zachmuřeně sledoval prázdnou silnici před sebou.

Zatraceně! Tady z toho vážně kouká kriminál. Zlatý akce s Moggem!

Měl se víc snažit, aby závěrečné fázi této vloupačky zabránil. Věci ukradené v kostele nosí smůlu.

10

„Do Marnäsu se opět vrací policie. Pokud se tu někdo dopustí nějaké lumpárny, nesmí si myslet, že mu to jen tak projde. Byl bych rád, kdyby to vešlo ve známost na celém severním Ölandu.“

Pane jo, komisař Holmblad má dar slova, pomyslela si Tilda. A také je rád středem pozornosti. Holmblad se rozhlédl asi po tuctu posluchačů, vesměs novinářů, kolegů a snad i několika běžných občanů, kteří se toho studeného a větrného dne shromáždili na ulici před novou Marnäskou policejní stanicí, a pokračoval ve svém úvodním proslovu: „Představujeme nový typ policie, která je občanům blíž. Lze ji přirovnat k někdejším četníkům, kteří znali všechny lidi ve svém okrsku. Jistě, poměry v naší společnosti se od té doby změnily, naše realita je mnohem sofistikovanější… Policisté na severu Ölandu jsou nicméně dobře připraveni. Počítáme se spoluprací s různými organizacemi a jinými společenskými subjekty a zaměříme se především na kriminalitu mládeže.“

Policejní šéf udělal pauzu. „Nějaké otázky?“

„Co ta graffiti na náměstí? Jak jim chcete zabránit?“ zeptal se jeden starší muž z publika. „Vypadá to tam opravdu příšerně.“

„Všechny sprejery, kteří budou přistiženi při činu, zadržíme,“ odpověděl mu Holmblad. „Jsme oprávněni provést u nich osobní prohlídku a zabavit jim barvy. V tomto směru nebudeme nikomu nic tolerovat! Vandalstvím by se ale měla stejnou měrou zabývat škola a rodiče.“

„A co krádeže?“ ozval se jiný mužský hlas. „Co všechny ty vloupačky do kostelů a chat?“

„Násilná vloupání jsou jednou z výzev, s nimiž se policie musí vypořádat,“ řekl Holmblad. „Vyřešit tyto případy a dostihnout jejich pachatele je naší prioritou.“

Tilda stála vedle svého šéfa jako figurína za výkladem obchodu, křečovitě vzpřímená a s očima upřenýma přímo před sebe. Mezi shromážděnými byla jedinou ženou. V tu chvíli by raději byla na úplně jiném místě než v Marnäsu – přála si, aby mohla být někým jiným, ne policistkou. Těsná uniforma, ušitá z příliš silné látky, ji dusila.

Nechtělo se jí ani stát vedle svého nového kolegy Hanse Majnera.

Otec rodiny z Aluddenského statku, Joakim Westin, zaslal před třemi dny do Ölands-Postenu dopis, v němž kritizuje fakt, že policie zaměnila jména jeho ženy a domněle zesnulé dcery. Přestože pisatel v dopise nepoukazuj e na žádnou konkrétní osobu, měla Tilda pocit, že lidé v Marnäsu se teď na ni dívají jinak: jejich pohledy ji zkoumaly a hodnotily. Předešlého dne večer jí zavolal Holmblad a sdělil jí, že s ním bude muset zajet na Aludden a omluvit se.

„…a nakonec tu mám něco pro naše nové kolegy, Hanse Majnera a Tildu Davidssonovou. Klíče od služebny a tohle…“ Komisař Holmblad zvedl podlouhlý hnědý balík, který stál až do té chvíle opřený o psací stůl. Rozbalil papír a vyndal z něj obraz, olej představující trojstěžník zmítající se na rozbouřeném moři. „Tohle je dárek z Borgholmu. Můžeme to brát jako symbol toho, že jsme všichni na jedné lodi!“

Holmblad pak Majnerovi a Tildě obřadně předal obraz a svazky klíčů.

Majner otevřel dveře od služebny a gestem ruky pozval všechny přítomné dovnitř.

Tilda ustoupila stranou a nechala muže vejít.

Policejní stanice byla jako ze škatulky, podlaha zářila čistotou. Na stěnách visely mapy Ölandu a Baltu a na stolku mezi pracovními stoly Majnera a Tildy ležely čtyři krevetové aspiky, které objednal Holmblad.

Na Tildině stole byly připraveny stohy papírů. Tilda z nich vzala jedny plastové desky a zamířila s nimi ke svému kolegovi.

Majner stál právě u svého stolu, pojídal aspik a hovořil se dvěma kolegy z Borgholmu. Zrovna jim řekl něco, čemu se všichni tři začali smát.

„Měl byste chvilku?“

„No jistě, Tildo.“ Majner se na kolegy usmál a otočil se k ní. „O co jde?“

„Chtěla bych si s vámi promluvit o té vaší zprávě.“

„Jaký zprávě?“

„Ohledně toho úmrtí na Aluddenu.“ Tilda ustoupila stranou a přitáhla si Majnera k sobě. „Říká vám něco tohle?“

V ruce držela papírek, který den poté, co ho dostala od Majnera, založila do desek. Teď jí poslouží jako důkaz.

Na lístku papíru byla propisovací tužkou napsaná tři jména. První znělo LIVIA WESTINOVÁ, druhé KATRINE WESTINOVÁ a třetí GABRIEL WESTIN.

U Liviina jména byl křížek.

„No jo,“ řekl Majner a přikyvoval, „to jsou ty jména, co jsem dostal z pohotovostní centrály.“

„Přesně tak,“ řekla Tilda. „A měl jste označit, která z těch osob se utopila. Prosila jsem vás o to.“

Majner se přestal usmívat.

„Vážně?“

„Udělal jste křížek před jménem Livia Westinová.“

„Opravdu?“

„Byla to chyba-utopila se přece matka, Katrine Westinová.“ Majner si napíchl na vidličku několik krevet a vsunul si je do úst. Nepůsobil dojmem, že by chtěl v tomto rozhovoru pokračovat.

„Tak dobře,“ řekl a žvýkal přitom krevety, „chybička se vloudila. To se občas stane i nám policajtům.“

„Jistě, ale tu chybu jste udělal vy, ne já,“ namítla Tilda. Majner se na ni zadíval.

„Tím jako chcete říct, že na mě není spolehnutí?“ řekl.

„Tone, ale…“

„Tak to jsem rád,“ řekl Majner. „A nezapomeňte na to, že…“

„Tak už se seznamujete?“ přerušil je čísi hlas.

Blížil se k nim komisař Holmblad. Tilda přikývla.

„Snažíme se,“ řekla.

„Fajn. Chtěl jsem vám připomenout, Tildo, že až to tady skončí, tak zajedeme na tu návštěvu!“

Holmblad kývl hlavou, usmál se a vydal se k reportérovi z Ölands-Postenu.

Majner Tildu zlehka poplácal po rameni.

„Důležitý je, že se na sebe kolegové můžou navzájem spolehnout,“ řekl. „Nemám pravdu, Tildo?“

Tilda přikývla.

„No vidíte,“ řekl Majner. „Chyba sem, chyba tam… Policista přece musí mít jistotu, že se má o koho opřít, když se něco semele.“

Pak se otočil a vrátil se ke svým kolegům.

Tilda zůstala stát na místě a stále si přála být někde jinde.

„Tak Davidssonová,“ řekl Holmblad o půl hodiny později, kdy už byly tři aspiky sněženy a čtvrtý skončil v lednici, „teď vyřídíme tu naši návštěvu. Můžeme jet mým vozem.“

Policejní šéf a Tilda byli tou dobou na služebně sami. Hans Majner odešel jako jeden z prvních.

Tilda se tehdy rozhodla, že se v žádném případě nebude nutit k tomu, aby s Majnerem dobře vycházela.

Nasadila si služební čepici, zamkla stanici a následovala Holmblada do auta.

„Absolvovat takový typ návštěv není naší povinností,“ řekl poté, co nasedli. „Jenomže ten Westin k nám několikrát volal do Kalmaru a chtěl mluvit se mnou nebo s někým z vedení. Tak si myslím, že nejlepší bude, když si s ním promluvíme osobně.“ Nastartoval, od chodníku vyjel na vozovku a dodal: „Důležité je, abychom se vyhnuli stížnostem a dalšímu prošetřování. Takovéhle návštěvy jsou sice neoficiální, ale je to dobrý způsob, jak můžeme vyřešit spoustu nedorozumění.“

„S Westinem jsem mluvila několik dnů po té události,“ řekla Tilda, „ale tehdy mu zrovna nebylo moc do řečí.“

„Zkusím to s ním probrat,“ řekl Holmblad. „Třeba to dneska půjde líp. Nejde přece o tu omluvu, ale o…“

„Ale já se nemám za co omlouvat,“ namítla Tilda. „Tu chybnou zprávu o úmrtí jsem nepsala já.“

„Ne?“

„Ten papírek, na kterém bylo to chybně označené jméno, mi dal jeden kolega. Já ho Westinovi jenom přečetla.“

„Opravdu? A to nevíte, že zpráva o úmrtí se nepodává po telefonu? Rutinní postupy tentokrát jaksi selhaly… Teď za to musíme nést zodpovědnost všichni.“

„To samé mi teď řekl i Hans,“ poznamenala Tilda.

Z Marnäsu vyjeli na pobřežní silnici a pokračovali na jih směrem na Aludden. Bylo odpoledne, cestou nepotkali žádná auta.

„Už dlouho uvažuju o tom, že si tady na ostrově pořídím dům,“ řekl Holmblad a zadíval se do míst, kde moře přechází v pevninu. „Tady na východě.“

„Opravdu?“

„Je tady nádherně.“

„To máte pravdu,“ řekla Tilda. „Moje rodina odsud pochází, z vesnic kolem Marnäsu. Jsou to příbuzní z tátovy strany.“

„Vážně? Tak proto jste se sem vrátila?“

„Ano, to byl jeden z důvodů,“ odvětila Tilda. „Taky mě lákala práce.“

„No jistě, práce,“ řekl Holmblad. „Tak dneska vám to začalo.“

O několik minut později minuli žlutou tabuli s nápisem Aludden. Holmblad zabočil na silničku, která se klikatila ke statku.

Objevily se před nimi majáky a červeně natřené budovy. Tilda tak poprvé uviděla rozlehlý statek strážce majáků v denním světle, přestože slunce se schovávalo za šedivými mračny.

Holmblad zajel na prostranství před hlavní budovou a vypnul motor.

„Pokud nechcete, nemusíte nic říkat,“ řekl.

Tilda přikývla. Máš nejmenší hodnost, tak buď zticha! pomyslela si. Bylo to stejné, jako když v dětství sedávala u stolu se dvěma staršími bratry.

Ve dne působí Aludden přívětivěji, pomyslela si, ale dům se jí stále zdál být na bydlení příliš velký.

Holmblad zaťukal na skleněnou výplň kuchyňských dveří, které se asi po minutě otevřely. „Dobrý den,“ řekl Holmblad. „Tak jsme tady.“

Tildě připadalo, že tvář Joakima Westina ještě více zesinala. Věděla, že je mu třicet čtyři, ale nyní vypadal tak na padesát. Tvářil se mrzutě a unaveně, Holmbladovi kývl na pozdrav a Tildu nepozdravil vůbec – ani se na ni nepodíval.

„Pojďte dál,“ řekl.

Westin vešel do setmělého domu, Tilda s Holmbladem ho následovali. Uvnitř bylo pečlivě uklizeno, nikde žádné chuchvalce prachu. A přesto, jak se tak Tilda po domě rozhlížela, měla pocit, že tu všechno pokrývá šedivý povlak.

„Dáte si kávu?“ zeptal se Westin.

„Ano, rád,“ odpověděl Holmblad.

Westin se postavil ke kávovaru.

„Jste tu teď s dětmi sám?“ zajímal se Holmblad. „Není tu s vámi nikdo z rodiny?“

„Přijela nás navštívit moje matka,“ řekl Westin, „ale už odjela domů, do Stockholmu.“

Rozhostilo se ticho. Holmblad si upravil uniformu.

„Víte, rádi bychom se vám omluvili. Chtěli jsme vám slíbit, že něco takového se už nebude opakovat,“ řekl. „Postup, který je platný pro podávání zpráv o úmrtí, tentokrát jaksi selhal…“

„To máte pravdu,“ řekl Westin.

„Mrzí nás to. Jenže…“

„Byl jsem přesvědčen o tom, že se jedná o mou dceru,“ řekl Westin.

„Prosím?“

„Myslel jsem si, že se utopila moje dcera. Trvalo to několik hodin, celou cestu ze Stockholmu na Öland. Jedinou útěchou, i když to nebyla útěcha v pravém smyslu slova, mi bylo, že až sem přijedu, bude tu moje žena Katrine… Bál jsem se, že na tom bude ještě hůř než já, a chtěl jsem ji utěšit – být jí až do konce života oporou.“ Westin udělal pauzu a pak velmi tichým hlasem pokračoval: „Mohli jsme mít aspoň jeden druhého…“

Pak se odmlčel a zadíval se z okna.

„Jak už jsem řekl, je nám to líto,“ řekl Holmblad. „Ale stalo se… Musíme se teď postarat o to, aby se to už nikdy neopakovalo – myslím s dalšími pozůstalými.“

Westin ho zřejmě vůbec neposlouchal. Prohlížel si ruce, a když Holmblad domluvil, zeptal se tiše: „Jak jste daleko s vyšetřováním?“

„S vyšetřováním?“

„S vyšetřováním smrti mé manželky.“

„My ale žádné vyšetřování nevedeme,“ odvětil policejní šéf. „Vyšetřování nebo předběžné vyšetřování jsou zahájeny výhradně tehdy, pokud existuje důvodné podezření ze spáchání trestného činu, což není tento případ.“

Westin, který se předtím díval do stolu, zvedl oči.

„Takže to, k čemu tu došlo, bylo něco naprosto běžného?“

„Jistěže ne,“ řekl Holmblad. „Ale…“

Westin se nadechl a pokračoval: „Žena se se mnou ráno před domem rozloučila a potom začala brousit okenní rámy. Uvařila si oběd, snědla ho a pak se vydala dolů k moři. Došla na konec mola a skočila tam do vody. Vám to připadá normální?“

„Nikdo tu přece netvrdí, že šlo o sebevraždu,“ řekl Holmblad. „Musím však zdůraznit, že zatím nic nenasvědčuje tomu, že by byl spáchán trestný čin. Co když si během oběda dala dvě nebo tři skleničky vína? Když potom šla po těch kluzkých kamenech na molu…“

„Vidíte tady snad nějaké láhve?“ skočil mu do řeči Westin.

Tilda se rozhlédla po kuchyni: skutečně zde žádné láhve nebyly.

„Katrine zásadně nepila,“ pokračoval Westin. „Alkohol vyloženě nesnášela. Ostatně jste si to mohli ověřit při rozboru krve.“

„Ano, jenomže…“

„Já taky nepiju. V celém domě nenajdete ani kapku alkoholu.“

„Smím se zeptat proč?“ řekl Holmblad. „Je to v rozporu s vaší vírou?“

Joakim se na něho zadíval tak, jak kdyby mu Holmblad kladl nějaké indiskrétní otázky.

Vlastně to jsou indiskrétní otázky, pomyslela si Tilda.

„Viděli jsme, co alkohol a drogy dovedou,“ řekl Westin. „Nic takového v naší domácnosti nechceme.“

„Chápu,“ řekl Holmblad.

Prostornou kuchyni ovládlo ticho. Tilda se dívala oknem na majáky a na moře. Myslela přitom na Gerlofa a na jeho věčnou zvídavost.

„Měla vaše paní nějaké nepřátele?“ zeptala se Tilda zničehonic Westina a pohlédla na Holmblada, který se na ni v tu chvíli podíval tak, jako by se u stolu zjevila jako nějaký duch.

Její otázka patrně zaskočila i samotného Joakima.

„Ne,“ odpověděl. „Já ani ona žádné nepřátele nemáme.“

Tildě se přesto zdálo, že Westin při své odpovědi trochu zaváhal. Mohl by jim snad říct víc?

„Takže tady na ostrově ji nikdo nějakým způsobem neohrožoval?“

Westin zavrtěl hlavou.

„O nikom takovém nevím… Katrine tady žila několik měsíců s dětmi sama. Já jsem na Aludden jezdil jen o víkendech. Nikdy se mi nezmínila, že by zde měla nějaké nepřátele.“

„Před smrtí se tedy chovala normálně?“

„Víceméně ano,“ řekl Joakim Westin a zahleděl se do svého šálku. „Možná byla jen trochu unavená a zaražená… Zatímco jsem pracoval ve Stockholmu, ona tady byla sama. Nebylo to pro ni lehké.“

Opět nastalo ticho.

„Mohla bych si u vás odskočit na toaletu?“ zeptala se Tilda.

Westin přikývl.

„Musíte nejdřív projít předsíní. Na chodbě zahněte doprava.“

Tilda vyšla z kuchyně. Cestu znala, statek už přece jednou navštívila.

Z předsíně a chodeb od té doby téměř vyprchala vůně barev a dům působil mnohem zabydlenějším dojmem.

Na stěně chodby, která vedla k ložnicím, přibyl od té doby, co zde byla posledně, jeden obraz. Byl to olej představující šedobílou krajinu, zřejmě severní Öland v zimě. Na plátně byl zobrazen ostrov, na který se valí sněhová bouře a všemu rozmazává kontury. Tilda si nedokázala vybavit, že by někdy viděla obraz, jehož autor by Öland viděl takhle pochmurně a temně. Než odešla do koupelny, chvíli před plátnem postála.

Koupelna byla sice dost malá, ale zato v ní bylo teplo. Všechny stěny zde byly vykachlíčkované, na podlaze ležel modrý kobereček; starodávnou vanu nesly čtyři litinové lví tlapy. Tilda použila toaletu, a když se pak vracela chodbou, prošla kolem dvou zavřených dveří, které vedly do dětských pokojů. Sousední dveře byly pootevřené – byla to ložnice rodičů.

Co kdyby do ní v rychlosti nahlédla?

Strčila hlavu do dveří a letmo si prohlédla malý pokoj s velkým dvojlůžkem. Na subtilním sekretáři vedle postele stál rámeček s fotografií, na níž Katrine Westinová mává z okna.

Tilda si pak všimla oblečení.

Na stěnách tu jako obrazy viselo asi dvanáct ramínek s ženskými šaty, svetry, kalhotami, prádlem, blůzami…

Dvojlůžko bylo pečlivě ustlané; na jednom polštáři ležela složená bílá noční košile. Jako by tu čekala na ženu, která si ji za soumraku oblékne.

Tilda se chvíli dívala na tu pozoruhodnou sbírku šatstva a pak vyšla z pokoje zpátky na chodbu.

Cestou do kuchyně zaslechla hlas svého nadřízeného: „Je načase, abychom se opět vrátili ke své práci.“

Góte Holmblad dopil kávu a zvedl se.

V místnosti zavládla uvolněnější nálada. Joakim Westin také vstal a věnoval Tildě a Holmbladovi krátký pohled.

„Díky,“ řekl. „Díky, že jste přišli.“

„Není vůbec zač,“ řekl Holmblad a dodal: „Téhle záležitosti se samozřejmě můžeme věnovat dál, ale přesto bychom byli rádi, kdyby…“

Westin krátce zavrtěl hlavou a řekl: „Nechte to být… Myslím, že už to stačilo.“

Prošel s nimi halou na schody na verandu, kde se s nimi rozloučil.

„Děkuju za kávu,“ řekla Tilda.

Setmělo se a vzduchem se vznášela vůně spáleného listí. U pobřeží blikalo světlo majáku.

„Náš věrný přítel,“ řekl Westin a pokynul hlavou k majákům.

„Musíte se o ně nějak starat?“ zeptal se Holmblad.

„Ne, řídí je automat.“

„Nedávno jsem se dozvěděla, že jsou postaveny z kamenů, které údajně pocházejí z jedné opuštěné kaple,“ řekla Tilda a ukázala k lesu na severní straně mysu. „Prý stávala tamhle dole.“

Vypadalo to, jako by se Tilda chtěla Westinovi buď vlichotit, nebo si hrála na průvodkyni. Westin ji ale se zájmem poslouchal.

„Kdo vám to řekl?“

„Gerlof. To je bratr mého dědečka. Bydlí v Marnäsu,“ vysvětlila mu Tilda. „O Aluddenu toho ví hodně. Pokud byste chtěl vědět víc, zeptám se ho.“

„To bych byl rád,“ řekl Westin. „Pozdravujte ho ode mě a vyřiďte mu, aby se u nás také někdy zastavil na kávu.“

Tilda s Holmbladem nasedli do auta. Tilda se zadívala na hlavní budovu statku a myslela přitom na všechny ty ztichlé místnosti a na šaty, které viděla rozvěšené po stěnách ložnice. „Je na tom špatně,“ řekla.

„Aby ne, když mu zemřela žena,“ řekl Holmblad.

„Jak to asi snáší jeho děti?“

„Malé děti poměrně rychle zapomínají,“ řekl Holmblad. Zabočil na pobřežní silnici směrem na Marnäs, pohlédl na Tildu a dodal: „Ty vaše otázky v kuchyni… To bych od vás tedy nečekal, Davidssonová. Chtěla jste tím snad něco naznačit?“

„Ne… Chtěla jsem s ním hlavně navázat kontakt.“

„Zdá se, že to zabralo.“

„Možná jsme mu těch otázek mohli položit víc…“

„Myslíte?“

„Ano, myslím, že nám toho mohl říct víc.“

„A o čem?“

„To nevím,“ řekla Tilda. „Třeba o nějakém rodinném tajemství…“

„Nějaké to tajemství má dneska každý,“ namítl Holmblad. „Byla to sebevražda, nebo nehoda? Těžko říct. Ale tím se teď my dva zabývat nebudem.“

„Co takhle pokusit se najít stopy?“ namítla Tilda. „Aniž bychom měli nějakou konkrétní teorii…“

„O jakých stopách to mluvíte?“

„Zajímá mě, jestli na statku nezanechal stopy ještě někdo další.“

„Jediné stopy, které jsme tam našli, patří přece té mrtvé,“ řekl Holmblad. „Navíc poslední člověk, který ji viděl živou, byl Westin – vždyť nám to sám řekl. Pokud bychom měli pátrat po vrahovi, museli bychom začít právě u něho.“

„Já jen myslela, že až budu mít čas.“

„Vy ale nebudete mít čas, Davidssonová,“ namítl Holmblad. „Policista nemá nikdy času nazbyt. Budete docházet do škol, zadržovat opilce, honit sprejery, hlídkovat v ulicích Marnäsu a dohlížet na provoz na silnicích. O všem taky musíte posílat hlášení do Borgholmu.“

Tilda se na chvíli zamyslela a pak se zeptala: „Takže pokud mi po tom všem zbude ještě chvilka volna, smím omrknout statky v okolí Aluddenu a pátrat, jestli by se nedali najít případní svědci úmrtí Katrine Westinové?“

Holmblad se s vážnou tváří zadíval z okénka.

„Tak se mi zdá, že vedle mě sedí budoucí policejní komisařka,“ řekl.

„Tak to vám teda pěkně děkuju,“ řekla Tilda, „já žádnou kariéru dělat nechci.“

„Jo, tohle říkají všichni.“ Holmblad si povzdechl, jako by právě mluvil o sobě. „Je to na vás,“ dodal po chvilce. „Jak jsem řekl, Davidssonová, čas si rozvrhněte, jak chcete. Ale nezapomeňte na jednu věc: jestli něco vypátráte, budete to stejně muset přenechat expertům. Důležité je, abyste o všech krocích, které podniknete, napsala hlášení a poslala je do Borgholmu.“

„Papírování? To přímo zbožňuju!“ poznamenala Tilda.

ZIMA 1900

Katrine, co má člověk udělat, když se před ním náhle objeví propast? Má zůstat stát, anebo skočit?

Koncem padesátých let jsem jela vlakem na severním Ölandu a v kupé vedle mě seděla stará paní, která cestovala do Borgholmu. Jmenovala se Ebba Lindová a byla to dcera strážce majáku. Když jsem se jí zmínila o tom, že bydlím na Aluddenu, začala mi o statku vyprávět. Vylíčila mi událost, k níž došlo den předtím, než vyšla ve stodole na půdu a na prkno ve stěně tam vyryla nožem jméno svého bratra a dva letopočty: PETTER LIND 1885-1900.

Mirja Rambeová

Začal první rok nového století. Je poslední lednová středa, den je slunečný, vítr nefouká. Aludden je zcela izolován od okolního světa.

Před týdnem se Ölandem přehnala sněhová bouře, kdy sníh během dvanácti hodin zasypal celé pobřeží. Dnes už se sice vítr utišil, ale venkovní teplota je stále patnáct stupňů pod nulou. Silnice zmizela pod několikametrovými závějemi, takže lidé ze statku už šest dní nedostali ani poštu, ani se k nim nikdo nemohl dostat. Pro domácí zvířata je ve stodole ještě dost krmení, jen brambor se už nedostává a jako vždy je nedostatek dřeva na otop.

Sourozenci Petter a Ebba Lindovi jsou na cestě k moři, aby tam pilou vyřezali blok ledu, který pak bude uložen ve sklepě k zásobám jídla – budou tak udržovány v chladu ještě v době, až nastane jaro. Ebba s Petterem se hned po snídani vydali přes zledovatělé sněhové hradby dolů na pobřeží. Slunce tehdy stoupalo vzhůru a zářilo nad zmrzlou mořskou hladinou, jež byla pokrytá neporušenou vrstvou sněhu. Kolem deváté prošli kolem posledního ostrůvku a vstoupili do oslňujícího světa nekonečných sněhových planin a slunečních paprsků.

Teď kráčejí po vodě jako kdysi Ježíš a pod nohama jim křupe sníh.

Petterovi je patnáct, o dva roky víc než Ebbě. Jde první, občas se zastaví a otočí se k ní.

„Tak co, jak je?“ ptá se.

„Dobře,“ odpoví Ebba.

„Není ti v tom oblečení zima?“

Ebbě se těžko dýchá, tak jen zavrtí hlavou.

„Myslíš, že odtamtud uvidíme až na Gotland?“ zeptá se bratra.

Petter zavrtí hlavou.

„Ten je moc plochý… A je odtud moc daleko.“

Přibližně po půlhodině oba konečně spatří za ledovým příkrovem volné moře. Hřebeny vln se třpytí ve slunci, ale jinak je moře černé jako uhel.

Všude kolem je mnoho ptáků: nad mořem se shlukují hejna hoholek, blízko ledu pluje pár labutí, nad místy, kde led hraničí s mořem, krouží orel mořský. Ebbě je jasné, že orel by rád něco ulovil, snad hoholky. Dravec se však náhle prudce spustí dolů a pak se opět vznese k nebi. V pařátech svírá něco černého, protáhlého.

„Podívej! Tamhle!“ volá na Pettera Ebba.

Úhoři. Na ledu se hemží spousty dospělých úhořů, může jich být kolem stovky. Moře je vyvrhlo na led a oni se teď nedokážou vrátit zpátky do vody. Petter k nim pospíchá, pilku na led nechá ležet ve sněhu.

„Pár jich chytíme!“ vykřikne, skloní se a otevře batoh. Úhoři se mu chtějí vysmeknout, snaží se odplazit, ale Petter jim nedá pokoj a jednoho se mu nakonec podaří chytit. Pak dalšího, až jich má šest. Jeho batoh vypadá jako živý – úhoři se v něm zmítají, snaží se dostat ven.

Ebba zamíří o kus dál severním směrem a také začne úhoře chytat. Bojí se, aby ji nepokousali svými ostrými zoubky, a tak je bere za ploché ocasy – není to tak snadné, protože úhoři jsou slizcí. Zato je na nich hodně masa: jedna úhoří samice váží několik kilogramů.

Ebba nacpe do batohu dvě ryby, pak se snaží chytit ještě jednu a nakonec se jí to povede.

Citelně se ochladilo. Ebba se podívá k nebi a zjistí, že oblaka na obzoru se posouvají směrem na západ a jako závoj zakrývají slunce. Za nimi táhnou nižší a temnější dešťové mraky, zvedá se vítr.

Toho, že vítr zesílil, si Ebba všímá až teď, kdy k ní doléhá hučení vln, které se začaly zvedat na otevřeném moři.

„Pettere!“ volá. „Pettere, musíme se vrátit!“

Bratr je ale víc než sto metrů od ní, snaží se chytit úhoře a zřejměji neslyší.

Vlny se stále zvětšují a dorážejí na okraj bílého ledového příkrovu, který se tím rytmicky nadzvedává. Ebba cítí, jak se pod ní led houpe.

Zahodí úhoře a rozběhne se za Petterem. V tu chvíli se ozvou příšerné rány, které se podobají hromobití. Nepřicházejí však z oblaků, ale z ledu pod Ebbinýma nohama.

Působením vln a větru začal praskat, proto to dunění.

„Pettere!“ křičí Ebba vyděšená tak, jak ještě nikdy v životě nebyla.

Petter nechá úhoře být a otočí se – od sestry ho ale stále dělí téměř sto metrů.

Následuje ostrá rána, jako když vystřelí z děla. V ledu před Ebbou se začne tvořit trhlina.

Na led se dere voda a prasklina se rychle zvětšuje.

Ebba na nic nečeká a instinktivně se rozběhne, jenomže cestu jí zkříží další trhlina. Když k ní Ebba dobíhá, je mezera v ledu už bezmála metr široká a neustále se rozšiřuje.

Ebba neumí plavat a vody se bojí. Se zoufalstvím v očích se dívá na prasklinu. Pak se ohlédne.

Petter běží k ní, rukou si na zádech přidržuje batoh, ale k sestře mu stále schází asi padesát kroků. Mává na ni.

„Skoč, Ebbo!“

Dívka se rozběhne a černou vodu přeskočí.

Dopadne těsně za okraj ledu, klopýtne a začne se kutálet.

Petter zůstal na velké kře sám. Přestože se k jejímu okraji dostal jen asi půl minuty po Ebbě, velká trhlina se mezitím ještě zvětšila a nyní je už široká několik metrů. Petter se zastaví a váhá, prasklina se neustále rozšiřuje.

Sourozenci stojí naproti sobě a s hrůzou v očích se dívají jeden na druhého. Petter kroutí hlavou a ukazuj e rukou k pobřeží.

„Ebbo, musíš dojít pro pomoc! Musíte sem nějak dostat člun!“

Ebba přikývne, otočí se a rozběhne se.

Vlny a vítr nepřestávají rvát led a trhliny se Ebbu snaží dohonit; voda se před ní otevře ještě dvakrát, ale ona ji pokaždé včas přeskočí.

Ještě jednou se ohlédne za Petterem.

Stojí sám na té obrovské kře, za neustále se zvětšujícím černým průlivem.

Ebba přesto musí běžet dál – dunění praskajícího ledu se nese celým pobřežím.

Se sílícím větrem v zádech utíká, co jí síly stačí. Konečně mezi majáky spatří statek, svůj domov. Velké stavení ale zatím stále připomíná jen malý dřevěný špalek, protože Ebba ještě stále běží po ledu, notný kus od břehu. Modlí se k Bohu, za sebe i za Pettera, a prosí ho, aby jim odpustil, že se vydali takhle daleko.

Přeskočí další prasklinu, uklouzne, ale zvedne se a utíká dál.

Nakonec doběhne až k závějím, které se zvedají na pevnině.

Rozbrečí se, klesne na všechny čtyři a začne se plazit sněhem. Teď už je v bezpečí.

Pak se postaví na nohy, rozhlédne se a zjistí, že obzor není vidět, je zakryt mlžným oparem.

Zmizela i velká kra s Petterem – moře ji odplavilo na východ, někam k Finsku a Rusku.

Ebba stále vzlyká, ale nezastaví se – dobře ví, že teď musí spěchat domů a zařídit, aby muži ze statku mohli co nejrychleji nasednout do člunů a vyjet na moře. Ale jak tam proboha Pettera najdou?

Ebba ztrácí síly a padne do sněhu na kolena.

Z výšky se na ni dívá aluddenský statek. Střechu hlavní budovy pokrývá bílý sníh, ale okna domu jsou celá černá.

Černá jako otvory vysekané do ledu. Nebo jako oči plné hněvu. Ebba si představuje, že právě takové oči má Bůh.

11

Dny ubíhaly, jeden za druhým.

Livia a Gabriel o tom nemluvili, ale podle všeho věřili tomu, že jejich maminka jen někam odcestovala a že se k nim vrátí. Joakim věděl, že to tak není správné, a přitom tomu málem začal sám věřit.

Katrine sice odjela na dovolenou, ale na statek se možná vrátí.

Den po návštěvě policie na Aluddenu stál Joakim u kuchyňského okna a díval se ven. Toho listopadového dne neletěli nad střechami statku žádní tažní ptáci a nad mořem kroužilo jen pár zbloudilých racků.

Joakim před pár hodinami odvezl děti do školky a v Marnäsu chtěl ještě nakoupit nějaké potraviny. Vešel od obchodu na náměstí, ale hned se zarazil.

Záplava zboží a reklam.

Zdálo se mu, že na ceduli u pultu s masem je napsáno: JEMNĚ KRÁJENÁ KOSTNÍ HOREČKA – 1 KG JEN ZA 79,90.

Kostní horečka?

Přestože mu bylo jasné, že slova na ceduli přečetl špatně, bál se k ní přijít blíž a zjistit, co je na ní ve skutečnosti napsáno. Pomalu z obchodu vycouval.

Nakupování potravin bylo nad jeho síly.

Odjel tedy zpátky na statek, do hlubokého ticha. Svlékl si kabát a postavil se ke kuchyňskému oknu. Neměl v plánu nic jiného než tam stát co nejdéle.

Na lince vyrobené ze světlého dřeva mu padla do oka mísa se zapomenutou hlávkou salátu. Kdo ji koupil? On nebo Katrine? Nedokázal si vzpomenout.

Salát v igelitu mezitím zčernal. Hnijící věci nemají v kuchyni co dělat, měl by ho vyhodit, říkal si, ale nedokázal v sobě najít sílu, aby to udělal.

Ještě jednou se podíval z okna: všude jen samá šeď – na prázdném moři i na zamračeném nebi nad Aluddenem. Půjde si lehnout a už nikdy z postele nevstane, napadlo ho.

V ložnici sebou plácl na ustlané dvojlůžko a díval se do stropu. Původně na něm byly přibité ošklivé dřevotřískové desky, ale Katrine je odstranila a starý lepenkový strop pak uvedla do podoby, jakou měl možná již v devatenáctém století.

Strop byl na pohled příjemný – člověk měl pocit, že leží pod bílým obláčkem.

Do ticha se najednou ozvalo ostýchavé zaklepání. Ťukání něčích tvrdých kloubů na zachvívající se sklo.

Joakim otočil hlavu. Další špatné zprávy? Žádné jiné už poslední dobou ani nečekal.

Klepání se opakovalo, tentokrát ještě energičtěji.

Přicházelo od dveří, které vedly zvenku přímo do kuchyně.

Pomalu se zvedl z postele, prošel kuchyní a zastavil se v hale.

Když se zpoza okna zadíval ven, zjistil, že na schůdcích u dveří do kuchyně stojí dvě tmavě oblečené postavy.

Byli to muž a žena ve věku Katrine a Joakima. Muž měl na sobě oblek, žena tmavomodrý plášť a sukni. Když jim Joakim otevřel, přátelsky se na něho usmívali.

„Dobrý den,“ řekla žena. „Tohle je Filip a já se jmenuji Marianne. Můžeme dál?“

Joakim přikývl a otevřel jim dveře dokořán. Jsou snad z pohřební služby? Během uplynulých týdnů se mu totiž odtamtud ozvalo několik lidí a všichni se k němu chovali velmi mile. Tento pár ovšem neznal.

„No ne, vy to tady ale máte pěkné!“ řekla Marianne, když vcházela do kuchyně.

Muž se také rozhlížel po místnosti, přikyvoval a pak se otočil k Joakimovi.

„Celý listopad jezdíme po ostrově,“ řekl. „Všimli jsme si, že jste doma.“

„Bydlíme tu celoročně. Já, moje žena a naše dvě děti,“ řekl Joakim. „Dáte si kávu?“

„Ne, díky. Kdepak kofein, to není nic pro nás,“ řekl Filip a posadil se ke stolu.

„Smím se zeptat na vaše jméno?“ řekla Marianne.

„Joakim.“

„Joakime, rádi bychom vám něco věnovali – něco moc důležitého.“

Marianne vytáhla cosi z tašky a položila to na stůl před Joakima. Byla to tenká brožura.

„Prohlédněte si to. Že je to krásné?“

Joakim se podíval na přední stranu sešitku. Byl na ní obrázek představující louku, která se zelená pod modrou oblohou. Na louce seděli muž a žena, oba v bílých šatech. On jednou rukou objímal beránka, který si k nim lehl do trávy, ona držela velkého lva. Muž a žena se na sebe šťastně usmívali.

„No řekněte, nevypadá takhle ráj?“ zeptala se Marianne.

Joakim na ni pohlédl a odvětil: „Já jsem si myslel, že ráj najdu tady na statku.“

Marianne byla chvíli trochu zmatená, ale pak se začala znovu usmívat.

„Ježíš za nás zemřel,“ pokračovala. „Zemřel, abychom mohli zažít tuhle nádheru.“

Joakim se znovu zadíval na obrázek a přikyvoval.

„Moc hezké,“ řekl a ukázal na mohutné pohoří v pozadí kresby. „Opravdu pěkné hory.“

„To je Království nebeské,“ vysvětlila mu Marianne.

„Joakime, život smrtí nekončí,“ řekl Filip a naklonil se přitom k Joakimovi, jako by mu chtěl sdělit nějaké velké tajemství. „Existuje život věčný. No není to úžasné?“

Joakim přikyvoval.

Nemohl od obrázku odtrhnout oči. Takových brožurek už viděl spousty, ale až dosud si nikdy nevšiml, jak krásná vyobrazení ráje v nich bývají.

„Rád bych žil na horách,“ řekl.

Svěží horský vzduch… Mohli tam žít spolu – on a Katrine… Ostrov, na který se přestěhovali, je zcela plochý, žádné hory tu nejsou. Není tu ani Katrine…

Joakim najednou začal mít problémy s dechem. Předklonil se a ucítil, jak se mu stahuje hrdlo.

„Je vám dobře?“ zeptala se Marianne.

Zavrtěl hlavou, sklonil čelo nad stůl a rozplakal se. Ne, není mu dobře. Je nemocný, má jemně krájenou kostní horečku.

Bože, Katrine a Ethel…

Několik minut seděl u stolu, tekly mu slzy a nahlas vzlykal. Jako z velké dálky zaslechl šepot a zvuk židlí lehce drhnoucích o podlahu. Pláč se nedal nijak zastavit. Joakim si uvědomoval, že mu někdo na okamžik položil na rameno horkou dlaň a pak ji zase zvedl; potom se pomalu zavřely vchodové dveře.

Když pak konečně otevřel oči a přestaly mu téct slzy, byl v kuchyni sám. Venku před domem právě startovalo auto.

Na stole zůstala ležet útlá brožurka s obrázkem lidí a zvířat odpočívajících na louce. Zvuk motoru se vytratil, rozhostilo se ticho. Joakim ještě jednou popotáhl a zadíval se na kresbu.

Musí se do něčeho pustit, začít něco dělat.

Ztěžka si povzdechl, zvedl se od stolu a brožurku hodil do odpadkového koše pod linkou.

V domě bylo naprosté ticho. Joakim přešel chodbou do salonu, kde se dlouze díval na plechovky, láhve a hadry narovnané na podlaze; Katrine se před týdnem zřejmě chystala vydrhnout okenní rámy sodou.

Její názory na vzhled a zařízení domu byly mnohem vyhraněnější než ty jeho: barevný odstín, tapety a dřevěné detaily do každého pokoje vybírala sama. Materiál už měli nakoupený – ležel u zdi a čekal, kdo se ho chopí.

Joakim si znovu povzdechl.

Potom otevřel láhev se sodou, vzal si hadr a dal se do drhnutí rámů. Pracoval vytrvale a soustředěně.

Zvuky hadru, který třel v tiché místnosti o dřevo, v něm vyvolávaly pocity osamělosti.

Moc netlač, Kime, jako by slyšel říkat Katrine.

Začal víkend. Děti nebyly ve školce, hrály si v Liviině pokojíku.

Joakim už byl s okny v salonu hotov a nyní se chtěl pustit do tapetování rohového pokoje, ložnice orientované na jihozápad. Po snídani si tam postavil pracovní stolek a rozmíchal na něm lepidlo na tapety.

Stejně jako v mnoha jiných místnostech v domě, stála v rohu této nevelké ložnice sto dvacet let stará kachlová kamna a stěny tu původně byly – jako ve většině pokojů – polepeny tapetami s květinovým vzorem. Tapety pravděpodobně pocházely z počátku století. Byly však už bohužel příliš poškozené, takže už se nedaly zachránit – vlhkost je poznamenala spoustou skvrn, na několika místech byly odchlípnuté v celých pásech. Katrine je na podzim strhala, stěny obrousila a zakytovala, nyní tedy byly připravené k tapetování.

Právě tento rohový pokoj si Katrine oblíbila.

Joakim si uvědomoval, že by se teď neměl oddávat vzpomínkám na svou ženu. Nastal čas vyhrazený pouze pro tapetování.

Připravil si role tužších, křídově bílých tapet, ručně vyrobených z anglického papíru, jež se podobaly těm, které použili v Jabloňové vile. Potom si vzal nůž na tapety a dlouhé pravítko a začal tapety nařezávat na potřebnou délku.

Vždycky tapetoval společně s Katrine.

Povzdechl si a dal se do práce. Když člověk tapetuje, nesmí se přitom stresovat – díky tomu se práce tak trochu podobá meditaci. Joakim se nyní stal mnichem a statek jeho klášterem.

Poté, co na užší stěnu pokoje nalepil čtyři kusy tapety a uhladil je kartáčem, zaslechl slabou ránu. Slezl ze žebříku a zaposlouchal se do úderů, které se ozývaly odkudsi zvenčí v pravidelných krátkých intervalech.

Přešel k oknu, které vedlo na prostranství za domem, a otevřel je. Do pokoje se nahrnul mrazivý vzduch.

Na trávníku pod oknem stál malý kluk, o rok, možná o dva starší než Livia. U nohou mu ležel žlutý fotbalový míč. Kluk měl na sobě pletenou zimní čepici, z níž mu trčely hnědé kudrnaté vlasy, a nedbale zapnutou prošívanou bundu. Zvědavě se zadíval na Joakima v okně.

„Ahoj!“ řekl Joakim.

„Ahoj,“ odpověděl mu kluk.

„Myslím, že není dobrý nápad čutat si právě tady,“ namítl Joakim. „Když se netrefíš, můžeš nám tu rozbít okno!“

„Já mířím na zeď!“ namítl kluk. „Já se vždycky trefím tam, kam chci.“

„Tak dobře. Jak se jmenuješ?“

„Andreas.“

Chlapec si hřbetem ruky otřel červený nos.

„Kde bydlíš?“

„Tamhle,“ odpověděl a ukázal na statek Carlssonových – byl tedy jedním z dětí ze sousedního hospodářství. Na dnešní víkendový den si zřejmě naplánoval vycházku po okolí. „Nechtěl bys jít dovnitř?“ zeptal se ho Joakim.

„A proč jako?“

„Seznámím tě s Livií a Gabrielem,“ řekl Joakim. „To jsou moje děti. Livia je stejně stará jako ty.“

„Mně je sedm,“ řekl Andreas. „Jí taky?“

„Ne. Aleje skoro stejně stará jako ty.“

Andreas přikývl a znovu si přejel rukou pod nosem – bylo rozhodnuto.

„Ale jen na chvilku. Musím domů na oběd.“

Sebral míč a zmizel za rohem.

Joakim zavřel okno a vyšel z pokoje.

„Livie! Gabrieli!“ zvolal. „Máme návštěvu.“

Po pár vteřinách se objevila jeho dcera s Foremanem v ruce. „Cože?“

„Někdo se chce s tebou seznámit.“

„A kdo?“ „Jeden kluk.“

„Kluk?“ Livia vytřeštila oči. „Ale já se s ním nechci seznámit! Jak se jmenuje?“

„Andreas. Je ze sousedního statku.“

„Ale tati, vždyť já ho vůbec neznám!“

V jejím hlase bylo slyšet zděšení. Než Joakim stihl říct něco moudrého v tom smyslu, že člověk, který se seznámí s někým cizím, z toho ještě nemusí onemocnět, otevřely se vchodové dveře a dovnitř vstoupil Andreas. Zastavil se na koberci v předsíni.

„Jen pojď dál, Andreasi,“ vyzval ho Joakim. „Sundej si bundu a čepici.“

„Tak jo.“

Chlapec odhodil bundu a čepici vedle sebe na podlahu.

„Už jsi u nás někdy byl?“

„Ne. Tady bylo vždycky zamčeno.“

„To už neplatí. Teď tady bydlíme my.“

Andreas se podíval na Livii, ona na něho, ale neřekli si ani ahoj.

Gabriel, který stydlivě vykukoval ze svého pokoje, také mlčel.

„Já sem pomáhal zahánět naše krávy z pastvy do stáje,“ řekl Andreas po chvíli a rozhlížel se po místnosti. „Z tý pastviny tady…“

„Dneska?“ zeptal se Joakim.

„Ne. Minulej tejden. Teďka už nemůžou bejt venku, umrzly by.“

„Máš pravdu, v zimě potřebují všichni teplo,“ řekl Joakim. „Krávy, ptáci i lidé.“

Livia si Andrease zvědavě prohlížela, ale do rozhovoru se nezapojila. Joakim, když byl malý, byl také stydlivý; byla by škoda, kdyby tuto vlastnost měla i Livia.

„Můžete si jít spolu zahrát fotbal,“ řekl Joakim. „Máme tu jeden pokoj, který by se k tomu báječně hodil.“

Joakim a děti prošli chodbou do salonu, kde zatím kromě několika židlí nebyl žádný nábytek. Na podlaze leželo několik papírových krabic.

„Tady si můžete hrát,“ řekl Joakim a postavil pár krabic do oken, aby je děti náhodou nerozbily.

Andreas pustil svůj míč na zem, začal nesměle driblovat a pak ho kopl po podlaze směrem k Livii. Místností se začal vznášet starý prach, který připomínal našedlou řídkou mlhu.

Livia sice vykopla, ale míč minula. Nezastavil ho ani Gabriel, nebyl tak rychlý.

„Nejdřív si ho zastavte nohou,“ radil jim Joakim, „pak nad ním budete mít lepší kontrolu.“

Livia se na otce zamračila, jako by mu tím chtěla říct, že se ho o žádné dobré rady neprosí. Pak se bleskově otočila, chytila míč mezi nohy v rohu místnosti a prudce do něj kopla.

„Dobrej odkop!“ poznamenal Andreas.

Chlapec flirtuje, pomyslel si Joakim a Livia se spokojeně usmívala.

„Postav se tamhle!“ volal na ni Andreas a ukazoval ke dvoukřídlým dveřím v užší stěně místnosti. „Budeš tam jako v brance!“

Jakmile Livia přeběhla ke dveřím, Joakim ze salonu odešel a vrátil se do rohového pokoj e, aby tam pokračoval v tapetování. Když procházel chodbou, slyšel, jak se míč v salonu odráží od podlahy.

„Gól!“ zvolal Andreas. Livia a Gabriel pronikavě zakřičeli a všichni tři vzápětí vyprskli smíchy.

Rozjařené zvuky, které se rozléhaly domem, udělaly Joakimovi radost. Byl rád, že svým dětem našel kamaráda.

Ponořil do plechovky s lepidlem štětec, několikrát jím zamíchal a začal tapetovat nejrozměrnější stěnu. Jak na ni postupně nalepoval jednotlivé díly tapety, pokoj zvolna měnil barvu a byl stále světlejší. Joakim vyhladil zpod tapety vzduchové bubliny a pak z ní navlhčenou houbou odstranil přebytečné lepidlo.

Když mu zbývalo přelepit poslední, asi metrový pruh původní tapety, uvědomil si, že dětské hlasy se už ze salonu neozývají.

Statek znovu ovládlo úplné ticho.

Joakim sestoupil ze žebříku a soustředil se, zda nezaslechne nějaký zvuk.

„Livie!“ zvolal. „Gabrieli! Nedali byste si trochu džusu a koláčky?“

Nikdo mu neodpovídal.

Ještě chvilku počkal a pak vyšel na chodbu. Asi v polovině cesty do salonu se zastavil a podíval se oknem na dvůr.

Vrata do stodoly byla otevřená dokořán.

Nebyla předtím zavřená?

Pak si všiml, že oblečení Andrease Carlssona už na podlaze v předsíni neleží.

Oblékl si bundu, nazul boty a vyšel na dvůr.

Ta těžká vrata musely děti otevřít společně. Co když pak vešly dovnitř?

Vešel do vrat a zůstal stát.

„Je tu někdo?“ zeptal se, ale neozvala se žádná odpověď.

Nehrají si tady na schovávanou? Jakmile vstoupil na kamennou podlahu v přízemí stodoly, ucítil vůni starého sena.

Společně s Katrine uvažovali o tom, že ze stodoly vyklidí seno, hnůj a všechno, co nějak souvisí s chovem dobytka, a časem ji přestaví na galerii.

Opět myslel na Katrine, přestože si to zakazoval. Uvědomil si, že toho dne, kdy se utopila, ji viděl vycházet právě odsud, ze stodoly. Tvářila se provinile, jakoby ji přistihl při něčem, co neměl vidět.

Žádné pohyby sice nezaznamenal, ale Joakimovi přesto připadalo, že se z půdy ozývá jakési cvakání nebo praskání – jako by tam nahoře někdo přecházel.

Na půdu vedly úzké příkré dřevěné schody. Joakim se chytil zábradlí a začal po nich stoupat vzhůru.

Když se člověk vymotá ze všech těch tmavých zákoutí a stání pro dobytek dole v přízemí a vejde sem na půdu, musí si tu připadat jako v kostele, napadlo ho. Půda, to byl velký prázdný prostor, původně určený k sušení sena, kterému realitní makléři říkají „otevřený nedělený prostor“. Nahoře ve tmě se vznášela špičatá střecha a asi metr nad Joakimovou hlavou se rozkládaly mohutné střešní trámy.

Na rozdíl od patra v domě se tady na půdě nedalo zabloudit, i když hromady haraburdí člověku značně ztěžovaly pohyb.

Hory starých novin, květináče, rozbité židle, šicí stroje – půda byla jedno velké skladiště. O zeď se zde opíraly dvě veliké pneumatiky z traktoru, které měly na výšku skoro stejně jako dospělý člověk. Jak je sem asi dostali? tázal se v duchu Joakim.

Jak se tak rozhlížel po nepořádku kolem sebe, najednou si uvědomil, že Katrine se mu ve snu zjevila právě na takové půdě, jen s tím rozdílem, že půda ve snu měla zametenou podlahu. Katrine stála na opačné straně a byla k němu otočená zády, ale on se k ní neodvážil přiblížit.

Kolem střechy se honil zimní vítr, podobný tichému šepotu. To, že se ocitl sám v takové zimě a na takovém místě, se Joakimovi příliš nezamlouvalo.

„Livie!“ zvolal.

Dřevěná podlaha pod jeho nohama trochu zapraskala – to byla jediná odpověď, které se mu dostalo. Děti se tu možná někde v přítmí schovaly a teď ho ze svého úkrytu pozorují.

Určitě se někde schovaly. Rozhlížel se kolem sebe a vyčkával.

„Katrine?“ řekl tiše.

Nikdo se neozval. Čekal ve tmě ještě několik minut, ale na půdě bylo stále ticho.

Otočil se a sestoupil do přízemí.

Když se pak vrátil do domu, našel děti tam, kde měl s hledáním začít: byly ve svých pokojích.

Livia seděla na zemi a kreslila si, jako by se nic nestalo. Zřejmě bratrovi dovolila, aby sem k ní přišel, protože Gabriel si sem ze svého pokoje přinesl autíčka a hrál si vedle ní.

„Kdepak jste byli?“ zeptal se Joakim přísnějším tónem, než zamýšlel.

Livia zvedla oči od svého skicáře – na rozdíl od Katrine, která sice byla učitelkou výtvarné výchovy, ale nikdy si j en tak pro sebe nekreslila, malovala ráda.

„Tady,“ odpověděla bez zaváhání.

„A předtím? Byli jste s Andreasem venku?“

„Jen chvilku.“

„Do stodoly nesmíte,“ řekl Joakim. „Vy jste si tam hráli na schovávanou?“

„Ne. Tam se nedá nic dělat.“

„A kde je Andreas?“

„Musel domů na oběd.“

„Tak fajn. My budeme taky za chvíli jíst. Livie, nesmíte se po statku jen tak potulovat! Musíte mi vždycky předem říct, kam jdete. Je to jasné?“

„Hm.“

V noci, která následovala po Joakimově návštěvě ve stodole, začala Livia opět mluvit ze spaní.

Uložit ji večer do postele nebyl žádný problém. Gabriel usnul kolem sedmé. Zatímco Joakim pomáhal Livii v koupelně s čištěním zubů, dcera si ho zvědavě prohlížela.

„Tati, ty máš ale divný uši!“ řekla.

Joakim postavil Liviin kelímek s kartáčkem na poličku a zeptal se: „Proč myslíš?“

„Tvoje uši vypadají tak… staře.“

„Aha. Nejsou o nic starší než já. Mám v nich chloupky?“

„Ani ne.“

„Takto jsem rád,“ řekl Joakim. „Chloupky v nose nebo v uších, to není nic příjemného… Nebo když se ti dostanou do pusy…“

Livia chtěla ještě chvíli stát před zrcadlem a dělat grimasy, ale Joakim ji odvedl z koupelny. Uložil ji do postele, dvakrát po sobě jí přečetl příběh o tom, jak Emilovi uvízla hlava v polévkové míse, a pak zhasl lampičku. Když odcházel z pokoje, slyšel, jak se Livia uvelebuje pod pokrývkou a zavrtává hlavu do polštáře.

Stále měla u sebe Katrinin vlněný svetr.

Joakim odešel do kuchyně, snědl dva sendviče a zapnul myčku. Pak zhasl všechny lampičky v oknech. Pomalu tápal tmavou chodbou do ložnice, kde si rozsvítil stropní světlo.

Pozoroval prázdné a studené dvojlůžko. Na stěnách nad ním stále visely jednotlivé kusy oblečení – Katrininy šaty, z nichž ještě nestačila vyprchat její vůně. Věděl, že by je měl sundat, ale to udělá až jindy, dnes večer ještě ne.

Zhasl světlo, nasoukal se pod přikrývku a klidně odpočíval ve tmě.

„Mami!“ ozval se Liviin hlas.

Joakim se okamžitě probudil a zvedl hlavu.

Vyčkával. Myčka v kuchyni už utichla, radiobudík ukazoval čas 23:52. Joakim spal něco málo přes hodinu.

„Mamiii!“

Protože se výkřiky opakovaly, vstal a šel do Liviina pokoje. Zastavil se ve dveřích a vyčkával, až dcera začne opět křičet.

„Mamííí!“

Vešel dovnitř a přistoupil k posteli. Livia ležela pod přikrývkou a měla zavřené oči, ale ve světle, které sem dopadalo z chodby, bylo vidět, že neklidně hýbe hlavou na polštáři a má kolem ruky omotaný Katrinin svetr. Joakim se k ní sklonil a ohleduplněji ho vzal.

„Maminka tu není,“ řekl tiše a začal svetr skládat.

Několik vteřin bylo ticho.

„Je!“

„Livie, spi už!“

Teprve teď otevřela oči a všimla si, s kým mluví.

„Tatí, já nemůžu spát,“ řekla.

„To bude dobré.“

„Nebude,“ řekla. „Musíš tu spát se mnou!“

Joakim si povzdechl. Livia se probudila – co teď? Tohle si vždycky vzala na starost Katrine.

Opatrně se položil na kraj postele vedle Livie. Postel je příliš krátká, copak takhle bude moct spát? pomyslel si, ale během dvou minut usnul.

Před domem se někdo objevil.

Joakim otevřel oči a zadíval se do tmy. Nic neslyšel, ale přesto se mu zdálo, jako by na statek někdo zavítal.

Už nespal, byl vzhůru.

Nevěděl, kolik je hodin. Je možné, že spal několik hodin.

Zvedl hlavu z Liviiny postele a soustředil se. V domě byl klid. Joakim vnímal jen tikot hodin a sotva slyšitelné oddechování Livie, která ležela vedle něho.

Ve vší tichosti vstal.

Stihl udělat jen tři kroky a už se mu za zády ozval tenký hlásek: „Tati, nechoď pryč!“

Zůstal stát a ohlédl se.

„A proč?“

„Nechoď!“

Livia byla obrácená čelem ke zdi a nehýbala se. Byla skutečně vzhůru?

Joakim ve tmě rozeznal její světlé vlasy, do obličeje jí ale neviděl. Vrátil se k posteli a ohleduplně se k Livii posadil.

„Livie, spíš?“ zašeptal.

Odpověď přišla až po několika vteřinách: „Ne.“

Vypadalo to, že je Livia vzhůru, ale zároveň je ospalá.

„Tak spíš?“

„Ne… Něco vidím.“

„Kde?“

„Ve zdi.“

Měla monotónní hlas a klidný, pomalý dech. Joakim se naklonil k její hlavě.

„Co tam vidíš?“ zeptal se.

„Světlo, vodu… stíny.“

„A co ještě?“

„Je tam hodně světla.“

„Vidíš nějaké lidi?“

Než mu odpověděla, na chvíli se odmlčela.

„Mámu.“

Joakim strnul. Zalapal po dechu a zmocnil se ho strach, že to všechno je pravda – že Livia spí a opravdu ve zdi něco vidí. Už se jí na nic neptej, říkal si. Běž si lehnout!

Přesto mu to nedalo a ptal se dál: „Kde je maminka?“

„Je za tím světlem.“

„Ty vidíš, jak…“

Livia mu skočila do řeči a začala mluvit s větší naléhavostí v hlase: „Všichni tam stojí a na něco čekají. Máma je mezi nimi.“

„Co je to za lidi? Kdo to tam čeká?“

Neodpověděla.

Livia občas mluvila ze spaní už dřív, ale nikdy se nevyjadřovala takhle zřetelně. Joakim ji stále podezříval, že nespí, že to na něho jen hraje. Navzdory tomu se nedokázal ovládnout a vyptával se dál: „Jak se mamince daří?“

„Ona by něco moc chtěla.“

„Cože?“

„Chtěla by za námi přijít.“

„Řekni jí…“ Joakim polkl, měl sucho v ústech. „Řekni jí, že může přijít, kdykoli bude chtít.“

„Ona nemůže.“

„Ona nás nemůže najít?“

„Ne, tady v domě ne.“

„Můžeš s ní promluvit?“

Rozhostilo se ticho. Joakim hovořil pomalu a pečlivě vyslovoval: „Můžeš se maminky zeptat, co dělala tam dole u vody?“

Livia se neklidně zavrtěla. I když se neměla k odpovědi, Joakim se nevzdával.

„Livie! Můžeš se maminky na něco zeptat?“

„Chtěla by sem přijít.“

Joakim se napřímil a už se nechtěl dál vyptávat. Zdálo se mu, že to k ničemu nepovede.

„Musíš to zkusit,“ řekl po chvíli.

„Ona chce něco říct,“ přerušila ho Livia.

„Chce s námi mluvit?“ zeptal se. „O čem? Co ti chce maminka říct?“

Livia už mu víc nepověděla.

Také Joakim už nic neřekl, jen se zvolna zvedl z postele. Seděl příliš dlouho v jedné poloze, a tak měl záda celá ztuhlá a zapraskalo mu v kolenou.

Poodhrnul lehce roletu a podíval se na prostranství za domem. Okenní sklo odráželo jeho vlastní průsvitný obraz, postavu s neostrými obrysy. Za ní už se nedalo rozeznat téměř nic jiného.

Měsíc i hvězdy vidět nebylo, celé nebe zakrývala mračna. Před domem se nic nehýbalo, jen trávou na louce lehounce pohupoval vítr.

Je venku někdo? Joakim spustil roletu. Kdyby se tam teď šel podívat, musel by v domě nechat Livii a Gabriela samotné, což nechtěl. Zůstal tedy stát u okna a váhal. Nakonec otočil hlavu směrem k Livii.

„Livie!“

Neodpověděla. Vykročil k posteli, ale pak si uvědomil, že Livia hluboce spí.

Rád by se jí vyptával dál. Snad ji chtěl i vzbudit a zeptat se jí, jestli si pamatuje něco z toho, co viděla ve spánku – a přitom dobře věděl, že by nebylo dobré na ni naléhat.

Povytáhl jí květovanou přikrývku až na útlá ramena a upravil ji po stranách, aby byla Livia řádně přikrytá.

Pak se tiše vrátil do své ložnice a zachumlal se do své přikrývky, která mu v tu chvíli připadala jako účinná ochrana proti tmě.

Soustředěně naslouchal, jestli se z chodby a z Liviina pokoje opět neozvou nějaké zvuky. V domě byl klid, on však stále myslel na Katrine. Usnul až po několika hodinách.

12

Páteční večer na konci listopadu.

Velká, téměř dvousetletá fara v Hagelby, která stojí na konci lesní cesty, asi půl kilometru za vsí, už v té době nebyla majetkem církve. Henrik věděl, že si ji od ní koupili dva manželé z Emmabody, oba lékaři na penzi.

Henrik a bratři Sereliusové zaparkovali dodávku v houští u silnice a nechali v ní všechno kromě dvou ruksaků, ve kterých měli pár kusů nářadí a spoustu místa na lup. Než se společně vydali na lesní cestu vedoucí podél kamenné zdi u kostela se hřbitovem, spolkl každý z nich svou dávku krystalů a zapil ji pivem.

Henrik si přihnul mnohem víc než obvykle, toho večera byl totiž velmi nervózní. V duchu proklínal to, co to způsobilo: deska ouija bratrů Sereliusových.

V jedenáct večer se v Henrikově kuchyni konala krátká seance. Henrik zhasl stropní světlo a Freddy zapálil svíčky.

Tommy položil na skleničku ukazováček.

„Je tu někdo?“

Sklenička se okamžitě začala pohybovat. Posunula se ke slovu ANO. Tommy se naklonil nad stolek.

„Jsi to ty, Aleistře?“

Sklenička klouzala dál: nejprve k písmenu A a potom k L…

„Je tady!“ zašeptal Tommy.

Jenže sklenička potom pokračovala na G, dále na O a nakonec na T. Pak se zastavila.

„Algot?“ řekl Tommy. „Zatraceně, co to má bejt?“

Do Henrika jako když uhodí blesk. Sklenička se opět dala do pohybu. Henrik popadl papír a začal jednotlivá písmena zapisovat.

ALGOT ALGOT SPATNE SAM HENRIK SPATNE NEZIJE SPATNE NE HENRIK NE

Henrik přestal psát.

„Todle se fakt nedá!“ zavrčel a mrštil papír na zem.

Zprudka se nadechl, vstal, rozsvítil světlo a vydechl.

Tommy zvedl ukazováček ze skleničky a zadíval se na Henrika.

„Klídek,“ řekl. „Deska je jenom taková pomůcka… Jedem!“

K faře dorazili půl hodiny po půlnoci. Obloha byla zamračená, okna v celém domě zhasnutá.

Henrikovi stále nešlo do hlavy, co jim chtěla deska ouija sdělit. Algot? Tak se přece jmenoval jeho dědeček…

„Sou doma?“ šeptal Tommy ze stínu mezi břízami ve spodní části zahrady. Stejně jako Freddy a Henrik měl na hlavě černou zlodějskou kuklu.

Henrik se otřásl. Teď se musí vzmužit, soustředit se na práci.

„Určitě sou,“ řekl, „spí v patře a větraj – vidíš to votevřený vokno?“

„Dobrý. Tak dem na to,“ řekl Tommy. „Hubba bubba.“

Tommy vyrazil jako první. Všichni tři přeběhli přes kamenný chodníček ke schodům do domu. Tommy se pak u dveří sklonil, aby prozkoumal zámek.

„Vypadá bytelně,“ zašeptal Henrikovi. „Nevezmem to pro jistotu voknem?“

Henrik zavrtěl hlavou.

„Prosím tě, sme přece na venkově,“ zašeptal. „A tohle je navíc barák penzistů… Hele!“

Natáhl ruku, potichu zmáčkl kliku a dveře se otevřely – nebyly zamčené.

Tommy to nijak nekomentoval, pouze kývl hlavou a vešel do domu. Henrik šel za ním, ale zároveň se ohlédl a zjistil, že dovnitř chce vejít i Freddy.

Tři muži v domě, to nebyl dobrý nápad – jeden z nich je tu navíc. Henrik posunkem Freddymu naznačoval, aby zůstal hlídat venku, ale ten jen zavrtěl hlavou a vešel dovnitř.

Tommy s Henrikem pak otevřeli další dveře a zamířili k pokojům.

Ocitli se v prostorné neosvětlené hale, kde bylo dost teplo. No jo, penzisti jsou zmrzlí, pomyslel si Henrik, topí v kotli nonstop, co to dá.

Jejich kroky tlumil temně rudý perský koberec; na stěně viselo obrovské zrcadlo ve zlatém rámu.

Henrik se zastavil u mramorového stolku pod zrcadlem: ležela tu peněženka z černé kůže. Natáhl se po ní a zasunul si ji do kapsy u bundy.

Když pak zvedl oči, uviděl v zrcadle horní část své postavy, viděl skloněného muže s černou kuklou a velkým ruksakem na zádech.

Zloděj, pomyslel si a jako by v tu chvíli zaslechl hlas dědečka Algota. To ta kukla-v té musí každý vypadat jako nebezpečné individuum!

Z haly vedly celkem troje dveře – dvoje z nich byly pootevřené. Tommy se zastavil u prostředních. Chvíli čekal a pak pohlédl směrem ke dveřím na pravé straně.

Henrik vyrazil za ním. Za zády slyšel Freddyho oddechování a jeho těžké kroky.

Dveře vedly do parádního pokoje, ve kterém stálo několik dřevěných stolků, na nichž ležely nejrůznější předměty. Henrikovi se nejdřív zdálo, že jde většinou o bezcenné věci, ale brzy zjistil, že na jednom stolku stojí velká křišťálová váza ze Smålandu. Hned ji uložil do ruksaku.

„Henriku!“ zašeptal Tommy, který stál na druhé straně místnosti u otevřeného sekretáře, z něhož předtím vytahal všechny šuplíky, a ukazoval Henrikovi cenné věci, které v nich našel: sadu stříbrných příborů, asi deset zlatých držáků na ubrousky, náhrdelníky, brože, dokonce i několik stokorun a bankovek v cizí měně.

Hotová skrýš s pokladem!

Mlčky sekretář vyplenili. Když shrabovali do ruksaku příbory, snažil se Henrik jejich cinkání tlumit tím, že mezi ně vložil několik plátěných ubrousků.

Ruksaky teď byly už pořádně těžké.

Nebylo tu ještě něco, co by mohlo změnit majitele?

Na stěnách visely obrazy, ale ty byly příliš velké. Henrika ovšem zaujal protáhlý předmět, který stál na okně. Rozhrnul záclony.

Byla to stará lucerna, vyrobená ze skleněných destiček a lakovaného dřeva, asi třicet centimetrů vysoká a patnáct centimetrů široká. Pěkný kousek. Když o ni nebude mít zájem nějaký překupník, hodila by se mu do bytu. Zabalil ji do ubrusu a schoval do ruksaku.

Tak to už by mohlo stačit!

Když se pak vrátil do haly, Freddy už tam nebyl. Že by prohledával další části domu?

Vtom se otevřely dveře do kuchyně. Henrik si byl jistý, že je to Freddy, takže se ani neohlédl, jen zaslechl, jak Tommy zalapal po dechu.

Pak se Henrik otočil – a ve dveřích uviděl muže, který připomínal bělovlasého skřítka.

Měl na sobě hnědé pyžamo a právě si nasazoval silné brýle.

Zatraceně, už zase je někdo načapal!

„Co tady děláte?!“ zeptal se muž.

Byla to hloupá otázka, na kterou se nedalo nic odpovědět. Henrik cítil, jak Tommy vedle něho ztuhl – jako robot, který se právě nastavil do útočné polohy.

„Jdu volat na policii!“ řekl muž.

„Shut up!“

Tommy vystartoval a o hlavu menšího muže začal tlačit zpátky do kuchyně.

„No moves!“ zakřičel Tommy a kopl do něho.

Muž škobrtl o práh, upadl na záda a upustil brýle. Jediný zvuk, který přitom ze sebe vydal, bylo táhlé zasyčení.

Tommy k němu přiskočil s něčím ostrým v ruce – byl to nůž nebo dláto.

„To stačí!“

Henrik vběhl do kuchyně k Tommymu, aby ho zarazil, jenže uklouzl na hadrovém koberci a podrážkou dupl přímo na mužovu ruku. Ozval se praskot.

„Padáme!“ zakřičel někdo, možná on sám.

„Mluv anglicky!“ procedil mezi zuby Tommy.

Jak Henrik couval, zapotácel se a zády narazil na mramorový stolek v hale. Zrcadlo se zvolna sesunulo k podlaze a s rachotem se roztříštilo na několik kusů. Henrik měl pocit, že se všechno kolem něj rozmazalo, jako by vířil na tanečním parketu. Všechno se seběhlo tak rychle, nedalo se to nij ak ovlivnit. A kde byl Freddy?!

Nějaký ženský hlas za ním zvolal: „Zmizte odsud!“

Henrik se dál potácel po místnosti. Viděl, že u ležícího muže stojí nějaká paní. Byla ještě menší než muž a v očích měla panický strach.

„Gunnare!“ křičela a sehnula se k muži. „Gunnare, já už jsem zavolala policii!“

„Padáme!“

Henrik vyběhl ven, ani se neohlédl, jestli ho Tommy poslechl. Freddyho stále nikde neviděl.

Pak doslova prolétl verandou a vyrazil do noci.

Po namrzlém trávníku zaběhl za roh domu a odtud zamířil nejkratší cestou k lesu. Do tváře mu šlehaly větve a do ramen ho dřel ruksak. Rád by se dostal na stezku vedoucí do lesa, ale nenašel ji. Přesto utíkal dál. Najednou o něco zakopl. Následoval let vzduchem. Přistál na vlhkém listí, ve stínu mezi křovinami. Tvrdý náraz do hlavy. Noc se mu začala rozplývat v mlze.

Pocítil silnou bolest s pocitem na zvracení a před jeho očima se rozhostila tma.

Henrik se vzpamatoval až ve chvíli, kdy si uvědomil, že se plazí po čtyřech. Hlava mu třeštila, ale přesto se stále sunul dopředu. Směřoval k jakémusi černému stínu, který před ním stále narůstal. Byla to malá jeskyně. Vlezl dovnitř a stočil se do klubíčka. I když byl na útěku, cítil se tu v bezpečí.

Trvalo mu několik minut, než se trochu vzchopil. Zvedl hlavu a rozhlédl se kolem sebe.

Ticho. Naprostá tma. Kde se to jenom ocitl?

Když mezi prsty nahmatal hlínu, došlo mu, že se zřejmě nachází v nějakém kamenném sklepě v lese za farou. Bylo tu vlhko a zima.

Vzduchem se šířil zápach plísně.

Náhle mu blesklo hlavou, že se možná dostal do bývalé márnice, podzemního prostoru určeného mrtvým, kteří tu kdysi leželi a čekali, až budou pohřbeni.

Na uchu mu přistál nějaký hmyz s dlouhýma nohama – rozespalý pavouk. Okamžitě máchl rukou a zbavil se ho.

Henrika přepadl nepříjemný pocit, jako by byl ve vězení, a začal se plazit ven. Ruksak se mu zachytil o strop, takže se musel stočit na bok. Když se pak protáhl ven, ucítil pod rukama promrzlou lesní půdu.

Nadechl se svěžího zimního vzduchu, postavil se na nohy a stáhl se do houští – chtěl se dostat z dosahu světla z fary, které probleskovalo mezi stromy. Když pak došel ke hřbitovní zdi, věděl, že dál už trefí.

Vtom kdesi v prostoru před sebou zaslechl bouchnutí dveří od auta. Nastražil uši.

Někdo tam právě nastartoval motor.

Henrik zrychlil krok a zamířil na širokou pěšinu. Rozběhl se. Lesní porost kolem něho byl stále řidší.

Nakonec zahlédl dodávku bratrů Sereliusových, jak se pokouší nacouvat na silnici.

Na poslední chvíli přiběhl k autu a otevřel dveře.

Freddy s Tommym se prudce ohlédli – lekli se, že je tu někdo objevil.

„Jedem!“

Henrik rychle nasedl do auta a zabouchl za sebou dveře.

Jakmile se dodávka rozjela, zhluboka si vydechl a zaklonil hlavu. Bušilo mu v ní jako o závod.

„Ty vole, kde vězíš?“ zeptal se ho Tommy přes rameno. Ztěžka oddychoval a pevně svíral volant. Na první pohled bylo patrné, že je vzteky bez sebe.

„Nějak sem se tady zamotal,“ řekl Henrik a sundal si ruksak. „Zakop jsem o nějakej kořen.“

Freddy se usmál pod vousy.

„A já zas musel vyskočit voknem!“ řekl. „Rovnejma nohama do kytek!“

„Ale ten úlovek stál za to!“ řekl Tommy.

Henrik sice přikývl, ale byl rozrušený. Co ten penzista, do kterého Tommy vrazil? Co se s ním stalo? Teď na to nechtěl myslet.

„Zaboč na východní silnici,“ řekl Tommymu. „Pojedem ke mně na chatu.“

„A proč?“

„Přijedou sem policajti,“ řekl Henrik. „Když tady dojde k přepadení, jezděj sem z Kalmaru. Nechci, abysme je potkali na hlavní.“

Tommy si povzdechl a zahnul na silnici, která vedla podél východního pobřeží.

Než svůj lup přemístili z auta do chaty, uběhlo asi půl hodiny, ale to jim nevadilo, protože s přibývajícím časem se cítili být ve stále menším ohrožení. Když pak znovu nasedli do dodávky, Henrikovi zbyly v ruksaku jen bankovky a stará lucerna.

Do Borgholmu jeli tedy oklikou podél východního pobřeží a skutečně žádné policisty nepotkali. Na okraji města přejel Tommy kočku nebo zajíce, ale tentokrát byl příliš unaven, než aby se zaradoval.

„Teď si dáme ňákej čas pauzu,“ prohlásil Tommy, když dodávka vjížděla do světla pouličních lamp. „Chvíli volna.“

Dodávka zabočila k bloku domů, ve kterém bydlel Henrik. Bylo čtvrt na čtyři.

„Jasně,“ řekl Henrik, když otevíral dveře. „Musíme se taky dohodnout ohledně těch prachů… Abysme si je rozdělili férově.“

Henrik nezapomněl, že ho Sereliusové v lese víceméně nechali na holičkách.

„My se ti vozvem,“ řekl Tommy Henrikovi otevřeným okénkem.

Henrik přikývl a zamířil k domu.

Teprve po příchodu domů si všiml, že se v noci pořádně umazal – na džínsech a bundě měl plno černých skvrn od hlíny. Oblečení hodil do prádelního koše. Když pak upíjel ze sklenice mléko, prázdným pohledem se díval z okna.

Zážitky z fary mu ještě teď připomínaly film s neostrým obrazem. Nechtěl se už k tomu vracet. Tou nejsilnější vzpomínkou byla – bohužel – chvíle, kdy pod jeho botou zapraskala penzistova ruka. Neudělal to schválně, ale…

Zhasl světlo a natáhl se na postel.

Nemohl usnout. Čelo měl v jednom ohni a nervy v celém těle mu přímo vibrovaly. Až někdy po čtvrté hodině se jeho tělo zvolna propadlo do mlhavého oparu.

O dvě hodiny později ho probudilo jakési klepání.

Znělo to, jako když někdo ťuká na sklo. Pak byl opět na chvíli klid.

Zvedl hlavu z polštáře a zmateně se rozhlížel po setmělém pokoji.

Tiché ťukání se pak ozvalo znovu. Zdálo se, že vychází z předsíně.

Vstal z vyhřátého lůžka a klopýtal tmou za tím podivným zvukem.

Ozýval se z ruksaku. Tři zaťukání po sobě a potom ticho. Pak ještě další dvě.

Henrik se sklonil k ruksaku a otevřel zip: uvnitř uviděl starou lucernu, kterou ukradl na faře; byla stále zabalená do ubrusu.

Vytáhl ji ven.

Napadlo ho, že za to klepání může její dřevěný rám-během jízdy autem se ochladil, teď se dostal do pokojové teploty a reaguje na ni.

Postavil lucernu na kuchyňský stůl, zavřel dveře a vrátil se do postele.

Z kuchyně se čas od času ozývalo slabé zaťukání, které Henrika rozčilovalo podobně jako zvuk kapajícího kohoutku. Byl ale tak unavený, že nakonec přece jen znovu usnul.

13

Pro Joakima bylo nyní velmi důležité, aby na Katrine nepřestával myslet. Kdykoli na ni totiž přestal myslet, byť jen na malou chvíli, a pak mu ji opět něco připomnělo, pokaždé ho znovu neúprosně zabolelo, že Katrine už nežije. Proto se na ni snažil myslet neustále, takže sice cítil bolest, ale zato byla Katrine neustále přítomna.

V neděli, tři týdny po té nešťastné události, vzal s sebou děti na výlet do okolí statku. Nejprve se vydali přímo na západ, směrem do nitra ostrova. Ve chvíli, kdy opouštěli Aludden, si Joakim namlouval, že Katrine se jen zdržela uvnitř, protože ještě musí na stěny nalepit pár rolí tapet. Možná se také brzy vydá za nimi a dožene je.

Byl větrný, ale slunečný listopadový den. Joakim na cestu připravil žemle a horkou čokoládu a vzal si ruksak s dětskou sedačkou pro případ, že by se Gabriel během putování unavil; ten ale téměř neustále pobíhal s Livií po lukách.

Když děti došly až k silnici, Joakim na ně zavolal, aby se zastavily. Společně s nimi se pak rozhlédl na obě strany a přešel silnici.

Livia poslední dobou spala klidně a nevypadala ani trochu unaveně, zatímco Joakim díky permanentnímu nedostatku spánku pociťoval bolestivý tlak za očima. Ve dne se cítil o trochu lépe. Kostní horečka pominula, takže se mohl znovu pustit do oprav domu. Noci ale pořád nestály za nic. I když Livia usnula hlubokým spánkem, ležel ve tmě s otevřenýma očima. Byl v pohotovosti, vyčkával.

Nic nenasvědčovalo tomu, že by Livií mluvení ze spánku působilo bolest, spíše naopak.

Livia začala nosit domů ze školky své výkresy: na mnoha z nich byla ženská postava s blonďatými vlasy, která stála u modrého moře nebo u velkého červeného domu; do horní části obrázku vpisovala Livia neumělými písmeny slovo MÁMA.

Livia se také téměř každé ráno ptala, kdy se Katrine vrátí domů, a Joakim jí stále dokola odpovídal: „Nevím.“

Druhou stranu silnice lemovala stará kamenná zeď. Když ji přelezli, ocitli se na okraji plochého území, na němž se v našedlém oparu střídala voda, trsy rákosů a drny zažloutlé trávy. Hladina vody byla černá a nehybná; jaká tu může být hloubka, se nedalo odhadnout.

„Tomuhle se říká močál,“ řekl Joakim.

„Mohl by se tady někdo utopit?“ zajímala se Livia.

Tlačila klackem do jedné kaluže plné bahna a nevšimla si, že Joakima po její otázce zamrazilo.

„Nemohl… Tedy pokud umí plavat.“

„Já plavat umím!“ zvolala Livia.

Livia v létě čtyřikrát navštívila jednu stockholmskou plaveckou školu.

Gabriel náhle vykřikl a dal se do breku – jednou holínkou se zabořil do podmáčených travin a nemohl ji vyndat. Když ho Joakim vytahoval ven, blátivá půda sice chlapcovu nohu propustila, ale zároveň zklamaně zamlaskala. Joakim postavil Gabriela na pevnou zem, zadíval se na černou vodní hladinu a najednou si vzpomněl, co mu o močálu vyprávěl muž z realitní kanceláře, když kolem něho jeli na Aludden.

„Víte, co se tady odehrávalo v době železné?“ zeptal se dětí. „To bylo hodně dávno, před mnoha a mnoha sty lety.“

„Co?“ zeptala se Livia.

„Slyšel jsem, že lidé tady obětovali bohům.“

„Co to znamená, obětovali?“

„To znamená, že se člověk dobrovolně vzdá věcí, které má rád,“ řekl Joakim, „a daruje je bohům.“

„A co těm bohům lidé dávali?“ zeptala se Livia.

„Stříbro, zlato, meče a tak podobně. Hodili je do vody – byl to jejich dar bohům.“

Muž z realitky tvrdil, že tu také byla někdy obětována zvířata a lidé. Takové historky ale Joakim svým dětem vyprávět nechtěl.

„A proč to dělali?“ řekla Livia.

„To nevím… Lidé asi věřili, že tím bohům udělají radost a ti bohové jim pak ulehčí život.“

„Co to bylo za bohy?“ zeptala se Livia.

„Pohanští bohové.“

„Pohanští… Co to je?“

„Víš, to jsou… takoví trochu zlí bohové,“ odpověděl Joakim. V dějinách náboženství se moc nevyznal. „Byli to vikinští bozi jako třeba Ódin nebo Freyja. Nebo přírodní bohové země a stromů. Ti už dnes ale neexistují.“

„Proč?“

„Protože lidé v ně přestali věřit,“ řekl Joakim. „Půjdeme dál. Gabrieli, chceš si vylézt nahoru do sedačky?“

Syn s úsměvem zavrtěl hlavou a znovu se rozběhl za Livií. Vydali se po o něco sušší stezce podél močálu, která je vedla severním směrem. Za močálem se rozkládala pole a za nimi vesnice Rörby – na obzoru byl vidět její bílý kostel.

Joakim by rád putoval ještě dál, jenže ve chvíli, kdy se blížili k polím, děti zpomalily. Sundal si ruksak ze zad.

„Tady si odpočineme a dáme si svačinu!“

Než vypili termosku horké čokolády a snědli všechny žemle, uplynulo asi čtvrt hodiny. Každý z nich seděl na jednom suchém kameni a kolem dokola panovalo naprosté ticho. Joakim věděl, že močál byl kvůli výskytu jistých druhů ptactva prohlášen chráněným územím, toho dne zde přesto nezahlédl ani jediného ptáčka.

Po svačině zamířili zpátky k silnici. Joakim vybral stezku vedoucí podél lesíku, který ležel severozápadně od Aluddenu. Byl nízký a hustý, stejně jako ostatní lesy, které Joakim na ostrově viděl, a rostly v něm převážně borovice, jež se mírně skláněly směrem do nitra ostrova, jako by uhýbaly silným větrům, které vanou z moře. Mezi stromy se rozpínala neproniknutelná houští lísek a hlohů.

Potom došli až dolů k moři, kde vál ostřejší a studenější vítr. Slunce už se klonilo k západu a nebe ztratilo svůj modrý jas.

„Jé, tamhle je ten vrak!“ vykřikla Livia, když už byli skoro u břehu.

„Vrak!“ opakoval po ní Gabriel.

„Můžeme k němu jít, tati?“

Vrak z dálky sice připomínal kostru lodi, ale ve skutečnosti to byla už jen hromada starých rozlámaných prken. Pohromadě držel jen kýl – zkroucený kus dřevěného nosníku, napůl pohřbený v písku.

Livia a Gabriel vrak obešli a vrátili se zklamaní.

„Tati, ta už se nedá opravit, viď?“ řekla Livia.

„Nedá,“ odpověděl Joakim. „Na to už je pozdě.“

„Všichni z té lodi se utopili?“

Livia pořád mluví o utopených lidech, uvědomil si Joakim.

„Ne, zachránili se,“ řekl. „Strážci majáků jim určitě pomohli na břeh.“

Jejich další cesta vedla směrem na jih, mokrým pobřežním pískem, který omývaly vlny. Livia s Gabrielem se jim pokoušeli přiblížit co nejvíc, ale zároveň tak, aby se nenamočili. Jen co se po nich natáhla velká vlna, zavýskli, uskočili a rozesmáli se.

Během patnácti minut se dostali až k molu chránícímu majáky. Livia se k němu rozběhla pískem a vyšplhala se na nejbližší kamenný blok.

Právě tudy se před třemi týdny Katrine procházela. Prošlá po molu k majáku a potom skončila ve vodě…

„Livie, nelez tam!“ zvolal Joakim.

Livia se k němu otočila.

„A proč ne?“

„Mohla bys uklouznout!“

„Ne!“

„Ale ano. Slez dolů!“

Livia nakonec z kamene mlčky slezla, ale tvářila se mrzutě. Gabriel se střídavě díval na sestru a na otce – nevěděl, kdo z nich má pravdu.

Když přišli k chodníčku, který vedl po molu k majákům, napadlo Joakima, jak by mohl Livii zvednout náladu.

„Mohli bychom se podívat do jednoho majáku – co vy na to?“ zeptal se.

Livia hned zavrtěla hlavou.

„Copak se to smí?“

„No ovšem,“ řekl Joakim, „jen jestli se nám ho podaří odemknout… Vím, kde jsou klíče.“

Potom odvedl děti zpátky na statek. Odemkl dveře do kuchyně a prošel do haly, kde příliš nechybělo k tomu, aby zavolal na Katrine, jak byl zvyklý.

V jedné z kuchyňských skříněk měl schovanou plechovou krabici, kterou dostal od zaměstnance realitní kanceláře. Kromě dokumentů, jež se týkaly historie statku, v ní byl uložen i svazek s asi tuctem starých klíčů, navlečených na železný kroužek. Některé z nich byly větší a těžší než ostatní; Joakim takové klíče do té doby nikdy neviděl.

Gabriel se rozhodl, že ven už nepůjde a bude raději v teple domova sledovat příhody tučňáka Pingu. Joakim zasunul kazetu s filmem do videa.

„Hned jsme zpátky!“ řekl Gabrielovi.

Ten jen přikývl, film ho okamžitě pohltil.

Joakim vzal svazek klíčů a společně s Livií se znovu vydal ven do zimy.

„Tak do kterého majáku se podíváme?“

Livia se zamyslela a ukázala najeden z majáků.

„Do tamhletoho!“ řekla. „Do mámina majáku!“

Joakim se zadíval na severní věž. Byl to onen maják, který kdysi zhasl, ale Joakimovi se přesto zdálo, že ho jednou viděl svítit – bylo to tenkrát za svítání, v den, kdy se Katrine vydala na molo.

„Dobrá,“ řekl. „Tak se tedy podíváme do něj!“

Kráčeli po chodníčku nad vodou. Když se začal rozdvojovat, vybrali si jeho levou větev.

Nakonec se dostali až na samotný ostrůvek.

U dolní hrany plechových dveří majáku ležela broušená vápencová deska, dost velká na to, aby se na ni mohl postavit otec s dcerou.

„Tak schválně, Livie, jestli se nám podaří ty dveře otevřít…“

Joakim si prohlédl visací zámek a vybral jeden z klíčů. Zdálo se mu, že by mohl do zámku pasovat, ale byl větší než klíčová dírka. Další klíč sice do zámku zastrčit šel, ale nedalo se jím otočit.

Dovnitř pronikl i třetí klíč. Joakim zámek pevně uchopil za jeho silné ocelové oko. Zámek se sice chvíli vzpouzel, ale klíč se v něm nakonec otočil.

Joakim potom vší silou zatáhl za držadlo na dveřích.

Dveře, které byly zavěšené na kloubových závěsech, se pomalu otevřely, ale po patnácti nebo dvaceti centimetrech se zarazily.

Mohla za to ta velká kamenná deska: vlny, led a snad i tráva, která rostla kolem, během zimních období způsobily, že se léty nadzvedla a spodek dveří o ni nyní drhnul.

Když Joakim zatáhl za vrchní část dveří, pohnuly se ještě o pár centimetrů, ale dál už otevřít nešly.

Podíval se otvorem ve dveřích dovnitř. Měl přitom pocit, že nahlíží do skalní soutěsky.

„Je tam něco?“ ozvala se Livia za jeho zády.

„Páni!“ vykřikl. „Na zemi leží kostlivec!“

„Cože?!“

Joakim se otočil a zasmál se. Livia měla oči navrch hlavy.

„Dělám si legraci! Moc tam toho vidět není… Je tam tma jako v pytli.“

Ustoupil krok dozadu a nechal Livii, aby se také podívala.

„Vidím nějaký schody,“ řekla.

„To jsou schody nahoru do věže.“

„Točí se,“ řekla Livia. „Kroutěj se a šplhaj vzhůru.“

„Vedou až úplně nahoru,“ řekl Joakim a dodal: „Počkej tady.“

Před chvílí si totiž všiml, že dole u vody leží podlouhlý kamenný kvádr. Seběhl pro něj a položil ho ke dveřím; vytvořil tak práh, na který si mohl stoupnout.

„Livie, můžeš udělat krok zpátky?“ řekl. „Pokusím se tam vlézt a opřít se do dveří zevnitř.“

„Já tam chci taky!“

„Uvidíme, možná později,“ řekl.

Postavil se na kámen, přitáhl k sobě vrchní část dveří, jak jen to šlo, a vzniklým otvorem se nasoukal dovnitř. Šlo mu to docela dobře; liboval si, že nemá pivní bříško.

Do majáku nepronikalo denní světlo a nebyl tu ani slyšet vítr. Joakim došlápl na betonovou podlahu a všiml si zdí – byly silné a klenuté.

Jeho oči si pomalu začaly zvykat na tmu. Rozhlížel se kolem sebe a pomyslel si: Kdy tu byl asi někdo naposledy? Od té doby už možná uběhlo několik desítek let. Stejně jako ve všech budovách z vápencového kamene tu byl suchý vzduch a všechno bylo pokryto šedým prachem.

Joakim stál jen kousek od prvního stupně kamenných schodů, kterých si všimla Livia. Stoupaly ve spirále vzhůru, vetknuté mezi obvodovou zeď a masivní sloup, který probíhal středem majáku. Ztrácely se ve tmě, ale Joakimovi se přesto zdálo, že na nich vidí trochu slabého světla – patrně je propouštěla úzká okénka v plášti věže.

Na podlaze se povalovaly nejrůznější věci, jako například pár prázdných lahví od piva, balík novin nebo červenobílá plechovka s nápisem CALTEX.

Pod schodištěm byla malá dřevěná dvířka. Když je Joakim pootevřel, objevil v prostoru za nimi další haraburdí: staré dřevěné bedny postavené na sebe, prázdné láhve… Na zdi visely tmavě zelené rybářské sítě, dokonce tu stálo jakési starodávné zařízení, snad mandl.

Z majáku si kdysi někdo udělal odkladiště.

„Tati!“ ozvala se Livia.

„Potřebuješ něco?“ odpověděl jí Joakim a slyšel, jak jeho volání opakuje nahoře na schodišti ozvěna.

Livia nahlédla do otvoru ve dveřích a zeptala se: „Můžu taky dovnitř?“

„Zkusíme to… Stoupni si na ten kámen a já se tě sem pokusím dostat.“

Jakmile se Livia začala cpát dovnitř, uvědomil si, že není v jeho silách, aby zároveň tlačil dveře od sebe a vtahoval dceru dovnitř – dveře by ji mohly skřípnout.

„Livie, já myslím, že to nepůjde.“

„Ale já tam chci!“

„Můžeme zajít k jižnímu majáku,“ řekl, „třeba tam…“

Joakim najednou nad sebou zaslechl nějaké zvuky. Zvedl hlavu a zbystřil sluch.

Kroky. Zdálo se mu, že se ozývají seshora, ze schodiště.

Ano, zvuky přicházely zevnitř věže. Možná se mu to jen zdálo, ale opravdu to znělo jako těžké kroky – jako když někdo pomalým, ale rozhodným krokem schází po schodech dolů.

Katrine to být nemůže. Kdo tedy?

Těžké kroky, to musí být nějaký muž, pomyslel si.

„Livie!“ zavolal Joakim.

„Ano?“

Joakim si uvědomil, že Livia, která čeká venku, stojí velmi blízko vody. Stačil by jediný chybný krok… A co Gabriel? Jak ho jen mohl nechat na statku samotného?!

„Livie?“ zvolal znovu. „Počkej na mě, jdu ven!“

Zabral rukama za plech a začal se protahovat otvorem, ale dveře jako by ho nechtěly pustit z majáku. Nakonec to zvládl. Když se soukal ven, byl na něho asi komický pohled, nejspíš to vypadalo jako parodie porodu. Srdce mu divoce tlouklo. Livia stála u dveří a byla celá vyděšená.

Joakim konečně došlápl na kámen u dveří a nadechl se svěžího studeného vzduchu.

„Tak, aje to!“ řekl a rychle za sebou dveře zabouchl. „A teď musíme za Gabrielem. Do toho druhého majáku se podíváme někdy jindy.“

Poté, co nasadil na dveře zámek a ve spěchu ho zamykal, očekával, že Livia bude protestovat, ale ta se ho jen mlčky chytila za ruku. Pak společně přešli molo a vrátili se na pevninu. Pomalu se snášel soumrak.

Joakimovi se stále v hlavě ozývaly zvuky, které zaslechl uvnitř majáku.

Určitě to byl jen vítr z moře, který se točil kolem věže. Nebo tam nahoře nějaký racek kloval do skel. Ne, kroky to určitě nebyly.

ZIMA 1916

Katrine, mrtví se snaží dostat do naší blízkosti. Chtějí si s námi promluvit. Chtějí, abychom jim naslouchali.

Co nám asi chtějí sdělit? Dost možná to, že smrt bychom si neměli vybrat předčasně.

Ve stodole na půdě je do stěny vyryt letopočet z doby první světové války: 7. prosince 1916. Za ním následuje křížek a několik písmen-začátek jména: GEOR…

Mirja Rambeová

Alma Ljunggrenová, manželka vrchního strážce majáku, sedí v komoře v zadní části domu u tkalcovského stavu. Na zdi za ní tikají hodiny. Almě vyhovuje, že z místnosti nedohlédne k moři – nechce vidět, čím se dole u vody zabývá její manžel Georg a čtyři další muži.

Na statku se neozývají žádné hlasy, protože na pobřeží jsou také všechny ostatní ženy. Alma dobře ví, že by tam také měla být a že by měla muže podpořit, ale netroufá si. Nedokáže teď být nikomu oporou, vždyť sama sotva dýchá.

Nástěnné hodiny tikají dál.

Válka trvá už třetí zimu. Ráno se ve vodách u Aluddenu objevila mořská obluda – černá obluda se špičatými ocelovými ostny po celém těle. Přinesla ji sem krutá sněhová bouře, která řádila v noci.

Švédsko v té velké válce, která se odehrává na kontinentu, zaujímá neutrální postavení, ale je jí také postiženo.

Ta obluda u břehu je mina, pravděpodobně ruská. Rok předtím byla nastražena v Baltu, aby Němcům zkomplikovala transporty železné rudy.

Ze které země pochází, nakonec není tak důležité, nebezpečná je tak jako tak.

Hodiny náhle přestanou tikat.

Alma otáčí hlavu.

Hodiny se zastavily – kyvadlo visí svisle dolů.

Alma si z koše, který leží vedle stavu, vezme nůžky na ovčí vlnu, vstane a vyjde z komory ven. Hodí si přes ramena pléd a zamíří na verandu v přední části domu. Stále se odmítá podívat směrem k pobřeží.

Sněhová bouře zřejmě minu během posledních dnů vytrhla z jejího ukotvení a vlny ji pak zanesly až k pevnině. Nyní uvízla na písčitém dně mezi ledovou břečkou asi padesát metrů od jižního majáku.

O rok dříve vyplavilo moře severně od Marnäsu německé torpédo; bylo na místě zlikvidováno. Námořní úřad nyní požaduje, aby bylo stejným způsobem nakládáno také s minami. Ruskou minuje tedy nutné odpálit, ale něco takového nelze provést tak blízko majáků, je nutné ji odtáhnout na otevřené moře. Muži musí kolem ní nejprve uvázat lano a poté se s ní opatrně vzdálit.

Činnost na pobřeží řídí vrchní strážce majáku Georg Ljunggren; právě stojí na přídi motorového člunu a jeho hlasité povely doléhají až nahoru na statek k jeho ženě Almě.

Jakmile Alma otevře dveře verandy, jsou jeho výkřiky dobře srozumitelné.

Alma vyjde z domu na mráz a přes umetený dvůr směřuje ke stodole, aniž by přitom pohlédla k pobřeží.

Ve stodole nikdo není. Zatímco Alma otevírá těžká vrata a vchází dovnitř, začnou se koně a skot, kteří se za bouře ani nehnuli, ve tmě ošívat.

Alma zvolna stoupá po schodech na půdu. Ani tady nikdo není.

Je tu tolik sena, že sahá málem až ke střeše, ale Alma ví, kudy se dát. Projde uzoučkým průchodem, který vede podél jedné stěny.

Dojde až k zadní stěně z širokých prken. Ačkoli u ní během posledních let stávala mnohokrát, znovu si přečte všechna jména, která jsou na ní vyrytá.

Pak vytáhne nůžky, přiloží jejich špičku najedno z prken a začne rýt dnešní datum: 7. prosince 1916. A jedno jméno.

Výkřiky, které sem doléhají z pobřeží, zničehonic ustanou.

Nastane úplné ticho. Alma upustí nůžky na podlahu, sepne ruce a začne se modlit.

Na celém Aluddenu zavládne klid.

A pak přijde výbuch.

V tom stejném okamžiku, kdy se zadunění začne rozléhat pevninou, jako by někdo na statku stlačil veškerý vzduch. Tlaková vlna od moře sem dorazí během vteřiny, roztříští několik oken ve stodole a ohluší Almu, která zavře oči a svalí se na záda do sena.

Mina vybuchla předčasně a Alma to ví.

Jakmile tlaková vlna odezní, Alma se postaví na nohy.

Krávy dole ve stáji, které před chvílí na pár vteřin zkameněly, opět začínají bučet. Dole u břehu se ozývá křik. Hlasy se kvapem blíží ke statku.

Alma pospíchá po schodech dolů.

Uvědomuje si, že oba majáky stojí, výbuch je nepoškodil. Mina zmizela – ve vodě, na místě, kde se předtím povalovala, se drží jen šedivý kal. Člun není nikde vidět.

Alma vidí, že ke statku přicházejí dvě ženy. Jsou to Ragnhild a Eivor, manželky strážců. Podívají se na ni nepřítomným pohledem.

„A vrchní strážce?“ zeptá se Alma.

Ragnhild ztěžka zavrtí hlavou. Alma teprve teď zaznamená, že Ragnhild má zástěru celou mokrou od krve.

„Můj Albert… stál na přídi…“

Ragnhild se podlamují kolena. Alma se k ní rozběhne po kamenném chodníčku, aby ji včas zachytila a Ragnhild neupadla.

14

V noci z neděle na pondělí spala Livia klidně. Joakim toho moc nenaspal – poslední dobou dokázal spát nepřerušeným spánkem nanejvýš tři hodiny, aniž by se mu cokoli zdálo. Když se za svítání probudil, únavou mu třeštila hlava.

Ráno jako obvykle odvezl děti do Marnäsu. Když se pak vrátil domů, bylo na statku ticho a prázdno. Pokračoval v tapetování ložnic na jižní straně domu.

V jednu hodinu zaslechl, jak se k Aluddenu blíží tlumený zvuk motoru. Vyhlédl ven.

Po silničce vedoucí ke statku se hnal velký, vínově červený mercedes. Joakim ho poznal – bylo to jedno z prvních aut, které po Katrinině pohřbu odjelo od mamaského kostela.

Na aluddenský statek zavítala Katrinina matka.

I když byl vůz velký, žena, která ho řídila, působila snad ještě větším dojmem. Nejprve se musela vyprostit ze sedadla

- seděla za volantem jako přilepená. Nakonec se jí to podařilo a vystoupila – v přiléhavých džínsech, na vysokých podpatcích a v kožené bundě se spoustou kovových přezek. Pětapadesátiletá žena s červeně namalovanými rty a sytě černými očními stíny.

Upravila si hedvábný růžový šátek na krku a jízlivým pohledem se rozhlédla kolem sebe. Potom si zapálila.

Mirja Rambeová, jeho tchyně z Kalmaru. Od pohřbu se mu ani jedinkrát neozvala.

Joakim se zhluboka nadechl, pak velmi zvolna vydechl a prošel domem, aby jí otevřel dveře do kuchyně.

„Ahoj, Joakime!“ řekla a koutkem úst vypustila cigaretový kouř.

„Nazdar, Mirjo!“

„To jsem ráda, že jsi doma. Jak se máš?“

„Nic moc.“

„Chápu… Člověku je tady z toho na blití.“

To byl jediný projev účasti, kterého byla schopna. Pohodila cigaretu do štěrku a zamířila k domu. Joakim jí ustoupil z cesty a Mirja v oparu tabáku a parfému vešla dovnitř.

V kuchyni se zastavila a začala se rozhlížet. Joakim to chápal: Mirja tady bydlela před více než třiceti lety a statek se pochopitelně od té doby změnil k nepoznání. Protože ani slůvkem nekomentovala opravy, které tu Joakim s Katrine provedli, zeptal se sám: „Katrine tady v létě skoro všechno předělala. Co tomu říkáš?“

„Ujde to,“ řekla Mirja. „V době, kdy jsme tu s Torun měly pronajaté dvě cimry v tom baráku s prádelnou, bydleli v tomhle domě staří mládenci. Vypadalo to tady příšerně, všude byly samý saze.“

„To byli strážci majáku?“ zeptal se Joakim.

„Ne, tenkrát už tu žádní nebyli,“ odsekla Mirja. „Žili tady jen sami darmošlapové.“

Otřásla se, jako by tím pohybem chtěla změnit téma, a zeptala se: „Kdepak jsou moje vnoučátka?“

„Livia a Gabriel jsou ve škole. V Marnäsu.“

„Oni už chodí do školy?“

„Ne, jsou v mateřské školce. Livia chodí na takovou předškolní přípravku.“

Mirja sice přikyvovala, ale netvářila se přitom spokojeně. „Panebože, to jsou názvy…,“ řekla, „a přitom je to furt stejně nejlepší útulek!“

„Školka není žádný útulek,“ oponoval jí Joakim. „Dětem se tam líbí.“

„No jasně,“ řekla Mirja. „Za mých časů se to jmenovalo jinak. Den co den stejná otrava…“

Náhle se prudce otočila a zvolala: „Bože, málem bych zapomněla!“

Vyšla před dům a zamířila k autu.

Joakim zůstal stát v kuchyni a přemýšlel, jak dlouho asi hodlá Mirja na statku zůstat. Připadalo mu, že statek se v přítomnosti jeho tchyně zmenšil a hůř se zde dýchá.

Pak bouchly dveře od auta a Mirja se krátce nato znovu objevila v kuchyni s jedním zavazadlem v každé ruce. Jedno z nich, šedou bedýnku s rukojetí, zvedla před sebe.

„Dostala jsem ho gratis od souseda,“ řekla. „Ty věci okolo jsem musela koupit.“

Joakim si všiml, že jde o přepravku na kočku – a nebyla prázdná.

„To myslíš vážně?“ zeptal se s údivem.

Mirja přikývla a přepravku otevřela.

Vyskočil z ní velký šedivý, černě žíhaný kocour a začal se protahovat na dřevěné podlaze. Nedůvěřivě Joakima pozoroval.

„Tak tohle je Rasputin,“ řekla Mirja. „Bude tady u vás žít jako ruský mnich, ne?“

Pak otevřela velkou brašnu a vyndala z ní hromadu plechovek s krmením pro kočky, misku a krabici kočkolitu.

„Ale my si ho tady nemůžeme nechat,“ namítl Joakim.

„Ale můžete,“ řekla Mirja. „Trochu vám to tady oživí.“

Rasputin se Joakimovi otřel o nohy a pak odešel do haly. Jen co Mirja otevřela vchodové dveře, kocour hbitě vyběhl ven.

„Jde lovit krysy,“ řekla Mirja.

„Nikdy j sem tady žádné krysy neviděl,“ poznamenal Joakim.

„Víš proč? Protože jsou mazanější než ty.“ Mirja si vzala z mísy na stole jablko a pokračovala: „Kdy za mnou přijedete do Kalmaru?“

„Nevzpomínám si, že bys nás někdy pozvala.“

„Ale to se přece rozumí samo sebou.“ Zakousla se do jablka. „Můžete přijet kdykoli.“

„Pokud vím, Katrine jsi k sobě nikdy nezvala,“ řekl Joakim.

„Ona by stejně nepřijela,“ namítla Mirja. „Ale občas jsme si volaly.“

„Tak jednou do roka,“ opravil ji Joakim. „Volala ti vždycky na Vánoce a vždycky se přitom zavřela v pokoji.“

Mirja zavrtěla hlavou.

„Není to ani měsíc, co jsem s ní mluvila.“

„A o čem?“

„Ale, nešlo o nic zvláštního… Povídaly jsme si o mé nové výstavě v Kalmaru. A o mém novém příteli Ulfovi.“

„Jinými slovy – mluvily jste o tobě.“

„O ní taky.“

„No a co říkala?“

„Že si tady připadá jako kůl v plotě,“ odvětila Mirja. „Tvrdila, že jí nechybí Stockholm, ale ty.“

„Musel jsem ještě nějakou dobu chodit do práce,“ namítl Joakim.

Byla pravda, že pracovní poměr ve škole mohl rozvázat už dřív. Spoustu věcí mohl udělat jinak, ale o tom teď s Mirjou nemínil diskutovat.

Když Mirja procházela domem, zastavila se u obrazu Torun Rambeové, který visel před Joakimovou ložnicí.

„Ten obraz jsem dala Katrine, když slavila dvacáté narozeniny,“ řekla. „Aby měla nějakou památku na babičku.“

„Líbil se jí,“ řekl Joakim.

„Tady byste ho ale neměli mít. Jeden z Toruniných obrazů se nedávno v aukci vydražil za tři sta tisíc.“

„Hni. Ale o tom, že tady ten obraz visí, přece nikdo neví…“ Mirja si plátno prohlížela s velkým zájmem. Zkoumala, jakým způsobem jsou na ně naneseny olejové barvy, které měly vesměs šedé a černé odstíny.

„Nejsou tu vidět žádné vodorovné linie, proto ten obraz není až tak příjemný na pohled,“ řekla. „Tohle mohl namalovat jedině někdo, kdo na Ölandu zažil na vlastní kůži sněhovou bouři.“

„A Torun ji zažila?“

„Jistě. Během první zimy, kterou jsme tady strávily. Ten den jsme věděly, že se blíží sněhová bouře, ale Torun se přesto vydala k Obětnímu močálu. Ráda malovala ve vnitrozemí.“

„My u toho močálu byli včera,“ řekl Joakim. „Je tam moc hezky.“

„Jen tě tam nesmí přepadnout sněhová bouře…,“ namítla Mirja. „Torun si tenkrát ani nestihla rozložit stojan a hned jí ho odnesl vítr. Najednou bylo vidět sotva na pár metrů, slunce se úplně ztratilo. Všude jen samý sníh.“

„Ale ona si dokázala poradit, ne?“

„Když šla přes močál, bořila se do vody. V jednu chvíli ale nesněžilo tak hustě – díky tomu zahlédla blikající maják.“ Mirja se stále dívala na obraz a pokračovala tichým hlasem: „Bylo to za pět minut dvanáct. Vyprávěla mi, že když se brodila močálem, viděla tam mrtvé. Byli to lidé, kteří tam byli obětováni v době železné. Zvedali se z vody a natahovali se po ní.“

Joakim zaujatě poslouchal. Začínal chápat, proč jsou Toruniny obrazy takové, jaké jsou.

„Pak začaly j ej í problémy s očima,“ dodala Mirja. „A nakonec oslepla úplně.“

„Takže za to mohla ta bouře?“

„Snad… Několik dní nemohla oči vůbec otevřít. Jak v té bouři fičel vítr, sfoukával z polí písek, který se pak smíchal se sněhovými vločkami. Je to, jako by se člověku zabodávaly do očí jehly.“

Mirja poodstoupila od plátna.

„Lidé o takové ponuré obrazy nestojí,“ řekla. „Když Öland, tak vysoké modré nebe a širá pole žlutých květin. Obrazy v jasných barvách zarámované v bílých rámech.“

„Takové, jaké maluješ ty,“ poznamenal Joakim.

„Přesně tak!“ Mirja energicky přikývla. Vůbec se netvářila dotčeně. „Letní obrazy zalité sluncem, určené pro lidi, kteří v létě přijedou na ostrov…“ Rozhlédla se kolem. „Vy tady ale asi žádné obrazy Mirji Rambeové nemáte, nebo se pletu?“

„Ne. Ale Katrine má někde pár reprodukcí na pohlednicích.“

„Aspoň něco, z pohledů jsou taky peníze.“

Joakim si přál, aby už z chodby u ložnic odešli; připadalo mu, že je to příliš intimní místo. Zamířil proto zpátky do kuchyně.

„Kolik obrazů vlastně Torun namalovala?“ zeptal se.

„Hodně. Padesát určitě.“

„A teď jich zbylo jenom šest, ne?“

„Jo, šest.“ Mirja se zatvářila zatrpkle. „Dochovalo se jich jenom šest.“

„Lidi říkají…“

Mirja ho rozzlobeně přerušila: „Já vím, co lidi říkají. Že je zničila její dcera! Sbírku, která by dneska měla hodnotu několika milionů… Když byla jednou krutá zima, tak jsem s nima prej zatopila v kamnech, abychom neumrzly!“

„Katrine mi ale říkala, že to tak nebylo,“ řekl Joakim.

„Nepovídej!“

„Tvrdila mi, že prý jsi na Torun žárlila… a její plátna jsi naházela do moře.“

„Katrine se narodila až rok potom, co se to stalo, takže u toho nemohla být!“

Mirja si povzdechla. „Já vím, co se tady na ostrově říká: Mirja Rambeová, to je ta nesnesitelná ženská… Ta, co má příliš mladé milence, ta alkoholička… O tomhle ti Katrine nevyprávěla?“

Joakim sice zavrtěl hlavou, ale zároveň si vzpomněl na svou svatbu s Katrine v Borgholmu: Mirja se mezi svatebčany potácela úplně opilá a pokoušela se svést jeho mladšího bratrance.

Došli až na verandu. Mirja si zapnula bundu.

„Pojď,“ řekla, „něco ti ukážu!“

Joakim za ní vyšel na dvůr. Zahlédl Rasputina, jak proklouzl plotem a běží dolů k moři.

„Tady se vůbec nic nezměnilo,“ řekla Mirja, když procházela po rozeklaných kamenných dlaždicích. „Všude samej plevel!“

Zastavila se u prádelny, zapálila si další cigaretu a pak se zaprášeným oknem podívala dovnitř.

„Nikdo není doma,“ řekla.

„V realitce tomu říkají dům pro hosty,“ řekl Joakim. „Na jaře to tu chceme dát do pořádku. Tedy měli jsme to v plánu…“

Dům s prádelnou byla protáhlá přízemní budova s bílou fasádou s taškovou střechou. Zahrnovala v sobě prostor na skladování dříví, truhlářskou dílnu, vlastní prádelnu s vlhkými skvrnami na stropě, dále saunu, která byla vybudována v sedmdesátých letech, sprchy a pokoj e, v nichž rodiny ze statku bydlely přes léto, kdy bývalo v hlavní budově příliš velké horko.

Mirja se rozhlížela kolem sebe a vrtěla přitom hlavou.

„Tak tady jsme s Torun bydlely tři roky. Mezi myšima a chuchvalcema prachu. Panebože, v zimě jsem si tu připadala jako v lednici.“

Pak se otočila k budově zády.

„To, co j sem ti chtěla ukázat, j e tamhle!“

Přešla ke stodole a otevřela Joakimovi vrata, jež vedla do hluboké tmy.

Zamáčkla cigaretu a rozsvítila světlo na stropě. Joakim za ní vešel dovnitř a postavil se po jejím boku. Mirja ukázala směrem k půdě.

„Je to tam nahoře,“ řekla.

Joakim chvíli váhal, ale pak ji následoval po schodišti na půdu. Od jeho poslední návštěvy se tu nic nezměnilo, všude tu byl stále stejný nepořádek.

„Tady tím se ale nedá projít,“ namítl Joakim.

„Ale dá!“ řekla Mirja.

Bez váhání vešla mezi všechny ty brašny, krabice, starý nábytek a zrezivělé součástky různých strojů, protáhla se několika úzkými průchody a dalším haraburdím a nakonec došla až na protější stranu půdy.

Tam se zastavila a ukázala prstem na stěnu vytvořenou ze širokých prken.

„Tady, podívej… Objevila jsem to před pětatřiceti lety.“

Joakim přistoupil blíž ke stěně.

Ve slabém světle, které sem dopadalo oknem, viděl, že jsou na neopracovaných prknech vyrytá písmena. Byly to řádky se jmény a letopočty; na několika místech zahlédl malé křížky a citáty z bible.

DRAHÁ CAROLINA 1868 stálo na prkně těsně pod stropem. Pod tím bylo napsáno: JANOVI, KTERÉHO TOLIK POSTRÁDÁME, OPUSTIL NÁS V PÁNU ROKU 1883 a o něco níž NA PAMÁTKU ARTHURA CARLSSONA – UTOPIL SE 3. ČERVNA 1911, JAN 3,16.

Těch jmen bylo na stěně mnohem víc. Joakim přestal číst a otočil se k Mirje.

„Co to má být?“

Mirja, která až do této chvíle mluvila nahlas, mu odpověděla tichým, až uctivým hlasem: „To jsou mrtví odsud ze statku. Jejich jména tu vyryli jejich příbuzní. Byla tu už v době, když jsem tu bydlela. A tamhle ta, ta tu mezitím přibyla.“

Ukázala na dvě jména dole u podlahy. Na jednom místě tu bylo slabými písmeny vyryto jméno CIKI a vedle něj SLÁVKO.

„To by mohli být uprchlíci,“ řekl Joakim. „Aludden před několika lety fungoval jako utečenecký tábor.“ Zadíval se na Mirju. „Ale proč sem ta jména vyryli?“

„Proč?“ zeptala se Mirja. „K čemu asi lidi staví náhrobky?“

Joakim si vzpomněl na žulový kámen, který vybral minulý týden pro Katrine; kameník mu slíbil, že ho dodá do Vánoc. Zadíval se Mirje do očí.

„Aby… nezapomněli,“ řekl.

„Přesně tak,“ řekla Mirja.

„Mluvili jste o téhle stěně s Katrine?“

„Pochopitelně, hned v létě. Katrine se o ni zajímala. Jestli se tu byla podívat, to ale nevím.“

„Já bych řekl, že byla,“ řekl Joakim.

Mirja vyrytá písmena a číslice pohladila.

„Když jsem to tu jako mladá holka objevila, tak jsem si ta jména četla pořád dokola,“ řekla. „Pak jsem si začala představovat, co to asi bylo za lidi. Proč žili tady na statku, proč zemřeli. Na mrtvé je těžké nemyslet, viď?“

Joakim se podíval na stěnu a tiše přikývl.

„A taky jsem je slyšela mluvit,“ pokračovala Mirja. „Koho?“

„Ty mrtvé.“ Mirja se naklonila blíž k prknům. „Stačí se jen zaposlouchat a uslyšíš, jak šeptají.“

Joakim mlčel a neslyšel nic.

„V létě jsem o Aluddenu napsala knížku,“ poznamenala Mirja, když se půdou vraceli zpátky.

„Opravdu?“ zeptal se Joakim.

„Dala jsem ji Katrine, když se sem nastěhovala.“

„Vážně? Nikdy se mi o tom nezmínila…“

Mirja se zničehonic zastavila. Vypadalo to, že hledá něco na podlaze.

Odsunula jednu popraskanou dřevěnou bednu a pohlédla na zem.

Na podlaze byla těsně vedle sebe vyryta dvě jména a u nich letopočet:

MIRJA & MARKUS 1961

„Mirja…“ četl Joakim a podíval se na ni. „Tohle jsi tady vyryla ty?“

Mirja přikývla.

„Nechtěli jsme naše jména vyrýt na tu stěnu, tak jsme se rozhodli pro podlahu.“

„Kdo je Markus?“

„To byl můj kluk. Markus Landkvist.“

Mirja už Joakimovi nic víc neřekla. Jen si povzdechla, jména přešla jedním dlouhým krokem a zamířila ke schodům.

Rozloučili se u auta, které Mirja zaparkovala před hlavní budovou.

Mirja už svoji energii téměř vyčerpala. Ještě jednou se dlouze zadívala na statek.

„Možná se tu ještě někdy objevím,“ řekla.

„Přijeď,“ řekl Joakim.

„Jak říkám – zastav se s dětmi v Kalmaru. Dostanete dobrou ovocnou šťávu.“

„Fajn. Jestli se u nás kocourovi nebude líbit, tak ti ho přivezu zpátky!“

Mirja se ušklíbla a řekla: „Opovaž se!“

Pak nasedla do mercedesu a nastartovala.

Když její auto zmizelo v dálce u pobřežní silnice, přešel Joakim volným krokem dvůr a zadíval se k moři. Kam se ten kocour jenom poděl? tázal se v duchu.

Vrata do stodoly byla pootevřená, protože je s Mirjou za sebou pořádně nezavřeli.

Joakim je zvolna otevíral a potom znovu vešel do tmy. Uvnitř bylo ticho jako v katedrále.

Vystoupal po schodech a prošel půdou. Na dřevěné stěně si pak, jedno po druhém, znovu přečetl všechna jména.

Postavil se těsně k prknům a chvíli čekal. Žádný šepot ale nezaslechl.

Pak našel na podlaze hřebík a najedno z nejspodnějších prken, které leželo téměř u podlahy, pečlivě vyryl jméno KATRINE WESTINOVÁ a letopočet.

Když byl hotov, ustoupil dozadu, aby pohledem obsáhl celou stěnu.

Statek bude od tohoto okamžiku navždy uchovávat vzpomínku na Katrine.

Joakim z toho měl dobrý pocit.

Děti si Rasputina samozřejmě zamilovaly. Gabriel ho neustále hladil a Livia mu nalévala do misky mléko. Přestože se od kocoura nechtěly hnout ani na minutu, večer po návštěvě Mirji Rambeové se bez něho musely obejít. Celá rodina byla totiž pozvána k sousedům, na statek ležící jižně od Aluddenu. Nejstarší děti sousedů nebyly právě doma, a tak s Westinovými večeřel jen sedmiletý Andreas, který si později společně s Livií a Gabrielem odešel sníst do kuchyně zmrzlinu.

Joakim zůstal sedět v jídelně u kávy s Rogerem a Marií Carlssonovými. Téma jejich rozhovoru bylo vcelku jasné: údržba a renovace vil, které jsou tady na pobřeží vystaveny nepřízni počasí. Joakim měl ale připravenu ještě jinou otázku, na niž také posléze došlo.

„Zajímalo by mě, jestli neznáte nějaké historky o našem statku, o Aluddenu,“ řekl.

„Historky říkáte?“ ujistil se Roger Carlsson.

„Ano. Nějaké strašidelné příběhy, pověsti a tak… Katrine mi říkala, že jste prý v létě spolu mluvili o tom, že… že tam straší.“

Její jméno ten večer zaznělo poprvé; Joakim se snažil o své zesnulé manželce nemluvit víc, než bylo nutné. Nechtěl, aby si o něm Carlssonovi mysleli, že jde o téma, kterým je posedlý – za posedlého se rozhodně nepovažoval.

„Se mnou teda o žádných strašidlech nemluvila,“ řekl Roger.

„Já o tom s Katrine mluvila, když se tady jednou zastavila na kafe,“ řekla Maria. „Ptala se mě, jestli se o Aluddenu neříká něco nepěkného.“ Maria se zadívala na svého muže. „Když jsem byla malá, starší lidé si mezi sebou povídali, že na Aluddenu je snad nějaká tajná místnost, ve které straší… Vzpomínáš si na to, Rogere?“

Roger jen zavrtěl hlavou – bylo vidět, že duchařské historky ho nijak zvlášť nezajímají.

„A nevíte, kde ta místnost byla?“

„Nemám tušení,“ odvětil Roger a dál upíjel kávu.

„Taky to přesně nevím,“ řekla Maria. „Ale můj dědeček mi vyprávěl, že tam straší – prý vždycky před Vánocemi. To se prý na statek vrátí mrtví a pak se všichni shromáždí v tom zvláštním pokoji. A potom prý vezmou…“

„To jsou přece jen pověry!“ přerušil ji Roger a nabídl Joakimovi konvici s kávou: „Dáte si ještě?“

15

Na slabé matraci ležela Tilda, nahá a zpocená.

„Líbilo se ti to?“ zeptala se.

Martin seděl na kraji postele a byl k ní otočený zády.

„Ano. To víš, že ano.“

Když Martin toho nedělního rána vyklouzl z postele a spěšně si natáhl slipy a džínsy, mohla tušit, co bude následovat, ale nechtěla si to připustit.

Sedl si na okraj postele a zadíval se z okna.

„Takhle už to dál nepůjde,“ řekl po chvíli.

„Co myslíš?“ zeptala se Tilda, která byla pod přikrývkou stále nahá.

„Tohle… Tohle všechno. Fakt, nejde to.“ Stále se díval z okna a dodal: „Karin se pořád vyptává.“

„Na co?“

Tildě stále nedocházelo, že se s ní Martin rozchází. Muž si užije s dívkou a pak ji od sebe odkopne, prostě klasická situace.

Martin k ní přijel v pátek pozdě odpoledne. Zdálo se, že všechno probíhá jako vždycky. Tilda se ho neptala, co napovídal své ženě – neměla to ve zvyku. Večer strávili v Tildině malém bytě. Ona uvařila rybí polévku, on působil uvolněně a mluvil o nové skupině studentů na policejní škole, která zahájila první semestr; někteří j sou prý schopní, jiní méně.

„My už si s nima poradíme,“ řekl.

Tilda přikyvovala a vzpomněla si na dobu, kdy na policejní škole sama začínala. Bylo jich tenkrát ve třídě asi dvacet, většinou chlapci, dívek jen pár. Lektory si zakrátko rozdělili do tří kategorií: v první byli staří učitelé, kteří byli sice příjemní, ale tak trochu ze staré školy, ve druhé pak civilní lektoři, kteří vyučovali právo a o práci policie nevěděli vůbec nic, a konečně ve třetí byli mladí policejní lektoři, kteří měli na starost především praktickou část výuky. Na školu přišli z terénu, z rukávu sypali spousty vzrušujících zážitků a pro třídu byli vzorem. Martin Ahlquist byl jedním z nich.

V sobotu dopoledne se Martinovým autem vydali až na nejsevernější mys ostrova. Tilda tam byla naposledy jako malá, ale přesto si stále pamatovala ten pocit, který tenkrát zažila, připadala si tam jako na konci světa. Teď v listopadu foukal z moře mrazivý vítr a u majáku zvaného Dlouhý Erik nebylo ani živáčka. Tato křídově bílá věž, která se zvedala nad pobřežím, jí připomněla dvojici majáků na Aluddenu. Původně si s Martinem chtěla promluvit o úmrtí v aluddenském mysu, ale rozmyslela si to – je přece víkend, tak proč myslet na práci…, říkala si.

Poobědvali v jediné restauraci v Byxelkroku, která měla otevřeno i přes zimu, a pak se vrátili do Marnäsu, kde také strávili zbytek večera.

Tildě připadalo, že s Martinem už potom nebyla řeč. Přesto se stále snažila s ním udržovat hovor.

Usnuli mlčky.

Ráno si Martin sedl na kraj postele a řekl Tildě své. Přitom se na ni ani jednou nepodíval. Říkal, že od té chvíle, co se přestěhovala na Öland, začal o jejich vztahu hodně přemýšlet. Přemýšlel prý o tom, co vlastně od života chce. Teď už to ví a má pocit, že jeho rozhodnutí je správné.

„Pro tebe to takhle bude taky lepší,“ řekl. „Bude to tak lepší pro všechny.“

„Tím chceš říct, že mě opouštíš?“ zeptala se tiše.

„Ne. Opouštíme jeden druhého.“

„Ale vždyť já se sem přestěhovala kvůli tobě!“ zvolala a zadívala se na jeho zarostlá záda. „Chtěla jsem zůstat ve Växjö… Odstěhovala jsem se jen kvůli tobě. Byla bych strašně ráda, kdyby sis to uvědomil!“

„Proč jsi to udělala?“

„Lidi si o nás začali povídat. Chtěla jsem tomu zabránit.“

Martin přikývl.

„To víš, lidi mají drby rádi,“ řekl. „Teď už k nim nebudou mít důvod.“

K tomu nebylo co dodat.

O pět minut později už byl Martin oblečený; zvedl z podlahy aktovku a zadíval se na Tildu.

„Takže co?“ řekl.

„Zklamala jsem tě nějak?“ zeptala se.

„To ne,“ řekl a přešel do předsíně. „Dlouho to s tebou bylo fajn, ale teď je všechno jinak.“

„Máš strach, že budeš muset jít do konfliktu,“ řekla.

Martin neodpověděl a otevřel dveře na chodbu.

Tilda mu měla sto chutí říct, aby pozdravoval svou ženu, ale neudělala to.

Zaslechla bouchnutí dveří a po něm kroky na schodišti.

Martin teď nasedne do auta, které nechal stát na náměstí, a pojede za svou rodinou, jako by se vůbec nic nestalo.

Tilda seděla na posteli, stále nahá.

V pokoji bylo ticho. Na zemi ležel použitý kondom.

„Tak co? Jsi pro něho dost dobrá, nebo ne?“ zeptala se svého vlastního neostrého obrazu, který se odrážel v okně.

Ne. Ty sis to vážně myslela?

Jsi jenom ta druhá.

Tilda víc než půl hodiny seděla na posteli a litovala se. Pak zavrhla nápad vyholit si svou blonďatou hlavu dohola a vstala. Osprchovala se, oblékla a rozhodla se, že pojede navštívit Gerlofa do Domova pro seniory. Něco takového právě teď potřebuje: setkat se se starými lidmi, kteří neřeší milostné problémy.

Mezitím se ale rozezvonil telefon.

Služba na velitelství v Borgholmu ji povolala do práce. Během víkendu se na faru ležící severně od Marnäsu vloupali zloději; při činu byli přistiženi majiteli, manželskou dvojicí penzistů. Muž je hospitalizován s poraněním hlavy a několika zlomeninami.

Práce, to je ten nejlepší lék na trápení.

Tilda dorazila k faře kolem druhé hodiny odpoledne, kdy už se na ostrově začalo smrákat.

První člověk, na kterého tu narazila, byl Hans Majner. Na rozdíl od ní měl na sobě uniformu, v ruce držel modrobílou pásku s nápisem POLICIE a několik cedulí s textem POLICIE – VSTUP ZAKÁZÁN a chodil kolem domu.

„Kde jste byla včera?“ zeptal se.

„Měla jsem volno,“ řekla Tilda. „O žádném výjezdu jsem nevěděla.“

„To už je na každým, aby si dokázal zjistit, že se něco děje!“

Tilda práskla dveřmi auta.

„Držte hubu!“

Majner se otočil.

„Co jste to řekla?“

„Řekla jsem vám, abyste držel hubu,“ odsekla Tilda. „Nemusíte mě furt komandovat!“

Takže teď to u Majnera definitivně projela. Ale co…

Majner se na okamžik zarazil a zadíval se na nijako by dost dobře nechápal, co mu právě řekla.

„Já nikoho nekomanduju,“ prohlásil po chvíli.

„Fakt? Dejte mi tu pásku!“

Tilda pak začala mlčky ohraničovat pozemek za farou a hledala nějaké otisky bot, které by bylo třeba přikrýt – kriminální technici z Kalmaru by sem měli dorazit v pondělí ráno.

V jílovité půdě kolem domu skutečně našla velké množství stop. Byly to otisky buď sportovní obuvi se vzorkovanou podrážkou, nebo farmářek; v obou případech šlo o boty pánské velikosti. O kus dál, přímo mezi stromy, to zase vypadalo, že tam sebou někdo jak široký tak dlouhý plácl do křoví a pak se po čtyřech odplazil do lesa.

Tilda se snažila odhadnout, kolika osobám tyto stopy patří. Odhadovala, že faru navštívili tři lidé.

Ze dveří verandy vyšla nějaká paní, sousedka z nedaleké chaty, která dostala od majitelů fary klíč, aby na ni dohlížela v době, kdy budou v kalmarské nemocnici. Ta žena Tildě nabídla, aby k ní společně s Majnerem zašla na šálek kávy.

Měla by jít na kávu s Majnerem?

„Ne, děkuju. Já si raději proběhnu dům,“ odmítla její nabídku Tilda.

Zatímco paní odcházela, Tilda vyšla po schodech ke dveřím.

Na shrnutém koberci v hale za verandou se povalovala mozaika střepů – ze stěny tu spadlo zrcadlo. Práh i podlaha byly potřísněné krví.

Dveře do velkého salonu byly napůl otevřené. Tilda překročila rozbité sklo a nahlédla dovnitř.

V místnosti byl pěkný nepořádek: obě dvířka skleníku byla otevřená dokořán, všechny zásuvky ze starodávné komody někdo vytahal ven. Tildě neuniklo, že jsou na nedávno zrenovované dřevěné podlaze stopy bot ušpiněných od bláta. Technici tu budou mít plné ruce práce!

Když byli Majner a Tilda hotovi, ani se spolu nerozloučili a vydali se každý svou cestou. Tilda nasedla do svého auta a zamířila do Domova pro seniory.

„Vloupačka,“ uvedla Tilda důvod svého zpoždění.

„Neříkej,“ podivil se Gerlof. „A kde se to stalo?“

„Na faře v Hagelby. Byl přitom zraněn majitel domu.“

„Je to s ním vážné?“

„Dost. Má i pár bodných ran… Víc se o tom určitě dočteš v zítřejších novinách.“

Tilda se posadila u Gerlofova stolku, položila na stůl magnetofon a myslela přitom na Martina. Touto dobou už určitě dorazil domů, otevřel dveře, objal ženu a děti a postěžoval si, jaká to byla na policejní konferenci v Kalmaru šílená nuda.

Gerlof právě cosi řekl.

„Promiň,“ omluvila se.

Nevnímala ho. Myslela na to, jak od ní Martin odcházel a ve dveřích se ani neohlédl.

„Zkoušeli jste najít nějaké stopy?“

Tilda přikývla, ale nic bližšího k tomu Gerlofovi neřekla. „Zítra začne vyšetřování na místě činu.“ Lehce zaťukala na mikrofon. „Popovídáme si teď o naší rodině?“

Gerlof přikývl, ale přesto se ještě zeptal: „Co teď vlastně děláte na místě činu?“

„Technici teď zajišťují stopy,“ odpověděla Tilda. „Fotí, hledají otisky prstů, vlasy, stopy textilních materiálů – to znamená vlákna pocházející z oblečení. A samozřejmě taky biologické stopy jako třeba krev. Pak se dělají sádrové odlitky stop v terénu. Stopy lze zajistit i v objektu, pokud se provede elektrostatické…“

„Vidím, že jste důkladní,“ přerušil ji Gerlof.

Tilda přikývla.

„Snažíme se postupovat systematicky. Ti zloději tam pravděpodobně přijeli autem – asi větším osobákem nebo dodávkou. Zatím toho ještě moc nevíme.“

„Ty darebáky musíte určitě vypátrat!“

„To je nám jasné.“

„Mohla bys mi vyndat ze stolu jeden papír, prosím?“

Tilda mu vyhověla a pak mlčky přihlížela, jak na něj Gerlof píše pár krátkých řádků. Potom jí ho předal.

Byla na něm tři jména, která byla napsána Gerlofovým úhledným rukopisem:

John Hagman Dagmar Karlssonová Edla Gustafssonová.

Tilda si je přečetla a pohlédla na něj.

„Hm,“ řekla. „To mají být ti zloději?“

„Ne. Moji staří známí.“

„Ach tak…“

„Mohli by ti pomoct,“ řekl Gerlof.

„A jak?“

„Jsou všímaví.“

„Vážně?“

„Všichni tři bydlí blízko silnice a všímají si, když někdo projede kolem,“ řekl Gerlof. „Když kolem jejich domu projede nějaké auto, je to pro Johna, Edlu i Dagmar událost, zvlášť teď v zimě. Edla i Dagmar v tu chvíli všeho nechají a běží k oknu, aby zjistily, co je to za auto.“

„Aha… Tak to bych si s nimi mohla promluvit,“ řekla Tilda. „Jsme vděční za každý tip.“

„Zajeď nejdřív k Johnovi do Stenviku, je to můj dobrý přítel… Můžeš ho ode mne pozdravovat.“

„...a zeptat se, jestli neviděl nějaká cizí auta,“ dodala Tilda. „Přesně tak. John tam na pobřeží určitě nějaká vozidla zahlédl… Pak by ses mohla stavit u Dagmar, ta bydlí u sjezdu na Altorp, a zeptat se jí na totéž. A s Edlou Gustafssonovou, Edlou z Hultetu, by sis také měla promluvit. Má domek u silnice nedaleko Speteby – to je při cestě na Borgholm.“

Tilda se znovu zadívala na papír se jmény.

„Tak díky!“ řekla. „Zastavím se tam, až se budu pohybovat v těch místech.“

Pak zapnula magnetofon.

„Gerlofe, když se tě zeptám na bratra Ragnara, co se ti vybaví?“

Gerlof mlčel a zamyslel se.

„Úhoři,“ řekl po chvíli. „Ragnar měl takový malý motorový člun a vždycky na podzim v něm rád vyjížděl prohledávat sítě. Měl radost, když se mu povedlo úhoře obelstít. Zkoušel různé návnady, jak do sítí v noci přilákat samičky, a pak je ukládal do vezírků.“

„Samičky?“

„Loví se pouze samičky.“ Gerlof se usmál. „O samečky nikdo nestojí, jsou příliš malí a slabí.“

„Tak tohle platí i o spoustě mužů,“ poznamenala Tilda.

16

„Tati, kdy už bude Štědrý den?“ zeptala se Livia jednou večer, když ji Joakim ukládal do postele.

„Brzy… Už za měsíc.“

„A kolik je to dní?“

„Za…,“ Joakim se podíval na kalendář s Pipi Dlouhou punčochou, který visel nad postelí, a počítal, „…osmadvacet dní.“

Livia přikývla a zamyslela se.

„Na co myslíš?“ zeptal se Joakim. „Na vánoční dárky?“

„Ne,“ řekla Livia. „Na mámu. Na Vánoce přijede, viď?“

Joakim mlčel.

„To není vůbec jisté,“ řekl tichým hlasem.

„Je.“

„Není. Raději bychom s tím neměli počítat…“

„Měli!“ řekla Livia o něco silnějším hlasem. „Máma se na Vánoce vrátí.“

Po těchto slovech si přitáhla přikrývku až pod nos a odmítla se s Joakimem dál bavit.

Joakim si už po pár týdnech od příchodu na Aludden všiml, že Liviin spánek prošel určitou proměnou. Vždy dvě noci po sobě spala klidně, ale během třetí noci začala být neklidná a volala na něho.

„Tati!“

Pokaždé to začalo asi hodinu po půlnoci. Joakim mohl v tu chvíli spát třeba i tvrdým spánkem, ale vždycky rychle procitl.

Liviin křik zároveň probouzel Rasputina. Vyskočil na okno a upřeně se díval do tmy, jako by venku mezi budovami viděl nějaký pohyb.

„Tati!“

Tak přece něco – Livia se alespoň přestala dovolávat Katrine, říkal si Joakim, když přicházel k jejímu pokojíku.

Byla noc ze čtvrtka na pátek. Joakim si sedl na okraj Liviiny postele a hladil dceru po zádech. Neprobudila se, jen se otočila ke zdi a spala klidně dál.

Zůstal sedět a čekal, jestli Livia bude opět mluvit ze spaní, k čemuž také po několika minutách skutečně došlo. Její hlas byl tichý a trochu monotónní.

„Tati?“

„Ano?“ odvětil tiše. „Livie, vidíš někoho?“

Livia ležela, stále otočená k Joakimovi zády „Maminku,“ řekla.

Joakim byl na tuto situaci nyní lépe připravený, ale stále si nebyl jistý, jestli Livia skutečně spí, anebo se jen nachází v jakémsi polospánku. Stejně tak jako si nebyl jistý, jestli jí takový rozhovor nemůže nějak ublížit. A nemohl by nakonec ublížit i jemu?

„Kde je?“ zeptal se. „Kde je maminka?“

Joakim sledoval, jak Livia zvedá pravou ruku z polštáře a lehounce jí mává a kamsi ukazuje. Otočil hlavu tím směrem, ale neviděl nic, jen stíny Opět se zadíval na dceru.

„Nemohla by Katrine… Nechce mi maminka něco říct?“ Livia neodpověděla. Kdykoli jí položil delší otázku, téměř nikdy na ni nereagovala.

„Kde je?“ zeptal se znovu. „Livie, kde je maminka?“

Ani teď neodpověděla.

Joakim se zamyslel a pak se pomalu zeptal: „Co dělala máma na molu? Proč šla dolů k moři?“

„Chtěla se dozvědět…“

„Dozvědět co?“

„Pravdu.“

„Pravdu? Od koho?“

Livia mlčela.

„A kde je máma teď?“ zeptal se.

„Blízko.“

„Je… Je tady v domě?“

Livia mlčela. Joakim cítil, že Katrine v domě není. Drží si od nich odstup.

„Mohla by ses jí na něco zeptat?“ řekl. „Poslouchá?“

„Dívá se.“

„Vidí nás?“

„Možná.“

Joakim zatajil dech. Snažil se přijít na to, jak otázky nejlépe formulovat.

„Livie, co teď vidíš?“ zeptal se.

„Někdo je na pobřeží… u majáků.“

„To je určitě máma. Řekni, má…“

„Ne,“ řekla Livia. „Ethel.“

„Cože?“

„Je to Ethel.“

Joakimovi přejel mráz po zádech.

„Ne,“ řekl, „to nemůže být ona!“

„Jeto ona.“

„Ne! Livie!“

Zvýšil hlas, málem začal křičet.

„Je to ona. Ethel chce něco říct.“

Joakim seděl na posteli jako opařený.

„Já s ní nechci mluvit,“ řekl, „s ní ne.“

„Chtěla by…“

„Ne,“ vyhrkl Joakim. Rozbušilo se mu srdce a v ústech měl úplně vyschlo. „Ethel tady přece nemůže být.“

Livia znovu umlkla.

„Ethel je někde jinde,“ řekl. „Sem nesmí!“

Joakim nemohl dýchat a měl jediné přání: utéct z pokoje pryč. Přesto zůstal nehybně sedět na posteli, ochromen strachem. Oči mu těkaly mezi Livií a pootevřenými dveřmi.

V celém domě bylo ticho.

Livia se už pod pokrývkou nehýbala, hlavu měla stále obrácenou ke stěně a slabě oddychovala.

Joakim se nakonec donutil vstát a vyjít z pokoje na tmavou chodbu.

Půlměsíc si našel skulinu mezi mračny a svítil do pokojů okny s nově nalakovanými rámy. Joakim se do okenních skel nechtěl podívat – bál se, že v nich zahlédne pohublý ženský obličej s nenávistným pohledem.

S očima upřenýma na podlahu přešel chodbou do předsíně. Venkovní dveře na verandě byly pootevřené. Jak je to možné, že je vždycky zapomene na noc zamknout?

Počínaje dneškem už se to nestane, tím si byl jistý.

Přistoupil ke dveřím, otočil klíčem a krátce se zadíval na stíny na dvoře. Pak se otočil a šel si lehnout. Z velkého polštáře si k sobě pod pokrývku přitáhl Katrininu měkkou noční košili a pevněji stiskl.

Po zkušenosti z uplynulé noci si Joakim předsevzal, že už se Livie na její sny ptát nebude. Nechtěl ji už k ničemu nutit. Dostal z jejích odpovědí strach.

V pátek ráno, poté, co odvezl děti do Marnäsu a pokračoval v opravách přízemí, udělal něco, co mu sice připadalo směšné, ale zároveň to pro něho bylo důležité: chodil po statku a mluvil ke své zemřelé starší sestře.

Vešel do kuchyně a postavil se k jídelnímu stolu.

„Ethel,“ řekl, „tady zůstat nemůžeš!“

V tu chvíli by si měl nejspíš připadat jako blázen, ale ve skutečnosti pociťoval jen smutek a osamělost.

Potom vyšel před dům. Mhouřil oči proti studenému větru vanoucímu od moře a tiše odříkával: „Ethel… promiň, ale my tě tady nechceme.“

Nakonec se ještě zastavil u stodoly, otevřel vrata a zakřičel dovnitř: „Ethel, běž pryč!“

Nečekal, že mu jeho zemřelá sestra odpoví, a nic takového se také nestalo. Přesto mu bylo lépe, i když ne o mnoho – jako by se mu skutečně dařilo držet si Ethel od těla.

V sobotu přijeli na návštěvu Lisa a Michael Hesslinovi, jejich bývalí sousedé ze Stockholmu. O několik dní dříve zavolali a ptali se, jestli se mohou zastavit na Aluddenu, až se budou vracet z Dánska. Joakima to potěšilo – on i Katrine si Lisu a Michaela jako sousedy oblíbili.

Lisa zaparkovala auto a vešla do haly.

„Joakime!“ řekla a dlouze ho objala. „Byli jsme zvědaví, jak… Nejsi unavený?“

„Trochu,“ odpověděl a pohladil ji přitom po zádech. „Vypadáš fakt unaveně. Musíš víc spát!“

Joakim dokázal jen přikývnout.

Michael ho poplácal po rameni, šel dál do domu a zvědavě se rozhlížel kolem sebe.

„Pane jo, vidím, žes tady udělal kus práce,“ řekl. „Ty podlahový lišty jsou špičkový!“

„Ale ty jsou původní,“ řekl Joakim a následoval Michaela do chodby, „jen jsem je zbrousil a natřel.“

„I tapetový bordury jste vybrali skvěle. Parádně laděj s duší domu.“

„Díky. O to nám taky šlo.“

„Všechny pokoje budou bílý?“

„Ano, celé přízemí.“

„Je to krásný,“ řekl Michael, „takový příjemný, klidný, harmonický.“

Joakim poprvé pocítil trochu hrdosti na to, co zatím v domě stihli opravit, i když on sám vlastně jen pokračoval v tom, co začala Katrine.

Lisa vklouzla do kuchyně a uznale přikyvovala.

„To je nádhera… Pozvali jste si nějakého odborníka na feng-šuej?“

„Feng-šuej?“ podivil se Joakim. „Myslím, že ne… To je to vážně tak důležité?“

„Určitě. Měli byste vědět, jak se vám tu pohybují energetické proudy – zvlášť když stojí dům na pobřeží.“ Lisa se rozhlížela a položila si ruku na prsa. „Jsou tady taky silné zemské energie, cítím je. Ty proudy se tu musí pohybovat volně, nic jim nesmí bránit dostat se do domu a pak zase ven.“

„Popřemýšlím o tom.“

„My jsme na feng šuej sehnali vynikající poradkyni… Přestavěla nám nábytek v naší gotlandské chatě. Dám ti na ni číslo.“

Joakim přikývl na souhlas, ale zároveň jako by zaslechl Katrinin smích. Jeho žena se Lisinu zájmu o duchovno vždycky posmívala.

U jídelního stolu v kuchyni pak Joakim podával chutnou večeři: opekl platýze, kterého koupil v Marnäsu, a otevřel láhev bílého vína, kterou přivezli Michael s Lisou. Joakim se nenapil už léta, byla to po dlouhé době jeho první sklenička. Víno mu sice nechutnalo, ale aspoň se díky němu trochu uvolnil; to, že Livia mluvila ze spaní o jeho zesnulé sestře, víceméně pustil z hlavy.

Livia byla ten večer čiperná a veselá. Seděla s ostatními u stolu a vyprávěla Lise o svých třech učitelkách ze školky; dvě z nich prý chodí tajně kouřit před dům a dětem přitom tvrdí, že jdou jen na chvíli ven na vzduch.

Michael potom dětem vyprávěl o tom, že když s Lisou projížděli krajem Smäland, viděli podél silnice běžet losí samici s telátkem. Gabriel s Livií ho se zájmem poslouchali.

Děti měly z návštěvy, která k nim zavítala z velkoměsta, nelíčenou radost. Proto později nebylo snadné přimět je k tomu, aby se převlékly do pyžam a šly spát. Gabriel usnul hned, zato Livia poprosila Lisu, aby jí chvíli četla o Emilových rošťárnách.

Po dvaceti minutách se Lisa znovu objevila v kuchyni.

„Už spí?“ zeptal se Joakim.

„Jo, je utahaná… Bude spát až do rána jako dudek.“

„To doufám.“

Joakim si pak s Lisou a Michaelem povídal v kuchyni ještě hodinu a potom jim pomohl nanosit zavazadla do rohového pokoje za salonem.

„Všechno je tu fungl nové,“ řekl, „budete první, kdo tu přespí.“

Joakim tady v průběhu dne roztopil kachlová kamna, takže pokoj pro hosty působil útulným, hřejivým dojmem.

O půl hodiny později si šli lehnout také všichni dospělí. Joakim ležel ve tmě na posteli a slyšel, jak si Lisa a Michael v pokoji něco špitají. Byl rád, že ho přijeli navštívit. Na Aludden by mělo přicházet víc hostů.

Živých hostů.

Vzpomněl si na pověst o mrtvých, kterou mu na svém statku vyprávěli Carlssonovi. Livia mu tvrdila o Katrine totéž: maminka se prý na Štědrý večer vrátí domů…

Kdyby ji tak směl ještě jednou uvidět… Kdyby si s ní mohl promluvit…

Ne. Na nic takového už nesmí ani pomyslet.

Uběhlo pár minut a statek opanovalo ticho.

Joakim zavřel oči a usnul.

Domem se rozléhal hlasitý křik.

Joakim sebou trhl a okamžitě se probudil.

Livia? blesklo mu hlavou.

Ne, tohle byl mužský hlas.

Joakim zůstal ležet, rozespalý a zmatený. Po chvíli si uvědomil, že je u nich návštěva.

Ty výkřiky ve tmě, to byl hlas Michaela Hesslina.

Joakim zaslechl rychlé kroky na chodbě a Lisin hlas – na něco se Michaela vyptávala.

Byla jedna hodina čtyřicet minut. Joakim vstal z postele a šel se nejdříve podívat na děti. Li via i Gabriel klidně spali. Rasputin pochopitelně vyskočil ze svého pelíšku a neklidně přešlapoval podél stěn.

Joakim se vydal chodbou ke kuchyni. V hale se svítilo – když do ní vešel, setkal se tam s Lisou, která si právě obula kozačky a začala si oblékat zimník. Teď už se neusmívala.

„Proboha, co se stalo?“ zeptal se Joakim.

„Nemám tušení… Michael se najednou probudil a začal křičet, a pak vyběhl ven, k autu.“ Zapnula si kabát. „Jdu za ním. Zjistím, co se děje.“

Vyběhla před dům. Joakim, stále ještě rozespalý, vešel do kuchyně.

Rasputin se někam vytratil, v domě teď bylo úplné ticho. Joakim nalil do kastrolku vodu na čaj a dal ji vařit.

Když se pak se šálkem v ruce postavil k oknu a podíval se ven, zjistil, že Lisa sedí v autě vedle Michaela. Za oknem poletovaly třpytivé sněhové vločky.

Michael seděl za volantem a Lisa se ho na něco ptala – on se však jen díval upřeně před sebe a kroutil hlavou.

O několik minut později přišla Lisa za Joakimem do kuchyně. „Michael měl nějakou noční můru… Někdo prý stál u jeho postele a díval se na něho.“

Joakim na okamžik ztratil řeč. Pak přikývl a tiše se zeptal: „Vrátí se dovnitř?“

„Vypadá to, že zatím zůstane v autě,“ řekla Lisa a dodala: „Asi odtud budeme muset odjet a přespat ve městě v hotelu Borgholm. Funguje i přes zimu, ne?“

„Myslím, že ano.“ Joakim se na okamžik odmlčel a pak se zeptal: „On má teď Michael nějaké problémy se spaním?“

„Ne, nemá,“ řekla Lisa. „Ve Stockholmu ne. Jen je poslední dobou dost nervózní, jeho firmě se moc nedaří. On o tom sice moc nemluví, ale…“

„Tady na statku přece může být v klidu,“ namítl Joakim. Pak si vzpomněl na to, o čem Livia mluvila ze spaní, a dodal: „I když… Je fakt, že během těch posledních týdnů tady vládla dost tíživá atmosféra. Ale my bychom tu přece nezůstali, kdybychom se tu necítili… v bezpečí.“

Lisa se letmo rozhlédla kolem sebe.

„Cítím tady ty silné energie,“ řekla a pak se Joakima nesměle zeptala: „Nemáš někdy pocit, že je tu Katrine pořád s vámi? Že vás hlídá?“

Joakim na okamžik zaváhal, ale pak přikývl.

„Mám,“ řekl. „Občas mi to tak připadá.“

Znovu se odmlčel. Rád by se Lise Hesslinové svěřil se svými zážitky, ale ona nebyla tou nejvhodnější osobou, s níž by o tom chtěl mluvit.

„No nic, musím sbalit,“ řekla.

O čtvrt hodiny později stál Joakim opět u okna v kuchyni a sledoval, jak auto Hesslinových odjíždí ze statku. Díval se za ním tak dlouho, dokud se světlo jeho reflektorů neztratilo nahoře u silnice.

V domě byl stále klid.

Joakim nechal v hale rozsvícené světlo. Poté, co zkontroloval, jestli děti stále klidně spí, odešel do ložnice. Vklouzl do postele a zůstal ležet ve tmě s otevřenýma očima.

V pondělí ráno Joakim nejprve odvezl děti do Marnäsu a pak se pustil do broušení, malování a tapetování předposlední ze dvou dosud nezrenovovaných ložnic v přízemí. Během práce byl připraven na to, že třeba opět zaslechne nějaké zvuky, ale nic neslyšel.

Tapetování třech stěn mu i s krátkým obědem zabralo celkem pět hodin. Ve dvě hodiny s prací skončil a uvařil si kávu.

Vzal si šálek horké kávy a vyšel na verandu. Nadechl se studeného vzduchu a všiml si, že slunce se už schovalo za dům s prádelnou.

Přestože na dvoře už byla tma, neuniklo mu, že vrata do stodoly jsou napůl otevřená. Copak j e v pátek, než měli přijet Hesslinovi, nezavřel?

Oblékl si bundu a prošel verandou na dvůr.

Z domu ke stodole to bylo asi dvacet kroků. Došel k vratům, otevřel je dokořán a vydal se do tmy uvnitř stodoly. V polovině výšky stěny nahmatal prastarý černý vypínač. Když jím otočil, zalilo podlahu, stání pro dobytek a žlaby slabé žluté světlo, které se linulo ze dvou malých žárovek.

V celé stodole bylo ticho a klid. Přestože venku byla zima, nic nenasvědčovalo tomu, že by se sem stahovaly krysy.

Pokaždé, když Joakim vešel do stodoly, objevil tu něco nového. Tentokrát si všiml, že podlahu kolem vrat někdo nedávno zametl. O tom, že ve stodole uklízela, se mu zmínila Katrine, když se na podzim bavili o jednotlivých budovách statku.

Joakim se zadíval na dřevěné schody vedoucí na půdu a vzpomínal, jak ho tam doprovázela Mirja Rambeová a ukázala mu stěnu s vyrytými jmény. Na ten pomník zemřelým by se teď rád podíval znovu…

Když se pak ocitl nahoře, uviděl znovu sluneční paprsky. Slunce nyní stálo přímo nad střechou prádelny a jeho světlo pronikalo na půdu dvěma malými okénky v její jižní fasádě.

Joakim se pomalu procházel po dřevěné podlaze a vyhýbal se haraburdí, které se mu pletlo do cesty.

Konečně se dostal k cíli. Vyrytá jména působila ve žlutém světle zimního slunce plastickým dojmem a byla velmi dobře čitelná.

Na jednom z prken, téměř úplně dole u podlahy, bylo vyryto Katrinino jméno a letopočet.

Jeho Katrine… Její jméno si četl stále dokola.

Jak tam tak stál a díval se na úzké černé škvíry mezi prkny, začal tušit, že za nimi něco je, nějaký tmavý prostor. V tu chvíli ho napadlo, že možná nestojí před obvodovou zdí budovy.

Protože už byl nejvyšší čas jet do školky pro Livii a Gabriela, rychle seběhl ven před stodolu. Po několika krocích se zastavil a začal počítat malá okna v patře: jedno, dvě, tři, čtyři, pět. Pak se vrátil na půdu.

Půdní prostor měl čtyři okna, umístěná až nahoře u střechy. To páté je tedy třeba hledat kdesi za dřevěnou stěnou!

Ve stěně ale nebyly dveře ani žádný jiný otvor. Joakim se zkusil do několika prken opřít. Ani jedno z masivních prken se však nepohnulo.

17

Buďte zdráva, Karin,

autorka tohoto dopisu Vám nechce ublížit, jen Vám chce otevřít oči. O co jde? Martin Vás už dlouho podvádí. Před více než třemi lety dostal na policejní škole ve Växjö jednu třídu, do níž chodila jedna o skoro deset let mladší dívka. Po večírku, který se konal na oslavu ukončení prvního školního roku, s ní Martin navázal poměr, který skončil teprve před několika dny.

Vím to naprosto jistě, protože tou dívkou jsem já. Martinovy lži jsem nakonec odmítla tolerovat a doufám, že totéž uděláte i Vy, když jste se právě dozvěděla pravdu.

Možná ještě stále trochu pochybujete a potřebujete nějaký důkaz. Nerada bych byla příliš indiskrétní, ale mohu se například zmínit o Martinově pěticentimetrové jizvě po operaci kýly, kterou má těsně nad pravým tříslem. Tu kýlu si způsobil, když u vašeho letního domku nedaleko Orreforsu zvedal kámen, nemám pravdu?

Nemyslíte si stejně jako já, že by si měl čas od času vyholit ta svá zarostlá záda a zadek, když si jinak tak úzkostlivě zakládá na své vytrénované postavě?

Ještě jednou opakuji, že nechci nikomu ublížit, i když vím, že dozvědět se pravdu Vás může bolet. Svět je plný lží a úskočných lhářů – a my dvě teď alespoň můžeme dát jednomu z nich za vyučenou.

S pozdravem

Ta druhá

Tilda se opřela o opěradlo a ještě jednou si na monitoru přečetla, co napsala.

Bylo tři čtvrtě na osm ráno. Na služebnu přišla už v sedm, aby koncept dopisu, který si večer jen tak načmárala na papír, přepsala načisto. V místnosti byla sama, Hans Majner se tu jako obvykle takhle brzy neobjevil. Většinou dorazil až kolem desáté, pokud vůbec.

Karin Ahlquistovou viděla Tilda jen jednou. Martin měl tehdy s sebou ve škole syna Antona, aby ho několik hodin hlídal, než si ho přijde vyzvednout jeho žena. Karin se objevila kolem čtvrté odpoledne na místě, kde právě probíhala dopravní cvičení; byla o hlavu vyšší než Tilda a měla tmavé kudrnaté vlasy. Tildě utkvělo v paměti, jak se Karin tvářila pyšně a zamilovaně a jak se na Martina usmívala, když se s ním loučila.

Tilda se dívala z okna na liduprázdnou ulici.

Tak co, ulevilo se jí? Skutečněji tahle pomsta dělá dobře?

Ano, dělá jí dobře.

Byla unavená, ale když teď měla dopis napsaný, cítila se skutečně líp. Ihned si dopis vytiskla.

Poté, co našla bílou obálku bez hlavičky, znovu znejistěla. Protože od Martina věděla, že Karin pracuje na odboru životního prostředí, chvíli uvažovala o tom, že by dopis mohla poslat tam, aby se nedostal do Martinových rukou. Jenže na úřadech veškerou poštu otevírají a označují evidenčním razítkem… Nakonec na obálku napsala úhledným písmem soukromou adresu Karin Ahlquistové, jako by snad skutečně věřila tomu, že Martin její rukopis nepozná. Odesílatele neuvedla.

Zastrčila dopis k magnetofonu do plátěné tašky, oblékla si služební bundu a čepici a vyšla ven.

Na ulici, jen kousek od jejího služebního auta, stála žlutá poštovní schránka. Tilda se u ní na chvíli zastavila, ale dopis nakonec z tašky nevytáhla.

Obálku neofrankovala a nezalepila, protože zatím ho ještě neměla v plánu odeslat.

Odpoledne bude ve třech školních třídách přednášet na téma zákon a pořádek. Do té doby ještě stihne projet město, dohlédnout na silniční provoz a zaklepat na dveře několika venkovských domů.

Edla Gustafssonová bydlela nedaleko Altorpu v červeném domku s výhledem na rozlehlou vápencovou planinu. Na jejím pozemku rostlo jen málo stromů a státní silnice vedla těsně kolem domu.

Tilda se na chvíli zastavila a rozhlížela se. Takhle bych měla žít, pomyslela si, v neobydlené krajině daleko od všech mužů!

Vzala si z auta batůžek a zazvonila u dveří. Otevřela jí korpulentní paní.

„Dobrý den, já jsem Tilda…“

„No ovšem, j á vím,“ přerušila j i paní. „Gerlof mi říkal, že se stavíte. Pojďte dál, jen pojďte dál!“

Dvě černé kočky sice před Tildou utekly do kuchyně, zato Edla Gustafssonová měla z návštěvy Gerlofovy příbuzné radost. Byla to veselá a energická žena, která ani pořádně nevnímala pravý důvod Tildiny návštěvy. Hned postavila na kávu a ze spíže přinesla pečivo: koláčky s marmeládou, s bílým perlovým cukrem, s čokoládou a mnoho dalších; na stříbrný podnos naskládala celkem deset různých druhů. Tilda se posadila ke stolku v Edlině malém obýváku a nemohla z pečivá spustit oči.

„Páni, tolik koláčků jsem v životě neviděla!“

„Vážně?“ podivila se Edla. „To ste nikdy nebyla v cukrárně?“

„Ale to víte, že byla…“

Když si Tilda prohlížela černobílou svatební fotografii na stěně, musela přitom myslet na dopis pro Martinovu manželku. Rozhodla se, že ho odešle ještě toho dne večer. Karin Ahlquistová ho dostane koncem týdne a bude mít celý víkend na to, aby Martina vyhodila z bytu.

Tilda si odkašlala a řekla: „Edlo, ráda bych vám položila pár otázek. Nevím, jestli jste četla noviny… V Hagelby došlo k vloupání a k těžkému ublížení na zdraví… Policie by potřebovala vaši pomoc.“

„Ke mně se taky vloupali,“ řekla Edla, „vlezli nám do garáže a ukradli kanystr.“

„Vážně?“ Tilda vytáhla z batůžku poznámkový blok. „A kdy se to stalo?“

„Na podzim v třiasedmdesátým.“

„Aha…“

„Pamatuju se na to dobře, protože to ještě žil můj muž a měli sme auto.“

„Dobře, ale tady se jedná o sérii vloupání, k nimž došlo během posledních měsíců.“ Tilda si připravila blok k ruce. „Chtěla jsem se zeptat, jestli jste si nevšimla, že by kolem vašeho domu projela nějaká neznámá auta… Gerlof mi říkal, že si všímáte, kdo kolem vás jezdí.“

„To jo, dívám se často z vokna. Dělám to tak vždycky, když slyším, že se blíži nějaký auto. Jenže těch aut tu teď jezdí tolik!“

„V zimě jich snad tolik nebude…“

„To máte recht. Není tu takovej provoz, jako když sem přijedou turisti… Ale espézetky si už nezapisuju, to se nedá stihnout – ta auta vám jezděj tak rychle! A ve značkách auťáků, v těch se bohužel nevyznám…“

„Nevšimla jste si tu poslední dobou nějakých cizích aut? Třeba někdy večer, například minulý pátek…“

Edla se zamyslela.

„Myslíte jako nějaký větší auto?“

„Ano, mělo by se jednat o větší vůz. Ti zloději toho totiž v několika případech ukradli opravdu hodně, takže předpokládám, že mají nějaké auto s velkým nákladním prostorem.“

„Často tady jezděj náklaďáky. Taky popelářský vozy a traktory.“

„Neřekla bych, že mají náklaďák,“ poznamenala Tilda.

„Ve čtvrtek tady projelo takový velký černý auto… Jelo na sever.“

„Myslíte, že to mohla být nějaká dodávka nebo tak něco? Bylo to pozdě večer?“

„To jo. Byla už skoro půlnoc, zrovna sem nahoře v ložnici zhasínala,“ řekla Edla. „Máte pravdu, opravdu to byla černá dodávka.“

„Výborně! A byla nová, nebo stará?“

„Nová asi ne… Ale na boku měla nějakou reklamu: Kalmar… a něco o svařování.“

Tilda si všechno poznamenala a pak staré ženě poděkovala za pomoc.

„A když je chytíte, dostanu nějakou odměnu?“

Tilda spustila ruku s blokem a smutně zavrtěla hlavou.

Po návštěvě u paní Gustafssonové se Tilda rozjela zpátky na sever – na pobřežní silnici najela jižně od Marnäsu. Tato silnice sice vede kolem Aluddenu, ale tam se dnes Tilda nechystala. Cestou na policejní stanici se chtěla na chvíli zastavit na někdejším Ragnarově statku u Saltfjärdenu.

SOUKROMÁ CESTA oznamovala dřevěná cedule na mezi u cesty. V zarostlé silničce, která směřovala přímo k moři, byly vyježděné namrzlé koleje, takže Tildino auto po ní celou dobu kodrcalo.

Cesta míjela hrob z doby železné, na němž spočívaly zaoblené kameny, a končila u zavřené branky před nevelkou, bíle natřenou chatou. Mezi borovicemi v přilehlém lesíku prosvítalo moře.

Tilda zaparkovala u branky a vystoupila do neposečené trávy. Na toto místo si pamatovala jen matně a teď se jí tu všechno zdálo být menší než dřív. Naposledy tu byla s otcem před patnácti lety, když už byl Ragnar dávno po smrti, babička ležela v nemocnici a statek se prodával. Tilda si vybavila jen tolik, že tehdy tu byl cítit dehet a že nedaleko domu se nacházelo několik úhořích sádek.

„Haló, je tu někdo?“ zvolala do šumícího větru.

Nikdo jí neodpověděl.

Obytný dům sice nebyl velký, ale nebyla to jediná budova na pozemku. Stála tu také chata se zavřenými okenicemi, kůlna, chlév a domek, v němž byla pravděpodobně sauna. Přestože poloha statku blízko moře byla překrásná, všechny zdej ší budovy si říkaly o nový nátěr a celé toto místo na člověka působilo pochmurným dojmem, který vyvolával pocit osamocení.

Tilda zaklepala na dveře chaty. Jak očekávala, ani odsud se nikdo neozval. Gerlof se nemýlil, statek byl obýván pouze přes léto. Všechno, co by tu mohlo připomínat rodinu Davidssonových, už dávno vzalo zasvé.

Na Aludden z tohoto místa vidět nebylo. Když ale Tilda prošla kolem borovic na břeh a podívala se jižním směrem, zahlédla ve vzdálenosti asi sto metrů starý vrak a v dálce za ním se tyčila dvojice majáků.

Tilda sestoupila blíž k moři. Z jednoho kamene na břehu se zvolna vznesl velký pták, mohutně mávající křídly. Byl to dravec.

Na okraji lesa stála ještě jedna chata; v trávě před ní stála židle, která byla obložená dekami.

V dekách se nejprve začalo cosi hýbat a pak se objevila něčí hlava. Tildě došlo, že pod dekami se někdo skrývá, a zamířila k němu. Byl to starší muž s šedivými vousy a vlněnou čepicí na hlavě; v jedné ruce držel kovovou termosku, ve druhé dlouhý, tmavě zelený dalekohled.

„Vyplašila jste mi Haliaeetuse albicil,“ řekl.

Tilda došla až k muži.

„Co prosím?“

„Orla mořského,“ řekl. „Copak jste si ho nevšimla?“

„Ale všimla,“ řekla Tilda.

Milovník ptactva. Lidé jako on hnízdí na pobřeží bez ohledu na roční období.

„Číhal tu na poláky chocholačky,“ řekl ornitolog a zadíval se dalekohledem na moře, kde se na vlnách pohupovalo asi deset černobílých ptáků. „Jsou tu celoročně. Drží se ve skupině, aby se tak líp ubránili dravcům – ti se nedají, rošťáci!“

„To je zajímavé,“ řekla Tilda.

„Taky si myslím.“ Muž se zadíval na její uniformu a dodal: „To je snad poprvý, co tady vidím policajta!“

„Tady se toho asi moc neděje…“

„To ne. Alespoň v zimě určitě ne. To kolem proplouvaj jen nákladní lodě a sem tam nějakej motorovej člun.“

„Takhle pozdě, koncem roku?“

„Teď v zimě jsem tu žádný čluny neviděl, ale nějaký jsem zaslech – tamhle, o něco níž, blízko pobřeží.“

„Myslíte blízko Aluddenu?“ zeptala se Tilda.

„Jojo. Možná to bylo ještě trochu jižněji, už nevím. Rachot motoru je slyšet na kilometry daleko, když vítr fouká tím správným směrem!“

„Před několika týdny se na Aluddenu utopila jedna žena,“ řekla Tilda. „Byl jste tady tehdy?“

„Řek bych, že jo.“

Tilda se zatvářila vážně.

„A o tom neštěstí jste slyšel?“

„Jo, čet jsem o tom, ale nic jsem neviděl. Ve výhledu na ten mys mi brání tenhle les.“

„Nevzpomenete si, jestli jste třeba ten den nezaslechl zvuk lodního motoru?“

Ornitolog se zamyslel.

„Možný to je,“ řekl.

„Kdyby kolem zálivu plula nějaká loď směrem na jih, všiml byste si jí?“

„Nejspíš jo. Sedávám tu často.“

Takové svědectví jí nebylo moc platné. O tom, co se děje na moři, pozorovatel ptáků příliš velký přehled neměl – to Edla Gustafssonová věděla o provozu na silnici u svého domku mnohem víc.

Tilda mu poděkovala za pomoc a vydala se zpátky k autu. „Nemohli bychom zůstat v kontaktu?“

Tilda se ohlédla.

„Prosím?“

„Jsem tady tak sám,“ řekl a usmál se na ni. „Je tu sice krásně, ale jinak nikde nikdo… Nechtěla by ste sem zase někdy zajít?“

Tilda zavrtěla hlavou.

„Je mi líto,“ řekla, „budete si muset najít nějakou labuť!“

Po obědě Tilda odjela do základní školy, kde bezmála tři hodiny diskutovala se žáky o různých zákonech a pravidlech. Když se pak vrátila na stanici, musela ještě sepsat několik dopravních hlášení; v myšlenkách se ale stále vracela k neštěstí na Aluddenu.

Zamyslela se, zvedla telefon a zavolala na aluddenský statek.

Telefon třikrát zazvonil a potom se ozval hlas Joakima Westina. Tilda ve sluchátku zaslechla zvuk odrážejících se míčů a veselý dětský křik – to bylo dobré znamení. Westin přesto odpovídal trochu zmoženým, nepřítomným hlasem. Nevadilo mu, že ji slyší, byl jen velmi unavený.

Tilda přeskočila běžné zdvořilostní fráze.

„Chtěla bych se vás jen na něco zeptat,“ řekla. „Znala vaše žena na ostrově někoho, kdo vlastní loď? Nebo nemá loď někdo z okolí vašeho statku?“

„O nikom takovém nevím,“ řekl Westin. „Ani Katrine se mi nikdy nezmínila, že tu má někdo loď.“

„Co dělala během těch týdnů, co jste byl ve Stockholmu? Mluvila s vámi o tom?“

„Renovovala dům, zařizovala ho, starala se o děti… Nevěděla, kam dřív skočit.“

„Nikdo ji na Aluddenu nenavštívil?“

„Jedině já, pokud vím.“

„Tak vám děkuju,“ řekla Tilda. „Ozvu se vám, jestli…“

„Taky bych měl jednu otázku,“ skočil jí do řeči Westin.

„No prosím.“

„Když jste byla tady u nás, zmínila jste se o jednom svém přibližném, který prý zná Aludden… Působí prý ve Vlastivědném spolku v Marnäsu.“

„Myslíte Gerlofa,“ řekla Tilda, „to je bratr mého dědečka… Hodně přispíval do spolkové ročenky.“

„Rád bych si s ním promluvil.“

„O statku?“

„O jeho historii… a hlavně o jedné pověsti, která se vypráví o Aluddenu.“

„Pověsti?“

„Pověsti o mrtvých.“

„Aha. Nevím, jestli je Gerlof expert zrovna na lidové pověsti,“ odvětila Tilda, „ale můžu se ho zeptat. Víte, on totiž strašně rád vypráví.“

„Tak ho ode mě pozdravujte a vyřiďte mu, že ho tady rád uvidím.“

Když Tilda pokládala sluchátko, bylo půl páté. Zapnula počítač a začala sepisovat protokoly a vlastní hlášení – včetně toho o černé dodávce. V rámci vyšetřování se jednalo o důležitou stopu. Svědectví ornitologa, který údajně zaslechl u Aluddenu zvuk lodního motoru, nikam nezaznamenala, bylo příliš neurčité.

Psala dlouho. Když dokončila poslední hlášení, bylo už tři čtvrtě na osm.

Usilovná práce, to je ten nejlepší způsob, jak nemyslet na Martina Ahlquista a vyhnat ho z hlavy i z těla.

Dopis jeho ženě stále neodeslala.

ZIMA 1943

Když vypukla druhá světová válka, zabrala Aludden armáda. Vojáci zhasli majáky, nastěhovali se na statek a začali střežit pobřeží.

V té době bylo na půdě ve stodole zaznamenáno jedno jméno, které ovšem není mužské.

Tenkými písmeny je tam vyryto: NA PAMÁTKU GRETY 1943.

Mirja Rambeová

Zpráva o zmizení šestnáctileté dívky dorazila na leteckou pozorovatelnu na Aluddenu den poté, co se ostrovem přehnala silná sněhová bouře.

„Zabloudila v bouři,“ vysvětluje velitel posádky jménem Kamnář sedmi vojákům v šedivých uniformách Švédského království, sotva se ráno sejdou v kuchyni. Kamnář se ve skutečnosti jmenuje Bengtsson; když venku fouká studený vítr, nejraději sedává u železných kamen, proto ta přezdívka. Na Aluddenu fouká v zimě vítr téměř neustále.

„Myslím, že je to beznadějné,“ dodává Kamnář, „ale musíme to alespoň zkusit.“

Kamnář zůstane v domě, aby udržoval radiové spojení, a všichni ostatní vyrazí do sněhových závějí. Eskila Nilssona a Ludviga Ruckera, kterým je devatenáct a jsou na stanici nejmladší, poslali západním směrem, aby po dívce pátrali v okolí Obětního močálu.

Venku je slunečno, teplota je pouze patnáct pod nulou a fouká slabý vítr – zima je tedy mnohem mírnější než v předchozích válečných letech, kdy teploměr občas ukazoval hodnoty mezi minus třiceti a čtyřiceti stupni pod bodem mrazu.

Předešlého večera sice Aludden zasáhla bouře, ale jinak se tu nic neděje. Německé messerschmitty se nad pobřežím objevují minimálně. Po bitvě u Stalingradu má Švédsko největší strach z toho, že se Baltského moře zmocní Sovětský svaz.

Eskilova staršího bratra poslali na Gotland, kde musí celoročně přebývat ve stanu. Aludden je díky vysílačce s jižním Gotlandem stále ve spojení: pokud sovětské loďstvo zaútočí, Aluddenští se to dozvědí jako první.

Když oba mladíci dojdou na pole, kde je čeká brodění závějemi, Ludvig si spěšně zapálí cigaretu. Kouří jako tovární komín, ale ostatním nikdy cigaretu nenabídne. Eskil nechápe, kde Ludvig dokáže sehnat tolik kuřiva.

Vojáci z Aluddenu dostávají už dlouho všechno na příděl. Je sice pravda, že v moři je možné lovit ryby a že na statku mají dvě krávy, které vojákům dávají mléko, ale jinak tu chybí palivo, vejce, brambory, látky a pravá káva. Nejhorší je to s přídělem tabáku – každý z mužů má nárok jen na tři cigarety denně.

Pro Ludviga to není žádný problém, tabák dostává poštou nebo si ho shání po okolních vesnicích. Kde na to bere, když služné branců činí pouhou korunu na den, to nikdo neví.

Poté, co společně ujdou asi sto metrů, se Eskil zastaví a snaží se zahlédnout silnici, ta ale není vidět, bouře ji celou zavála sněhem. Původně byla vytyčena smrkovými větvičkami, aby se po ní dalo jezdit se saněmi, ale ty asi v noci vyrval vichr.

„Zajímalo by mě, odkud ta holka je,“ říká Eskil, zatímco zdolává závěj.

„Z Malmtorpu u Rörby,“ odpoví mu Ludvig.

„Víš to určitě?“

„Vím dokonce, jak se jmenuje,“ dodá Ludvig. „Greta Fribergová.“

„Greta? Jak to víš?“

Ludvig se jen usměje a vytáhne si další cigaretu.

Eskil právě zahlédl levou pozorovací věž; od silnice k ní vede napnuté lano. Dřevěná věž je skrytá za větvemi borovic a maskovaná šedozelenými plachtami. Na její východní stranu bouře navála takřka neporušenou vrstvu sněhu.

Jako druhá pozorovací věž slouží aluddenský jižní maják, který byl těsně před vypuknutím války elektrifikován a je vyhřívaný, takže sledovat z něj cizí letadla je vcelku příjemné. Eskil ví, že Ludvig přesto nejraději hlídkuje sám tady u močálu.

Eskil samozřejmě tuší, že Ludvig mívá ve věži společnost. Umí si také domyslet, proč mladíci z Rörby nemůžou Ludviga ani vystát: Ludvig se tamním dívkám líbí až příliš.

Ludvig dojde ke věži, očistí žebřík od sněhu a vody, vystoupá nahoru, asi minutu tam něco hledá a pak se spustí dolů.

„Podívej!“ říká Eskilovi a podává mu láhev, jejíž obsah šplouchá.

Je to pálenka. Musí být hodně silná, protože nezmrzla. Eskil vytáhne zátku, dá si jeden hlt na zahřátí a přitom si všimne, že láhev je více než z poloviny prázdná.

„Tys tu včera nasával, že jo?“ zeptá se.

„Přesně tak, včera večer,“ odpoví Ludvig.

„Takže domů ses vracel v té bouři…“

Ludvig přikyvuje.

„Musel jsem se skoro plazit – nebylo vidět na metr… Ještě že je tady to lano!“

Ludvig láhev uloží ve věži a oba mladíci se znovu začnou brodit závějemi. Směřují na sever, k Rörby.

O čtvrt hodiny později narazí na tělo mladé dívky.

Na zasněžené pláni severně od Obětního močálu cosi leží – z dálky to vypadá jako březový pařez. Eskil mhouří oči a míří k tomu místu.

Náhle si všimne, že tam leží drobná ruka.

Greta Fribergová už byla téměř v Rörby, ale bouře ji zastavila před cílem. Když Eskil s Ludvigem odhrnou z jejího těla sníh, spatří dívčin ztuhlý obličej, který je obrácen k nebi. Dokonce i její otevřené oči už jsou pokryté krystalky ledu.

Eskil od mrtvé nemůže odtrhnout oči. Beze slova padne na kolena.

Ludvig stojí za ním a kouří.

„To je ona?“ zeptá se Eskil tiše.

Ludvig oklepe popel z cigarety, předkloní se a zběžně se podívá na mrtvou.

„No jo, je to Greta.“

„Byla s tebou, co?“ říká Eskil. „Včera, nahoře ve věži…“

„Dejme tomu,“ odpoví Ludvig a dodá: „Kamnářovi snad můžu kapánek zalhat, ne?“

Eskil se zvedne.

„Mně teď ale řekneš, jak to bylo doopravdy, Ludvigu!“

Ludvig pokrčí rameny a típne cigaretu.

„Chtěla jít domů. Byla jí zima a bála se, že by se mnou měla strávit noc ve věži. Tak jsme se rozešli a vydali se každý svou cestou, i když přišla ta bouře.“

Eskil se zadívá nejdřív na něho a pak na tělo ležící ve sněhu.

„Musíme dojít pro pomoc. Nemůže tady přece takhle zůstat.“

„Dojdem si pro saně,“ navrhne Ludvig, „a naložíme ji na ně. Pojď!“

Ludvig se otočí a zamíří na aluddenský statek. Eskil pomalu couvá, nechce se k mrtvé otočit zády příliš rychle, teprve pak se dá do běhu a Ludviga dohoní.

Mladíci se bok po boku brodí závějemi a mlčí.

„Vyryješ její jméno nahoře na půdě, jako jsme to udělali Wernerovi?“ ptá se Eskil.

Wernerovi bylo v době, kdy ho povolali do války, sedmnáct.

V létě roku 1942 spadl nedaleko mysu z lodě do vody a utopil se. Eskil je přesvědčen, že Gretino jméno by mělo být vyryto vedle Wernerova. Ludvig ale zavrtí hlavou.

„Vždyť jsem ji skoro neznal!“

„Ale…“

„Byla to její chyba,“ namítne Ludvig, „měla se mnou zůstat ve věži – já už bych ji dokázal zahřát!“

Eskil mlčí.

„V okolních vesnicích je holek jako máku,“ pokračuje Ludvig a dívá se přitom na území za Obětním močálem. „Na holkách je nejlepší to, že jich můžeš mít tolik, kolik si zamaneš.“ Eskil sice přikývne, ale na děvčata teď nemá ani pomyšlení. Myslí jen na mrtvé.

PROSINEC

18

Začal další měsíc, měsíc Vánoc. Páteční odpoledne. Joakim se opět vypravil na promrzlou půdu ve stodole a postával u stěny se jmény zemřelých. V ruce držel kladivo a dobře naostřené dláto.

Přišel sem asi hodinu předtím, než měl odjet do školky pro Livii a Gabriela, v době, kdy už se slunce klonilo k západu a na dvůr se snesly stíny. Návštěvu půdy bral jako odměnu za to, že se mu při opravách domu tak daří.

I když byla na půdě zima, chodil sem rád. Na tomto místě nalezl klid a rád si prohlížel jména vyrytá ve stěně. Samozřejmě si stále dokola četl Katrinino jméno. Byla to jeho mantra.

Díky tomu, že se mnohá ze jmen naučil nazpaměť, získal i k samotné stěně, plné děr po sucích a zvlněných letokruhů, důvěrný vztah. Jedno z prken, umístěné přibližně uprostřed stěny, mělo v levém rohu hlubší prasklinu, která Joakima časem donutila, aby si ji prohlédl zblízka.

Prasklina, která se táhla podél jednoho letokruhu, směřovala úhlopříčně dolů a zároveň se stále rozšiřovala. Když na ni Joakim zatlačil, dřevo zapraskalo a pohnulo se.

Tehdy si sem přinesl nářadí.

Nyní zasunul do praskliny dláto a udeřil na ně kladivem. Ostrý nástroj projel dřevem jako nůž máslem.

K tomu, aby se část prkna odštípla, stačilo jen asi deset silných údem; kus dřeva spadl za stěnu a jeho tupé zadunění bylo důkazem, kam až sahá dřevěná podlaha půdy. Co se za stěnou nachází, však Joakim ze svého místa neviděl.

Když se pak sehnul, aby sotva deset centimetrů širokým otvorem nahlédl dovnitř, přímo do obličeje mu začala proudit silná vůně. Zavřel oči a na chvíli sklonil hlavu.

Byla to vůně Katrine.

Poklekl a vsunul do otvoru levou ruku. Nejprve prsty, pak dlaň a nakonec celé předloktí. Snažil se za stěnou něco nahmatat, ale mamě.

Když potom mku spustil o kousek níž, jeho prsty se něčeho dotkly. Bylo to něco měkkého.

Odhadoval, že je to nějaká hrubší látka, snad kalhoty nebo bunda.

Rychle zase ruku vytáhl.

Hned nato zaslechl ze silnice nepříliš hlasitý hukot a do stodoly začalo ojíněnými okny vnikat světlo. Ke statku se blížilo nějaké auto.

Joakim se ještě jednou podíval na otvor ve stěně a pak seběhl z půdy na dvůr.

Venku ho oslepila světla auta a bouchly dveře.

„Dobrý večer, Joakime!“

Ten zvučný hlas mu byl povědomý: byla to Marianne, ředitelka mateřské školky.

„Stalo se něco?“ zeptala se.

Joakim se zatvářil zmateně, povytáhl si levý rukáv bundy a podíval se na hodinky. Díky světlům auta zjistil v kolik je hodin. Bylo půl šesté.

Školka zavírá v pět – zapomněl vyzvednout Gabriela a Livii!

„Já zapomněl… Úplně jsem ztratil pojem o čase!“

„To nic,“ řekla Marianne. „Jen jsem měla strach, jestli se vám něco nestalo. Zkoušela jsem sem volat, ale nikdo to nebral.“

„Byl jsem ve stodole, dělal jsem se dřevem a…“

„To se stává,“ usmála se Marianne.

„Děkuju,“ řekl Joakim, „děkuju, že jste mi je přivezla.“

„To nestojí za řeč, vždyť bydlím v Rörby.“ Zamávala mu a vrátila se k autu. „Tak na shledanou v pondělí!“

Mariannino auto vycouvalo ze dvora a Joakim zahanbeně přešel do předsíně. Z kuchyně k němu doléhaly dětské hlasy.

Livia a Gabriel si už mezitím stihli zout boty, svléknout si svrchní oblečení a naházet je na dvě hromady. Právě seděli u stolu a dělili se o mandarinku.

„Tati, tys pro nás zapomněl přijet!“ uvítala Livia Joakima, jakmile se objevil ve dveřích.

„Já vím,“ řekl tiše.

„Musela nás přivézt Marianne!“

Livia nebyla ani tak rozzlobená, jako spíš překvapená tím, že v zavedeném řádu něco selhalo.

„Já vím,“ řekl tiše, „neudělal jsem to schválně…“

Gabriel jedl svůj díl mandarinky a rozhovor ho podle všeho příliš nezajímal, ovšem Livia se na otce dívala vyčítavě.

„Tak, teď se konečně najíme,“ řekl Joakim a odběhl do spíže.

Joakim dobře věděl, které jídlo děti milují, a proto dal vařit vodu na těstoviny a ohřál tuňákovou omáčku. Během vaření se několikrát koutkem oka podíval z okna.

Na protější straně dvora se tyčila stodola, která mu připomínala černý hrad.

Hrad, který v sobě ukrývá tajemství. Tajnou místnost bez dveří.

Prostor, který se na okamžik naplnil Katrininou vůní. Tím, že ta vůně byla skutečně její, si byl zcela jistý. Proudila otvorem ve stěně a nebylo možné jí odolat.

Rád by se dostal dovnitř, jenže jak? Když použij e pilu nebo páčidlo, je tu riziko, že by mohl vyrytá jména poškodit. Něco takového by nikdy nedopustil, na to si těch zemřelých příliš vážil.

- Poté, co teplota klesla pod bod mrazu, ochladilo se i v domě. V přízemí, kde Joakim spoléhal na radiátory a kachlová kamna, byl u podlahy a kolem několika oken cítit studený průvan. Za větrných dnů Joakim pátral u podlahy a u stěn, odkud táhne, a dům pak dodatečně izoloval: na několika místech fasády odmontoval dřevěná prkna a napěchoval pod ně koudel. První prosincový víkend přinesl teploty kolem pěti pod nulou tedy pokud svítilo slunce. Večer teplota klesla k minus deseti.

Když se Joakim podíval v neděli ráno kuchyňským oknem ven, zjistil, že moře je pokryto černou ledovou krustou, která do vzdálenosti několika set metrů zasahuje na otevřené moře. Led se v noci vytvořil nejprve na pobřeží, pak se vplížil do zálivů a z nich se začal pomalu šířit dál na moře, směrem k obzoru.

„Vypadá to, že brzy budeme moct dojít po ledu až na Gotland,“ řekl dětem u snídaně.

„Co je to Gotland?“ zeptal se Gabriel.

„To je takový velký ostrov, který leží kus od nás v Baltském moři.“

„A vydáme se tam?“ zajímala se Livia.

„Ale ne, to byl jenom vtip,“ dodal rychle Joakim. „Je to hrozně daleko.“

„Ale já tam chci!“

Kdepak, s šestiletým dítětem se nedá žertovat, bere všechno doslova. Joakim se podíval z okna a hlavou mu probleskl obraz, v němž Livia s Gabrielem kráčejí po černém ledu; jdou stále kupředu a nezastavuj í se; vtom led před nimi praskne, otevře se v něm černá díra a pohltí je.

Obrátil se k Livii a důrazně řekl: „Ty ani Gabriel nesmíte nikdy chodit na led! Opravdu nikdy, rozumíte? Nikdy si totiž nemůžete být jistí, že vás udrží.“

Večer Joakim zatelefonoval svým bývalým sousedům ze Stockholmu, Lise a Michaelovi Hesslinovým. Od oné noci, co z Aluddenu odjeli, se mu totiž vůbec neozvali.

„Zdravím, Joakime,“ řekl Michael, „seš ve Stockholmu?“

„Ne ne, jsme pořád na Ölandu. Jak se máte?“

„Ale jo, ujde to. Jsem moc rád, že voláš.“

Joakimovi připadalo, že Michael odpovídá trochu opatrně. Možná se cítí trapně kvůli tomu, k čemu na statku došlo během jejich poslední návštěvy, pomyslel si.

„Jinak se ti daří dobře?“ zeptal se Joakim. „V práci je všechno v pořádku?“

„Dobrý, všechno v pohodě,“ řekl Michael. „Děláme teď na spoustě super projektů. Teď před Vánocema máme docela fofr.“

„To je skvělé… Chtěl jsem si jenom ověřit, jestli je u vás všechno v pořádku. Minule jste odjeli tak narychlo…“

„No jo,“ řekl Michael. Než pokračoval v hovoru, na okamžik se odmlčel. „Víš, mrzí mě to… Já ti ani nevím, co to se mnou bylo… Vzbudil jsem se uprostřed noci a pak už jsem nemoh usnout…“

Nic víc neřekl.

„Lisa tvrdila, že se ti prý zdál nějaký hrozný sen,“ řekl Joakim. „Prý jsi v něm viděl někoho stát u své postele.“

„Tohle že ti říkala? Na nic takovýho si nevzpomínám.“

„Takže si nevzpomeneš, koho jsi v tom snu viděl?“

„Ne.“

„Abys mi rozuměl… I když jsem si tady ničeho zvláštního nevšiml,“ řekl Joakim, „občas tu mívám takový divný pocit… A na půdě ve stodole jsem objevil stěnu, na kterou lidé…“

„A co renovace? Jak seš daleko?“ přerušil ho Michael. „Cože?“

„Už máš všecko vytapetovaný?“

„Ne, všechno ještě ne.“

Joakimovi, který na chvíli vypadl z konceptu, došlo, že Michael se o podivných zážitcích a zlých snech nehodlá vůbec bavit. Ať už tenkrát v noci zažil cokoli, teď za tím definitivně zavřel dveře a zamkl je.

Joakim raději změnil téma: „A jak se chystáte na Vánoce? Budete je slavit doma?“

„Asi pojedem na chatu,“ odpověděl Michael, „ale na silvestra se vrátíme domů.“

„Tak to se možná uvidíme.“

Tím rozhovor v podstatě skončil. Když Joakim pokládal sluchátko, díval se oknem na opuštěné pobřeží a na ledový příkrov na moři. Aludden mu v tu chvíli připadal tak studený a opuštěný, že se mu málem začalo stýskat po přeplněných stockholmských ulicích.

„Představ si, že na statku je tajná místnost,“ oznámil Joakim Mirje Rambeové. „Místnost bez dveří.“

„A kde?“

„Na půdě ve stodole. Musí být docela velká… Zkoušel jsem to tam odkrokovat – podlaha končí skoro čtyři metry před obvodovou zdí.“ Joakim se Mirje zadíval do očí. „Tys o tom nevěděla?“

Mirja zavrtěla hlavou.

„Já si vystačím s tou stěnou s vyrytými jmény. Taje podle mě zajímavá ažaž.“

Mirja, usazená na velké pohovce, se předklonila a nalila Joakimovi horkou kávu. Pak přinesla láhev vodky a zeptala se: „Dáš si do ní trochu?“

„Ne, díky. Já nepiju a…“

Mirja se zasmála.

„Tak to si dám i za tebe!“ řekla a nalila si trochu vodky do šálku s kávou.

Mirja je toho dne pozvala na večeři do svého velkého bytu poblíž kalmarské katedrály.

Livia a Gabriel se tak přece jen s babičkou setkali. Když vešli do haly, byli oba zamlklí a drželi se trochu zpátky. Livia si nedůvěřivě prohlížela sochu představující mužský poloakt, která stála v rohu místnosti. Chvíli jí trvalo, než se rozmluvila. Měla s sebou Foremana a dva medvídky a všechny tři hračky také babičce představila. Mirja pak dětem ukázala svůj ateliér, na jehož stěnách visela celá řada dokončených i rozpracovaných obrazů Ölandu. Všechna plátna představovala plochou zelenou krajinu, nad níž se klene bezoblačné modré nebe.

Na to, že se Mirja o vnoučata dřív skoro vůbec nezajímala, se jim teď věnovala v míře vrchovaté: poté, co dojedli plněné knedlíky, dělala všechno proto, aby dostala Gabriela na svůj klín, což se jí nakonec opravdu podařilo. Vnuk u ní ale vydržel sedět jen pár minut a pak odběhl do pokoje za Livií, která sledovala nějaký dětský pořad v televizi.

„Takže si tu posedíme jenom ve dvou,“ řekla Mirja a usedla na pohovku v obývacím pokoji.

„Proč ne,“ řekl Joakim.

Na stěnách velkého obýváku sice žádné Mirjiny obrazy nevisely, zato tu byla dvě velká plátna představující sněhovou bouři, která namalovala její matka. Bouře na jejích obrazech vypadala jako černá opona, která se blíží k pobřeží a chystá se spadnout na dvojici majáků. Stejně jako z obrazu visícího na Aluddenu, vyzařovala i z těchto pláten skrytá hrozba a předtucha něčeho strašlivého.

Joakim mamě pátral v bytě po něčem, co by tu připomínalo Katrine. Jeho žena měla v oblibě světlé a čisté plochy, zatímco Mirja si nechala pokrýt stěny bytu tmavými květovanými tapetami a závěsy a na perské koberce rozmístila sedací soupravy z černé kůže.

Mirja tu neměla jedinou fotografii své zesnulé dcery, dokonce ani nikoho jiného z jejích nevlastních sourozenců. Byly tu jen snímky všech možných rozměrů, na nichž byla ona sama a snad o dvacet let mladší mladík se světlou bradkou a rozježeným účesem.

Mirja si všimla, že si Joakim snímky prohlíží a kývla hlavou na jednu z mladíkových fotografií.

„Ulf,“ řekla. „Teď zrovna hraje florbal, jinak byste se tady potkali.“

„Takže ty teď žiješ s florbalistou?“ podivil se Joakim.

Byla to zbytečná otázka. Mirja se usmála.

„Máš snad něco proti tomu?“

Joakim zavrtěl hlavou.

„To jsem ráda, protože mnoha jinejm lidem to vadí,“ řekla Mirja. „Třeba Katrine, přestože mi nikdy nic neřekla, to určitě vadilo… Copak starší ženy nemají nárok na sexuální život? Ulf si, pokud vím, nestěžuje. A já? Já už vůbec ne!“

„Připadá mi, že jsi na to naopak pyšná,“ poznamenal Joakim.

Mirja se zasmála.

„Říká se, že láskaje slepá.“

Napila se ze šálku a zapálila si.

„Jedna policistka z Marnäsu chce pokračovat ve vyšetřování,“ řekl Joakim po chvíli. „Už mi kvůli tomu několikrát volala.“ O jaké vyšetřování se jedná, vysvětlovat nemusel. „Vážně?“ řekla Mirja. „Tak ať vyšetřuje.“

„Samozřejmě. Pokud to ovšem k něčemu bude… Katrine nám to stejně nevrátí.“

„Já vím, proč se utopila,“ pronesla Mirja a potáhla z cigarety. Joakim na ni překvapeně pohlédl.

„Opravdu?“

„To ten statek.“

„Statek?“

Mirja se sice nejprve krátce zasmála, ale potom už mluvila vážně.

„Ten příšernej barák. To je jedno velký neštěstí,“ řekla. „Zničil život všem rodinám, který v něm žily!“

Joakima její poznámka překvapila.

„Neštěstí se přece nedá svádět na dům…“

Mirja zamáčkla cigaretu.

Joakim obrátil list.

„Příští týden ke mně přijede na návštěvu jeden penzista, který náš statek zná. Jmenuje se Gerlof Davidsson. Nepotkali jste se někdy?“

Mirja zavrtěla hlavou.

„Ale pokud se nepletu, měl bratra – a ten bydlel blízko Aluddenu,“ řekla. „Jmenoval se Ragnar. Toho jsem znala.“

„Vážně? Gerlof mi bude vyprávět o historii Aluddenu.“

„To bych já mohla taky, když se o to tolik zajímáš.“

Mirja se znovu napila a tentokrát si dopřála pořádný hlt. Joakimovi připadalo, že už se jí vlivem alkoholu začínají lesknout oči.

„Jak to, že jste se s matkou dostaly zrovna na Aludden?“ zeptal se.

„Kvůli levnýmu nájmu,“ odpověděla Mirja. „Ten byl pro mámu rozhodující. Za plat, kterej dostávala za úklid, si kupovala plátna a olejový barvy, byla věčně bez peněz. Podle toho taky naše bydlení vypadalo.“

„Už v té době byl statek ve špatném stavu?“

„Tehdy to s ním začalo jít z kopce,“ řekla Mirja. „Mám pocit, že Aludden byl tenkrát pořád v majetku státu a úřady ho lacino pronajímaly někomu z ostrova, nějakýmu sedlákovi, kterej do jeho oprav nevrazil ani korunu. V tom baráku s prádelnou jsme přes zimu byly ochotný bydlet jen my dvě, já a máma.“

Mirja znovu upila ze svého kávového drinku.

Zatímco děti se u televize něčemu nahlas smály, Joakim se vyptával dál: „Mluvila s tebou někdy Katrine o Ethel?“

„Ne,“ řekla Mirja. „Kdo je to?“

„To byla moje starší sestra, loni umřela… Je to už skoro rok. Byla závislá.“

„Na alkoholu?“

„Na drogách,“ odpověděl Joakim. „Brala všechno možné, poslední léta hlavně heroin.“

„Já jsem na drogy nikdy moc nebyla,“ poznamenala Mirja, „ale mám stejnej názor jako Huxley a Tim Leary…“

„V čem?“ podivil se Joakim.

„Že drogy otevíraj dveře našim smyslům. O nás umělcích to platí dvojnásob.“

Joakim nevěřil svým uším. Vzpomněl si na Etheliny prázdné oči a došlo mu, proč se o ní Katrine před Mirjou nikdy nezmínila.

Mirja pak rychle dopila a podívala se na hodinky – bylo čtvrt na devět.

„Už bychom měli jet,“ řekl Joakim.

„Tak jak se vám líbila babička?“ zeptal se Joakim dětí, když jejich auto přejíždělo Ölandský most.

„Je fajn,“ řekla Livia.

„To jsem rád.“

„Zajedem k ní ještě někdy?“ zeptala se Livia.

„Možná,“ řekl Joakim, „ale asi to hned tak nebude.“ Rozhodl se, že už se Mirjou Rambeovou nebude zabývat.

19

„Tak ti mně včera večer volala dcera,“ řekla jedna ze dvou žen, které seděly na pohovce vedle Tildy.

„Vážně? A co ti říkala?“ zeptala se druhá paní.

„Že prý se chce vyjádřit.“

„Vyjádřit?“

„Ano, vyjádřit se. Jednou provždy,“ řekla ta první. „Tvrdila mi, že jsem jí prý nikdy nebyla oporou. Myslela jsi jen na sebe a na tátu, řekla mi. Celý život. My děti jsme pořád hrály jen druhé housle.“

„Syn si taky stěžuje,“ namítla ta druhá. „I když u nás je to obráceně. Vždycky mi před Vánocema zavolá a stěžuje si, že jsem ho prý až příliš zahrnovala láskou. Prý jsem mu tím zkazila dětství! Elso, hoď to za hlavu!“

Tilda, která obě ženy nedobrovolně poslouchala, se podívala na hodinky a usoudila, že už by mohlo být po předpovědi počasí. Zvedla se z pohovky a zaklepala na dveře Gerlofova pokoje.

„Jen pojď dál!“

Když vešla dovnitř, Gerlof seděl u rádia. Měl už sice na sobě kabát, ale netvářil se, že by se mu chtělo vstát.

„Tak co, vyrazíme?“ zeptala se Tilda a napřáhla k němu ruku.

„Ale ano,“ řekl. „Kam že to vlastně jedeme?“

„Na Aludden,“ řekla Tilda.

„Aha… A co přesně tam budeme dělat?“

„Nic zvláštního, zajdem na kus řeči,“ řekla Tilda. „Ten jeho nový majitel by byl rád, kdybys mu o tom statku něco řekl. Zmínila jsem se mu o tom, že znáš různé historky…“

„Historky?“ Gerlof se pomalu zvedal a zároveň se díval na Tildu. „Aha, takže dneska mám být za takového toho staříka, co se s potměšilým úsměvem pohupuje v houpacím křesle a vypráví přitom o lidových pověrách a o strašidlech?“

„Nic takového, Gerlofe,“ namítla Tilda. „Ber to tak, že jsi něco jako psycholog, který jde navštívit pozůstalého.“

„Ale jdi! A tenhle znáš? Tak tohle truchlení mi věru žádnou radost neudělalo, řekl dědek poté, co zjistil, že plakal na cizím hrobě.“

Gerlof vykročil, opřel se o hůl a dodal: „Musíme si s ním rozumně promluvit.“

Tilda ho chytila za paži, kterou měl volnou.

„Nemám si půjčit invalidní vozík?“

„Ne,“ řekl Gerlof „Dneska mi nohy slouží.“

„Neměli bychom někomu oznámit, že odjíždíme?“

„Do toho jim nic není,“ zasyčel Gerlof.

Byla středa druhého prosincového týdne a Tilda se svým příbuzným mířila na posezení u kávy na aluddenském statku. Jeho vlastník se měl dnes konečně setkat s Gerlofem.

„Jak to jde u vás na stanici?“ zeptal se Gerlof Tildy, když projížděli centrem Marnäsu.

„V Marnäsu jsme jen dva, já a kolega,“ řekla Tilda. „Často bývá pryč, většinou je v Borgholmu.“

„Jak to?“

Tilda se na několik vteřin odmlčela.

„Copak já vím… Včera jsem potkala Bengta Nyberga z Ölands-Postenu a víš, co mi řekl? Že lidi už naší služebně dali přezdívku.“

„Neříkej…“

„Prý se jí říká babská stanice.“

Gerlof unaveně zavrtěl hlavou.

„Babské stanice… Tak se kdysi tady na ostrově říkalo železničním stanicím, které byly obsazeny jenom ženami. Muži od dráhy nevěřili, že by ženy zastaly post přednosty stanice stejně dobře jako oni.“

„Vážně? Myslím, že ženy to určitě zvládaly líp…,“ namítla Tilda.

„Pokud je mi známo, tak si na ně nikdy nikdo nestěžoval.“ Tilda vyjela z Mamäsu a pokračovala po prázdné silnici směrem k Aluddenu. Teplota byla na nule a celé ploché pobřeží jako by znehybnělo – připomínalo teď obraz zimní krajiny, namalovaný bílou a šedou barvou. Gerlof se zadíval přes čelní sklo.

„Tady u moře j e tak krásně…“

„Je,“ řekla Tilda. „Ale ty nejsi objektivní.“

„Já tenhle ostrov miluju.“

„A pevninu nesnášíš.“

„To neříkej,“ namítl Gerlof, „já přece nejsem žádný místní patriot… Jenže co naplat: láska k domovu je láska k domovu. Je na nás, ostrovanech, abychom si svůj Öland uchránili… Aby si uchoval svoji důstojnost.“

Gerlofa postupně opouštěla jistá zachmuřenost a byl čím dál hovornější. Když míjeli hřbitůvek v Rörby, ukázal na něj.

„Když už jsme u těch pověr a duchů… Chceš, abych ti vyprávěl příběh, který mi každé Vánoce vyprávěl otec?“

„Ráda si ho poslechnu,“ odpověděla Tilda.

„Můj otec, tedy tvůj pradědeček, se jmenoval Carl Davidsson,“ začal Gerlof. „Když byl ještě hodně mladý, pracoval jako čeledín tady v Rörby. Jednou – to ho zrovna přijel navštívit jeho starší bratr – se mu přihodila taková prazvláštní věc. Oba mladíci se šli projít ven, no a zrovna když se smrákalo, procházeli kolem tohohle kostela. Byl poslední den v roce, mrzlo, až praštělo, všude hory sněhu. A teď to přišlo: za zády se jim vyřítily saně tažené koňmi. Bratr se ohlédl, vykřikl, popadl Carla za ruku a strhl ho s sebou do závěje u cesty. Carl nejdřív vůbec nechápal, co se děje, než si taky všiml těch saní.“

„Tenhle příběh znám,“ řekla Tilda. „Od táty.“

Gerlof vyprávěl dál, jako by ji nevnímal:

„Ten vůz – byl to nejmenší povoz, jaký kdy Carl viděl – byl naložený senem a táhli ho čtyři malí koníci. Nahoře na tom seně seděli takoví malí šediví mužíčci – na výšku měli sotva metr.“

„Skřítci, ne?“ řekla Tilda.

„Můj otec je tak nenazýval. Říkal jen, že to byli mrňaví lidé v šedých šatech a čepičkách. Carl s bratrem zůstali ležet ve sněhu a neodvážili se ani pohnout, protože ti mužíčkové se netvářili zrovna přátelsky. Ale k ničemu nedošlo, vůz jen prosvištěl kolem nich. Koně pak za hřbitovem sjeli z cesty a zmizeli ve tmě na pláni.“ Gerlof pokyvoval hlavou. „Otec mi přísahal, že to tak skutečně bylo.“

„Vaše maminka taky někdy viděla skřítky?“

„Aby ne! V mládí zahlédla jednoho šedivého mužíčka, jak peláší přímo do vody! Ale to bylo na jižním Ölandu.“ Gerlof se na Tildu významně zadíval. „Příslušníci tvé rodiny viděli spoustu pozoruhodných věcí. Nezdědila jsi náhodou tyhle schopnosti po nich?“

„Doufám, že ne,“ odpověděla Tilda.

O pět minut později už se blížili k odbočce na aluddenský statek. Gerlof Tildu poprosil, aby na chvíli zastavila, protože si potřeboval trochu protáhnout nohy, a zároveň ukazoval přes sklo auta na travnaté území za kamennou zdí.

„Obětní močál už pomalu zamrzá. Nechceš se tam jít podívat?“

Tilda zastavila u krajnice a pomohla Gerlofovi z auta. Foukal studený vítr a klikatící se pruhy vody v močálu byly pokryty slabou vrstvou namodralého ledu.

„Tohle je jeden z mála původních močálů, které se na ostrově zachovaly,“ řekl Gerlof, když nahlížel přes zeď. „Jinak už skoro všechny nenávratně zmizely, lidé je odvodnili.“

Tilda se zadívala stejným směrem a najednou si všimla, že se ve vodě cosi pohybuje. Ledová skořepina mezi drny se na jednom místě zachvěla a pak praskla.

„Ony tu žijí ryby?“

„Samozřejmě,“ řekl Gerlof, „určitě by se tu našlo pár starých štik… A na jaře se sem stahují úhoři – to když začne tát sníh a potoky, které odtud stékají k moři, mají víc vody.“

„Takže se tu dají lovit ryby?“

„Dají, ale nikdo to nedělá. Když jsem byl malý kluk, říkalo se, že maso ryb tady z toho močálu je cítit zatuchlinou.“

„Jak vlastně přišel ke svému jménu?“

„Je to prastaré obětní místo,“ řekl Gerlof. „Archeologové tu našli zlato a stříbro z doby římské říše a stovky kosterních pozůstatků zvířat, které tu byly vhozeny do vody. Bylo mezi nimi i hodně koní.“ Pak ztišil hlas a dodal: „A také lidské kosti.“

„Lidské oběti?“

Gerlof souhlasně přikývl.

„Možná to byli otroci nebo váleční zajatci. Nějaký mocipán zřejmě usoudil, že ti lidé si nic lepšího nezaslouží. Pokud vím, ještě živé je drželi pod hladinou pomocí dlouhých kůlů… Jejich těla ležela dole tak dlouho, dokud je tam nenašli archeologové.“ Gerlof se zadíval na vodu v močálu a pokračoval: „Možná právě proto se sem úhoři každým rokem vracejí. Třeba si stále pamatují chuť toho masa – oni ho přece žerou rádi…“

„Gerlofe, přestaň!“ řekla Tilda a přísně na něj pohlédla.

Gerlof pokýval hlavou.

„No jo, já vím… Tak co, pojedeme?“

Tilda zaparkovala a pomalu se s Gerlofem vydala přes štěrkem pokrytou plochu na dvoře ke kuchyňským dveřím. Gerlof se jednou rukou opíral o hůl a druhou o Tildu; pustil se jí jen na chvíli, kdy musela zaklepat na skleněnou výplň dveří.

Joakim Westin jim otevřel po druhém zaklepání.

„Vítám vás,“ řekl.

Joakim mluvil tiše. Tildě neuniklo, že vypadá ještě unaveněji než minule. Ruku jí ovšem podal, dokonce se na ni trochu usmál. Zlost, kterou na ni dříve měl kvůli té nešťastné záměně jmen, už ho patrně přešla.

„Přijměte prosím mou upřímnou soustrast,“ řekl mu Gerlof.

Westin přikývl.

„Děkuji vám.“

„Jsem také vdovec.“

„Opravdu?“

„Ano. Moje žena ale neměla žádnou nehodu – šlo o vleklou nemoc… Ella měla cukrovku. K té se pak přidaly ještě problémy se srdcem.“

„Kdy zemřela? Nedávno?“

„Kdepak, už je to spousta let,“ řekl Gerlof. „To víte, někdy to na mě padne… Mám na ni stále živé vzpomínky.“

Westin se podíval na Gerlofa a tiše přikývl.

„Pojďte dál!“

Děti byly tou dobou ve školce, a tak světlé místnosti domu působily tichým, až svátečním dojmem. Tildě bylo jasné, že se tu Westin během posledních týdnů pořádně nadřel. Takřka celé přízemí už bylo vymalováno a vytapetováno a začalo připomínat zabydlený domov.

„Připadám si tady, jako bych se ocitla v jiné době,“ řekla Tilda, když vstupovali do salonu. „Jako na venkovském statku v devatenáctém století.“

„Děkuju,“ řekl Joakim.

Vnímal to jako lichotku, i když Tilda obdivovala hlavně velikost místností. Bydlet by tu ale nechtěla ani teď.

„Kde jste sehnali všechen ten nábytek?“ zeptal se Gerlof.

„Prostě jsme jezdili a sháněli – jak tady na ostrově, tak ve Stockholmu,“ řekl Joakim. „Velké místnosti vyžadují masivní nábytek, aby nepůsobily poloprázdným dojmem. V mnoha případech jsme koupili starší nábytek a zrenovovali ho.“

„Chvályhodný přístup!“ řekl Gerlof. „Lidi si dneska ničeho neváží. Když se jim něco poláme, nedají to opravit, ale rovnou to vyhodí. Nechtějí o ty věci pečovat, jde jim jenom o to nakupování.“

Tilda postřehla, že Gerlof je tady, na starém statku, ve svém živlu. Z krásných, dobře vyrobených věcí se uměl nejen radovat, ale dokázal také ocenit, kolik práce je v nich ukryto. Tilda si všimla už dřív, že Gerlof nad svými věcmi rozjímá. Stará námořnická truhla nebo souprava plátěných ručníků jako by dokázaly oživit veškeré vzpomínky, které měl s nimi spojené.

„Řekl bych, že je to určitý druh závislosti,“ poznamenal Gerlof.

„Prosím?“

„Mám na mysli opravy starých domů.“

Gerlof se pousmál, ale Joakim zavrtěl hlavou.

„Jakápak závislost… My nejsme z těch, co si musí každý rok pořídit novou kuchyň, jako to dělají někteří lidé ve Stockholmu. Tohle je teprve druhý dům, do kterého jsme se pustili. Do té doby jsme renovovali jenom byty.“

„A kde stál ten váš první dům?“

„Na okraji Stockholmu, v Brommě. Byla to moc pěkná vila, kterou jsme od základů předělali.“

„Tak proč jste se odtamtud odstěhovali? S tím domem nebylo něco v pořádku?“

Joakim uhnul pohledem.

„Ne, to ne… Ta vila se nám moc líbila, ale… Víte, ono občas neškodí pořídit si větší bydlení. Hlavně z ekonomických důvodů.“

„Jak tomu mám rozumět?“

„Asi takhle: vezmete si půjčku a najdete nějaký zanedbaný byt na dobrém místě. Nastěhujete se do něj a po večerech a o víkendech ho renovujete. Potom najdete vhodného kupce a byt prodáte za mnohem vyšší cenu, než jste ho koupil… A pak si zase půjčíte a koupíte si jiný starý byt na ještě lepším místě.“

„A ten potom taky prodáte…“

Joakim přikývl.

„Na nemovitostech by se pochopitelně nedalo vydělávat, kdyby po nich nebyla tak velká poptávka. Ve Stockholmu by chtěl přece bydlet každý.“

„Já tedy ne,“ namítl Gerlof.

„Chápu, ale lidí, kteří tam chtějí bydlet, j e opravdu hodně… Ceny nemovitostí tam neustále rostou.“

„Takže by se dalo říct, že vy a vaše paní jste vlastně byli odborníci na renovaci bytů a domů,“ konstatovala Tilda.

„Seznámili jsme se na prohlídce jednoho bytu,“ řekl Joakim. „Šlo o velký byt, ve kterém předtím bydlela stará paní se spoustou koček. I když ten byt byl na úžasném místě, já a Katrine jsme byli jediní zájemci, kteří z něj kvůli tomu puchu z koček neutekli. Když jsem pak šel s Katrine na kávu, začali jsme diskutovat o tom, co všechno by se s bytem dalo udělat… A byl z toho náš první společný projekt.“

Gerlof se zamračeně rozhlížel po místnosti.

„A totéž jste určitě plánovali i s Aluddenem,“ řekl. „Nastěhovat se na statek, zrenovovat ho a prodat.“

Joakim zavrtěl hlavou.

„Plánovali jsme, že se tu usadíme na delší dobu. Chtěli jsme tady pronajímat pokoje a možná si tu otevřít i malý penzion.“ Zadíval se k oknům a dodal: „Ne všechno, co jsme tu chtěli udělat, jsme měli naplánované do nejmenších detailů, ale věděli jsme, že nám tady bude dobře.“

Tilda cítila, jak Joakimova energie opět vyprchává. V bíle vymalované místnosti zavládlo skličující ticho.

Poté, co si prohlédli dům, uvařil Joakim v kuchyni kávu. „Tilda mi říkala, že byste si rád poslechl nějaké příběhy o statku,“ řekl Gerlof.

„To je pravda,“ řekl Joakim. „Pokud nějaké existují…“

„Existují,“ řekl Gerlof. „Máte na mysli duchařské historky

- o ty se zajímáte?“

Joakim s odpovědí chvilku váhal, jako by se zalekl, že jejich rozhovor někdo vskrytu poslouchá, a pak řekl: „Víte, dějí se tady divné věci a mě by zajímalo, jestli se něco takového přihodilo ještě někomu jinému… Mám pocit, ale možná si to jen namlouvám, že tu cítím přítomnost mrtvých. Ten pocit jsem měl jak venku, v majáku, tak i tady na statku. Připadá mi, že něco takového tu zažili i jiní lidé.“

Tilda sice mlčela, ale hned si vzpomněla na onen říjnový večer, kdy tady čekala na Westina. V domě byla tenkrát sama, ale stoprocentně jistá si tím nebyla.

„Lidé, kteří tu dříve žili, jsou tady pořád s námi,“ řekl Gerlof se šálkem kávy v ruce. „Snad si nemyslíte, že všichni mrtví odpočívají pouze na hřbitovech…“

„Tam přece byli pohřbeni,“ namítl Joakim tichým hlasem. „Vždycky tomu tak nebylo.“ Gerlof pokynul hlavou směrem ke zoraným polím za statkem. „Všude na ostrově máme za sousedy mrtvé, budete si na to muset zvyknout. Krajina je poseta prastarými hroby, hrobkami z doby kamenné, mohylami z doby bronzové… Jsou tu i hroby z doby železné, vikinská pohřebiště…“

Gerlof pohlédl k moři, které se na obzoru ztrácelo v mlžném zimním oparu.

„I tady leží jeden takový hřbitov,“ řekl. „Celé východní pobřeží je pohřebištěm stovek lodí, které tu uvízly na mělčině a rozbily se… A také všech námořníků, kteří se tenkrát utopili. Mnozí z nich vyjeli na moře dřív, než se naučili plavat.“ Joakim přikývl a zavřel oči.

„Já jsem na takové věci nikdy nevěřil,“ řekl. „Do té doby, než jsme sem přišli, jsem nevěřil, že by se mrtví mohli vracet mezi živé… A ani teď nevím, co si o tom mám myslet. Došlo tady k tolika zvláštním jevům…“

V kuchyni se rozhostilo ticho.

„Ať už si o mrtvých myslíte cokoli,“ řekl Gerlof pomalu, „musíte si dávat pozor nato, abyste se jimi nenechal ovládnout.“

„Ano,“ řekl Joakim tiše.

„A nepokoušel se je přivolat a klást jim otázky.“

„Otázky?“ zeptal se Joakim.

„Co my víme, co nám odpoví?“ řekl Gerlof.

Joakim se zadíval do svého šálku a přikývl.

„Hodně jsem přemýšlel o té pověsti, která tvrdí, že se na Aludden vracejí…“

„Kdo?“

„Mrtví. O téhle pověsti jsem se dozvěděl od sousedů, když jsem k nim zašel na kávu. Mrtví z Aluddenu se prý každé Vánoce schází tady na statku… Rád bych věděl, jestli se takových pověstí nedochovalo víc.“

„Tohle je hodně stará pověst,“ řekl Gerlof. „Vypráví se i na mnoha jiných místech, nejen tady na Aluddenu. Týká se mše mrtvých, která se slouží na Boží hod nad ránem a účastní se jí všichni ti, kdo toho roku zemřeli… Když je při té bohoslužbě někdo náhodou vyruší, musí vzít honem nohy na ramena, aby si zachránil holý život!“

Joakim přikyvoval.

„Setkání s mrtvými…“

„Přesně tak. Lidé zde pevně věřili, že s mrtvými se lze znovu setkat… Nejen v kostele, ale i doma.“

„Doma?“

„Proto se říká, že se na Vánoce mají do oken umístit světla,“ řekl Gerlof, „aby zemřelí našli cestu domů.“

Joakim se k němu naklonil blíž.

„Týká se to jen zemřelých tady ze statku, nebo i jiných mrtvých?“ zeptal se.

„Máte na mysli utonulé námořníky?“

„Ano, ty… nebo rodinné příslušníky lidí ze statku, kteří zemřeli někde jinde. Ti sem také na Vánoce přicházejí?“

Gerlof se krátce podíval na Tildu a pak zavrtěl hlavou.

„Je to jenom pověst,“ řekl. „K Vánocům se přece váže tolik pověr… Vánoce – to je vlastně takový bod obratu. Tou dobou je venku největší tma, smrt se k nám dostává nejblíž… Ale dny se pak začnou zase prodlužovat a s nimi se vrací život…“ Joakim mlčel.

„Už aby to bylo,“ dodal pak. „Teď je všude taková tma… Už se nemůžu dočkat chvíle, až se to zlomí.“

O několik minut později už všichni tři stáli před domem a loučili se. Joakim podával Tildě a Gerlofovi ruku.

„Máte to tady moc hezké,“ řekl Gerlof a stiskl Joakimovi ruku. „Jen si dávejte pozor, až přijde sněhová bouře!“

„Myslíte tu pravou ölandskou sněhovou bouři?“ zeptal se Joakim.

Gerlof přikývl.

„Nepřichází sice každou zimu, ale jsem si jistý, že letos nás nemine. Jakmile udeří, není radno se zdržovat venku – a tady u moře to platí dvojnásob. Hlavně děti by na to neměly zapomínat.“

„Řekněte mi, jak to vy Ölanďané děláte, že máte schopnost předpovídat počasí?“ zeptal se Joakim. „Cítíte je snad ve vzduchu?“

„Sledujeme teploměr a posloucháme zprávy o počasí,“ řekl Gerlof. „Mrazy letos přišly hodně brzy, což většinou nevěstí nic dobrého.“

„Dobře,“ řekl Joakim a usmál se, „budeme opatrní.“

„Nesmíte to podcenit!“ Gerlof mu pokynul na pozdrav a užuž se chtěl s Tildinou pomocí vydat k autu, najednou se ale její paže pustil a obrátil se k Joakimovi: „Ještě bych se chtěl zeptat, co měla vaše paní na sobě v ten den, kdy se stalo to neštěstí…“

Joakimovi ztuhl úsměv na rtech.

„Prosím?“

„Nevzpomínáte si, co měla v ten den na sobě?“

„Ale ano, nic zvláštního,“ řekl Joakim. „Kozačky, modré kalhoty, zimní bundu…“

„Máte to oblečení ještě?“

Joakim přikývl. Opět vypadal unaveně a utrápeně.

„Dali mi je v nemocnici, zabalené v balíku,“ řekl.

„Směl bych ty šaty vidět?“ zeptal se Gerlof.

„Chcete si je snad půjčit?“

„Ano. Ale nebojte se, nijak je nepoškodím, jen si je prohlédnu.“

„Jistě, ještě jsem je ani nevybalil,“ řekl Joakim. „Hned jsem zpátky.“

Joakim zašel do domu.

„Vezmeš si od něho ten balík, Tildo?“ zeptal se Gerlof a vydal se k autu.

Poté, co Tilda nastartovala a projela branou v oplocení statku, se Gerlof pohodlně usadil na svém sedadle.

„Tak jsme si trochu popovídali,“ řekl a povzdechl si. „Ale stejně jsem si tam trochu připadal jako ten přemoudřelý stařík… Toho už mi asi nikdo neodpáře.“

V náručí držel hnědý balík s oblečením Katrine Westinové. Tilda na něj pohlédla.

„Na co ti ty šaty budou? Proč sis je půjčil?“

Gerlof na balík pohlédl.

„Víš, jak jsme se dívali na ten močál, začalo mi vrtat hlavou, jak tam asi ta obětování probíhala.“

„Co tím chceš říct? Snad ne to, že Katrine Westinovou někdo obětoval…“

Gerlof se okénkem zadíval směrem k močálu.

„Jen co si ty šaty prohlídnu, povím ti víc.“

Auto najelo na silnici.

„Já jsem z té návštěvy stejně trochu rozhozená,“ řekla.

„Rozhozená?“

„Dělám si kvůli Westinovi a jeho dětem starosti… Měla jsem pocit, že Westin ty pověsti, o kterých j ste mluvili v kuchyni, bere vážně.“

„Možná,“ řekl Gerlof. „Ale já si stejně myslím, že mu prospělo, že si mohl s někým promluvit. Na tom, že se mu pořád stýská po ženě, není přece nic divného.“

„To ne,“ řekla Tilda. „Jen mi připadalo, že o ní mluví tak, jako by byla pořád naživu… Jako by počítal s tím, že se s ní ještě někdy setká.“

20

Ode dne, kdy se Henrik podílel na vloupání na faru v Hagelby a pak se musel dát na útěk lesem, uplynuly dva týdny. Bratři Sereliusové se během té doby v Borgholmu neukázali. A pak se zničehonic objevili u Henrikových dveří. Přišli večer, navíc v tu nejméně vhodnou dobu.

Pravidelně se opakující ťukání, které se ozývalo v jeho bytě a znělo jako kapající vodovodní kohoutek, už tou dobou Henrika dovádělo málem k šílenství.

Zpočátku byl přesvědčen o tom, že zvuk vychází ze staré lucerny. Když se tři noci po sobě vůbec nevyspal, odnesl lucernu do auta. Ráno pak odjel oklikou na východní pobřeží a nechal ji na chatě.

Jenže klepání pokračovalo i další noc. Tentokrát vycházelo ze zdí v předsíni, pokaždé z jiné, jako by se zvuky pod tapetami zvolna stěhovaly z místa na místo.

Jestliže zvuky neměla na svědomí lucerna, co jiného je tedy způsobovalo?

Copak si je sem přivlekl z lesa nebo z té hrozné márnice, v níž se tenkrát plazil?

Bylo také možné, že zvuky do bytu přivolala deska ouija. Během okamžiků, kdy Henrik sedával s oběma bratry u kuchyňského stolu a společně s nimi zíral na skleničku, která se pohybovala pod Tommyho prstem, totiž míval pocit, že v místnosti cosi je – cosi neviditelného.

Ať už byl ale zdroj zvuků jakýkoli, Henrik začínal ztrácet nervy. Večer co večer přecházel mezi ložnicí a pokojem a měl strach si jít lehnout a zhasnout.

Ve chvíli největšího zoufalství zavolal Camille, své bývalé přítelkyni. Přestože se neviděli několik měsíců, Henrik měl pocit, že ho Camilla ráda slyší. Povídali si téměř hodinu.

Když se o tři dny později u jeho dveří ozval zvonek, byl na tom Henrik s nervy opravdu špatně. Jakmile zjistil, že venku stojí Tommy s Freddym, na klidu mu to rozhodně nepřidalo.

Tommy, který měl sluneční brýle na očích a jemuž se chvěly ruce, se tentokrát neusmíval.

„Pusť nás dovnitř!“ zvolal.

Nebylo to příjemné shledání. Henrik chtěl od Sereliusových peníze, ale ty bratři neměli, protože zatím nic z ukradených předmětů neprodali. Henrik věděl, že chystají ještě jednu akci na severu ostrova, ale do té už se mu nechtělo.

O těchto věcech se však ten večer bavit nechtěl, protože měl návštěvu.

„Promluvíme si jindy,“ řekl.

„Ne!“ řekl Tommy.

„Ale ano.“

„Kdo je to?“ ozvala se Camilla, která seděla na pohovce u televize.

Oba bratři natahovali zvědavě krky – zajímalo je, komu ten vysoký hlas patří.

„Jen dva kámoši,“ otočil se k ní Henrik. „Jsou z Kalmaru. Hned zase odejdou.“

Tommy si sundal brýle a dlouze se Henrikovi podíval do očí. Henrika to přimělo vyjít na chodbu a zavřít za sebou dveře.

„Gratuluju,“ řekl Tommy. „Novej vobjev, jo? Nebo…?“

„Moje bejvalka,“ řekl Henrik potichu. „Camilla.“

„Nekecej, vona se ktobě vrátila?“

„Zavolal sem jí,“ řekl Henrik. „Ale sejít se chtěla ona.“

„To je fajn, ale co bude s náma?“ zeptal se Tommy.

„Co máš na mysli?“

„Přece naši spolupráci.“

„Ta už skončila,“ řekl Henrik. „Teď už zbejvá jen dořešit prachy.“

„To si nemyslím.“

„Proč?“

Upřeně se dívali jeden druhému do očí. Henrik si povzdechl a potichu řekl: „Nemůžem vo tom mluvit tady na schodech, takže jeden z vás teď pude dovnitř se mnou.“

Freddy se nakonec sebral a loudavým krokem odešel k dodávce. Henrik vtáhl Tommyho do kuchyně a zavřel za nimi dveře. „Tak jo, domluvíme se, ale pak vypadnete!“ zašeptal.

Tommyho očividně víc zajímala Camilla. „Tak vona tu zase bude bydlet? Proto vypadáš tak utahaně?“ zeptal se zcela zřetelně.

Henrik zavrtěl hlavou.

„To s tím nemá co dělat,“ řekl, „blbě spím.“

„Hryže tě svědomí, co?“ řekl Tommy. „Prosím tě, ten dědek se z toho vylíže, felčaři ho daj zas dohromady!“

„To by mě zajímalo, kdo ho na tý faře srazil na zem,“ sykl Henrik. „Nevíš vo tom náhodou něco?“

„No přece ty,“ řekl Tommy, „to tys ho nakop!“

„Já? V tý hale sem přece stál za tebou!“

„Henriku, tys prostě tomu dědkovi rozšláp pazouru! Jestli nás vyčmuchaj, pudeš sedět!“

„To bysme snad šli všichni, ne?!“ Henrik se ohlédl ke dveřím a ztišil hlas. „Hele, už musím končit.“

„Tak chceš ty prachy, nebo ne?“ zeptal se Tommy.

„Já prachy mám,“ řekl Henrik. „Chodím přece normálně makat.“

„Ale hodilo by se ti jich víc,“ řekl Tommy a pohodil hlavou směrem k pokoji. „Takovej provoz něco stojí.“

Henrik si povzdechl.

„Já teďka ani tak neřeším ty prachy, jako spíš ty věci, co sou v chatě. Musej se prodat!“

„Vo to už se postaráme,“ řekl Tommy, „ale nejdřív si zajedem na poslední akcičku… Tam nahoru, na sever. Na ten statek.“

„Kerej statek?“

„Jak tam maj ty vobrazy… Ten statek, co nám vytipoval Aleister.“

„Aludden,“ řekl Henrik tiše.

„Jo, ten. Kerej večer to dáme?“

„Počkej… Byl sem tam v létě, to jo, celý sem to tam prolez, ale žádný obrazy sem tam fakt neviděl. Kromě toho…“

„Co?“

Henrik mlčel. Vzpomněl si na Aluddenské pokoje a chodby, v nichž se rozléhala ozvěna. S Katrine Westinovou, mladou paní, která tam bydlela se dvěma dětmi, se mu tenkrát spolupracovalo moc dobře. Ten statek však působil ponurým dojmem už v srpnu, navzdory tomu, že tam Westinovi provedli generální úklid a pustili se do rozsáhlých renovačních prací. Jak to tam asi musí vypadat teď v prosinci? tázal se v duchu.

„Ale nic,“ řekl, „na tom Aluddenu sem prostě žádný obrazy neviděl.“

„Tak to tam asi budou někde pořádně zašitý, ne?“ namítl Tommy.

V místnosti se ozvalo tiché zaťukání.

Henrik sebou trhl, ale pak si uvědomil, že jen někdo zaklepal na dveře, a šel otevřít.

Za dveřmi stála Camilla a netvářila se právě nadšeně.

„Už končíte, Henriku? Jinak půjdu domů.“

„Už sme skončili,“ odpověděl Henrik.

Camilla byla malá útlá dívka, téměř o dvě hlavy menší než oba mladíci. Tommy se na ni přátelsky usmál a podal jí ruku.

„Ahoj, já sem Tommy,“ řekl tiše. Henrik ho ještě nikdy neslyšel mluvit takhle zdvořilým tónem.

„Camilla.“

Potřásli si rukama tak silně, až přezky na Tommyho bundě zacinkaly. Tommy pak Henrikovi kývl na pozdrav a zamířil ke dveřím.

„Takže sme domluvený,“ řekl Henrikovi. „Zavoláme si!“

Henrik za ním zamkl dveře a posadil se na pohovku ke Camille. Mlčky s ní pak sledoval zbytek filmu, na který se začali dívat, než přišli Sereliusové.

„Chceš, abych tady s tebou zůstala, Henriku?“ zeptala se ho Camilla o půl hodiny později, když se blížila jedenáctá.

„Jestli chceš, tak budu rád,“ řekl Henrik.

Přešla půlnoc. Leželi vedle sebe v malé ložnici a Henrik měl pocit, jako by se propadl v čase o půl roku nazpátek. Jako by teď všechno bylo tak, jak má být. Byl rád, že se Camilla vrátila. Jediné, co ho rozčilovalo, byli ti dotěrní Sereliusové.

A také to ťukání.

Henrik nastražil uši, jestli je opět nezaslechne, ale bytem se neslo jen tiché oddechování. Camilla usnula bez nejmenších problémů.

Ticho. Ze zdí se už žádné zvuky nelinuly.

Henrik už na ně nechtěl myslet. A nechtěl myslet ani na návštěvu bratrů Sereliusových, ani na aluddenský statek.

Camilla se k němu sice vrátila, ale jak to teď mezi nimi vlastně je, na to se jí neodvážil zeptat. Jedno mu ale bylo jasné: už spolu nebydlí. Henrik brzy ráno odjel do Marnäsu do práce.

Tou dobou byla ještě Camilla v jeho bytě. Když se později vrátil domů, našel byt prázdný. Zkoušel jí zavolat, ale nebrala mu telefon.

Večer ležel v posteli opět sám. Poté, co zhasl světlo, se z předsíně opět ozvaly zvuky. Ve zdi cosi ťukalo – nepříliš hlasitě, ale zato vytrvale.

Henrik zvedl hlavu z polštáře.

„Jdi už do hajzlu!“ zakřičel směrem k předsíni.

Ťukání asi na minutu ustalo, ale pak se ozvalo znovu.

ZIMA 1959

Poslední zima padesátých let-tak tady začínají mé vlastní vzpomínky. Vyprávění o Mirje Rambeové z Aluddenského statku, o Torun a o jejích plátnech s tématem sněhových bouří.

Když jsme přišly na tohle místo u majáků, bylo mi šestnáct a neměla jsem otce. Ale měla jsem Torun. Ta mě naučila něčemu, co by měly umět všechny dívky, naučila mě, abych nebyla nikdy závislá na mužích…

Mirja Rambeová

Moje umělecky založená matka Torun ze všech mužů nejvíc nenáviděla dva – Stalina a Hitlera. Narodila se pár let před první světovou válkou a vyrůstala na stockholmské ulici Bondegatan. Byla to neposedná dívka, kterou to táhlo do světa. Protože její velkou láskou bylo malování, začátkem třicátých let odjela studovat na výtvarnou školu do Goteborgu a pak do Paříže, kde si ji, jak tvrdila, lidé neustále pletli s Gretou Garbo. Přestože tam svými obrazy vzbudila jistou pozornost, jakmile vypukla válka, chtěla se vrátit domů do Švédska. Cestovala přes Kodaň, kde se seznámila s jedním dánským malířem, se kterým ještě dřív, než se v ulicích nečekaně objevili Hitlerovi vojáci, stihla prožít krátký románek.

Po návratu do Švédská zjistila, že je těhotná. Podle toho, co mi vyprávěla, napsala malíři, mému dánskému otci, několik dopisů. Snad to byla pravda. Ten muž se jí každopádně nikdy neozval.

Já jsem se narodila v zimě roku 1941, kdy celý svět svíral strach. Torun tehdy bydlela ve Stockholmu, kde bylo zavedeno povinné zatemnění a všechno bylo na příděl. Střídala různé podnájmy – bydlela v pokojích, jež byly vyhrazené pro osamělé matky, ve stísněných dírách, které jí pronajímaly nekompromisní bytné. Živila se tím, že uklízela u lepších lidí na Östermalmu. Na malování jí nezbýval čas ani peníze.

Asi to neměla lehké. Vím, že to neměla lehké.

Když jsem poprvé zaslechla šepot mrtvých v Aluddenské stodole, nebála jsem se. Ve Stockholmu jsem totiž zažila i horší věci.

Poválečné roky. Je mi sedm nebo osm a během léta začnu mít problémy s močením. Strašně mě to bolí. Torun tvrdí, že to mám z toho, že se chodím příliš často koupat, a vezme mě k vousatému doktorovi, který vlastní ordinaci na jedné z nejširších ulic ve Stockholmu. Matka mě přesvědčuje, že pan doktor je hodný – vždyť děti k němu můžou chodit skoro zadarmo.

Doktor mě přátelsky pozdraví. Je starý, určitě je mu nejmíň padesát. Má zmačkaný plášť a je z něho cítit kořalka.

Říká mi, abych šla dovnitř – do zvláštní místnosti v jeho ambulanci, kde je také pronikavě cítit alkohol – a lehla si na záda. Pak za sebou zavře dveře.

„Rozepni si sukýnku,“ říká. „Vyhrň si ji nahoru a pěkně se uvolni!“

Jsme v místnosti sami. Doktor je hodně důkladný a nakonec dosáhne svého.

„Jestli o tom budeš někomu vykládat, půjdeš do polepšovny!“ říká a hladí mě přitom po hlavě.

Zapne si plášť a věnuje mi nablýskanou korunovou minci; pak mě odvede k Torun do čekárny. Cestou klopýtám, třesou se mi nohy a mám pocit, že jsem ještě víc nemocná než předtím. Doktor přitom Torun tvrdí, že mi nic vážného není. Jsem prý hodná holčička a dostanu od něho předpis na vhodné léky.

Máma se pak ne mě zlobí, když ty jeho pilulky odmítám polykat.

Začátkem padesátých let s Torun odjedeme na Öland. Bylo to jedno z matčiných vnuknutí. Jestli měla k ostrovu nějaké vazby, to nevím, ale podobně jako v Paříži ji i tady lákalo umělecké prostředí. Vždyť Öland se proslavil svým specifickým světlem a také zde žili významní malíři, kterým se toto světlo podařilo zachytit; máma pořád básní o Nilsi Kreugerovi, Gottfridu Kallsteniusovi a Peru Ekströmovi.

Jsem šťastná už proto, že opouštím město, kde žije ten starý doktor.

Trajekt nás přiveze do Borgholmu. Máme s sebou jen tři cestovní brašny a Toruninu krabici s plátny a olejovými barvami. Borgholm je hezké menší město, ale máma se tu necítí dobře – jeho obyvatelé jsou podle jejího názoru příliš úzkoprsí a domýšliví. Proto se po několika letech rozhodne pro život na venkově, kde je navíc levněji. Takže se opět stěhujeme, tentokrát do domku s červeně natřenou fasádou ve vesnici, která se jmenuje Rörby. Musíme spát pod třemi dekami, protože v tom baráčku je pořád hrozná zima a průvan.

Začnu navštěvovat obecnou školu. Všechny děti tvrdí, že mluvím strojeně, tak nějak „velkoměstsky“. Já jejich dialekt nijak nekomentuji, ale stejně mi to není nic platné – žádné kamarády si zde nezískám.

Nedlouho po našem příchodu na venkov se začnu vážně věnovat malování. Kreslím bílé přízraky s rudými rty, o kterých si Torun myslí, že jsou to andělé, jenže ty obrázky mají představovat doktora a jeho ústa.

V době, kdy jsem se narodila, byl tím největším zloduchem Hitler. Mé dospívání je pro změnu poznamenáno strachem ze Stalina a Sovětského svazu. Máma mi tvrdí, že kdyby se Rusům zachtělo, mohou jejich letadla Švédsko obsadit během čtyř hodin. Nejdřív prý zaberou Gotland s Ölandem a potom zbytek země.

Já jsem ale mladá, takže čtyři hodiny mi připadají jako docela dlouhá doba. Hodně přemýšlím o tom, co bych podnikla v posledních chvílích svobody. Kdybych se dozvěděla, že se k nám blíží sovětské letouny, běžela bych do konzumu v Rörby, nacpala bych se tam k prasknutí čokoládou, vyplenila sklad, vzala křídy, papíry a vodové barvy a pak bych letěla zpátky domů. Zbytek života bych pak klidně prožila jako komunistka, jen abych směla malovat.

Stěhujeme se z jednoho statku na druhý. Ve všech místnostech, které si pronajímáme, j sou cítit olejové barvy a terpentýn. Torun se živí jako uklízečka a ve volném čase maluje; chodí se svým malířským stojanem po okolí a neustále tvoří.

Poslední podzim padesátých let. Už zase se stěhujeme, tentokrát do ještě levnějšího podnájmu ve sto let starém stavení na aluddenském statku, jehož část kdysi sloužila jako prádelna. Dům je postaven z vápence a jeho místnosti jsou vybíleny vápnem. V létě, když nastanou teplé dny, je v něm příjemný chládek, po zbytek roku příšerná zima.

Jakmile se dozvím, že budeme bydlet nedaleko majáků, fantazie mi začne pracovat na plné obrátky: představuji si noční bouře, lodě, které se ocitly v nebezpečí, a neohrožené strážce majáků.

Na statek dorazíme jednoho podmračeného říjnového dne. Od první chvíle cítím, že tady nejsme vítány. Aludden je studené, větrné místo. Když se musím dostat z jedné budovy do druhé, mám přitom pocit, že se plížím nádvořím opuštěného hradu.

Z toho, co jsem si vysnila, nakonec není nic. Strážci majáku už na statku nebydlí a zastaví se tu jen párkrát do roka na návštěvu-maják byl totiž asi rok po válce elektrifikován a o deset let později automatizován. Dohlíží na něj jeden starší rybář jménem Ragnar Davidsson. Po Aluddenu si vykračuje tak, jako by mu tady všechno patřilo.

Dva měsíce po našem příchodu tady zažívám první sněhovou bouři – a zároveň jsem jen krůček od toho, aby se ze mě stal sirotek.

Je polovina prosince. Když se vrátím ze školy, Torun není doma a zmizel i jeden z jejích malířských stojanů a barvy. Venku se stmívá, začíná sněžit a vítr od moře sílí.

Torun se pořád nevrací… Nejdřív na ni mám zlost, ale pak dostanu strach. Za oknem víří ohromné spousty sněhu – něco takového jsem ještě nikdy v životě neviděla. Sněhové vločky nepadají, ale přímo protínají vzduch. V poryvech větru se nám otřásají okna.

Asi půl hodiny po začátku bouře se na dvoře objeví malá postava, která se prodírá závějemi.

Rychle vyběhnu z domu. Torun se sotva drží na nohou, ale neupadne, v poslední chvíli ji zachytím. Pak ji odvedu ke kamnům.

Na rameni si nese jen brašnu s malířským náčiním, stojan jí odnesl vítr. Oči má tak oteklé, že téměř nevidí, protože vichr jí do nich nafoukal sníh s pískem. Strhám z ní šaty – jsou do nitky promáčené. Ona sama je na kost promrzlá.

Odpoledne, když se nebe zatáhlo a bouře byla na spadnutí, malovala vzadu za Obětním močálem. Chtěla se vydat domů zkratkou přes traviny a led na zamrzlém močálu, ale probořila se do vody, protože led byl příliš tenký. Nezbylo jí pak nic jiného než se prodrat na cestu, která vede po pevné půdě.

„Z močálu se zvedali mrtví… Byla jich spousta, škrábali mě a trhali… Byli studení, hrozně studení. Dychtili po mém teple,“ šeptá.

Torun blouzní. Dám jí napít horkého čaje, uložím ji do postele a ona usne na víc než dvanáct hodin klidným spánkem. Já spát nejdu – sedím u okna a sleduji, jak venku sněží čím dál míň.

Když se pak Torun probudí, znovu mluví o tom, jak se po ní sápali ti mrtví z močálu.

Oči má plné šrámů a popraskaných žilek. Navzdory tomu hned příštího dne večer usedne k plátnu a dá se do malování.

21

Právě v době, kdy Tilda přestala každé ráno a večer myslet na Martina, se v jejím kuchyňském koutku rozdrnčel telefon. Myslela si, že jí volá Gerlof, a proto – nic zlého netušíc – sluchátko zvedla.

Byl to Martin.

„Chtěl jsem se jenom zeptat, jak se máš a jestli je u tebe všechno v pořádku.“

Tilda neodpověděla hned – okamžitě ji znovu rozbolel žaludek.

Podívala se oknem na prázdné nábřeží v přístavu.

„Dobře,“ řekla po chvíli.

„Dobře… nebo jakžtakž?“

„Dobře.“

„Co kdybych se u tebe zastavil?“ zeptal se Martin.

„Ne.“

„Už si tam na severu nepřipadáš jako na ztracený vartě?“

„Připadám. Ale mám tu pořád co dělat.“

„Tak jo.“

Rozhovor nebyl nepříjemný, ale trval jen chvíli. Na závěr se Martin Tildy ještě zeptal, jestli jí smí ještě někdy zavolat. Velice tichým hlasem mu odpověděla, že ano.

Rána, kterou měla kdesi mezi srdcem a žaludkem, jí začala znovu krvácet.

Ne, to nevolá Martin, ale jeho hormony, pomyslela si. Je prostě jenom nadržený, chtěl by si zase na chvíli odskočit od své ženy, od starostí všedních dnů…

Nejhorší na tom bylo, že si přesto všechno přála, aby k ní přišel, nejlépe hned večer. To bylo špatné.

Dopis pro jeho manželku měla už dávno odeslat, ale ona ho místo toho stále nosila v tašce, kde ji tížil jako kámen.

Tilda se v práci nezastavila. Pracovala téměř neustále, aby nemusela na Martina myslet.

Po večerech si dlouhé hodiny připravovala podklady pro své přednášky o dopravních předpisech a zákonech, s nimiž objížděla školy a firmy. V době, kdy nepřednášela, nehlídkovala v ulicích a nemusela papírovat na služebně, vyjížděla tak často, jak jen to bylo možné, služebním autem mimo Marnäs.

Jednou, bylo to v úterý odpoledne, když projížděla po prázdné pobřežní silnici a zahlédla dvojici aluddenských majáků, přibrzdila. Tentokrát ovšem nezamířila na Aludden, ale na sousední statek. Vzpomněla si, že se jeho vlastníci jmenují Carlssonovi. Zatím je navštívila pouze jednou – byla u nich během té dlouhé, psychicky náročné noci, která bezprostředně následovala po neštěstí u Aluddenu. Joakim Westin tenkrát v hale u Carlssonových málem zkolaboval.

Když Tilda zazvonila u dveří, paní domu, Maria Carlssonová, ji hned poznala.

„Ne, s Joakimem j sme se poslední dobou moc nevídali,“ řekla Tildě poté, co spolu zasedly ke kuchyňskému stolu. „Vycházíme spolu bez problémů, ale on je spíš samotář. Jeho děti si občas hrají s naším Andreasem.“

„A co jeho žena Katrine?“ zeptala se Tilda. „Když byla na statku s dětmi sama, stýkaly jste se vy dvě hodně?“

„Párkrát se tu zastavila na kafe… Víte, ona tam měla plný ruce práce… A my jsme tady taky pořád v jednom kole.“

„Nevíte, jestli nemívala nějaké návštěvy?“

„Že by k nijako někdo přijel?“ zeptala se Maria. „No… snad jen… koncem léta tam měla nějaký řemeslníky.“

„Nevšimla jste si někdy, že by tam jela nějaká loď?“ zeptala se Tilda. „Myslím na Aludden.“

Maria si odhrnula ofinu z čela a zamyslela se.

„Tak to si nevzpomínám. Odtud by stejně nebyla vidět, máme tu dost omezený výhled.“

Maria ukázala k oknu, které bylo situováno na severovýchod, a Tilda se přesvědčila, že výhledu na majáky brání velká stodola na protější straně dvora.

„Ani jste žádnou loď nezaslechli?“ vyptávala se dál. „Nebo třeba zvuk motoru…“

Maria zavrtěla hlavou.

„Občas slyšíme, že kolem plují lodě, ale to nesmí foukat vítr. Já si jich ale stejně moc nevšímám.“

Tilda došla k autu a zadívala se jižním směrem. Na sousedním poloostrově sice stálo pár chatek, ale nebylo u nich vidět ani živáčka.

A prázdné bylo i moře, žádná loď nebyla na obzoru.

Tilda nasedla do auta a uvědomila si, že toto vyšetřování zločinu, které vlastně ani žádným vyšetřováním není, bude muset dát k ledu.

Po návratu na stanici zasunula desky, v nichž shromažďovala materiály, které se týkaly Katrine Westinové, do pořadače s nápisem Stupeň důležitosti: nízký.

Na pracovním stole na ni čekaly čtyři velké hromady papírů a šest špinavých kávových šálků. Na stole Hanse Majnera na opačné straně služebny neležel jediný papír. Tilda měla občas chuť mu na něj hodit pořádný štos dopravních hlášení, ale pak ji to přešlo.

Po večerech odkládala Tilda policejní uniformu, usedala do svého malého fordu a projížděla se po ostrově. Cestou poslouchala nahrávky, které pořídila s Gerlofem. Záznam byl většinou kvalitní, oběma hlasům bylo dobře rozumět. Tilda si všimla, že Gerlof je při každém dalším nahrávání o něco sdílnější a uvolněnější.

Během jednoho z takových výletů objevila dodávku, o níž mluvila Edla Gustafssonová.

Toho dne nejprve zajela do Borgholmu, kde chvíli kroužila ulicemi, a potom pokračovala z města směrem na jih. Přejela přes most do Kalmaru, kde bylo mnohem víc ulic a také parkoviště tam byly větší než v Borgholmu, a pomalu míjela stovky vozů, ale žádné tmavé dodávky si nikde nevšimla. Začal se jí zmocňovat pocit marnosti.

Poté, co takhle jezdila půl hodiny, zaslechla v místním rádiu zprávu, že se ve městě večer konají dostihy, a tak z centra zamířila k dostihovému závodišti, nasvícenému obrovskými reflektory. Člověk tam může vyhrát velké peníze, ale také o ně může přijít, říkala si. Raději na chvíli zastavila a pak se zvolna rozjela podél řad vozů, které stály na parkovišti před závodištěm.

Najednou prudce šlápla na brzdu. Právě totiž uviděla černou dodávku s nápisem SVAŘOVÁNÍ & INSTALATÉRSKÉ PRÁCE – KALMAR po obou stranách.

Zapsala si její espézetku a zacouvala na nedaleké parkovací místo, které bylo volné. Pak se spojila s centrálou krajské policie, která ji přepojila na registr poznávacích značek. Tam zjistila, že zmíněný vůz patří muži ve věku čtyřiceti sedmi let z jedné vesnice u Helsingborgu, který dosud nebyl trestán. Dodávka sice na kontě žádné dopravní přestupky nemá, zato je už od srpna vyřazena z evidence.

Takže takhle je to, pomyslela si. Poté ještě centrálu požádala o informace týkající se uvedené firmy, ale bylo jí řečeno, že žádná taková firma v registru firem vedena není.

Vypnula motor, uvelebila se na sedadle a vyčkávala.

Ve sluchátkách jí mezitím Gerlofuv hlas říkal: „Ano, Ragnar na Aluddenu sem tam pytlačil. Občas lovil v cizích vodách, ale samozřejmě to popíral…“

O padesát minut později začaly z brány závodiště proudit davy diváků. K černé dodávce přišli dva urostlí mladíci ve věku pětadvaceti let.

Tilda si sundala sluchátka a narovnala se.

Jeden z mladíků byl o něco vyšší a silnější; do tváří jim v té tmě nebylo příliš vidět. Když nasedali do vozu, Tilda mhouřila oči a zalitovala, že u sebe nemá dalekohled.

Že by to byli ti zloději? Těžko říct.

Ale vždyť jsou to jenom obyčejní řemeslníci, miláčku – jako by zaslechla Martinův sebejistý hlas. Ignorovala ho.

Muži se právě chystali vyjet z parkoviště. Tilda nastartovala a zařadila rychlost.

Dodávka opustila areál závodiště a zamířila na dálnici, jež vedla k městu. Tilda se za ní držela s odstupem asi dvě stě metrů.

Tak dojeli až k věžákům pár ulic od nemocnice. Dodávka zpomalila a zastavila u chodníku. Muži vystoupili a zmizeli ve vchodu jednoho z domů.

Tilda zůstala sedět v autě a čekala. Asi půl minuty nato se ve druhém patře domu rozsvítila dvě okna.

Rychle si zapsala adresu. Pokud se skutečně jedná o ty zloděje, bude teď aspoň vědět, kde bydlí. Ideální by samozřejmě bylo, kdyby mohla jejich byt prohledat a pokusit se v něm najít uloupené věci, ale k tomu zatím nebyl žádný důvod. V ruce měla jen svědectví Edly Gustafssonové, že jejich dodávka jezdila po Ölandu. To ale bylo málo.

„Takže to pátrání po příčinách úmrtí Katrine Westinové j sem zastavila,“ oznámila Tilda o dva dny později Gerlofovi, když se u něho navečer stavila na kávu.

„Chtěla jsi říct vraždy.“

„Vražda to přece nebyla.“

„A já bych naopak řekl, že byla,“ namítl Gerlof.

Tilda na to neřekla nic, jen si povzdechla a vylovila z tašky magnetofon.

„Tak nahrajeme ještě něco – naposledy…?“

„Kdysi j sem byl u toho, jak byl málem zavražděn jeden muž, aniž se ho jeho protivník dotkl,“ přerušil ji Gerlof.

„Opravdu?“

Tilda položila magnetofon na stůl, ale nezapnula ho.

„Stalo se to u Timmemabbenu, několik let před válkou,“ pokračoval Gerlof. „Dva škunery, které sloužily k transportu kamení, tam kotvily vedle sebe v klidu a míru. Na jednom z nich byl zástupce kapitána z Byxelkroku, na druhém obyčejný námořník z Degerhamnu. Kvůli něčemu se dostali do křížku, křičeli na sebe a stáli přitom proti sobě, každý u zábradlí na boku své lodi. Jeden z nich pak na toho druhého plivl – a to už začalo jít do tuhého. Nejdřív po sobě házeli kamení a pak se ten muž z Degerhamnu postavil na zábradlí a chtěl se z něj dostat na ten druhý škuner. Měl ale smůlu, soupeř si na něho připravil bidlo.“

Gerlof udělal pauzu, napil se kávy a pokračoval ve vyprávění: „Ta moderní bidla stojí za starou bačkoru, protože se dělají z plastu. Tohle bylo ale poctivé dřevěné bidlo se železným hákem na konci. Jak ten námořník přeskakoval z lodi na loď, hák se mu zasekl za košili a on zůstal chvíli viset ve vzduchu – a potom žuchnul jako balvan do vody mezi škunery. Jenomže ten hák mu pořád vězel v košili… Ten chlapík se nemohl vynořit, protože soupeř ho tím bidlem držel pod hladinou.“ Gerlof se podíval Tildě do očí. „Něco podobného asi zažívali ti chudáci v Obětním močále, když je tlačili pod vodu dřevěnými kůly…“

„Ten muž ale přežil, ne?“

„Přežil. My, co jsme to viděli, jsme se do rvačky vložili a námořníka z té vody vytáhli. Bylo to ale jen taktak!“

Tilda se zadívala na magnetofon. Škoda, že nebyl zapnutý, zalitovala.

Gerlof se sklonil pod stolek a šustil tam nějakým papírem. „Právě vzpomínka na tuhle rvačku mě přivedla k tomu, že by bylo dobré si prohlédnout oblečení Katrine Westinové,“ řekl, „což jsem také udělal.“

Z papírového pytle pak vytáhl kus oblečení – šedivý bavlněný svetr s kapucí.

„Vrah přijel na Aludden lodí,“ řekl Gerlof, „a přistál u mola, kde už na něho čekala Katrine Westinová. V klidu tam stála, takže mu zřejmě důvěřovala. Vrah držel v rukou bidlo. Na tom nebylo nic divného, při přistávání se přece používá běžně. Tohle byl ovšem ten starý typ, dlouhé bidlo se železným hákem. Vrah jí ten hák zasekl do kapuce a pak ji z mola strhl pod vodu… Držel ji u dna tak dlouho, dokud nebylo po všem.“ Když Gerlof rozprostřel svetr na stůl, Tilda si všimla, že kapuce je potrhaná: v šedivé látce bylo pár asi třícentimetrových děr, jež byly způsobeny nějakým ostrým špičatým předmětem.

22

Když se Joakim občas večer díval z kuchyňského okna, mnohokrát zahlédl Rasputina, jak vybíhá z domu a míří na lov. Někdy mu také připadalo, že se dvorem prokmitly ještě jiné černé postavy – ty měly jednou čtyři, jindy dvě nohy.

Ethel?

Zpočátku kvůli tomu vybíhal na schody na verandu, aby se pokusil zahlédnout něco víc, ale dvůr byl pokaždé prázdný.

S každým dalším večerem padaly na Aludden stále větší stíny. Joakimovi se zdálo, že s blížícími se Vánocemi se statku zmocňuje jakýsi neklid. Hvízdání větru, který se proháněl kolem nároží budov, chvíli sílilo a pak zase sláblo, v domě se ozývalo vrzání a praskot.

Pokud je na statku nějaký neviditelný host, Katrine to není, tím si byl Joakim jistý. Stále se mu vyhýbala.

„Tak tady vám vracím to oblečení,“ řekl Gerlof, když Joakimovi podával přes stůl hnědý balík.

„Bylo vám to k něčemu?“

„Uvidíme.“

„Nechcete mi k tomu říct něco víc?“

„Mějte chvilku strpení,“ řekl Gerlof, „musím si to ještě trochu promyslet.“

Joakim si nedokázal vzpomenout, že by někdy v životě navštívil takové zařízení, které bylo určené pro staré lidi. Jeho prarodiče bydleli až do vysokého věku doma a dožili v nemocnici. Joakim nyní seděl u šálku kávy v Domově v Marnäsu, v tichém pokoji Gerlofa Davidssona, kde byl jedinou připomínkou nadcházejících Vánoc adventní svícen se dvěma zapálenými svíčkami.

Na stěnách tu visela celá řada památečních předmětů, jako například prkna se jmény lodí, zarámované dokumenty, jež se vztahovaly k lodní dopravě, a černobílé fotografie dvojstěžníků.

„Mé bývalé škunery,“ vysvětlil mu Gerlof. „Měl jsem dohromady tři.“

„Existují ještě?“

„Už jenom jeden. Mají ho v lodním klubu v Karlskroně. Ty zbylé dva už neexistují. Jeden shořel, druhý se potopil…“

Joakim pohlédl na balík s Katrininým oblečením a pak se jediným oknem v pokoji podíval ven, kde už se pomalu začalo smrákat.

„Za hodinu jedu pro děti do školky,“ řekl, „nemohli bychom si zatím popovídat?“

„Jistě,“ řekl Gerlof. „Teď odpoledne mě čeká už jen přednáška o inkontinenci – koná se ve společenské místnosti. Není o co stát.“

Joakim si už delší dobu přál s někým promluvit o událostech minulého podzimu. S někým, kdo zná Aludden. Názory faráře z Marnäsu mu připadaly příliš zkostnatělé. A Miqa Rambeová? Taje příliš zahleděná do sebe. Teprve poté, co se na statku objevil Gerlof Davidsson a osvědčil se jako dobrý posluchač, nabyl Joakim přesvědčení, že člověkem, kterého hledá, je právě Gerlof. Tomuto muži by se mohl vyzpovídat.

„Když jste byl u nás na statku, nepoložil jsem vám jednu otázku: Věříte na přízraky?“

Gerlof potřásl hlavou.

„Věřím i nevěřím,“ řekl. „Duchařské příběhy sice sbírám, ale ne proto, abych jimi něco dokazoval. Vždyť víte, že existence duchů se vysvětluje různě… Někdo říká, že lidé slyší jen praskot základů starých domů, jiní lidé zase tvrdí, že je za tím elektromagnetické záření.“

„Anebo za to mohou jen skvrny na rohovce,“ dodal Joakim.

„Přesně tak,“ řekl Gerlof. Na několik vteřin se odmlčel a pak pokračoval: „Můžu vám ale vyprávět jeden příběh, o kterém jsem se v žádném vlastivědném sborníku nezmínil. Je to zároveň jediný skutečně duchařský příběh, který se přihodil mně osobně.“

Joakim přikývl.

„Svůj první škuner jsem si pořídil, když mi bylo jen něco málo přes dvacet,“ řekl Gerlof. „Na moři jsem pracoval už pár let předtím, takže jsem si na něj mohl našetřit; něco mi na ten škuner přispěl také otec. Věděl jsem přesně, kterou loď si chci koupit: byl to jednostěžník s motorem a jmenoval se Ingrid Maria – domovský přístav měl v Borgholmu. Patřil Gerhardu Martenovi, muži, který na moři strávil celý život. V té době mu bylo šedesát, ale měl nějaké problémy se srdcem a doktor mu už další plavby nedovolil. Marten chtěl za Ingrid Marii tři a půl tisíce korun.“

„Tak to nebyla ani tak drahá,“ řekl Joakim.

„Ne, už tenkrát to byla dobrá cena,“ řekl Gerlof a pokračoval: „Toho večera, co jsem měl přinést Martenovi peníze, jsem se zašel do přístavu na tu loď podívat. Bylo to v dubnu, v průlivu zrovna roztál led. Zapadalo slunce, v přístavu nikdo nebyl – až na starého Gerharda. Přecházel po palubě Ingrid Marie, jako by se s ní nedokázal rozloučit, a já se vydal za ním. Už si nevzpomenu, o čem jsme spolu mluvili – vím jen, že jsme se krátce prošli po lodi a on mi ukázal pár drobností, které bude třeba ještě opravit. Pak mě poprosil, abych se o Ingrid Marii dobře staral, a rozloučili jsme se. Já jsem pak z lodi seskočil a zamířil domů k našim na večeři a pro obálku s penězi.“

Gerlof ztichl a zadíval se na fotografie škunerů na stěně.

„Ráno kolem sedmé jsem naskočil na kolo a rozjel se k Martenovým, kteří měli domek severně od Borgholmu. Vejdu dovnitř – a co nevidím… Rodina drží smutek. Martenova žena mi s očima rudýma od pláče sdělila, že je Gerhard po smrti… Předevčírem večer ještě podepsal kupní smlouvu a včera brzy ráno si vzal brokovnici, šel k moři a střelil se do spánku, řekla mi.“

„Řekla včera ráno?“ podivil se Joakim.

„Ano. Takže ten večer, kdy jsem se s ním viděl v přístavu, byl už skoro celý den po smrti. Nedokážu si to vysvětlit… Ale tím, že jsem s ním mluvil, jsem si naprosto jistý. Dokonce jsme si potřásli rukama.“

„Jinými slovy jste se vlastně setkal s přízrakem,“ řekl Joakim.

Gerlof se mu podíval do očí.

„Snad. To ale nic nedokazuje. Rozhodně to tedy nedokazuje existenci posmrtného života.“

Joakim si poposedl a zadíval se na balík s oblečením. „Livia, moje dcera, mi dělá starosti,“ řekl. „Její šest. Mluví ze spaní, což nikdy nedělala, až teď, co mi zemřela žena. Livii se o ní často zdá.“

„Na tom není nic divného,“ namítl Gerlof. „I mně se občas zdá o manželce, a to je přitom po smrti už spoustu let.“

„Jistě… Jenomže dceři se zdá pořád stejný sen: její maminka se objeví na Aluddenu, ale nevyzná se tam.“

Gerlof mlčky naslouchal.

„Někdy se jí zdá také o Ethel,“ pokračoval Joakim, „a to mě trápí nejvíc.“

„Kdo je Ethel?“

„Ethel byla moje o tři roky starší sestra,“ Joakim si povzdechl. „To je zase můj duchařský příběh, pokud to tak nazveme.“

„Tak mi ho povězte,“ řekl Gerlof tichým hlasem.

Joakim ztěžka přikývl.

„Ethel byla závislá na drogách,“ řekl. „Zemřela loni, dva týdny před Vánocemi. Stalo se to jednoho mrazivého večera, u vilové čtvrti, kde jsme bydleli… utopila se.“

„Upřímnou soustrast,“ řekl Gerlof.

„Díky,“ řekl Joakim tiše a pokračoval: „Minule jsem vám neřekl pravdu… Ptal jste se mě, proč jsme prodali naši vilu v Brommě a přestěhovali se sem. Udělali jsme to hlavně kvůli Ethel. Když zemřela, už jsme nechtěli ve Stockholmu zůstat.“

Joakim se odmlčel. Přestože toto téma otevřít chtěl, zároveň by o něm nejraději vůbec nemluvil. Ethel a její smrt si nechtěl připomínat. Stejně jako Katrininy vleklé deprese.

„Sestra vám asi chybí…,“ řekl Gerlof.

Joakim se zamyslel.

„Trochu.“ To slovo znělo strašně, a tak dodal: „Chybí mi taková Ethel, jaká byla dřív, než začala brát drogy. Byla výřečná a měla spoustu plánů. Chtěla si otevřít kadeřnický salon, stát se učitelkou hudby… Nás to ale po určité době přestalo bavit, protože ani jeden z těch plánů nepočítal s tím, že přestane fetovat. Připadalo nám, že se díváme na člověka, který sedí v hořícím domě a chce mezi těmi plameny uspořádat večírek.“

„Jak to u ní s drogami začalo?“ zeptal se Gerlof téměř omluvným tónem. „Já totiž o těchto věcech moc nevím…“

„Ethel nejdřív zkoušela hašiš,“ řekl Joakim. „Has, jak tomu říkali. Zakouřit si na večírku nebo na koncertě, to byla podle ní bomba. Když byla teenager, brala život jako jednu velkou party – hrála na klavír a na kytaru… Taky jsem se od ní lecčemu přiučil.“

Joakim se pousmál.

„Měl jste ji rád, viďte?“ řekl Gerlof.

„Měl. Ethel byla veselá kopa,“ odpověděl Joakim. „Prima holka, která se líbila klukům. Tenkrát absolvovala jeden večírek za druhým, a když si vzala amfetamin, zvládla jich ještě víc.

I když byla štíhlá, časem zhubla o dobrých deset kilo. Ztrácela se nám před očima. Náš táta pak umřel na rakovinu. Myslím, že někdy v té době začala kouřit hnědý heroin. Její smích se změnil: byl hrubý, chraplavý…“ Joakim se napil kávy a vzápětí pokračoval: „Ti, co kouří heroin, se za závislé nepovažují. Říkají o sobě, že prý nejsou žádní feťáci. Jenomže dřív nebo později přejdou na injekce, protože ty jsou levnější – na jednu dávku není třeba tolik heroinu. Aby si drogu mohli koupit, musí sehnat minimálně patnáct set každý den. To je hodně, hlavně pro ty, co žádné peníze nemají. Takže je musí někde ukrást – na řadu přijdou peníze stárnoucí maminky, její rodinné šperky…“ Joakim se zadíval na adventní svícen a dodal: „Štědrý večer jsme chodili slavit k mámě. Seděli jsme u stolu, jedli vánoční šunku a masové kuličky, ale jedna židle bývala pokaždé prázdná. Ethel vždycky slíbila, že přijde, ale nakonec místo toho běhala po městě a sháněla drogy. Pro ni to byl obyčejný den, rutina. S rutinou se bojuje nejhůř.“

Joakim se do své zpovědi hodně ponořil, takže znejistěl, jestli ho Gerlof ještě vůbec poslouchá.

„Pak si uvědomíte, že všechno je úplně špatně… Vaše sestra shání ve městě peníze na drogy, sociální pracovnice nereaguje na vaše telefonáty… Ale vy přesto musíte každé ráno učit ve škole, večeřet s rodinou a po večerech opravovat dům. Snažíte se na to nemyslet, neprožívat to…“ Joakim sklopil zrak. „Buď se to pokusíte ignorovat, anebo začnete sestru hledat. Otec, dokud mu to zdraví dovolilo, jezdil večer do města a snažil se tam Ethel najít; já také. Pátrali jsme spolu všude: na ulicích, náměstích, ve stanicích metra, na střediscích psychologické pomoci… Po určité, velmi krátké době jsme se naučili, kde ji hledat.“

Joakim se odmlčel. Vzpomínky ho vrátily do ulic velkoměsta, mezi bezdomovce a narkomany, mezi všechny ty polomrtvé lidi, kteří se toulají po nocích.

„To vás muselo stát spoustu sil,“ pronesl Gerlof tiše.

„To ano. Ale každý večer jsem ji nehledal… Škoda, že jsem jí nevěnoval víc času!“

„Také jste to mohl vzdát…“

Joakim zachmuřeně přikývl. O Ethel ještě Gerlofovi neřekl všechno. Bylo tu ještě něco, o čem dokázal mluvit jen s tím největším sebezapřením.

„Začátek konce přišel před dvěma lety,“ řekl. „Ethel byla tenkrát přes zimu na odvykací kúře a vše vypadalo nadějně. Než na ni šla, nevážila ani pětačtyřicet kilo, tělo měla samou modřinu a ve tvářích hluboké vrásky. Když ji pak propustili domů, byla na tom po zdravotní stránce mnohem líp. Co se drog týče, byla tři měsíce čistá. Přibrala i na váze, a tak jsme jí s Katrine navrhli, aby u nás bydlela – v pokoji pro hosty. A fungovalo to. Gabriela jsme jí sice nesvěřili, ale dovolili jsme jí, aby si každý večer hrála s Livií – bylo jim spolu dobře.“

Joakim si vzpomněl, že on i Katrine tenkrát začali věřit, že se všechno zase v dobré obrátí. Začali Ethel důvěřovat. Ne sice tolik, že by do vily pozvali na večeři své známé, když byla doma, ale začali ji s sebou brát na dlouhé večerní procházky. Ethel při nich dohlížela na Livii a Gabriela a vždycky to zvládala bez problémů.

„Jednou večer, bylo to v březnu, jsem odjel s Katrine do kina,“ pokračoval. „Když jsme se po několika hodinách vrátili domů, ve vile se nesvítilo a nikdo v ní nebyl – kromě Gabriela, který spal ve své postýlce s ohrádkou a měl plenku celou mokrou. Ethel utekla a něco si s sebou vzala. Můj mobil a Livii.“ Joakim na chvíli ztichl a zavřel oči.

„Bylo mi hned jasné, kam šla,“ pokračoval. „Zase zatoužila po drogách. Sedla na metro a jela do města shánět heroin. Předtím to udělala už mockrát. Koupila si ampuli za pět set, někde na záchodě si ji aplikovala a pak měla na několik hodin klid, než dostala chuť na další dávku… Tentokrát to ale bylo jiné – měla u sebe Livii.“

Joakimovi se vybavil ten večer, kdy ho polévala stále rostoucí hrůza. Skočil do auta a jel Ethel hledat do čtvrti kolem hlavního nádraží. Tam už to dobře znal, pátral tam po ní často

- někdy sám, jindy s Katrine. Dělali si o Ethel starosti.

Tentokrát měl Joakim panický strach hlavně z toho, co všechno by se mohlo stát Livii.

„Nakonec jsem Ethel našel,“ řekl a zadíval se na Gerlofa. „Ležela ve tmě u jedné hrobky na hřbitově u kostela svaté Kláry. Byla stočená do klubíčka a vůbec nevnímala, co se kolem ní děje. Vedle ní seděla Livia v tenkých šatičkách – apatická a na kost promrzlá. Zavolal jsem sanitku a nechal Ethel převézt na detoxikaci. Pak jsem Livii odvezl domů, do Brommy.“

Joakim chvíli mlčel.

„Katrine mi potom dala na vybranou,“ pokračoval tichým hlasem. „A já se rozhodl pro rodinu.“

„To bylo správné rozhodnutí,“ řekl Gerlof.

Joakim pokýval hlavou, přestože by byl nejraději, kdyby takovou volbu nemusel nikdy udělat.

„Po tom, k čemu došlo ten večer, jsem Ethel zakázal k nám chodit… Ale ona to nevzala vážně. I když jsme ji už do Jabloňové vily nepustili, stejně k ní chodila, vždycky navečer, tak dvakrát třikrát do týdne. Mívala na sobě odrbanou džínovou bundu, stála u branky a upřeně se dívala na dům. Někdy nám také vytahovala dopisy ze schránky a otvírala je – hledala v nich šeky nebo peníze. Občas s sebou přivedla nějakého kluka, takového kostlivce, který jenom stál vedle ní a třásl se.“

Joakim na chvíli svou řeč přerušil – uvědomil si, že tohle je vlastně jedna z jeho posledních vzpomínek na sestru: smrtelně bledá Ethel s rozcuchanými vlasy stojí u zahradní branky.

„Ethel tam postávala a křičela,“ řekl Gerlofovi. „Vyřvávala nějaké nesmysly Katrine. Někdy taky o mně, ale většinou o ní. Křičela tak dlouho, dokud se v oknech sousední vily nerozhrnuly závěsy… To mě pokaždé donutilo vyjít před dům a dát jí nějaké peníze.“

„Pak už vám dala pokoj?“

„Ano… Chvíli ano, jenže pak toho začala zneužívat a chodila k nám, kdykoli byla bez peněz. Byl to bludný kruh. S Katrine jsme si připadali jako v obležení. V té době se mi stávalo, že jsem se probouzel uprostřed noci s pocitem, že slyším Ethel křičet dole u branky. Když jsem se pak podíval z okna, nikdo tam nestál.“

„Když tohle vaše sestra dělala, bývala Livia doma?“

„Většinou ano.“

„Slyšela ji křičet?“

„Myslím, že ano. Nikdy o tom nemluvila, ale slyšela ji.“ Joakim zavřel oči.

„To byly těžké měsíce, opravdu hrozné období. Katrine si v té době začala přát, aby Ethel zemřela. Svěřovala se mi s tím vždycky pozdě večer, když jsme leželi v posteli. Ethel se přece mohla předávkovat, dříve nebo později… Raději dřív. Myslím, že oba, já i Katrine, jsme doufali, že to tak nakonec dopadne.“

„A nakonec se to stalo, je to tak?“

„Ano. Jednou, asi půl hodiny před půlnocí, se ozval telefon. Když zazvonil takhle pozdě, hned jsme věděli, že se něco děje s Ethel. Nikdy jsme se nemýlili.“

Je to teprve rok, pomyslel si Joakim, a zároveň měl pocit, že od té doby uběhlo deset let.

To, že Ethel zemřela, jim zatelefonovala jeho matka Ingrid. Ethel byla nalezena v Brommě, v bezprostřední blízkosti vilové čtvrti, kde bydleli. Utopila se.

Katrine ji přitom ještě ten večer slyšela – Ethel kolem sedmé hodiny jako obvykle stála u branky a vykřikovala. Křik potom ustal.

Když se Katrine podívala z okna, Ethel už tam nebyla.

„Ethel se vydala na takovou stezku, která vede podél vody,“ řekl Joakim. „Sedla si vedle jednoho přístřešku na loď, píchla si injekci, pak zavrávorala a spadla do ledové vody. To byl její konec.“

„Vy jste ten večer doma nebyl?“

„Vrátil jsem se později… Byl jsem s Livií na jednom dětském večírku.“

„To je dobře. Už kvůli ní.“

„Asi máte pravdu. Pak jsme nějakou dobu doufali, že se všechno uklidní,“ řekl Joakim. „Jenomže já se pořád v noci budil – vracel se mi ten sen, v němž Ethel venku křičí. Katrine to psychicky špatně snášela… Jabloňová vila už byla tou dobou kompletně zrenovovaná – ale k čemu nám bylo, že jsme měli krásný dům, když v něm Katrine žila v neustálém stresu? A tak jsme loni v zimě začali uvažovat o tom, že se odstěhujeme na venkov, nejlépe někam na jih, třeba na nějaký statek na Ölandu. A to jsme nakonec také udělali.“

Joakim se odmlčel a podíval se na hodinky, které ukazovaly šestnáct dvacet. Měl dojem, že během uplynulé hodiny toho namluvil víc než za celý podzim.

„Budu muset vyzvednout děti,“ řekl tiše.

„Mluvil jste o tom s někým? O tom, jak je vám po tom všem?“ zeptal se Gerlof.

„Jak mi je? Je mi skvěle, jak jinak…“ odvětil a zvedl se.

„Chápu.“

„V naší rodině jsme o problémech nikdy nemluvili. Nemluvili jsme vlastně ani o Ethel a jejích malérech.“ Joakim se zadíval na Gerlofa. „Přece nebudete každému hned na potkání vyprávět, že je vaše sestra narkomanka. První se to dozvěděla Katrine… Dá se říct, že jsem ji do toho zatáhl.“

Gerlof zůstal sedět a mlčel – zřejmě o něčem přemýšlel.

„Co tím Ethel sledovala?“ zeptal se. „Proč pořád chodila k vašemu domu? Jen kvůli těm penězům, které potřebovala na drogy?“

Joakim si oblékal bundu a nebylo mu do řeči.

„Ne, jen kvůli tomu to nebylo,“ řekl o chvíli později. „Chtěla, abychom jí vrátili dceru.“

„Její dceru?“

Joakim na chvíli zaváhal. Byla to další věc, o které se mu mluvilo velmi těžko.

„To dítě už nemělo otce… Předávkoval se a zemřel. Protože já a Katrine jsme Liviini kmotři, odbor sociálních věcí nám ji svěřil do péče – to bylo před čtyřmi roky. Loni jsme ji adoptovali. Livia je teď naše,“ řekl.

„Takže Livia je Ethelina dcera?“ zeptal se Gerlof.

„Teď už ne.“

23

Tilda odeslala centrále do Borgholmu hlášení o černé dodávce a označila ji za vozidlo, na které by se policie měla zaměřit.

Věděla však, že Öland je rozlehlý ostrov a počet policistů, kteří hlídkují na silnicích, je malý…

A co Gerlof a jeho teorie o aluddenském vrahovi s bidlem? Tilda se v hlášení o ničem takovém nezmínila. Pro tvrzení, že se u mysu skutečně objevila nějaká loď, neměla žádné důkazy a bez nich nebylo možné začít vyšetřovat vraždu. Jeden děravý svetr, to bylo dost málo.

„To oblečení už jsem Joakimu Westinovi vrátil,“ hlásil Tildě Gerlof, když jí po čase zatelefonoval.

„Zmínil ses mu, že podle tvé teorie to byla vražda?“ zeptala se Tilda.

„Ne… Nebyla k tomu vhodná příležitost. Westin pořád není ve své kůži, mohl by si ještě začít myslet, že mu ženu do vody stáhl nějaký přízrak.“

„Přízrak?“

„Westinova sestra. Byla to narkomanka.“

Gerlof pak Tildě vyprávěl o tom, jak Joakimova starší sestra Ethel brala heroin a rušila klid svých spoluobčanů.

„Tak proto se odstěhovali ze Stockholmu,“ poznamenala Tilda, když domluvil. „Vyhnala je odtamtud její smrt…“

„To byl možná jen jeden z důvodů. Mohl je přece taky lákat Öland.“

Tilda si vzpomněla, jak unaveně a sklíčeně Joakim Westin vypadal, když u něho posledně byla s Gerlofem na návštěvě.

„Myslím, že by si měl promluvit s psychologem. Nebo s farářem.“

„Takže jsem se jako zpovědník neosvědčil?“ podivil se Gerlof.

Téměř vždycky, když se Tilda vracela večer z práce a míjela dopisní schránku, měla sto chutí do ní hodit dopis pro Martinovu manželku – a přesto ho nikdy nevytáhla z tašky. Měla pocit, že v ní nosí sekeru: dopis jí nad tou ženou, kterou vlastně ani neznala, dával jistou moc.

Tilda měla samozřejmě také moc nad Martinem, který jí nepřestával telefonovat a občas se s ní snažil prohodit pár slov. Když se jí zeptal, jestli ji smí zase někdy přijet navštívit, nevěděla, co mu na to má říct.

Uběhly dva týdny, během nichž nikdo na severu Ölandu neohlásil policii žádné vloupání.

Jednou ráno se na policejní služebně rozdrnčel telefon. Volal nějaký muž ze Stenviku, tedy ze západní části ostrova, který se tichým hlasem představil jako John Hagman a mluvil Ölandským dialektem.

Tilda věděla, o koho jde – John Hagman byl jeden z Gerlofových známých.

„Slyšel jsem, že pátráte po těch zlodějích,“ řekl.

„Ano, to je pravda,“ odvětila Tilda. „Chtěla jsem vám zavolat…“

„Gerlof mi o tom říkal.“

„A vy jste nějaké zloděje viděl?“

„Tone.“

Hagman se odmlčel. Tilda chvíli počkala a pak se zeptala: „Neviděl jste třeba nějaké stopy, které u vás ti zloději zanechali?“

„Jo. Byli tady ve vesnici.“

„Teď někdy?“

„Přesně to nevím… Někdy na podzim. Myslím, že těch domů tady vykradli víc.“

„Zajedu k vám,“ řekla Tilda. „Jak vás najdu?“

„Kromě mě tu teď nikdo není.“

Tilda vystoupila z vozu a vykročila na štěrkovou cestu, která vedla mezi stenvickými zazimovanými chatami, asi sto metrů nad průlivem. Rozhlížela se ve studeném větru a vzpomínala na své příbuzné, kteří z tohoto místa pocházeli a kterým se v této kamenité krajině podařilo nějakým zázrakem přežít.

K vozu přišel starší muž malého vzrůstu v tmavomodré kombinéze a s hnědou kšiltovkou na hlavě.

„Hagman,“ představil se.

Krátce kývl na pozdrav a ukázal na přízemní tmavohnědou vilu se širokými okny.

„Tamhle to je!“ řekl. „Všim jsem si, že je otevřel vítr. To samý u těch domů vedle.“

Jedno z oken na zadní straně domu bylo pootevřené. Když se k němu Tilda blížila, viděla, že jeho rám je prasklý a že je u pantů vylomený.

Na verandě pod oknem nebyly vidět žádné stopy.

Tilda přistoupila k oknu a otevřela je dokořán. V místnosti byl pěkný nepořádek, na podlaze leželo rozházené oblečení a nářadí.

„Johne, vy od toho domu asi nemáte klíč, viďte?“

„To ne.“

„Dobře, tak tam vlezu tudy.“

Rukama v rukavicích se chytila rámu a protáhla se do temného prostoru za oknem.

Nevelká místnost sloužila jako sklad. Tilda chtěla rozsvítit, ale nebylo to možné, elektřina v domě byla vypnutá.

I tak tu byly vidět jasné stopy po vloupání. Kdosi vytahal z polic všechny krabice a jejich obsah vysypal na zem. Když Tilda přecházela do dalšího pokoje, všimla si, že u dveří leží plno střepů, což jí ihned připomnělo vloupání do fary v Hagelby.

Jak si tak rozbité sklo prohlížela, našla mezi ním také kousíčky dřeva – byly to zbytky modelu lodi v láhvi, který se rozbil nárazem o podlahu.

O několik minut později se rozbitým oknem opět protáhla ven. Hagman na ni stále čekal na trávníku před domem.

„Ti tam ale udělali paseku!“ řekla mu Tilda.

Potom Hagmanovi ukázala průhledný plastový sáček, do něhož sesbírala zbytky zničeného modelu.

„Nedělal tohle Gerlof?“

Hagman se zadíval na rozbitou loď a přikývl.

„Gerlof má tady ve vsi chatu… Hodně lidí, co tu bydlej přes léto, si od něj lodě v láhvi kupovalo. Taky různý větší modely lodí.“ Tilda si sáček zastrčila do kapsy u bundy.

„Nevšiml jste si tady v těch domech někoho? Myslím někdy v noci. Ani jste nic nezaslechl?“

Hagman zavrtěl hlavou.

„Ani se tu neobjevila nějaká cizí auta?“

„Ne,“ odpověděl Hagman, „chataři se vracej do města už v srpnu. Jo, akorát v září tady nějaká firma pokládala nový podlahy, ale vod tý doby…“ Tilda zpozorněla.

„Říkáte podlahářská firma?“

„Jo… Dělali tady v těch chatách, byli tu několik dní. Když byli hotoví, tak zase všechny řádně zavřeli a pozamykali.“

„A nebyli to instalatéři?“ zeptala se Tilda. „Nebyla to náhodou firma, která si říká SVAŘOVÁNÍ & INSTALATÉRSKÉ PRÁCE KALMART.“ Hagman zavrtěl hlavou.

„Byli to podlaháři,“ řekl. „Mladí kluci. Bylo jich tu víc.“

„Podlaháři…,“ zopakovala Tilda.

Vzpomněla si na nově zbroušenou podlahu na faře v Hagelby a začala přemýšlet o tom, jestli by se tu nedala najít nějaká souvislost.

„Mluvil jste s nimi?“

„To ne.“

Tilda si pak s Hagmanem prošla ostatní chaty a poznamenala si ty, které měly rozbitá okna.

„Musíme to oznámit jejich majitelům,“ řekla, když se vrátili k autu. „Jste s nimi v kontaktu?“

„S některejma jo,“ poznamenal Hagman. „S těma slušnějšíma…“

Po návratu na policejní stanici Tilda obvolala asi deset majitelů chat na Ölandu a v oblasti Kalmaru, kteří během podzimu nahlásili násilné vloupání do svých objektů.

Čtyři z těch, kterým se dovolala, si v průběhu roku nechali na chatě zbrousit nebo položit novou podlahu. Práci provedla firma ze severního Ölandu Podlahářství Marnas.

Tilda zavolala také na faru do Hagelby, jejíž vlastník Gunnar Edberg už byl z nemocnice doma. Měl sice ruku v sádře, ale jinak se mu dařilo lépe. Také on si na výměnu podlahy najal Marnäskou firmu.

„Vše proběhlo bez problémů,“ řekl Edberg. „Byli tu pět dní na začátku léta. Ty řemeslníky jsme vůbec neviděli, byli jsme tou dobou v Norsku.“

„A to jste jim klidně půjčili klíče od domu, i když jste je vůbec neznali?“ zeptala se Tilda.

„Je to spolehlivá firma,“ řekl Edberg. „Známe se s jejím majitelem, bydlí v Marnäsu.“

„Nemáte na něj číslo?“

Tilda zavětřila a hned, jak s Gunnarem Edbergem domluvila, zavolala majiteli firmy, aby od něho získala jména řemeslníků, kteří během roku pracovali na severu ostrova. Zdůraznila mu, že jeho zaměstnanci nejsou z ničeho podezřelí, ale že ho policie přesto žádá, aby se před nimi o této záležitosti nezmiňoval.

Všechno šlo jako po másle. Majitel firmy jí sdělil dvě jména včetně adres a identifikačních čísel:

Niclas Lindell

Henrik Jansson

Zároveň ji ujistil, že jsou to oba slušní mládenci. Příjemní, šikovní a svědomití. Občas pracují ve dvojici, jindy každý sám. Často si je najímají lidé, kteří sice na ostrově bydlí trvale, ale chystají se na dovolenou; jindy mají zakázky v rekreačních objektech v době, kdy je jejich vlastníci na konci sezóny opouštějí. Práce prý mají oba dost.

Tilda poděkovala a na závěr se majitele firmy ještě zeptala, jestli by jí nemohl dát seznam domů, v nichž Lindell s Janssonen pracovali v létě a na podzim.

Muž řekl, že tyto údaje má uložené v kalendáři firemního počítače. Prý je hned vytiskne a odešle faxem.

Tilda zavěsila, zapnula počítač a vyhledal a identifikační čísla obou mladíků v policejním trestním rejstříku. Henrik Jansson překročil před sedmi lety v Borgholmu povolenou rychlost a byl pokutován za nedovolené řízení automobilu; v té době mu bylo teprve sedmnáct, takže ještě nemohl mít řidičský průkaz. Nic jiného už v jeho rejstříku nenašla a u jména Niclas Lindell nebylo vůbec nic.

Krátce nato se ozvalo bzučení faxu a z přístroje se začal sunout seznam zakázek podlahářské firmy.

Tilda si přečetla adresy a zjistila, že z dvaadvaceti vlastníků objektů, kteří si firmu najali, jich v průběhu uplynulých třech měsíců celkem sedm oznámilo vloupání.

Ve dvou z vykradených domů pokládal podlahu Niclas Lindell. Henrik Jansson pracoval ve všech.

Tilda pocítila stejný zápal, který v lese zachvátí lovce, když se v jeho blízkosti objeví los. A zaujala ji ještě jedna věc: Henrik Jansson pracoval v srpnu celý týden na aluddenském statku. U příslušné objednávky stálo: Broušení podlah v přízemí.

Bylo možné z toho něco vyvodit?

Henrik Jansson bydlí v Borgholmu. Podle rozpisu zakázek by měl dnes pracovat nedaleko Byxelkroku. Zřejmě tam právě nerušeně pokládá podlahu. Tilda se rozhodla, že ho předvolá k výslechu, ale než k tomu dojde, bude ještě potřebovat trochu času.

Do ticha zazvonil telefon. Tilda se podívala na hodiny – bylo už čtvrt na šest. Byla si téměř jistá, kdo volá.

„Policejní stanice Marnäs, Davidssonová.“

„Ahoj, Tildo!“

Nemýlila se.

„Jak se ti daří?“ zeptal se Martin.

„Dobře,“ řekla, „ale teď zrovna nemám čas. Mám něco důležitýho.“

„No tak počkej, Tildo…!“

„Měj se!“

A je to. Zavěsila. Vůbec ji nezajímalo, co jí Martin chtěl. To, že ji najednou přestal zajímat, ji v jistém smyslu osvobozovalo. Mužem číslo jedna teď pro ni byl podlahář Henrik Jansson.

Chtěla ho najít, zadržet a cestou do cely předběžného zadržení mu položit dvě otázky. Pochopitelněji zajímalo, proč se dopouští násilí na penzistech, a kromě toho také chtěla znát důvod, proč zničil Gerlofovu loď v láhvi.

ZIMA 1960

Léto na Ölandu bylo toho roku nezvykle deštivé. Naše druhá zima na Aluddenu byla ještě horší než ta první: udeřily mnohem silnější mrazy a napadlo mnohem víc sněhu. Pokud si vzpomínám, škola v Marnäsu byla v lednu a v únoru každé pondělí zavřená, protože sníh, který vždycky napadal přes víkend, nestačily sněžné pluhy shrnovat ze silnic.

Mirja Rambeová

Torun se pokouší malovat, přestože po tom, co ji postihlo ve sněhové bouři, stále špatně vidí. Částečně se dokáže orientovat v prostoru, ale číst už nemůže.

Brýle jí nejsou moc platné. V Borgholmu jsme sehnali velkou halogenovou lampu, kterou lze připevnit na stativ: díky jejímu oslňujícímu světlu se naše dva tmavé kamrlíky na Aluddenu mění v cosi, co připomíná filmové studio. V místě, kde lampa svítí nejsilněji, sedí moje matka a maluje barvami v těch nejtmavších odstínech, které se jí podaří namíchat.

Toruniny špachtle a štětce škrábou po napnutém plátně jako vyplašené myši. Matka maluje sněhovou bouři, v níž loni v zimě zabloudila, s obličejem tak blízko plátna, že špičku nosu má téměř neustále umazanou od tmavě šedé barvy. Torun soustředěně sleduje, jak jí pod rukou narůstají temné stíny. Mám pocit, jako by při malování byla pořád duchem mezi mrtvými ve vodách Obětního močálu. Olejové barvy zaplňují jedno plátno za druhým. Protože obrazy nechce nikdo koupit, dokonce ani vystavit, Torun každé plátno sroluje a uloží je do jedné prázdné suché místnosti vedle kuchyně v našem stavení.

Když jí někdy zbudou barvy a papír, začnu malovat i já, ale to nic nemění na tom, že v našem domě na konci světa pořád vládne ponurá atmosféra. Jsme věčně bez peněz – problémy s očima už Torun nedovolují, aby dál pracovala jako uklízečka.

Začátkem listopadu je Torun devětačtyřicet, narozeniny oslaví sama s láhví červeného vína. Začíná mluvit o tom, že se její život blíží ke konci.

Můj život jako by ještě ani nezačal.

Je mi osmnáct, dodělala jsem školu. Chodím uklízet místo Torun a věřím, že mě čeká lepší budoucnost. Padesátá léta šla úplně mimo mě. Teprve na jejich konci se mi dostalo do ruky několik starších čísel jednoho obrázkového časopisu, díky nimž jsem se dozvěděla, že padesátá léta byla – pominu-li Stalinovu smrt a hrozbu atomové bomby – dobou teenagerů v bílých ponožkách, večírků ve vilách a rokenrolu. Na venkově jsme nic takového nezažili. Doma jsme měli jen staré rádio, z něhož se většinou ozývaly jen chraptící hlasy a praskot. V létě se dá sice koupat v moři, což je skvělé, ale s koncem sezóny se život na pobřeží náhle změní. Začne devět měsíců tmy, větru, zablácených polních cest, navlhlého oblečení a věčně studených nohou.

Toho rokuje mou jedinou útěchou Markus.

Markus Landkvist přijel na Aludden na podzim z Borgholmu a nastěhoval se do jednoho z pokojíků v hlavní budově. Je mu devatenáct, o rok víc než mně. Pracuje na okolních statcích

- tam, kde ho zrovna potřebují – a čeká ho vojna.

Není to sice první kluk, do kterého se zamiluji, ale i tak je to pro mne velký pokrok: dřív, když jsem byla do některého kluka zamilovaná, zmohla jsem se nanejvýš na to, že jsem na něho na školním dvoře civěla a doufala, že za mnou přijde a bude mě chtít vytahat za vlasy.

Markus je vysoký blonďák, nejhezčí kluk v okolí – alespoň pro mne tedy určitě.

„Víš o tom, že na Aluddenu straší?“ ptám se ho, když se poprvé potkáme ve velké kuchyni na našem statku.

„Cože?“

Vypadá to, že se vůbec nebojí. A nejspíš ho to ani nezajímá. Už jsem s tím ale začala, a tak mi nezbývá než pokračovat: „Ve stodole přebývají mrtví. Šeptají si tam za stěnami.“

„To bude jenom vítr,“ namítne.

I když se tu nedá mluvit o typické lásce na první pohled, začneme se scházet. Já j sem hovorná a ráda ho popichuj i, on j e vážný a nemluvný. Věřím, že mě má rád. Před usnutím se snažím v paměti vybavit si jeho tvář a s ním o tom, že jednou spolu ze statku odejdeme.

Zdá se mi, že jedině my dva z celého Aluddenu máme před sebou nějakou budoucnost. Torun už rezignovala a starším lidem na statku zřejmě stačí ke štěstí, když přes den pracují a po večerech si spolu můžou sednout á klábosit.

Občas v kuchyni popíjejí domácí pálenku s Ragnarem Davidssonem. Když procházím pod okny, slyším, jak se tam uvnitř smějí.

Každý z obyvatelů Aluddenu se po statku plouží po svých vlastních trasách.

Já takhle během zimy objevím nahoře ve stodole půdu. Není v ní už skoro žádné seno, jen hromady nepotřebných krámů. Skoro každý týden tam vyrážím na objevitelskou výpravu. Strážci majáků a další lidé, kteří dříve bydleli na statku, tu po sobě zanechali spoustu věcí, které připomínají muzeum: staré lodní součástky, dřevěné bedny, svazky map, lodních deníků a další věci… Probírám se těmi poklady a dělám si mezi nimi uličku, abych mohla projít dál. Nakonec se dostanu až k dřevěné stěně na druhé straně půdy.

Objevím všechna ta jména, která jsou na ní vyrytá:

CAROLINA1868

PETTER 1900

GRETA1943

a mnoho dalších. Skoro na každém prkně je tu vyryto nejméně jedno jméno.

Když si ta jména pročítám, fascinuje mě, jaké množství lidí na Aluddenu žilo a zemřelo. Mám pocit, že jsou tady nahoře se mnou.

Hrozně bych si přála, aby sem někdy zašel se mnou i Markus.

24

Nad mořem i pevninou se začalo stmívat už odpoledne a osamělá lampa nahoře u silnice se večer rozsvěcovala stále dříve. Joakim chodil po svém velkém domě a ze všech sil se snažil být pyšný na práci, kterou zde odvedl.

Přízemí měl víceméně zrenovované: bylo vymalováno a vytapetováno a v rámci možností také zařízeno nábytkem. Toho tu mohlo být víc, ale Joakim na něj neměl peníze; do shánění nového učitelského místa se příliš nehrnul. Do salonu zatím alespoň umístil rozložitou skříň z osmnáctého století, podlouhlý jídelní stůl a čtyři židle s vysokými opěradly. Na strop zavěsil velký okrouhlý křišťálový lustr a do oken postavil adventní svícny.

Finanční prostředky neměl ani na opravy budovy jako takové, takže do oprav fasády se během podzimu nepustil. Přesto věřil, že někdejší obyvatelé statku by dosud provedené opravy místností ocenili. Občas, když byl na statku zrovna sám, doufal, že zaslechne jejich šouravé kroky po podlahách v patře a že v prázdných pokojích zaslechne jejich šuškání.

To se ale netýkalo Ethel. Ta do domu vstoupit nesmí. Livii se o ní podle všeho přestalo zdát. Byl za to vděčný.

„Přijedete ke mně na Vánoce?“ zeptala se Joakima matka, když jí zavolal v půli prosince.

Její hlas byl jako vždy tichý a starostlivý. Joakim by nejraději sluchátko položil.

„Ne,“ vyhrkl a zadíval se z kuchyňského okna.

Vrata do stodoly byla už zase otevřená. Kdo to udělal? Joakim to nebyl. Mohl to svést na vítr nebo na některé z dětí, on za tím ale viděl znamení od Katrine.

„Ne?“

„Ne,“ řekl, „Vánoce chceme strávit tady na statku.“

„Sami?“

Sami možná ne, pomyslel si Joakim, ale nahlas řekl: „Ano. Pokud se tady nezastaví Katrinina matka Mirja. Na ničem jsme se ale nedohodli.“

„Nemohli byste…“

„Rádi přijedeme na silvestra,“ řekl Joakim. „A předáme si dárky.“

Vánoce budou smutné bez ohledu na to, kde je budou slavit.

Bez Katrine budou k nevydržení, to mu bylo jasné.

Třináctého prosince časně ráno seděl Joakim ve školce v Marnäsu a sledoval oslavu svátku svaté Lucie v přítmí společenské místnosti, do níž před zraky svých tatínků a maminek vcházeli rozvážným krokem a s nervózními úsměvy šestiletí špunti v bílých šatech a s rozsvícenými svíčkami v rukou. Někteří z rodičů zvedli k obličeji videokamery.

Joakim nepovažoval za nutné své děti nafilmovat, zato si přesně zapamatoval, které písničky Livia a Gabriel zpívali. Pohrával si se snubním prstenem na prstě a litoval, že vystoupení nevidí Katrine.

Den po svátku svaté Lucie zasáhla pobřeží první zimní bouře. Do okenních tabulek bubnovaly zledovatělé sněhové vločky a na moři se zvedaly vlny s bílými hřebeny. Ty se v pravidelných intervalech vrhaly na pevninu a rozbíjely slabou ledovou vrstvu, která se vytvořila kolem poloostrova. Později začaly prudce dorážet také na molo – valily se přes ně s takovou intenzitou, že voda kolem obou ostrůvků s majáky vířila a pěnila.

Ve chvíli, kdy se bouře opírala do domu nejsilněji, zavolal Joakim Gerlofu Davidssonovi, svému jedinému známému z ostrova, o němž věděl, že se zajímá o meteorologii.

„Tak to je letos první skutečná sněhová bouře, viďte?“ řekl Joakim.

„To myslíte tenhle ostrý vítr? Ale to přece není žádná bouře… Ta nás teprve čeká. Odhaduji, že přijde ještě před koncem roku,“ řekl Gerlof.

Prudký vítr před svítáním ustal. Když pak vyšlo slunce, zjistil Joakim, že okolí statku je pokryto slabou vrstvou sněhu. Keře pod kuchyňským oknem dostaly bílé čepice a dole na pobřeží ležel sníh v širokých nakrabacených vrstvách, způsobených vlnobitím.

Na moři za nimi se rychle tvořila vrstva nového ledu, který připomínal světle modré pole zbrázděné černými prasklinami. Vypadal dost nebezpečně, v místech, kde se spojilo několik prasklin, vznikaly černé otvory.

Joakim s přivřenýma očima hledal obzor, ale mamě: rozhraní moře a oblohy se ztratilo v oslepujícím ranním oparu.

Po snídani zazvonil telefon. Joakima sháněla Gerlofova příbuzná Tilda Davidssonová. Hned na úvod mu sdělila, že volá služebně.

„Chtěla jsem si jen něco ověřit, Joakime. Říkal jste mi, že za vaší ženou na statek nikdo nechodil… Ale vy jste tam přece měli řemeslníky.“

„Řemeslníky?“

Joakim takovou otázku nečekal. Musel se 11a chvíli zamyslet.

„Prý u vás pracovala nějaká podlahářská firma,“ řekla Tilda. „Je to tak?“

Joakim si náhle vzpomněl.

„Ano, máte pravdu,“ řekl, „ale bylo to v době, než jsem se sem nastěhoval. Byl tady nějaký mládenec. Strhal korkové linoleum a brousil podlahy v těch velkých místnostech.“

„Ta firma byla z Marnäsu?“

„Myslím, že ano,“ řekl Joakim. „Doporučil nám ji náš realitní makléř. Možná bych ještě někde našel fakturu.“

„Tu momentálně nepotřebuji. Nevzpomněl byste si, jak se ten mladík jmenoval?“

„Bohužel ne… Mluvila s ním Katrine.“

„Kdy u vás pracoval?“

„V půlce srpna. Několik týdnů před tím, než jsme sem začali vozit nábytek.“

„Vy jste se s ním nesetkal?“

„Ne. Jak říkám, mluvila s ním Katrine. Byla tu tehdy jen ona a děti.“

„Od té doby už u vás nebyl?“

„Ne,“ odpověděl Joakim. „Podlahy už jsou přece hotové.“

„Ještě něco… Nebyli u vás na statku na podzim nějací… nezvaní hosté?“

„Nezvaní hosté?“ podivil se Joakim a okamžitě ho napadla Ethel.

„Myslím zloději,“ řekla Tilda.

„Ne, naštěstí ne. O co jde?“

„Na ostrově došlo během podzimu k několika vloupáním.“

„Já vím, četl jsem o tom v novinách. Doufám, že se vám ty zloděje podaří vypátrat.“

„Pracujeme na tom,“ řekla Tilda a zavěsila.

V noci sebou Joakim v posteli trhl. Okamžitě se probudil. Ethel…

Zachvátil ho stejný pocit strachu, který znal už z dřívějška. Zvedl hlavu a podíval se na displej budíku. Ten ukazoval čas 01:24.

Myšlenky na Ethel se mu podařilo zapudit.

Nekřičela Livia? Ačkoli se už v domě žádné další zvuky neozývaly, natáhl si svetr a džínsy a vstal; nechal zhasnuto. Vyšel na chodbu a chvíli počkal, jestli ještě něco nezaslechne. Na stěně tikaly hodiny a v pokojích Livie a Gabriela byla tma a klid.

Chodbou zamířil k oknu v hale a zadíval se do noci. Na dvoře svítilo osamělé světlo, nikde nebyl vidět žádný pohyb.

Pak si všiml, že vrata do stodoly jsou otevřená-ne dokořán, jen asi na půl metru. Byl si přitom téměř jistý, že je před několika dny zavřel.

Teď to tedy udělá znovu.

Nazul si boty a prošel verandou na dvůr.

Venku sice bylo větrno, ale na nebi jasně svítily hvězdy. Jižní maják rytmicky blikal – takřka ve stejném taktu jako Joakimův tep.

Joakim došel až k pootevřeným vratům a nahlédl do stodoly. Uvnitř byla tma jako v pytli.

„Haló!“ zvolal do noci, ale nikdo se neozval.

Anebo přece? Jako by se odněkud ozvalo táhlé tiché zakvílení. Joakim natáhl ruku ke stěně a rozsvítil světlo. Dovnitř vstoupil až poté, co se rozsvítily žárovky u stropu.

Chtěl zavolat ještě jednou, ale rozmyslel si to.

V tu chvíli opět cosi zaslechl: tiché, ale pravidelné škrábání. Slyšel je naprosto zřetelně.

Prošel přízemím až ke schodům na půdu. Ve slabém světle žárovek po nich začal stoupat nahoru.

Na kraji půdy se zastavil a začal se rozhlížet po hromadách dávno zapomenutého harampádí. Bude to tady muset někdy uklidit, říkal si. Ale ne teď v noci.

Vykročil mezi haraburdí. Prošel jím bez zaváhání – mapu tohoto bludiště měl už dobře uloženou v paměti. Přitahovala ho dřevěná stěna.

To škrábání se totiž linulo z ní.

Joakim se znovu ocitl u stěny se jmény zemřelých.

Než si je stihl přečíst, ozval se znovu onen kvílivý zvuk. Joakim se zarazil a sklopil oči k podlaze.

Nejdřív se ozvalo zapištění a pak zamňoukání. Byl to Rasputin!

Kocour seděl u stěny a pečlivě si olizoval tlapky. Potom zvedl hlavu, aby zjistil, kdo sem zavítal. Když se mu Joakim podíval do očí, měl pocit, že se Rasputin tváří spokojeně. Proč by také ne, vždyť se pořádně nadřel.

Na podlaze před kocourem leželo asi deset malých, notně potrhaných tělíček s hnědým kožíškem. Krysy. Zakousl je patrně těsně před Joakimovým příchodem.

Rasputin naskládal zakrvácené krysy ke stěně, jednu vedle druhé.

Připomínalo to oběť.

25

„Lidi se dneska na lodi chovají strašně bázlivě,“ řekl Gerlof. „Stačí, aby se u lodě trochu víc zpěnily vlny, a hned volají záchranáře! Dřív bývali jiní, rozvážnější. Když se s lodí dostali příliš daleko a začal foukat silný vítr, nic si z toho nedělali. Dopluli v klidu na Gotland, kde vytáhli loď na břeh, přespali pod ní a čekali, než se vítr zase uklidní. A pak se vrátili domů.“ Gerlof se po této části svého vyprávění na chvíli odmlčel a zamyslel se. Tilda se naklonila k magnetofonu a vypnula ho. „Skvělé, Gerlofe. To nám to jde, viď?“

„Ano, ovšem…“

Gerlof ještě jednou přivřel oči a hned byl zase duchem přítomen v pokoji.

Na stolku před nimi stály malé hrnečky s grogem. Tilda přinesla Gerlofovi jako dárek láhev sladkého červeného vína-byl tu přece týden vánočních svátků, venku vítr a sníh. Víno ohřála v Gerlofově kuchyňce a potom do něj nasypala rozinky a mandle. Poté, co tác s hrnečky položila na stůl, přilil do nich Gerlof trochu pálenky.

„Tak jak budeš slavit Vánoce?“ zeptal se Gerlof, když už jim grogu moc nezbývalo a Tilda se zahřála až do palců u nohou.

„V klidu se svou rodinou,“ řekla. „Na Štědrý večer budu u mámy.“

„To jsem rád.“

„A ty, Gerlofe? Nechtěl bys se mnou zajet na pevninu?“

„Jsi hodná, ale víš, já si raději s ním rýžovou kaši tady. Dcery mě sice zvou k sobě do Goteborgu, jenže já už bych tak dlouho v autě sedět nevydržel.“

U stolu nastalo ticho.

„Tak co, nezkusíme přece jenom ještě něco nahrát?“ zeptala se Tilda.

„Klidně…“

„Řekni, není to fajn, že si spolu můžeme takhle popovídat? Tolik jsem se toho o svém dědečkovi dozvěděla!“

Gerlof krátce přikývl.

„To nejdůležitější jsem ti ale ještě neřekl.“

„Ne?“ podivila se Tilda.

Gerlof byl zřejmě v rozpacích.

„Když jsem byl malý, Ragnar mě toho hodně naučil. O počasí, o různých druzích větru, o rybaření, o tom, jak se vážou uzly… Všechno možné, co by měl člověk znát. Jenomže později, když jsem byl o něco starší, jsem si uvědomil, že na Ragnara není spolehnutí.“

„Jak to?“ zeptala se Tilda.

„Zjistil jsem, že můj bratr je nepoctivý člověk.“

U stolu opět zavládlo ticho.

„Ragnar nebyl poctivý,“ pokračoval. „Byl to prachobyčejný zloděj. Je mi líto, ale jinak se to říct nedá.“

Tildu napadlo, že by možná měla magnetofon vypnout, ale nechala ho běžet.

„A co kradl?“ zeptala se tiše.

„V podstatě všechno, co se dalo. Po nocích občas kradl úhoře z cizích sádek. Vzpomínám si taky, jak jednou na aluddenském statku instalovali nové okapové roury. Jedna bedna jim zbyla a stála tam před domem tak dlouho, dokud ji Ragnar neukradl. Žádné takové roury přitom tenkrát nepotřeboval. Měl klíče od majáku, a tak si tam tu bednu odnesl. Určitě tam ještě někde bude. Nešlo o to, že by něco potřeboval, on prostě jen využil příležitosti. Byl neustále ve střehu, a když mu do oka padlo něco, co nikdo nehlídá nebo nezamyká…“

Tilda měla pocit, že se Gerlof naklonil blíž ke stolu a vypráví s větším zaujetím než předtím.

„Copak ty jsi nikdy v životě nic neukradl?“

Gerlof zavrtěl hlavou.

„Ne, opravdu ne. Někdy, když jsem se bavil v přístavu s ostatními námořníky o svých cenách za přepravu, jsem možná trošku zalhal. Ale že bych se někdy pral nebo kradl, to nikdy! Já si myslím, že lidé si mají navzájem pomáhat.“

„V tom s tebou souhlasím,“ řekla Tilda, „všichni jsme přece součástí jedné společnosti.“

Gerlof přikyvoval.

„Já na bratra zase tak často nevzpomínám,“ řekl.

„Proč ne?“

„No, už je to tak dávno, co zemřel. Několik desítek let. Vzpomínky vybledly a já se tomu ani nebránil.“

„Kdys ho vlastně viděl naposled?“

Než Gerlof odpověděl, ticho v pokoji by se dalo krájet.

„To bylo na tom Ragnarově malém statku, v zimě jedenašedesátého. Rozjel jsem se za ním, protože mi nebral telefon. Pohádali jsme se… Vlastně jsme jen stáli a civěli na sebe – takhle vždycky vypadaly naše hádky.“

„Proč jste se hádali?“

„Nepohodli jsme se kvůli dědictví,“ řekl Gerlof. „Ta hádka sice nic nevyřešila, ale…“

„Kvůli jakému dědictví?“

„Dědictví po rodičích.“

„Co se s ním stalo?“ zeptala se Tilda.

„Převážná část ho zmizela. Sebral je Ragnar. Pěkně se tenkrát napakoval… Můj bratr byl ve skutečnosti pěkný mizera!“ Tilda se zadívala na magnetofon. Nevěděla, co říct. „Ragnar se choval jako darebák – ke mně se tedy rozhodně nechoval poctivě,“ pokračoval Gerlof a vrtěl přitom hlavou. „Statek našich rodičů ve Stenviku doslova vybílil, většinu zařízení rozprodal nějakým lidem z pevniny a potom prodal i dům a utržené peníze si nechal. Na tohle téma s ním nikdy nebyla řeč. Jen na mě zíral těma svýma studenýma očima… Domoci se spravedlnosti? Ne, to v jeho případě nebylo možné…“

„Sebral úplně všechno?“ podivila se Tilda.

„Vzal si všechny peníze, mně zůstalo jenom pár věcí na památku. Zřejmě si myslel, že těm penězům bude nejlépe u něho!“ „Opravdu jsi nemohl nic dělat?“

„Chceš říct, že jsem ho měl zažalovat?“ řekl Gerlof. „Takhle to na ostrově nechodí. Neshody mezi lidmi tu končí tím, že se z nich stanou nepřátelé. Někdy se to přihodí i vlastním bratrům…“ „Ale…“

„Ragnar si pro sebe urval, co mohl,“ pokračoval Gerlof, „byl přece starší. Bral si, co chtěl, a teprve pak se rozdělil se mnou, pokud měl zrovna náladu. Rozešli jsme se ve zlém. Tenkrát na podzim, předtím, než se člunem vyjel na moře a umrzl v bouři.“ Gerlof si povzdechl. „Bratrská láska ať trvá, stojí psáno v Listu Židům, ale ono to někdy není tak jednoduché… Takhle se na to dívám dnes, abys rozuměla.“

Tilda trochu posmutněla, znovu se podívala na magnetofon a vypnula ho. „Tuhle nahrávku bych asi měla vymazat. Ne proto, že bych ti nevěřila, Gerlofe, ale…“

„Už kvůli mně,“ řekl Gerlof.

Když ukládala magnetofon do černé tašky, řekl Gerlof: „Já myslím, že teď už vím, jak ten přístroj používat – která tlačítka je třeba stisknout.“

„No vidíš, Gerlofe,“ řekla Tilda, „já přece vím, že jsi technický typ.“

„Mohla bys mi to tady nechat? Příště ti to vrátím.“

„Chceš, abych ti tady nechala magnetofon?“

„Kdybych třeba chtěl ještě něco nahrát…“

„Samozřejmě!“ Tilda mu podávala tašku. „Můžeš toho natočit, kolik chceš. Jsou tam ještě dvě prázdné kazety, tak je klidně použij.“

Když se pak Tilda vrátila na policejní stanici, blikal tam telefonní záznamník. Začala poslouchat nahraný vzkaz, ale jakmile zjistila, že je od Martina, povzdechla si a zavěsila.

Měl by to už konečně vzdát…

26

Joakim vezl Livii a Gabriela autem naposledy před Vánoci. Nastal první den vánočních prázdnin, děti tedy měly volno, a tak je tatínek vzal do Borgholmu.

Na ulicích bylo plno lidí, kteří nakupovali vánoční dárky. Rodina Westinových zajela do supermarketu, který ležel u sjezdu ze silnice, a vydala se na výpravu kolem dlouhých regálů, aby se na svátky zásobila jídlem.

„Co si na Vánoce uvaříme?“ zeptal se Joakim dětí.

„Grilované kuře s hranolkama!“ odpověděla Livia.

„Ovocnou šťávu!“ řekl Gabriel.

Joakim tedy koupil kuře, hranolky a malinovou šťávu a k tomu ještě brambory, klobásy, šunku a pro sebe vánoční pivo a knäckebrot; nezapomněl ani na mražené mleté hovězí na masové kuličky. Když si všiml, že na pultu s rybami jsou i ryby z Ölandu, vzal z něj několik uzených úhořů. Než se dostali do obchodu, pravděpodobně se nacházeli někde ve vodách poblíž Aluddenu.

Joakim koupil také kilo smetanového sýra. Katrine vždycky o Vánocích jedla ráda chleba se silnými plátky smetanového sýra.

O týden dříve se Joakim dopustil jedné nerozvážnosti: koupil Katrine dárek k Vánocům. Ten den byl v Borgholmu shánět dárky pro děti a v jednom výkladu zahlédl světlezelenou tuniku, která by se Katrine určitě líbila. Nekoupil ji hned – nejprve zamířil do hračkářství a do obchodu s oděvy se vrátil až později.

„Prosím zabalit… jako vánoční dárek,“ řekl a prodavačka mu po chvíli podala červený balíček převázaný bílou mašlí.

Na parkovišti před supermarketem prodávali vánoční stromky zabalené do plastové sítě. Joakim si vybral jedli – tak vysokou, aby v přízemí na jejich statku dosáhla až ke stropu. Poté, co ji upevnil na střechu auta, zamířil s dětmi domů.

Ostrov opanoval mráz, bylo deset pod nulou. Když přijeli na Aludden, vítr téměř vůbec nefoukal, moře opět zvolna zamrzalo, ale sněhová pokrývka byla zatím ještě slabá. Joakim přenášel plné nákupní tašky z auta do domu a pára, která mu stoupala z úst, vytvářela pomalu se otáčející obláčky. Do vytopeného domu pak odnesl i jedli, ačkoli věděl, že se v jejích větvích skrývá obrovské množství všelijaké mikroskopické havěti – ta je ale většinou v hibernovaném stavu a neprobudí se.

To je přece krásná smrt, pomyslel si. Umřít ve spánku a nemuset být odkázán na péči druhých…

Umístil jedli do salonu, pod jehož bílým stropem už čekal jídelní stůl a čtyři židle; o mnoho víc kusů nábytku tady vlastně nebylo. S blížícími se Vánocemi se pokoje v přízemí zdály být čím dál prázdnější.

Poslední dva dny před svátky se rodina Westinových věnovala úklidu a výzdobě domu. Ze dvou velkých krabic vybalili vánoční dekorace, betlém, svícny, červenobílé ručníky do kuchyně, adventní hvězdy k zavěšení do oken a také slaměného kozla a vepře – obě figury umístili ke stromečku, každou z jedné strany.

Když byla výzdoba domu hotová, pomáhali Livia s Gabrielem se strojením stromečku. Dosáhli sice jenom na nejnižší větve, ale zato na ně navěsili papírové ozdoby a dřevěné figurky, které vlastnoručně vyrobili ve školce. Na vyšší patra jedle Joakim pověsil lamely, koule a svíčky a na špičku nasadil hvězdu z pozlacené lepenky. Stromek byl připravený na svátky.

Nakonec do salonu nanosili tašky s dárky a položili je pod stromeček. Joakim k nim přidal ještě balíček pro Katrine.

Pohyb kolem stromku ustal.

„Tak co, vrátí se teď máma?“ zeptala se Livia.

„Snad,“ odpověděl Joakim.

Ačkoli děti o Katrine už téměř vůbec nemluvily, Joakim si byl dobře vědom toho, že hlavně Livii se po ní stýská. Hranici mezi možným a nemožným mají děti nastavenou jinak než dospělí. Nepomohlo by třeba, kdyby po Katrine začaly dostatečně silně toužit?

„Necháme se překvapit,“ řekl Joakim a zadíval se přitom na hromadu dárků.

Dostat šanci se s Katrine ještě jednou setkat by bylo tak krásné… Mít možnost si s ní promluvit, dát jí sbohem…

Předpověď počasí v televizi toho dne, dva dny před Vánocemi, varovala diváky, že Öland a Gotland zasáhnou během svátků bouře a sněžení. Když se Joakim podíval ráno z okna, na nebi se klikatily jen tenké pruhy oblaků. Svítilo slunce, bylo minus šest stupňů a téměř úplné bezvětří.

Když se pak zadíval na krmítko za kuchyňským oknem, začal věřit tomu, že bouře skutečně přijde.

V krmítku nebyl vidět žádný pohyb – lojové koule a hromádky zobu zůstaly netknuté, žádný ptáček o ně neprojevil zájem.

Na lavici k Joakimovi vyskočil Rasputin – prázdné krmítko nešlo do hlavy ani jemu.

Zcela bez života byly i louky na pobřeží, na moři nebylo vidět žádné labutě ani hoholky – možná se už všechny skryly v lese. Blízkost bouře ptáci poznají i bez map a předpovědi meteorologů, cítí ji ve vzduchu.

Livii a Gabriela nechal Joakim toho rána spát až do půl deváté. Byl by je raději odvezl jako obyčejně do školky, aby mohl být na statku sám, ale musel se smířit s tím, že s ním teď budou čtrnáct dní doma.

„Přijede dneska máma?“ zeptala se Li via, když vstala z postele.

„Nevím,“ odpověděl Joakim.

Atmosféra na statku se změnila – vycítil to nejen Joakim, ale patrně i děti. Pokoje s bílými stěnami začalo naplňovat napjaté očekávání.

Už po snídani Joakim rozbalil balíček se stearínovými svíčkami. Koupil je v jednom obchodě v Borgholmu, přestože věděl, že by si je měl odlít sám – tak, jak se to kdysi dělávalo ve venkovských kuchyních. Pletení knotů bývala práce dětí a svíce odlévali dospělí; takové svíčky pak nesly pečeť svých tvůrců. Svíčky vyrobené v továrně jsou všechny stejně dlouhé a světlo z nich se šíří se stále stejnou intenzitou, ať už jsou umístěny v okně, na stole nebo na lustru.

Živé světlo zapálené za mrtvé.

Kolem poledne snědli všichni tři v kuchyni lehký oběd. Slunce tou dobou stálo přímo nad hřebenem střechy domu s prádelnou, ale nedlouho poté začalo opět klesat.

Pojidle Joakim děti navlékl do teplých svetrů a šel s nimi na vycházku k moři. Když míjeli stodolu, stočil oči k jejím pootevřeným vratům, ale dětem neřekl nic.

Mlčky sestupovali k moři. Nad mysem se sice stále vznášely lehké mraky, ale na obzoru už se zvedala frontální bouře, která vypadala jako tmavě šedá opona.

Led těsně u břehu byl slabý a sněhobílý, dál od pobřeží byl tvrdý a tmavomodrý. Děti na něj házely kamínky a malé úlomky ledu – ty nejprve párkrát poskočily a pak nerušeně klouzaly dál, směrem k černým prasklinám.

„Není vám zima?“ zeptal se Joakim po chvíli.

Gabriel, který měl nos už celý červený, zamračeně přikývl.

„Tak to už se musíme vrátit,“ řekl Joakim.

Byl to nejkratší den v roce. Když přicházeli ke statku, bylo teprve půl třetí, ale obloha byla temně modrá, jako bývá za soumraku na konci léta. Joakim měl pocit, že blížící se vánice mu už začíná dýchat za krk.

Když se vrátili do tepla domu, Joakim znovu zapálil svíčky. Světlo ze statku bude večer viditelné ze silnice; možná dosáhne až k Obětnímu močálu.

Poté, co Livia a Gabriel usnuli a celý statek utichl, si Joakim oblékl bundu a vyšel s baterkou v ruce z domu.

Měl namířeno do stodoly, které se během posledních měsíců vydržel vyhýbat vždy jen pár dnů.

Nebe bylo jasné a plné hvězd, sníh pokrývající dvůr byl suchý a zmrzlý, takže křupal pod nohama.

Joakim se zastavil u vrat a rozhlédl se kolem sebe. U domu s prádelnou se povalovaly černé stíny – nebylo těžké si představit, že někoho ukrývají. Nepozoruje ho odtamtud hubená žena se ztrhaným obličejem a temným pohledem?

„Ethel, nepokoušej se přiblížit!“ zašeptal a otevřel těžká vrata.

Vklouzl dovnitř a chvíli čekal, jestli nezaslechne mňoukání kočičího lovce Rasputina, ale ve stodole bylo ticho.

Tentokrát se nevydal rovnou ke schodům na půdu, ale prošel přízemím ke žlabům a stáním pro dobytek, v nichž kdysi každou zimu přežvykovaly krávy.

Zastavil se až u zadní stěny, na níž visela hřebíky přibitá zrezivělá podkova.

Přišel k ní blíž a začal si podkovu prohlížet; její konce směřovaly vzhůru – nepochybně proto, aby z ní štěstí, které měla statku přinést, nevyteklo ven.

Protože světlo žárovek u stropu sem téměř nedosáhlo, rozsvítil baterku a obrátil ji ke dřevěnému stropu. Byl přesvědčen o tom, že se nachází přímo pod onou tajnou místností. Potom baterku stočil k podlaze.

Podlahu i v této části stáje někdo uklízel. Ačkoli nebyla umetená dokonale, pouze v pruhu podél stěny, nikde tu nebylo ani stopy po uschlém hnoji nebo starém seně.

Joakim nepochyboval o tom, že to byla práce Katrine.

Na pravé části stěny byly rozvěšeny staré rybářské sítě a silná lana, jež byla upevněna na velkých hřebících. Několik sítí viselo až dolů k zemi jako opona. Dřevěná stěna za nimi jako by se prohýbala směrem ven.

Přistoupil k ní a posvítil si na ni baterkou. Stín na stěně se tiše odporoučel, a Joakim tak zjistil, že ve spodní části stěny je nízký podlouhlý otvor. Když odhrnul oponu z provazů a sítí, která páchla po mořských řasách, všiml si, že kamenné dlaždice nekončí u stěny, ale pokračují za ní.

Otvor se nacházel až úplně dole u podlahy a Joakimovi sahal jen ke kolenům, zato na šířku měl nejméně dva metry.

Zvědavost přiměla Joakima k tomu, aby se sehnul a pokusil se zjistit, co je za stěnou; otvorem ale nebylo nic vidět, jen o něco udusanější zem a vířící chomáčky prachu.

Nakonec si lehl na břicho a začal se s baterkou v ruce otvorem plazit.

Jen co se jím horko těžko protáhl, narazil na ledově studenou zeď z vápencových kamenů. Že by to byla obvodová zeď? Prostor před ní byl jen asi metr široký. Když nad sebou Joakim roztrhal záclony nedávno upředených pavučin, mohl se bez problémů postavit.

Světlo baterky mu potvrdilo, že se skutečně ocitl mezi dřevěnou stěnou a obvodovou zdí na užší straně stodoly. Dva metry od něho stál v téměř svislé poloze starý dřevěný žebřík, který směřoval vzhůru do tmy.

Joakim měl pocit, že tu před ním už někdo byl a ve stoletém prachu rozvířil průchody.

Katrine? Mirja? Ta přece tvrdila, že o žádné tajné místnosti na statku neví…

Horní konec žebříku se ztrácel kdesi v temnotách. Když si Joakim posvítil nahoru, viděl, že žebřík ústí do obdélníkového otvoru ve stropě. Přestože v otvoru byla tma jako v pytli, Joakim nezaváhal ani teď a začal stoupat vzhůru.

Nahoře se posadil na okraj otvoru a pak se přitáhl.

Seděl teď na dřevěné podlaze. Po levé ruce měl stěnu z neopracovaných prken, kterou už znal. Ano, byl na místě, pronikl do tajné místnosti.

Postavil se a začal před sebou pátrat baterkou. V jejím žlutém světle zahlédl lavice – řady lavic. Byly to kostelní lavice.

Stál v rohu půdní místnosti, která vypadala jako nějaká starobylá dřevěná kaple. Byla to malá modlitebna s vysokým šikmým stropem a čtyřmi lavicemi, podél nichž vedl úzký průchod.

Dřevěné lavice byly vyschlé, rozpraskané, na rozích odřené a neměly žádné zdobení; pravděpodobně pocházely z nějakého středověkého kostela. Joakim si uvědomil, že sem musely být umístěny v době, kdy stodolu stavěli – neviděl tu nikde žádné dveře, kterými by sem mohly být později přineseny.

V místnosti nebyla kazatelna ani kříž. Nahoře u stropu, v užší stěně, přímo naproti lavicím, bylo zaprášené okno a pod ním list papíru, který byl přibitý hřebíkem. Když si ho Joakim prohlédl, zjistil, že j e to stránka vytržená ze staré rodinné bible, Dorého kresba ženy, zřejmě Marie Magdaleny, která stojí v úžasu před otevřeným Ježíšovým hrobem. Kruhový kámen, který původně zakrýval vchod do něj, je odvalen a hrob se podobá černé jeskyni.

Joakim se na obrázek dlouze zadíval. Když potom otočil hlavu za sebe, všiml si, že lavice nejsou prázdné.

Světlo baterky odhalilo, že na nich leží dopisy.

Suché kytice.

Pár bílých dětských botiček.

Na jedné lavici zahlédl něco malého, bílého. Když se k té věci sklonil blíž, uvědomil si, že je to zubní můstek.

Ležely tu věci, které kdysi někomu patřily. Památeční předměty.

Joakim zahlédl také několik malých proutěných košíků s lístky papíru. Natáhl se k jednomu z nich a šetrně z něj vyňal jeden lístek. Posvítil na něj baterkou a začal číst:

Carl – všemi zapomenut, nikoli však mnou a naším Pánem.

Sara

V dalším košíku ležela zažloutlá pohlednice s obrázkem mírumilovně se usmívajícího anděla. Když ji Joakim otočil, ihned si všiml zdobného rukopisu. Na zadní stranu pohlednice kdosi inkoustem napsal:

S láskou věnováno mé milované sestře Marii, jež mi tolik schází. Každý den prosím našeho Pána, abych se s ní směl vbrzku opět setkati.

V hlubokém zármutku

Nils Peter

Joakim vrátil pohlednici do košíku.

Ocitl se v modlitebně, skryté místnosti postavené pro zesnulé. Na jedné z lavic ležela knížka. Ve skutečnosti to byl silný poznámkový sešit, téměř celý hustě popsaný tak drobným rukopisem, že ho v té tmě nebylo možné přečíst. Na titulní straně bylo napsáno: KNIHA O SNĚHOVÉ BOUŘI.

Joakim si sešit zasunul do kapsy u bundy.

Napřímil se, a když se znovu rozhlížel po místnosti, všiml si, že ve stěně vedle první lavice je malá díra.

Když k ní přistoupil blíž, poznal, že je to otvor, který ve stěně před několika týdny sám udělal.

Tenkrát odpoledne jím prostrčil ruku a snažil se jí dosáhnout co nejdál. Předmět, který tehdy nahmatal, teď ležel nahoře na lavici, jen kousek pod otvorem.

Byl to kus oblečení, pečlivě složený na hromádku. Odřená, světle modrá džínová bunda. Joakimovi byla povědomá.

Jakmile si všiml, že bunda má na prsou odznáčky s nápisy RELAX a PINK FLOYD, pochopil. Tu bundu přece vídal večer co večer, když postával u okna za záclonami Jabloňové vily a díval se na ulici.

Byla to bunda jeho sestry Ethel.

ZIMA 1961

Tu velkou půdu ve stodole jsem sice objevila já, ale vylákala jsem nahoru i Markuse, protože jsem chtěla, abychom ji prozkoumali společně. Vztah s ním byl můj první, možná ten vůbec nejkrásnější. Trval ale jen krátce.

Mirja Rambeová

Za podzimních a zimních večerů toho roku se s Markusem vydáváme do stodoly, kde s petrolejkou v ruce bloudíme mezi provazy a řetězy, otvíráme kufry a prohlížíme si staré dokumenty, které se týkají provozu majáků.

Půda sice vypadá jako smetiště, ale dají se tu najít úžasné věci, které jsou vlastně připomínkou staleté historie Aluddenského statku. Jak to tak vypadá, všechny opotřebované věci, které kdysi patřily rodinám a strážcům majáku, tady dříve nebo později skončily v nějaké bedně a pak se na ně zapomnělo.

Uběhne pár týdnů. Já a Markus přineseme na půdu všechny deky, které na statku momentálně nikdo nepotřebuje, a postavíme si z nich malý stan. Nosíme si do něj chleba, víno a cigarety; v té zimě na půdě, vysoko nad nudou všedních dnů, pořádáme něco, co by se dalo nazvat jako piknik.

Tehdy také Markusovi ukážu tu zadní dřevěnou stěnu, na níž jsou vyrytá jména všech zemřelých. Přejíždíme po písmenech prsty a já fantazíruji o tragédiích, které Aludden během všech těch let asi postihly.

Naše jména mít na stěně nechceme, volíme pro ně raději podlahu – vyryjeme je tam těsně vedle sebe.

Musíme absolvovat tři pikniky, než se mě Markus odváží políbit na ústa. Víc si nesmí dovolit – ten starý doktor mi pořád straší v hlavě. I tak z Markusova polibku žiju několik týdnů.

Teď už budu moct Markuse malovat zcela bez zábran.

Aludden pro mě najednou přestává být koncem světa. Stal se teď jeho středem a já začínám věřit a doufat, že my dva, já a Markus, můžeme cokoli – třeba odjet, kam budeme chtít. Dlouhou zimu přečkáme společně.

Moře je studené a léto si na ostrově dává jako obvykle načas, ale koncem května už slunce zase začne svítit intenzivněji a prohřívá louky. Ale co z toho, když se Markus chystá odjet, navíc sám, beze mne? Přišel mu povolávací rozkaz na roční vojenskou službu na pevnině.

Slíbíme si, že si budeme psát spoustu dopisů.

Markus si sbalí cestovní brašnu a já ho doprovodím na železniční stanici v Marnäsu. Čekáme společně s jinými ostrovany na vlak a mlčíme. Železnice na Ölandu má být toho roku zrušena, a tak v čekárně vládne nevlídná atmosféra.

Markus odjel. U Aluddenu dál přistává se svým člunem Ragnar Davidsson a chodí k nám na statek.

Pouštím se s ním do debat o umění, ale jejich úroveň je dost tristní. Jak jsme s nimi začali? Jednou takhle vejdu do naší předsíně a všimnu si, že dveře do prostředního pokoje jsou otevřené. Nakouknu dovnitř a vidím, že tam stoj í Davidsson. Rozhlíží se po stěnách, které jsou pokryty obrazy vyvedenými v temných barvách.

O bohatém souboru Toruniných pláten zřejmě do té doby nevěděl. Nelíbí se mu, kroutí hlavou.

„Tak co jim říkáš?“ ptám se ho.

„Dyť je to jen samá černá a šedá,“ říká. „Samý tmavý barvy!“

„Mají představovat sněhovou bouří, noční sněhovou bouři,“ namítnu.

„Aha. A já zas říkám, že sou to mazanice!“ tvrdí Davidsson.

„Můžeš se na ně dívat jako na symbolická díla,“ řeknu. „Znázorňují sice sněhovou bouři v noci, ale zároveň mohou symbolizovat zmučenou ženskou duši.“

Davidsson vrtí hlavou.

„Mazanice to sou!“ trvá na svém.

Je mi jasné, že nikdy nečetl Simone de Beauvoirovou. Tu jsem samozřejmě nečetla ani já, jenže na rozdíl od něho jsem o ní aspoň slyšela.

„Jednou budou mít velkou cenu,“ pokusím se zastat Torun.

Davidsson vrtí hlavou a dívá se na mne jako na blázna. Potom kolem mne zamíří ke dveřím a odejde z domu.

Když pak vstoupím do našeho pokojíku, vidím Torun sedět u okna. Hned je mi jasné, že celý rozhovor vyslechla. Přestože je už skoro úplně slepá, dívá se ven s doširoka otevřenýma očima.

Pokouším se odvést hovor jinam, ale ona jen pokyvuje hlavou. „Ragnar má pravdu,“ říká. „Ty obrazy j sou vážně mazanice. Jeden jako druhý.“

Od té doby, co Markus odjel, už na půdu nechodím. Příliš mi ho připomíná, j e tam bez něho příliš prázdno. Pochopitelně si píšeme. Já jsem v psaní pilnější. I když mi od něho přijde třeba jen kratičký lístek, odpovím mu na něj hned několika sáhodlouhými dopisy. Markus nepíše příliš často a ve svých psaních mi líčí hlavně vojenská cvičení, čímž mě nutí posílat mu dopis za dopisem, v nichž se rozepisuji o svých snech a plánech. Kdy se zase uvidíme? Kdy dostane dovolenku? Kdy mu skončí vojna?

Markus mi sice nedokáže přesně odpovědět, ale slibuje, že se určitě setkáme. Už brzy. Začínám si uvědomovat, že budu muset Aludden opustit. Budu muset odjet trajektem na pevninu za Markusem. Ale jak bych tu mohla nechat Torun samotnou? Ne, to by nešlo.

27

Henrik věděl, že ho hledá policie. Během uplynulého týdne mu jeden policista zanechal na záznamníku dva vzkazy s výzvou, aby se dostavil na policejní stanici.

Henrik se ale nenamáhal přijít.

Bylo mu jasné, že se policii nemůže vyhýbat donekonečna; potřeboval však čas, aby odstranil důkazy své zlodějské činnosti. Těmi hlavními byly pochopitelně nakradené věci, které měl schované v chatě.

„Už to tam dýl mít nemůžu,“ řekl do telefonu Tommymu. „Ty věci si musíte vodvízt.“

„Tak fajn…“ Tommyho hlas zněl naprosto klidně. „Přijedem si pro to v pondělí kolem třetí.“

„A přivezete prachy?“

„No jasně,“ řekl Tommy, „buď v klidu.“

Pondělí bylo posledním dnem před Štědrým dnem. Henrik měl sice nějakou zakázku v Marnäsu, ale byl s ní hotov brzy, už ve dvě. Rovnou z práce odjel na chatu u Enslundy.

Jakmile najel na pobřežní silnici, zaslechl v rozhlase zprávy o počasí, které pro Öland a Gotland předpovídaly na večer vytrvalé sněžení, silný vítr a bouře na moři. Počasí bylo zatím stále pěkné, nebe tmavě modré, ale od východu už se k ostrovu přibližovala šedivá mračna. Henrik byl klidný – než bouře vypukne, bude už doma v Borgholmu.

Jako vždycky bylo u chat liduprázdno. Henrik se před chatou s autem otočil a zacouval k přívěsnému vozíku, na němž byl bílý laminátový člun. Chatu navštívil o minulém víkendu s Camillou, která si tehdy chtěla prohlédnout i vnitřek chaty. Naštěstí se mu podařilo jí v tom zabránit; místo toho společně vytáhli člun na břeh a odmontovali z něj motor. Zakrýt loď plachtou už nestihli – na to se Henrik chystal až nyní.

Když procházel trávou a ucítil vůni mořských řas, hlavou mu probleskla vzpomínka na dědečka. Potom nadzvedl držák vozíku a připojil ho k tažnému zařízení na autě.

Na nápad schovat si část nakradených věcí pro sebe přišel, když si při jedné ze svých návštěv tady prohlížel, co všechno se v chatě během podzimu nashromáždilo; bylo tu kolem stovky větších či menších předmětů, starožitných i moderních. Detailní přehled o věcech neměl a byl si jistý, že ho nemají ani oba bratři.

Člun nebyl nikde registrovaný, takže policie nemohla o jeho existenci vědět. Henrik ho chtěl nechat odstavený v průmyslové zóně v Borgholmu a pro věci si tam přijet někdy později.

Byl už rozhodnutý. Vzal z chaty několik starodávných vápencových váz – ve starožitnictví by za ně možná mohl dostat až pět tisíc! – a odnesl je k vozíku.

Začalo sněžit. Poletující sněhové vločky se podobaly prachovým peříčkům.

Položil vázy do člunu k místu řidiče a pak se vrátil do chaty pro bedýnku ročníkové whisky.

Později ke člunu přinesl ještě asi deset dalších předmětů a uložil je mezi sedadla. Dno paluby už bylo téměř plné. Nakonec si došel pro zelenou plachtu, zakryl jí člun od špičky až po záď a připevnil ji dlouhým nylonovým lankem.

Sněhové vločky se dál pokojně snášely k zemi a vytvářely na ní tenkou bílou pokrývku.

Když se vracel k chatě, aby ji zamkl, zaslechl kromě šumění větru ještě bručivý zvuk. Otočil se.

Mezi stromy u silnice probleskoval jedoucí vůz – černá dodávka.

Bratři Sereliusové zastavili vedle Henrikova vozíku se člunem.

Dveře dodávky se otevřely a hned zase zabouchly.

„Nazdárek, Henriku!“

Sereliusové se k němu blížili padajícím sněhem a usmívali se. Byli teple oblečení: černé bundy, zimní boty a lovecké čepice s podšívkou. Tommy měl na očích velké lyžařské brýle, jako by byl právě někde na dovolené na horách. Přes rameno mu visela mauserovka.

Něčím se sjel, pomyslel si Henrik, i když Tommyho brýle měly zrcadlová skla, takže neviděl jeho zornice. Určitě to byly krystaly! Tommy měl jako obyčejně poškrábaný krk a třásla se mu brada, což nevěstilo nic dobrého.

„Deme ti popřát suprový Vánoce!“ řekl Tommy.

Henrik na to nic neřekl a Tommy se rozesmál hrubým hlasem.

„To byl fór, jenom kvůli tomu tady nejsme… Přijeli sme si pro ty krámy.“

„Pro krámy,“ zopakoval Freddy.

„Pro kořist,“ dodal Tommy.

„A ty prachy máte?“ zeptal se Henrik.

„Si piš. Rozdělíme si je jako rodní bratři.“ Tommy se dál šklebil. „Máš nás snad za zloděje?“

I když to byl hodně otřepaný vtip, Henrik se donutil k úsměvu. Uvědomil si, že na tom, jak si mezi sebou nakradené věci rozdělí, se vlastně se Sereliusovými nikdy nedohodl.

Freddy došel k chatě, otevřel její dveře dokořán a zmizel uvnitř. Krátce nato vyšel ven s televizorem v náručí.

„Máš pravdu, tak sme se dohodli,“ řekl Henrik. „Rozdělíme se jako rodní bratři.“

Tommy prošel kolem něho a zastavil se u člunu.

„Konečně si ho odvezu domů,“ řekl Henrik. „A co vy? Vy se teď někam vypaříte?“

„Jojo… Vracíme se do Kodaně. Teď se ale eště zastavíme na tom statku u majáků.“ Tommy ukázal severním směrem. „Zajímaj nás ty vobrazy. Pudeš do toho s náma?“

Henrik zavrtěl hlavou. Zároveň si všiml, že Freddy televizi uložil do dodávky a vrací se do chaty.

„Ne, já teďka nemám čas,“ řekl. „Dyť říkám, že musím tu loď vodvízt.“

„No jo,“ řekl Tommy a prohlížel si vozík. „A kde ji budeš mít přes zimu?“

„V Borgholmu… Zajednou dílnou.“

Tommy zatáhl za lanko, kterým byla ke člunu připevněná plachta, a zeptal se: „A bude tam v suchu?“

„Je to tam voplocený.“

Henrikův pulz se začal zrychlovat. Do hajzlu! Proč nevzal těch lanek víc a nepřivázal plachtu důkladněji? Aby odvedl Tommyho pozornost, pokračoval v rozhovoru: „Víš, co sem tady viděl na podzim?“

„Ne.“

Tommy zavrtěl hlavou a nespouštěl přitom oči ze člunu.

„V říjnu,“ pokračoval Henrik, „sem tady byl vylejvat z lodi vodu a zahlíd jsem takovou větší motorovou loď – asi přijela ze severu. Přistála u těch majáků na Aluddenu, řídil ji nějakej týpek… Ten samej večer ji tam pak našli utopenou – na tom samým místě. Furt mi to nejde z hlavy.“

Mluvil příliš – a také příliš rychle. Tommy k němu konečně otočil hlavu.

„Vo kom to meleš?“

„O tý ženský z toho statku,“ řekl Henrik. „Jmenovala se Katrine Westinová. V létě sem pro ni dělal.“

„Z Aluddenu…,“ řekl Tommy, „tam přece jedem! Takže tys jako viděl, že ji tam někdo sejmul?“

„Ne, to ne, viděl sem akorát tu loď,“ řekl Henrik. „Ale bylo to stejně divný… Našli ji pak mrtvou…“

„A do prdele!“ řekl Tommy, ale nepůsobil přitom dojmem, že by byl nějak zvlášť ohromený. „A řek si vo tom někomu?“

„A komu jako? Fízlům?“

„Seš magor?“ řekl Tommy. „Musel bys jim vysvětlit, cos tady v tý době dělal. Možná by taky čmuchali v chatě. A to bys pak moh jít sedět…“

„My bysme mohli jít sedět,“ dodal Henrik.

Tommy se znovu zadíval na člun.

„Freddy mi po cestě říkal jednu dost dobrou story,“ řekl.

„O čem?“

„Vo jednom frajerovi a jeho holce… Sou na dovolený v USA a dělaj různý výlety. Na jednom vodpočívadle narazej na skunka. Nikdy předtím ho neviděli, takže jim připadá děsně roztomilej. Ta holka si ho chce vodvízt do Švédska, ale frajer jí tvrdí, že s divokým zvířetem neprojdou celní kontrolou. Holka teda navrhne, že skunka propašuje ve svejch spoďárách. To je dobrej nápad, říká jí ten frajer, ale co uděláme s tím smradem?“

Tommy se poškrábal na krku a před pointou udělal krátkou pauzu.

„No a co? říká holka. Skunk přece taky smrdí, ne?“

Tommy se vtipu sám zasmál. Pak se otočil a prudce trhl plachtou.

„Skunk přece taky smrdí, ne?“ zopakoval.

„Počkej, neblbni…,“ chtěl ho zastavit Henrik.

Tommy na nic nečekal a znovu trhl plachtou. Tím sice odhrnul jen její malou část, ale stačilo to k tomu, aby se na světle objevila většina ukrytých věcí.

„Ale, ale…,“ řekl Tommy a zadíval se na předměty naskládané ve člunu. Pak ukázal prstem k zemi, na stopy ve sněhu. „Henriku, ty vole, proč si ty stopy po sobě nezamet? Dyť ty si musel mezi chatou a lodí kmitat jako motorová myš!“

Henrik zavrtěl hlavou.

„Vzal sem si jen pár věcí…“

„Pár?!“ řekl Tommy a vykročil k němu.

Henrik udělal krok dozadu.

„Vo co ti de?“ řekl. „Nebejt mě… To já sem vám dával tip na každej výjezd, vy ste jenom…“

„Moc kecáš,“ řekl Tommy.

„Já že kecám? Můžeš se…“

Tommy už na nic nečekal a rovnou něco Henrikovi vrazil do břicha. Henrik dostal tak tvrdý zásah, až zavrávoral dozadu. Ztěžka usedl na kámen, který ležel za ním, a pohlédl k zemi.

Měl roztrženou bundu: úzká trhlina v látce se táhla až k pupku.

Tommy mu bleskově prošacoval kapsy u bundy a vytáhl z nich klíčky od auta.

„Ani se nehni! Jesli se hneš, eště ti přidám!“

Henrik zůstal sedět. Po chvíli se celý roztřásl.

Bolest břicha přicházela ve vlnách. Během jednoho z ataků sklonil hlavu mezi kolena a pozvracel se.

Tommy od Henrika poodstoupil, upravil si pušku na rameni a do zadní kapsy kalhot si zasunul naostřené dláto.

Henrik se nekontrolované rozkašlal a zadíval se na Tommyho.

„Tommy…“

Tommy zavrtěl hlavou.

„Ty si fakt myslíš, že to sou naše pravý ména? Tommy a Freddy – to sou naše umělecký pseudonymy!“

Henrikovi došla slova i síly. Mlčky zůstal sedět na kameni.

Freddy mezitím dál nakládal věci do dodávky. Pak zabouchl zadní dveře a prohlásil: „Hotovo!“

„Dobrý.“ Tommy se napřímil, poškrábal se na tváři a vrhl pohled na Henrika. „Domů se můžeš vrátit autobusem. Nebo co to tady vlastně jezdí? Koňský povozy?“

Henrik neodpověděl. Stále seděl a sledoval počínání bratrů Sereliusových. Freddy se nevzrušeně posadil za volant dodávky, zatímco Tommy se uvelebil v Henrikově saabu.

Henrikovi právě kradou auto a člun a on nemůže dělat nic, jen přihlížet.

Díval se, jak se vozy pomalu vzdalují a míří k pobřežní silnici.

Když si z břicha sundal ruku, zjistil, že se trhlina na bundě zbarvila doruda.

Krvácení nebylo silné, krev z rány vytékala jen malým pramínkem. Jednou, když v Borgholmu daroval krev, přišel o půl litru – to se s tímhle krvácením nedá srovnat.

Trochu bolesti v břiše, menší šok a zvracení. Nic hrozného.

Po chvíli z kamene vstal. Krev v ráně mu tepala téměř ve stejném rytmu, v jakém se vlny vrhaly na pobřeží, a přesto mu chůze nepůsobila žádné větší problémy. Doufal jen, že má v pořádku střeva a játra.

Od moře začal proudit chladnější vzduch. Henrik si vzpomněl, jak tu jeho dědeček tenkrát v zimě zemřel – sám a bez pomoci. Po chvíli ale myšlenky na něj zahnal.

S rukou přitisknutou na břicho se vydal k chatě. Zastavil se u dveří, které byly stále napůl otevřené.

Veškeré nakradené věci odsud zmizely. Jedinou útěchou mu bylo, že Tommy a Freddy si odnesli také lucernu. Asi teď došlo i na ně; jen ať si také užijí toho ťukání!

Henrik ztěžka překročil práh a došel až k dědečkovu hoblovacímu stolu.

Ležela na něm Algotova sekerka – malý, ale fortelně vyrobený předmět – a v rohu místnosti stála opřená dlouhá štíhlá kosa. Henrik vzal sekerku i kosu a vyšel ven.

Ve sněhu před chatou mamě hledal visací zámek. Dveře alespoň s vypětím sil přibouchl.

Potom vyrazil na cestu. Nechal za sebou silnici i chaty a sešel k moři.

Dál pokračoval podél pobřeží, kde se skloněnou hlavou vzdoroval stále sílícímu větru. Proti jeho poryvům ho sice chránila vlněná čepice a prošívaná bunda, ale ty mu nedokázaly ochránit pálící oči a nos.

Chlad nevnímal, šel bez zastavení stále vpřed.

Bratři Sereliusové – nebo jak se vlastně jmenují – ho zranili a ukradli mu auto a člun. Mluvili o tom, že jedou na Aludden.

V tom případě se s nimi setká.

28

Tilda dlouze zazvonila na zvonek u dveří borgholmského bytu Henrika Janssona. Čekala mlčky po boku jednoho z místních kolegů, policisty Matse Torstenssona.

Tato záležitost měla být vyřízena mnohem dříve, vždyť zítra už měl být Štědrý den, jenže Henrik na předvolání k výslechu ohledně série vloupání na severním Ölandu nereagoval a na policejní stanici se nedostavil. Když nepřišel sám, musejí si tedy pro něho dojít sami.

Nic, všude panovalo ticho. Tilda zazvonila znovu, ale nikdo nepřišel otevřít. Když naklonila hlavu ke dveřím, žádné zvuky za nimi nezaslechla. Potom stiskla kliku – bylo zamčeno.

„Někam odjel,“ řekl Torstensson. „Jel na Vánoce k tátovi nebo k mámě.“

„Dneska by měl mít nějakou zakázku, aspoň tak mi to tvrdil jeho šéf,“ řekla Tilda. „Sice jenom na půl dne, ale i tak…“ Zazvonila ještě jednou. Vtom bouchly domovní dveře a na schodišti se ozval dusot zimních bot. Tilda a Torstensson se současně podívali dolů – po schodech stoupala dívka s červenou vlněnou šálou kolem krku, která jí zakrývala polovinu obličeje. V ruce nesla tašku s vánočními dárky; na oba uniformované policisty jen zběžně pohlédla. Když odemykala dveře naproti Henrikově bytu, Tilda se k ní otočila a zeptala se: „Hledáme vašeho souseda… Henrika. Nevíte, kde je?“

Dívka se zadívala na jmenovku u Henrikových dveří.

„V práci není?“

„Tam už jsme ho sháněli.“

Dívka se zamyslela.

„Třeba jel na chatu.“

„Kde ji má?“

„Někde na východním pobřeží. V létě mi navrhoval, abychom se tam jeli koupat, ale já jsem odmítla.“

„Tak vám děkujeme,“ řekla Tilda. „Hezké svátky!“

Dívka kývla hlavou na rozloučenou a změřila si pohledem svou tašku s dárky, jako by ze svátků byla unavená už teď.

„Tak to bychom měli,“ řekl Torstensson. „Tak si pro něj holt dojdem až po svátcích.“

„Jedině že by nám teď někde ve městě vběhl rovnou pod auto…,“ zažertovala Tilda.

Bylo půl třetí. V ulicích zima, nebe šedivé, teplota bezmála deset pod nulou, začínalo se už stmívat.

„Za čtvrt hodiny mám padla,“ řekl Torstensson, když otevíral dveře auta. „Musím pak ještě do města. Nemám ještě koupený všechny dárky.“

Podíval se na hodinky. V myšlenkách už byl nejspíš doma u televize, se sklenicí vánočního piva v ruce.

„Počkej chvilku, já si jen někam zavolám,“ řekla Tilda.

Přestože i ji čekalo pět dnů volna, nechtěla Henrika Janssona nechat jen tak být.

Posadila se do auta a toho dne už podruhé zavolala Henrikovu šéfovi. Díky němu se dozvěděla, že Henrikova chata stojí kousek od Enslundy.

To je jižně od Marnäsu, nedaleko Aluddenu.

„Hodím tě na stanici,“ řekla Torstenssonovi. „A cestou domů bych se mohla stavit v Enslundě. Jansson tam nejspíš nebude, ale mrknout se tam můžu tak jako tak.“

„Jestli chceš, zajedu tam s tebou.“

Torstensson byl sice milý a navzdory předvánočnímu shonu jistě myslel svou nabídku upřímně, ale Tilda zavrtěla hlavou.

„Ne, díky, mám to při cestě,“ řekla. „Jestli tam Janssona najdu, přivezu ho sem a svátky mu pěkně osladím. A když ne, pojedu domů balit dárky.“

„Jeď opatrně!“ řekl Torstensson. „Víš o tom, že se blíží sněhová bouře?“

„No jo,“ řekla Tilda. „Mám zimní pneumatiky.“

Pak spolu odjeli na policejní stanici. Jakmile Torstensson zmizel v budově, Tilda se s vozem otočila. Právě ve chvíli, kdy vyjížděla z parkoviště, se dveře stanice znovu otevřely.

Stál v nich Mats Torstensson a mával na Tildu. Spustila okénko a vystrčila hlavu.

„Co se děje?“

„Máš tady nějakou návštěvu,“ řekl.

„Koho?“

„Vedoucího ze školy.“

„Vedoucího?“

Tilda nechápala, o koho jde, ale přesto zaparkovala a vešla do budovy. V recepci nikdo nebyl; většina policistů z ostrova už měla volno. V oknech svítily adventní svícny.

„Tak jsem ji ještě zastihl!“ hlásil Torstensson.

Mats mluvil na muže se širokými rameny, který měl na sobě bundu a světlešedý policejní svetr a seděl v jednom z křesel v čekárně. Jen co Tilda vešla, muž se na ni spokojeně usmál.

„Měl jsem cestu kolem,“ řekl, zvedl se z křesla a podával Tildě velkou krabici zabalenou do červeného papíru. „Chci ti jenom popřát hezké Vánoce.“

Byl to Martin Ahlquist, kdo také jiný…

Tilda chtěla zachovat dekorum, a tak se pokusila o úsměv.

„Ahoj, Martine… Já tobě taky!“

I když jí úsměv nevydržel dlouho, Martin se rozzářil ještě víc.

„Nechceš někam zajít na kafe?“

„Ne, dík,“ odpověděla. „Mám teď nějakou práci.“

Přesto si od něho dárek – nejspíš to byla bonboniéra – vzala, kývla Torstenssonovi na pozdrav a vyšla na parkoviště.

Martin se vydal za ní. Otočila se. Teď už se o úsměv snažit nemusela.

„O co ti jde?“

„Co myslíš?“

„Pořád mi voláš… A teď mi sem ještě přineseš dárek. Prosím tě, proč to děláš?“

„Já… Chtěl jsem se jenom zeptat, jak se máš.“

„Mám se dobře,“ řekla Tilda. „Takže teď zase můžeš klidně odjet domů… k ženě a dětem. Jsou přece Vánoce.“

Martin se stále ještě usmíval.

„Všechno už jsem zařídil,“ namítl. „Řekl jsem Karin, že musím přespat v Kalmaru a vrátím se až zítra dopoledne.“

Martin všechno řešil praktickým způsobem – pod heslem, že lži je třeba mít pod kontrolou.

„No tak tam jeď,“ řekla Tilda, „jeď do Kalmaru!“

„A proč? Můžu přece přespat tady na Ölandu.“

Tilda si povzdechla a zamířila ke svému autu. Otevřela dveře a hodila Martinův dárek na zadní sedadlo.

„Teď nemám čas se s tebou vybavovat. Musím zadržet jednoho kluka.“

Než Martin stačil něco říct, zabouchla dveře. Pak nastartovala a vyjela z parkoviště na ulici.

Po chvíli si všimla, že se za ní rozjela modrá mazda.

Martinův vůz. Sleduje ji.

Tilda zamířila z Borgholmu severním směrem a cestou si vyčítala, proč na Martina nebyla tvrdší a nevypoklonkovala ho. Možná mu měla udělat scénu – potom by to snad konečně pochopil.

Na východní stranu ostrova dorazila Tilda v půl čtvrté. Z denního světla nezbývalo už téměř nic, nebe bylo temně šedé a poklidné sněžení se změnilo v chumelenici. Ten sníh je dneska nějaký agresivní, pomyslela si. Sněhové vločky, které vířily všemi směry, se zformovaly k útoku a ve velkých shlucích začaly narážet na předek auta a lepit se na čelní sklo.

Zabočila na silničku, která vedla k Enslundě. Martinova mazda se stále držela za ní.

Ve světle reflektorů bylo vidět, že ve sněhu jsou na vozovce vyjeté koleje od pneumatik. Když pak silnice zhruba padesát metrů od moře končila, Tilda očekávala, že tam uvidí nejméně dvě zaparkovaná auta.

Nevelká plocha určená k otáčení aut však byla zcela prázdná.

Ve sněhu tu byla jen spousta čerstvých otisků bot. Stopy, které tu zanechaly buď velké zimní boty, nebo farmářky, byly rozesety v obou směrech mezi jednou z chat a místem, kde předtím parkovalo auto, a zvolna mizely pod nánosem sněhových vloček.

Mazda zastavila kousek za Tildiným vozem.

Tilda si nasadila služební čepici a otevřela dveře – musela se do nich pořádně opřít, aby přemohla vítr.

Rozhraní Baltského moře a pevniny tady působilo pochmurně a nepřátelsky, z pobřeží čišel chlad a člověk si tu připadal ztracený. Na ledový příkrov u břehu dorážely vlny a začaly jej odlamovat.

Martin vystoupil z auta a došel k Tildě.

„Ten kluk, co ho hledáš, má bejt tady?“

Tilda neměla chuť se s ním bavit, a tak jen přikývla.

Martin zamířil rozhodným krokem k chatám – jako by v tu chvíli zapomněl, že už nepracuje jako policista, ale že je jen pedagog.

Tilda ho beze slova následovala.

Když už byli téměř u cíle, zaslechli pravidelně se opakující bouchání – byly to dveře jedné z chat, s nimiž si pohrával vítr. Téměř všechny stopy ve sněhu vedly právě k ní.

Martin dveře otevřel a nahlédl dovnitř.

„Tohle je jeho chata?“

„Nevím… Snad.“

Všichni zloději se obávají jiných zlodějů, pomyslela si, proto na svých vlastních domech chtějí mít pořádné zámky. Pokud Henrik Jansson zapomněl chatu zamknout, muselo tu dojít k něčemu, s čím nepočítal.

Postavila se do dveří vedle Martina, aby také nahlédla do místnosti. Byla v podstatě prázdná: dílenský stůl, na stěnách několik sítí a na podlaze pod nimi rybářské náčiní.

„Není doma,“ řekl Martin.

Tilda na to nic neřekla. Vešla dovnitř a sklonila se k podlaze. Na dřevěných prknech se leskly malé kapky.

„Martine!“ vykřikla.

Martin se otočil a Tilda ukázala na zem.

„Co říkáš na tohle?“

Martin se sehnul k podlaze.

„Čerstvá krev,“ řekl.

Tilda vyšla před chatu a rozhlížela se kolem. Někdo tu byl možná zraněn, postřelen nebo pobodán, a přesto odtud dokázal odjet nebo odejít…

Poté sešla přes louku k moři, kde vítr foukal ještě silněji. Ve sněhu se tu daly rozeznat nezřetelné stopy – dlouhá řada otisků podrážek, táhnoucí se podél břehu severním směrem.

Přestože Tildě přímo do obličeje foukal vítr a z moře se šířil syrový chlad, napadlo ji, že by se mohla po těch stopách vydat – stopy však rychle mizely pod nánosy padajícího sněhu.

Vzpomněla si, že nedaleko odtud, ve vzdálenosti, která se docela dobře dala zvládnout pěšky, leží dva celoročně obývané statky: usedlost Carlssonových a – severovýchodně od ní – aluddenský statek. Ať už ty stopy ve sněhu zanechal kdokoli, Henrik Jansson je teď patrně na cestě k jednomu z nich.

Tildou zacloumal silný poryv větru.

Otočila se a zamířila zpátky k chatám.

„Kam chceš jet?“ zavolal za ní Martin.

„To ti nemůžu říct,“ odpověděla a šla ke svému autu.

Nasedla a nevšímala si, jestli ji Martin sleduje nebo ne. Potom zapnula vysílačku, aby se spojila s centrálou v Borgholmu: chtěla jí oznámit, že u chat na pobřeží byl pravděpodobně spáchán zločin a že ona teď vyráží na sever ostrova.

Na centrále se nikdo nehlásil.

Padající sníh ještě více zhoustl. Tilda nastartovala, nastavila vytápění na maximum, zapnula stěrače a pomalu vyjela na příjezdovou silničku.

V bočním zrcátku zahlédla, že Martin otevřel dveře svého auta – v mazdě se rozsvítilo vnitřní osvětlení. Zapnul světla a rozjel se za ní.

Tilda zrychlila. Předtím ale ještě otočila hlavu směrem k východu a zjistila, že obzor už není vůbec vidět. Nad mořem se vznášela šedobílá sněhová stěna a rychlým tempem se blížila k pobřeží.

29

Joakim stál v kuchyni a pozoroval, jak se venku stmívá a jak mezi budovami statku chumelí čím dál víc. Na Aluddenu budou mít bílé Vánoce.

Potom obrátil pohled ke stodole: vrata byla zavřená, sněhem k nim nevedly žádné stopy. Přestože musel neustále myslet na tajnou místnost, od včerejšího dne stodolu nenavštívil.

Místnost pro zemřelé, která byla zařízena kostelními lavicemi, mu však nešla z hlavy.

Na jedné lavici mezi ostatními památečními věcmi našel i pečlivě složenou Ethelinu džínovou bundu, ale nechal ji tam ležet.

Na půdu ji určitě přinesla Katrine, která tajnou místnost objevila zřejmě někdy během podzimu. Jemu o ní přitom neřekla ani slovo…

Jeho žena před ním měla nějaké tajemství.

O tom, jak se bunda dostala na Aludden, se Joakim dozvěděl až po telefonickém rozhovoru s matkou. Do té doby se domníval, že Ingrid svého času složila veškeré Ethelino oblečení do krabice, kterou pak uložila v podkroví.

„Ne, tu bundu jsem přinesla dolů a zabalila jsem ji do hnědého balicího papíru,“ řekla Ingrid. „Pak jsem ji poslala Katrine… Bylo to někdy v srpnu.“

„Ale proč?“

„No… Katrine mě o ni požádala. Volala mi v létě – chtěla, abych jí tu bundu půjčila. Říkala, že se jen potřebuje na něco podívat. A tak jsem jí vyhověla.“ Ingrid udělala krátkou pauzu. „Ona se ti o tom nezmínila?“

„Ne.“

„Vy jste se tehdy pohádali?“

Joakim mlčel, i když mohl namítnout, že se s Katrine nikdy nehádali a že si navzájem plně důvěřovali – jenže v tu chvíli si vzpomněl na zvláštní výraz, který měla jeho žena v očích, když se onoho večera dozvěděli, že je Ethel po smrti.

Katrine tenkrát objímala Livii a dívala se přitom na Joakima. Oči jí zářily tak, jako by se právě dozvěděla nějakou skvělou zprávu.

Poté, co se za kuchyňským oknem setmělo, začal Joakim chystat večeři. Vařit vánoční pokrmy už třiadvacátého prosince snad mohlo někomu připadat poněkud předčasné, ale jeho přáním bylo začít s oslavami svátků co nejdříve.

Před rokem měly podobný průběh. Přestože se na začátku prosince utopila jeho sestra, žádný ze členů rodiny její jméno během Vánoc nevyslovil. Katrine a Joakim zato nakoupili ještě více dárků a jídla než obvykle a Jabloňovou vilu zaplnili světlem a vánočními dekoracemi.

A přesto měli tehdy pocit, že Ethel je tam stále s nimi. Joakim si na ni vzpomněl, kdykoli Katrine pozvedla sklenici s moštem a připila si s ním.

Joakim zamrkal, aby zahnal slzy v očích, a zalistoval v kuchařce nazvané Nejlepší vánoční recepty. Zatímco stíny za oknem se stále zvětšovaly, snažil se, aby připravil ty nejlepší pokrmy.

Na pánvi opekl klobásu a masové kuličky. Smetanový sýr nakrájel na plátky, nastrouhal zelí a ohřál žebírka. Potom ogriloval pečenou šunku, oloupal brambory a čerstvě upečený vánoční chléb potřel sirupem rozpuštěným ve vodě. Nachystal si také úhoře, slanečky a lososa a ohřál jídlo, které si přály děti – grilované kuře s hranolky.

Pak začal nosit na stůl, jednu mísu za druhou. Také Rasputinovi vložil do misky pod stolem kousek čerstvého tuňáka.

„Večeře!“ zavolal v půl páté na Livii a Gabriela.

Děti přišly do kuchyně a sedly si ke stolu.

„Toho je moc,“ řekl Gabriel.

„Tomuhle se říká vánoční tabule,“ vysvětlil mu Joakim. „Oba si vezměte jeden talířek a naberte si od každého jídla trochu.“

Livia a Gabriel ho poslechli, i když ne tak docela. Nabrali si kuře s hranolky, brambory a trochu omáčky, ale ryb a zelí se ani nedotkli.

Joakim je poté zavedl do salonu, kde se všichni posadili k velkému stolu, nad nímž se vznášel lustr. Do sklenic nalil mošt a popřál dětem příjemný začátek svátků. Čekal, že se ho zeptají, proč na stůl položil celkem čtyři talíře, ale tato otázka nezazněla.

Ne, Joakim vlastně nevěřil, že by k nim Katrine mohla večer přijít, ale takhle se mohl alespoň dívat na její prázdnou židli a představovat si, že tam s nimi sedí.

Tak by to ostatně bylo správné.

Jeho matka o Vánocích také prostírala jeden talíř navíc. Ethel jim to však vrátit nedokázalo.

„Tati, už můžu odejít?“ zeptala se Livia po deseti minutách.

„Ne,“ zarazil ji Joakim.

Všiml si, že její talíř už je prázdný.

„Ale já už jsem všecko snědla!“

„I tak ještě zůstaň sedět.“

„Když já se chci koukat na televizi…“

„Já taky,“ přidal se Gabriel, který měl na talíři ještě spoustu jídla.

„Bude tam pořad o jezdectví,“ namítla Livia, jako kdyby to byl nějaký závažný argument.

„Livie, nikam nechoď!“ řekl Joakim poněkud tvrdším tónem, než zamýšlel. „Tohle je důležitější než televize. Slavíme přece společně Vánoce.“

„Jsi hloupý,“ řekla Livia a změřila si ho pohledem.

Joakim si povzdechl.

„Slavíme všichni společně,“ zopakoval, ale jeho hlas nezněl příliš přesvědčivě.

Děti na to nic neřekly a u stolu nakonec přece jen zůstaly. Livia si pak vzala talíř a odešla do kuchyně, Gabriel za ní. Oba se vrátili s přídavkem masových kuliček.

„Tati, venku hrozně sněží!“ řekla Livia.

Joakim se zadíval k oknu, za nímž vířily chuchvalce vloček.

„To je bezva! Budeme moct sáňkovat!“

Špatná nálada opustila Livii stejně rychle, jako přišla. Za chvíli už si s Gabrielem povídala o dárcích, které ležely pod stromečkem. Čtvrté židle u stolu si nevšímali, zato Joakim po ní neustále pošilhával.

Co si od toho sliboval? Že zaslechne, jak se otevírají dveře na verandě, a do salonu potom vejde Katrine?

Jediným úderem se ozvaly starodávné pendlovky z Mory, které stály u stěny. Odbily půl šesté. Za okny salonu už byla téměř úplná tma.

Když Joakim dojídal poslední masovou kuličku, všiml si, že Gabrielovi se klíží oči. Snědl dvakrát víc jídla než obvykle a teď seděl bez hnutí, díval se na svůj prázdný talíř a padala mu víčka.

„Gabrieli, nechtěl by sis jít na chvíli lehnout?“ zeptal se ho. „Večer bys pak vydržel být déle vzhůru.“

Gabriel nejprve jenom přikývl, ale pak dodal: „Pak si budeme hrát. Ty a já. A taky Livia.“

„To víš, že budeme.“

Joakim si náhle uvědomil, že jeho syn už zřejmě na Katrine zapomněl. Co si on sám pamatoval z doby, kdy mu byly tři roky? Nic.

Sfoukl svíčky, sklidil ze stolu a zbylé jídlo odnesl do lednice. Potom Gabrielovi rozesílal postel a uložil ho.

Livia odmítla jít spát tak brzy. Chtěla sledovat pořad o koních, a tak jí Joakim přinesl do pokojíku malou televizi.

„Spokojená?“ zeptal se jí. „Já teď půjdu na chvilku ven.“

„A kam?“ divila se Livia. „Nechceš se dívat, jak se jezdí na koni?“

Joakim zavrtěl hlavou.

„Hned jsem zpátky,“ řekl.

Vrátil se do salonu pro Katrinin dárek, který stále ještě ležel pod stromečkem. Potom si vzal ještě baterku a odešel do haly, kde se oblékl do teplého svetru a obul si boty.

Byl připraven.

Zastavil se před nástěnným zrcadlem. Na chodbě byla tma, takže se v něm sotva viděl; zdálo se mu, že jeho tělem prosvítají obrysy okolních předmětů.

Připadal si jako duch, jako jeden z přízraků ze statku. Při pohledu na bílé anglické tapety a na starý slamák, který visel na stěně, si pomyslel: Ano, tak tohle je venkovský život…

Najednou začal pochybovat, jestli to všechno vůbec mělo smysl. Proč se vlastně s Katrine celé ty roky věnovali renovacím? Byty, které opravovali a zařizovali, byly stále větší. Jakmile byli hotovi s jedním, hned se vrhli na další a snažili se v něm zahladit stopy po jeho dřívějších majitelích. K čemu to vlastně bylo?

Jeho úvahy přerušilo tiché zamňoukání. Joakim sklonil hlavu: na hadrovém koberci se choulilo malé čtyřnohé stvoření.

„Rasputine, ty bys chtěl jít ven?“

Joakim prošel verandou, ale kocour ho nenásledoval, jen se na něho podíval a odběhl do kuchyně.

Statkem se proháněl tak silný vítr, že se všechny malé skleněné tabulky na verandě zachvívaly.

Když Joakim otevíral venkovní dveře, cítil, jak se do nich opírá průvan. Nárazy větru byly stále silnější a sněhové vločky, které vířily statkem, se měnily v drobná pichlavá zrnka.

Joakim mhouřil oči a opatrně sestupoval ze schodů.

Tak temné nebe tu ještě nikdy neviděl – Balt jako by navždy opustilo slunce. Na nebi nad mořem se začala odehrávat hrozivá stínohra šedých a černých mraků; od severovýchodu se k ostrovu blížila obrovská sněhová mračna a klesala k pobřeží.

Bouře byla na spadnutí.

Prošel větrem a chumelenicí po kamenném chodníčku mezi budovami a myslel přitom na Gerlofova varovná slova, že ve sněhové bouři může člověk snadno zabloudit. Na zemi ale stále ležela jen slabá vrstva sněhu, a Joakim proto nepochyboval o tom, že krátkou procházkou do stodoly nic neriskuje.

Zastavil se u širokých vrat a otevřel je.

Uvnitř byl klid, nikde žádný pohyb.

Protože koutkem oka zahlédl krátký záblesk světla, nevstoupil hned dovnitř, ale otočil za tím světlem hlavu. Bylo to světlo majáku. Svým červeným světlem na něho blikal jižní maják; severní věž odtud vidět nebyla.

Když pak vcházel do stodoly, do zad se mu opíral vítr, jako by s ním chtěl vejít dovnitř. Joakim za sebou vrata prudce zabouchl.

Hned nato otočil vypínačem.

Žárovky na stropě v tom tmavém prostoru připomínaly dvě matně svítící slunce; stíny na kamenných zdech ale zahnat nedokázaly.

Přestože stropem sem doléhalo hučení větru, trámová konstrukce budovy se ani nepohnula. Tohle stavení už si poradilo s mnoha bouřemi, pomyslel si.

Joakim ani tentokrát nezamířil na půdu ke stěně se jmény zemřelých, na níž bylo i Katrinino jméno, ale opět prošel přízemím až ke stáním pro dobytek.

Na podlaze u posledního žlabu bylo stále zameteno, nikde nebyl vidět žádný prach nebo sláma.

Poklekl, položil se na břicho a pomalu se protáhl nevelkým otvorem ve stěně. V jedné ruce držel baterku, ve druhé dárek pro Katrine.

Za falešnou zdí se postavil a baterku rozsvítil. Její světlo bylo sice slabé – potřebovala by vyměnit baterie –, ovšem na to, aby mu posvítila na příčky žebříku, který vedl vzhůru do tmy, ještě stačila.

Stál a soustředil se, jestli nezaslechne nějaké zvuky, ale bylo tu ticho.

Má zůstat stát, nebo se má vydat nahoru po žebříku? Na chvíli zaváhal – uvědomoval si, že bouře je za dveřmi a že Livia s Gabrielem jsou v domě sami.

Pak zvedl pravou nohu a opřel ji o první příčku.

Měl sucho v ústech a srdce mu tlouklo jako o závod. Ale více než strach ho ovládal pocit očekávání. Příčku za příčkou stoupal vzhůru k černému otvoru ve stropě. Ne, nechce být nikde jinde, než je právě teď.

Katrine je blízko. Cítil to.

ZIMA 1962

Markus se vrátil na ostrov a chtěl mě vidět – ale ne na Aluddenu. Musela jsem zajet do Borgholmu a sejít se s ním v cukrárně.

Torun, která už sotva dokázala rozlišit světlo a tmu, mě poprosila, abych také koupila brambory a trochu mouky. Z toho jsme tenkrát žily – z mouky a kořenové zeleniny.

Byla to má poslední schůzka s ním. Došlo k ní v šedivém městě, které tou dobou ještě stále žilo v očekávání zimy, přestože už byl začátek prosince.

Mirja Rambeová

Ačkoli se teplota drží na bodu mrazu, ve městě neleží žádný sníh. Chodím ve svém starém zimníku po přímých borgholmských ulicích a připadám si jako venkovanka, které čouhá sláma z bot.

Markus zavítal na ostrov – chce navštívit své rodiče v Borgholmu a setkat se se mnou. Dostal dovolenku, jinak stále slouží u pluku v Eksjo. Přijel v šedivé uniformě se slušivými puky na kalhotách.

V cukrárně, kde se máme sejít, sedí plno počestných dam. Jakmile otevřu dveře a vejdu z té zimy venku dovnitř, začnou mě sledovat zkoumavými pohledy. Cukrárny na švédských maloměstech v té době ještě nejsou místem schůzek mladých lidí.

„Nazdar, Mirjo!“

Markus se u svého stolku zdvořile zvedne.

„Ahoj,“ odpovím.

Trochu křečovitě mě obejme a já ucítím, že už používá vodu po holení.

Neviděli jsme se několik měsíců, proto mezi námi zpočátku vládne jisté napětí, ale přesto se náš rozhovor pomalu rozvíjí. Nevím, co bych mu měla vyprávět o Aluddenu – od té doby, co ho opustil, se tam nic zvláštního nepřihodilo. Raději se ho vyptávám, jaké to je na vojně, a jestli tam třeba nebydlí v podobném stanu, jaký jsme si postavili na půdě. Říká, že ve stanu sice bydlí, ale jen během cvičení. Pak mi vypráví, že jeho rota byla nějaký čas v Norrlandu, kde bylo třicet pod nulou. Aby si ve stanu udrželi teplo, obložili ho takovou spoustou sněhu, až vypadal jako iglú.

U našeho stolku pak nastane chvíle ticha.

„Napadlo mě, že bychom se mohli na jaře zase sejít,“ řeknu později. „Jestli budeš chtít. Taky bych se mohla přestěhovat blíž k tobě, třeba do Kalmaru nebo tak. Víš, ráda bych bydlela ve stejném městě jako ty, až tě pustí z vojny…“

I když jsou to poněkud neurčité plány, Markus se na mě usměje.

„Až na jaře?“ říká a lehce se dotkne mé tváře. Začne se ještě víc usmívat a potichu dodá: „Mirjo, nechtěla by ses jít podívat do bytu mých rodičů? Je to hned za rohem. Oni dneska nejsou doma. Mám tam pořád svůj pokoj…“

Přikývnu a zvednu se ze židle.

V Markusově chlapeckém pokoj i se poprvé a naposled milujeme. Jeho postel je pro nás příliš úzká, takže si z ní půjčíme matrace a položíme je na zem. V bytě je ticho, jsou tu slyšet jen naše vzdechy. Zpočátku mám panickou hrůzu z toho, že se v pokoji objeví jeho rodiče, ale po chvíli to pustím z hlavy.

Markus je horlivý, ale přitom opatrný, nejistý. Myslím, že i on se miluje poprvé. Netroufnu se ho zeptat.

Jsem dost opatrná? To sotva. Neberu si žádnou ochranu – ani ve snu by mě nenapadlo, že by to s ním mohlo dojít takhle daleko. A právě proto je to tak nádherné.

O půl hodiny později se venku na ulici rozloučíme. Je to jen krátké loučení v ostrém větru, poslední nemotorné objetí přes několik vrstev oblečení.

Markus se vrátí nahoru do bytu, aby si sbalil věci na cestu – čeká ho plavba trajektem přes průliv. Já zamířím na autobusovou zastávku; pojedu domů, na sever.

Jsem sama, ale přesto pořád cítím teplo Markusova těla.

Jela bych vlakem, jenže vlaky už na Ölandu nejezdí, takže musím vzít zavděk autobusem.

Těch pár cestujících, co jedou se mnou, se na sebe dívá nevraživě, ale mně to docela vyhovuje. Připadám si jako strážce majáku, který odjíždí na půlroční službu na samý konec světa.

Když pak vystoupím jižně od Marnäsu, je už tma a fouká ledový vítr. V koloniálu v Rörby nakoupím pro sebe a pro Torun nějaké jídlo a pobřežní silnicí se vydám k domovu.

Odbočím na Aludden a dívám se na bouřkové mraky, šedivé jako břidlice, které visí nad mořem. Zrychlím krok – ostrov již brzy zasáhne daleko silnější vítr. Vím, že během sněhové bouře se člověk musí schovat uvnitř nějakého stavení, jinak by mohl dopadnout jako Torun u Obětního močálu. Možná ještě hůř.

Když dorazím na statek, je ve většině oken zhasnuto, jen z pokojíku, který obýváme s Torun, se line teplé žluté světlo.

V okamžiku, kdy chci vejít dovnitř, si všimnu světla, které bliká nad mořem, a obrátím se k němu.

To se na noc rozsvítily majáky.

Svítí i severní maják, proudí z něj nepřerušované bílé světlo.

Položím tašku s nákupem na schody, přejdu dvůr a zamířím dolů k moři. Severní maják stále svítí.

Upřeně to světlo pozoruji, když tu mi náhle cosi proletí kolem nohou – je to něco světlého, podlouhlého.

Ještě než se k tomu stačím rozběhnout a zachytit to, už vím, co to je.

Plátno. Jeden z Toruniných obrazů sněhové bouře.

„Mirjo, tak ty už jsi zpátky?“ ozve se za mnou mužský hlas. „Kdepak jsi byla?“

Otočím se a vidím, že se ke mně od statku blíží Ragnar Davidsson. Na sobě má svou lesklou rybářskou pláštěnku a nese něco v náručí.

Je to velký svazek Toruniných pláten – patnáct nebo dvacet kusů.

Vybavím si, co u nás tenkrát vykřikoval: Dyť je to jen samá černá a šedá. Samý tmavý barvy! Mazanice to sou!

„Ragnare!“ křičím na něho. „Co to děláš? Kam neseš ta maminčina plátna?“

Projde kolem mě, ani se nezastaví, a odpoví: „Naházím je do moře!“

„Cože?“

„Tady už pro ně není místo!“ křičí. „Sklad vedle kuchyně si teď zabírám já. Budu si tam dávat vrše na úhoře!“

Jsem zděšená. Podívám se nejdřív na něho a pak na přízračné bílé světlo severního majáku. Poté se k moři a fičícímu větru otočím zády a rozběhnu se zpátky na statek za Torun.

30

Ostrý vítr u pobřeží mezitím dosáhl síly vichřice. Tilda pevně svírala volant, protože jejím autem otřásaly větrné poryvy.

Sněhová bouře je tady, pomyslela si.

Přes silnici se hnal vířící sníh. Rej vloček ve světle reflektorů připomínal roztřesený černobílý film.

Tilda povolila plynový pedál a naklonila se k čelnímu sklu, aby vůbec viděla na cestu.

Chumelenice se stále více podobala oblakům hustého bílého dýmu, jež táhnou pobřežím; v místech, kde se jim něco postavilo cesty, vznikaly závěje rychle se měnící ve sněhové hradby.

Tilda věděla, co bouře dovede: během krátké doby promění pláně ostrova v bílou ledovou poušť a silnice budou neprůjezdné; v závějích snadno uvíznou i sněžné skútry.

Její vůz dál směřoval na sever a mazda se držela těsně za ním – Martin se nevzdával. Tilda neměla čas si ho všímat, musela se soustředit na řízení.

Na silnici se začaly tvořit sněhové jazyky, kola ztrácela kontakt s vozovkou. Tilda měla pocit, že projíždí hromadami chomáčků bavlny.

Pokoušela se orientovat podle světel protijedoucích aut, jenomže padající sníh všechno rozmazal do jedné jediné šedivé masy.

Když se dostala do blízkosti Obětního močálu, začala se silnice ve vířícím sněhu úplně ztrácet. Tilda se mamě snažila zahlédnout nějaké silniční patníky u krajnice, ale ty tu buď nebyly instalovány, nebo je už stačil odnést vítr.

Pohledem do zpětného zrcátka zjistila, že se k ní přibližuje Martinův vůz. Ten krátký pohled, to byla jedna z příčin, proč se dostala do maléru – do zrcátka se zadívala o vteřinu déle, než měla, a v té tmě si nevšimla, že vjíždí do zatáčky. Pak už se nedalo nic dělat.

Silnice se zrovna stáčela doprava, Tilda se pokusila prudce strhnout volant, ale už bylo pozdě: auto vletělo předními koly do závěje.

Vůz sebou prudce trhl a zastavil se.

O vteřinu později se ozval ještě jeden, tentokrát mnohem silnější náraz a po něm následoval zvuk rozbitého skla. Auto prudce poskočilo dopředu. Nakonec zůstalo stát, zabořené do příkopu nedaleko močálu.

Do Tildina auta narazila Martinova mazda.

Tilda pomalu zvedla hlavu z volantu a narovnala se. Zdálo se jí, že žebra a krční obratle má v pořádku.

Pak šlápla na plyn a pokoušela se nacouvat zpátky na silnici, ale mamě, zadní kola se protáčela ve sněhu.

„Zatraceně!“

Vypnula motor a snažila se zachovat klid.

V zrcátku viděla, že Martin otvírá dveře mazdy a vystupuje na silnici. Vítr v tu chvíli zafoukal tak silně, až se Martin zakymácel.

Tilda také otevřela dveře.

Přes silnici se s jekotem hnala bouře. Okolní krajina Tildě svými černými a šedými tóny připomněla obraz, který viděla na aluddenském statku. Když vystoupila z auta, měla pocit, že se ji vítr snaží srazit do močálu, ale dokázala se mu vzepřít, protože se přidržovala karosérie.

Vůz byl předkem zabořený do příkopu a natolik nakloněný, že jeho pravé zadní kolo trčelo ve vzduchu.

Vířící sníh začal hned útočit na dveře a usazovat se na pneumatikách.

Tilda se otočila a podél auta se vydala k Martinovi; jednou rukou si přitom přidržovala služební čepici.

Nyní už věděla, jak s ním jednat – ne jako se svým bývalým lektorem nebo bývalým milencem, ale jako s obyčejným smrtelníkem. Civilem.

„Jel jsi za mnou moc blízko!“ snažila se překřičet vítr.

„A tys zase moc prudce zabrzdila!“ volal Martin.

Tilda zavrtěla hlavou a namítla: „Martine, nikdo se tě neprosil, abys za mnou jel!“

„Máš přece v autě vysílačku,“ řekl, „tak zavolej odtahovku!“

„Neříkej mi laskavě, co mám dělat!“

Otočila se k němu zády, i když věděla, že Martin má pravdu. Musí zavolat odtahovou službu, i když touto dobou bude mít jistě všechny vozy plně vytížené.

Martin se opět posadil do svého auta a Tildě se podařilo proniknout do ticha vyhřátého služebního auta. Toho dne se už podruhé pokusila spojit s borgholmskou centrálou. Tentokrát se z reproduktoru ozval hrubý hlas.

„Centrála?“ řekla. „Tady 1217, přepínám.“

„1217, rozumím.“

Poznala ho po hlase. U vysílačky seděl Hans Majner a mluvil rychleji než obvykle.

„Tak co, jak to u vás vypadá?“ zeptala se Tilda.

„Chaos… Jinak se to nazvat nedá,“ řekl Majner. „Uvažujem o tom, že úplně uzavřeme most.“

„Chcete uzavřít most?“

„Jo, na noc.“

Tilda pochopila, že vítr na ostrově už musel dosáhnout síly vichřice – Ölandský most se totiž uzavírá jen při extrémních výkyvech počasí.

„A vy, 1217,“ řekl Majner. „Kde jste?“

„U Obětního močálu, na východní silnici,“ řekla Tilda. „Uvízla jsem tady.“

„Rozumím, 1217… Potřebujete pomoc?“ Tilda měla v té chvíli pocit, že Majner má o ni opravdu starost. „Někoho tam poslem, ale nebude to hned. Na tom stoupání u zříceniny hradu uvízl kamion, takže všecky naše vozy jsou teď tam.“

„A co vozy s pluhem?“

„Ty jsou nasazený jenom na hlavních silnicích… Jen co je protáhnou, vítr je hned zase zafouká sněhem.“

„Rozumím. Tady je to úplně stejné.“

„Chvíli ale vydržíte, 1217, ne?“

Tilda zaváhala. Nechtěla prozradit, že je s ní také Martin. „Kafe tu sice nemám, ale to nevadí,“ řekla. „Jestli teplota klesne ještě víc, dojdu na nejbližší statek.“

„Rozumím, 1217, píšu si,“ řekl Majner. „Hodně štěstí, Tildo. Končím.“

Tilda zavěsila mikrofon na vysílačku a zůstala sedět za volantem. Ve zpětném zrcátku viděla, že na zadním skle se mezitím usadila silná vrstva sněhu.

Nakonec zvedla svůj soukromý mobil a zavolala na jisté Marnäské číslo. Telefon třikrát zazvonil a pak se ozvala volaná osoba. Vítr venku hvízdal tak, že Tilda v telefonu téměř nic neslyšela, a proto zvýšila hlas: „Gerlofe, slyšíš mě?“

„Slyším.“

Jeho hlas jako by k ní přicházel z velké dálky.

„Tady Tilda,“ zakřičela.

V telefonu to zapraskalo. Přestože příjem byl tak špatný, Tilda Gerlofově větě rozuměla.

„Doufám, že někde nejedeš v té bouři!“

„Sedím v autě na pobřežní silnici… nedaleko Aluddenu.“ Gerlof cosi odpověděl, ale nebylo mu rozumět.

„Cože?!“ zakřičela Tilda do mobilu.

„Říkám, že to není moc dobré.“

„To tedy ne…“

„A co jinak?“

„V pořádku. Jen jsem…“

„Opravdu jsi v pořádku, Tildo?“ přerušil ji Gerlof silnějším hlasem. „Netíží tě něco?“

„Prosím? Co říkáš?“

„Jen se chci zeptat, jestli nejsi nešťastná… V té tvé tašce byl u magnetofonu ještě dopis.“

„Dopis?“

V tu ránu Tildě došlo, o čem Gerlof mluví. Během uplynulých dnů se soustředila jen na práci a na Henrika Janssona – na svůj soukromý život dočista zapomněla. Teď‘ dal o sobě vědět. „Gerlofe, ale ten přece nebyl pro tebe,“ namítla.

„Já vím, ale…“ Jeho hlas se ztratil ve statickém šumu. Pak se ozvalo: „…nebyl zalepený.“

„To nebyl,“ řekla. „Takže sis ho přečetl…“

„Četl jsem jen několik vět na začátku… a pak ještě pár na konci.“

Tilda zavřela oči. Na to, aby se na Gerlofa zlobila kvůli tomu, že jí prohledával tašku, byla příliš unavená a vystresovaná. „Můžeš ho klidně zahodit.“

„Mám ho zničit?“

„Ano, hoď ho do koše.“

„Dobře, tak já ho vyhodím,“ řekl Gerlof. „Takže už se to vyřešilo? Už je ti líp?“

„Mám se tak, jak si zasloužím.“

Gerlof ještě cosi tiše dodal, ale Tilda mu nerozuměla.

Ráda by se mu se vším svěřila, ale nešlo to. Nemůže mu přece vyprávět o tom, že se s ní Martin dál stýkal i poté, co jeho žena otěhotněla… V té době jí záleželo jen na tom, aby s ním mohla být. Byla spokojená a šťastná. Strávila s ním dokonce i ten večer, kdy na Karin přišly porodní bolesti. Martin kolem půlnoci odjel do nemocnice a vysypal tam z rukávu řadu výmluv, proč nemohl být přítomen u narození svého syna.

Povzdechla si a konstatovala: „Měla jsem to ukončit včas.“

„Přesně tak,“ řekl Gerlof. „Ale to už jsi udělala, viď?“ Tilda se podívala do zpětného zrcátka.

„Ale ano.“

Potom se naklonila k čelnímu sklu. Na karosérii se dál vršil sníh, přes sklo už téměř nebylo vidět. Auto se zvolna měnilo v závěj.

„Musím se odtud nějak dostat,“ řekla Gerlofovi.

„Dá se tím sněhem projet?“

„Nedá, uvízla jsem…“

„V tom případě musíš dojít na Aludden,“ řekl Gerlof. „Ale cestou si chraň oči, prosím tě… V tom větru nelétá jen sníh, ale taky písek a hlína!“

„Dobře.“

„A nesedej si, Tildo, i kdybys byla sebevíc unavená!“

„Nebudu. Brzy se ti zase ozvu,“ řekla a ukončila hovor.

Pak se naposledy nadechla teplého vzduchu ve voze, otevřela dveře a vyrazila do bouře.

Jen co vystoupila, opřel se do ní vítr – cloumal s ní a vřískal jí do uší. Zamkla auto a začala opatrně našlapovat po silnici; pohybovala se stejně ztěžka, jako když potápěč v olověných botách kráčí po mořském dně.

Když se blížila k mazdě, Martin spustil okénko. Přivíral oči ve větru a křičel: „Tak co, přijede někdo?“

Tilda zavrtěla hlavou a také zakřičela: „Tady zůstat nemůžeme!“

„Cože?“

Ukázala východním směrem.

„Tamhle leží jeden statek!“

Martin přikývl a vytáhl okénko. Za okamžik vystoupil z auta, zamkl je a vydal se za Tildou.

Cesta vánicí, která se hnala přes vozovku, je vedla nejprve do příkopu, pak museli překonat kamennou zídku.

Tilda šla první, Martin se za ní držel ve vzdálenosti několika kroků. Kráčeli velmi pomalu.

Kdykoli Tilda zvedla hlavu proti větru, měla pocit, že ji někdo udeřil do tváře namrzlou březovou větvičkou. Musela jít opatrně a být v předklonu, jinak by ji povalil vítr.

Protože na nohou měla jen nízké zimní boty, litovala, že nemá lyže nebo sněžnice.

Pak se otočila a podala temné postavě za sebou ruku.

„Dělej ¡“zavolala.

Martin se roztřásl zimou – měl jen tenkou koženou bundu a byl bez čepice.

Ačkoli za to, co měl na sobě, si mohl sám, Tilda mu neváhala pomoci.

Martin se jí mlčky chytil. Zaklesli se jeden do druhého a pokračovali v cestě na aluddenský statek.

31

Henrik Jansson se dál prodíral vánicí. S hlavou skloněnou na prsa vzdoroval hučícímu větru a zřejmě už ani přesně nevěděl, kudy vlastně jde. Tušil, že došel na pobřeží jižně od Aluddenu, ale majáky neviděl. Do očí mu padal sníh.

To byl ale pěkně pitoměj nápad, pomyslel si. Neměl se vůbec zdržovat venku. Kdykoli někdy dřív udeřila sněhová bouře, nikdy se venku nezdržoval.

Jednou, to mu bylo sedm let, trávil lednový víkend na chalupě u svých prarodičů a v noci se mu zdál ošklivý sen, že jeho pokojem chodí kolem dokola skupina řvoucích lvů.

Když se pak ráno se probudil, lvi už v pokoji nebyli; v celém domě bylo ticho a klid. Vstal z postele a podíval se z okna: celý dvůr byl pokrytý třpytícím se bělostným sněhem.

„V noci se tu přehnala sněhová bouře,“ vysvětlil mu dědeček Algot.

Kvůli zvlněným závějím sněhu, které tehdy dosáhly málem až k plechovému parapetu na oknech, nemohl Henrik otevřít venkovní dveře.

„Dědo, a jak se pozná, že se blíží bouře?“ zeptal se tehdy.

„To, jestli přijde bouře, se odhaduje těžko,“ řekl Algot. „Pozná se to, až když ta bouře skutečně udeří.“

Teď a tady, na pobřeží Baltského moře, Henrik bouři bezpečně poznal. Pravá sněhová bouře. Ostrý vítr, který fičel předtím, byl jen její předzvěstí.

Algotova kosa se kymácela ve větru a stahovala ho k zemi – na konec ji musel zahodit do sněhu; sekerku si ale nechal. Udělal tři kroky, na chvíli se skrčil k promrzlé zemi a odpočíval. Pak udělal další tři kroky.

Zakrátko musel odpočívat už po každém druhém kroku.

Stále se zvětšující vlny drtily slabý ledový příkrov podél pobřeží. Henrik sice slyšel jejich táhlé dunění, ale moře už neviděl – neviděl totiž skoro na krok.

Břicho už ho tolik nebolelo a nekrvácelo, snad díky ledovému větru, zato měl pocit, že mu celé tělo pomalu odumírá.

Opouštělo ho vědomí; chvílemi se mu dokonce zdálo, že se vedle vlastního těla vznáší.

Myslel na Katrine, utonulou ženu z Aluddenu. Když společně brousili podlahy a pokládali nové, bylo mu s ní dobře. Katrine byla drobná blondýnka, stejně jako Camilla.

Camilla.

Vzpomínal, jak vedle sebe leželi v posteli, na Camillino teplo. Vzpomínka se mu však brzy rozplynula ve větru.

Na to, aby teď udělal čelem vzad a vrátil se k chatám u Enslundy už bylo příliš pozdě, navíc ani nevěděl, kudy by se v tom případě měl dát. Kdy už se konečně objeví ty zatracené majáky? Když přimhouřil oči proti větru, zahlédl v dálce před sebou záblesk slabě blikajícího světla. To bylo znamení, že jde správným směrem.

Nádech, dva kroky vpřed, výdech.

Z moře najednou udeřil tak silný poryv, že se Henrik musel uprostřed kroku zastavit. Nevěřil, že vítr by mohl ještě více zesílit, ale spletl se.

Klesl na kolena a sekerka mu upadla do sněhu. S námahou ji zvedl a zastrčil si ji do bundy, topůrkem dovnitř. Vleče ji přece s sebou kvůli Sereliusovým, nesmí ji ztratit!

Dál se ploužil severním směrem lépe řečeno tím směrem, který za severní považoval. Neměl na výběr. Kdyby se zastavil a odpočinul si, během krátké doby by umrzl.

„Zloději si zaslouží jen karabáč!“ zaslechl v duchu dědečkova slova. „Jsou dobří akorát tak jako hnojivo nebo krmivo pro ryby!“

Henrik zavrtěl hlavou.

Kdepak, dědeček Algot se na něho vždycky mohl spolehnout! Jediní lidé, které kdy v životě podvedl, byli jeho učitel, pár kamarádů, rodiče a John, majitel firmy, u které je zaměstnán. A vlastně ještě majitelé domů, pro které pracoval… Samozřejmě podvedl také Camillu. Když spolu ještě chodili, hodněji lhal aji to nakonec přestalo bavit.

Co by si teď zasloužil? Nejspíš bodnout šroubovákem do břicha!

Najednou po něm cosi sáhlo. Na chvíli zpanikařil – ale byly to jen štíhlé rákosové listy, které kolem něho kroužily vánicí.

Zastavil se, zavřel oči a skrčil se na bobek. Stačilo tak málo: uvolnit se, přestat vzdorovat bouři a brzy by už necítil žádnou bolest v žaludku ani ve zbytku těla.

Když člověk umírá, cítí teplo, nebo naopak zimu? Nebo něco mezi tím?

Stále měl před očima bratry Sereliusovy a jejich úsměvy připomínající škleb. To ho přimělo k tomu, aby se zvedl a šel dál.

32

Joakim stál ve stodole a vnímal řev větru, který se proháněl nad její rozlehlou střechou. Díky chvějícímu se eternitu a trámům cítil i jeho sílu. On sám tu ale byl mimo jeho dosah.

Je to jen pár minut, co vylezl po žebříku a znovu vešel do půdní místnosti.

Obklopil ho tu klid. Když nad sebou zahlédl zešikmený strop, měl pocit, že se ocitl v kostelní lodi.

Baterie v baterce už měl sice téměř vybité, ale její světlo mu stále stačilo k tomu, aby tu ve tmě rozeznal starodávné kostelní lavice a předměty, které na nich ležely.

Tady se tedy nachází modlitebna určená pro ty, kteří na Aluddenu zemřeli, tady se vždycky o Vánocích schází…

Joakim si tím byl jist. Přijdou sem dnes v noci, nebo až zítra? Bylo mu to jedno – on tady každopádně zůstane a bude čekat na Katrine.

Procházel pomalým krokem úzkou uličkou podél lavic a očima bloudil po předmětech, které patřily zemřelým.

Zastavil se u první lavice a posvítil si na úhledně složenou džínovou bundu.

Ležela na témže místě, kde ji posledně objevil a neodvážil se jí dotknout. Přestože si knihu Mirji Rambeové tenkrát odnesl do ložnice a začal ji číst, Ethelinu bundu mít v domě nechtěl. Měl strach, že se o Ethel začne Livii znovu zdát.

Natáhl ruku a dotkl se odřené džínsoviny, jako by si snad myslel, že mu ten dotyk může dát odpověď na všechny otázky.

Když bundu uchopil za rukáv, něco v ní zašustilo. Spadlo to na zem.

Malý papírek.

Joakim se pro něj sehnul. Byla na něm jediná věta, jež byla napsána propisovací tužkou. Joakim si text, silně vytlačený do papíru, přečetl v matném světle baterky:

UDĚLEJTE UŽ NĚCO,

AŤ ODSUD TAZKURVENÁ

FEŤAČKA ZMIZÍ!

S papírkem v ruce začal pomalu couvat.

Zkurvená feťačka…

Přečetl si těch devět slov ještě několikrát. Pochopil, že nebyla určená Ethel. Měl si je přečíst on a Katrine.

Udělejte už něco, ať odsud ta zkurvená feťačka zmizí.

Ale on si ten vzkaz přečetl až nyní…

Papírek nebyl poškozený vlhkem, černé písmo bylo dobře čitelné. To znamená, že ve chvíli, kdy Ethel spadla do vody, ho nemohla mít v kapse bundy.

Bylo mu jasné, že ho do bundy někdo vložil později. Pravděpodobně to udělala Katrine poté, co dostala bundu od jeho matky.

Joakimovi se vybavily večery, kdy Ethel postávala na ulici před Jabloňovou vilou a křičela. V oknech sousedního domu se občas rozhrnuly záclony a Ethel začaly pozorovat vystrašené bledé obličeje.

Ten lístek, to byl vzkaz od sousedů. Katrine ho určitě našla v dopisní schránce, když byla zrovna sama doma. Přečetla si ho a pochopila, že takhle už to dál nejde. Sousedé v ulici už toho křiku, který se opakoval večer co večer, měli plné zuby.

Ethel už měli plné zuby všichni. Bylo třeba s tím něco udělat.

Joakima přepadla únava, a tak se posadil do lavice vedle Etheliny bundy. V ruce stále držel lístek a upřeně si ho prohlížel – až do chvíle, než zaslechl slabé zaškrábání.

Zvuk přicházel zezadu, z otvoru v podlaze.

Ve stodole se pohyboval ještě někdo jiný.

ZIMA 1962

Kdykoli se rozsvítí severní maják, někdo na Aluddenu zemře. Tuhle pověst jsem sice znala, ale když jsem tenkrát večer přijela z Borgholmu a zahlédla bílé světlo toho majáku, nevzpomněla jsem si na ni. Byla jsem příliš šokována pohledem na Ragnara Davidssona, který nesl k moři srolovaná Torunina plátna a vůbec nereagoval na mé výkřiky.

Několik pláten mu cestou upadlo do sněhu. Pokoušela jsem se je sesbírat, ale vítr mi je bral před nosem. Když jsem se pak vrátila na statek, tiskla jsem v náruči pouhopouhé dva kusy.

Mirja Rambeová

S větrem v zádech spěchám ke dveřím. Proběhnu předsíní do prostřední místnosti, přestože vím, co tam uvidím.

Prázdné bílé stěny.

Skoro všechny Toruniny obrazy ze skladu zmizely, na podlaze leží jen pár srolovaných pláten a vedle nich se válí hromady rybářských sítí.

Dveře, které vedou do naší části domu, jsou sice zavřené, ale já vím, že v jednom z pokojíků sedí Torun. Nedokážu jít za ní a říct jí, co se stalo. Místo toho se svezu na zem.

Na stole stojí láhev a poloprázdná sklenice, kterou jsem tu předtím neviděla.

Přiskočím ke stolu a strčím do sklenice s jakousi čirou tekutinou nos: je to pálenka. Davidssonovi se díky ní zřejmě daří udržovat tělesné teplo.

Na statku lze najít podobné láhve, které mají nejrůznější obsah. Jak tak o nich přemýšlím, hned mě něco napadne.

Davidssona nikde nevidím, a tak přeběhnu přes dvůr ke stodole, otevřu vrata a vklouznu dovnitř. Mezi stíny ve stodole se vyznám i poslepu, nemusím si ani rozsvítit. Projdu mezi harampádím a svými skrýšemi až do rohu, kde stojí taková zvláštní plechovka. Kdosi na ni namaloval černý kříž. Vezmu ji a vrátím se do domu.

Ve skladu pak vychrstnu skoro celý obsah Davidssonovy láhve na jednu ze sítí, která páchne dehtem, a doliji ji tekutinou z plechovky. Je stejně čirá jako pálenka a není téměř cítit. Plechovku schovám do dřevěné skříně v rohu místnosti. Potom si zase sednu na podlahu a čekám.

Po pěti nebo deseti minutách cosi u vchodu zarachotí. Vítr je na chvíli slyšet silněji, ale vzápětí je přerušen bouchnutím dveří.

Do předsíně vejde pár těžkých bot, které začnou dupat, aby ze sebe setřásly sníh. Do nosu mě praští pach potu a dehtu.

Do skladu vejde Ragnar Davidsson a změří si mě pohledem. „Kdes byla?“ ptá se mě. „Ráno ses vypařila jako duch!“ Neodpovím mu. Pořád si lámu hlavu s tím, jak Torun vysvětlit, kam zmizela její plátna. O tom, co se s nimi stalo, se nesmí dozvědět!

Davidsson si odpoví sám: „Určitě u nějakýho kluka, co?“ Zůstanu sedět na betonové podlaze a on chodí v kruhu kolem mě. Dávám mu poslední šanci. Zvednu ruku a ukážu směrem k pobřeží.

„Ty obrazy musíme najít!“

„To nepůjde.“

„Ale jo! Musíš mi pomoct!“

Davidsson zavrtí hlavou a blíží se ke stolu.

„Ty už sou daleko, až někde u Gotlandu. Vodnesly je vlny a vítr.“

Nalije si sklenici a zvedne ji k ústům.

Mohla bych ho varovat, ale neudělám to. Mlčky ho sleduji, jak pije. Dá si tři loky, ale pořádné, takže sklenice je skoro prázdná.

Davidsson si sedne ke stolu, zamlaská a řekne: „Tak co, naše malá Mirjo? Copak bys teď ze všeho nejraději dělala?“

33

Henrik se probral v okamžiku, kdy se nad ním ve vánici zvedal jakýsi černý stín – jeho mrtvý dědeček. Algot se předklonil a napřáhl nohu v holínce.

Tak pohni se! Chceš tady umřít?

Henrik ucítil opakované tvrdé údery do nohou a chodidel.

Vstávej, ty zmetku jeden zlodějská!

Henrik pomalu zvedl hlavu, setřel si sníh z obličeje a přimhouřenýma očima se snažil zaostřit. Dědečkův přízrak se rozplynul. Noční oblohou neslyšně poletovalo krvavě rudé světlo, v němž se třpytily závoje sněhových vloček, které padaly na Henrika.

Henrikovi se zdálo, že o kus dál svítí ještě jedno světlo – bílé, nepřerušované. Světla aluddenských majáků!

K smrti unavený Henrik, který se sněhem prokousával metr po metru, tedy nakonec svého cíle dosáhl.

Džínsy měl do nitky promočené – právě vlhkost ho probudila k životu. Bouře vyháněla vlny na moři do velké výšky; s duněním se vrhaly na pláž a jejich pěna Henrikovi olizovala nohy, přestože se právě nacházel poměrně vysoko nad břehem.

Zády obrácen k moři se začal pomalu zvedat. V rukou a nohou sice neměl cit, ale hýbat se mohl.

I když se mu nohy třásly, stále mu v nich zbývalo ještě trochu sil. S rukama svěšenýma podél těla pokračoval v cestě.

Pod bundou se mu pohyboval podlouhlý dřevěný předmět a u krku mu trčela ledově chladná ocel.

Byla to dědečkova sekerka. Henrik si vzpomněl, že si ji zastrčil do bundy, ale proč se s ní vláčí, na to už si vzpomenout nedokázal.

Pak mu to konečně došlo. No ovšem – bratři Sereliusové. Okamžitě sekerku vytáhl z bundy a pokračoval v chůzi.

Ve vánici se začaly nejasně rýsovat dvě šedivé věže. Moře kolem nich bouřilo a vrhalo na jejich ostrůvky blyštivé kusy ledu.

Aludden. Henrik zůstal stát a kymácel se ve větru. Co teď? tázal se v duchu.

Věděl, že se musí dostat na statek, který se nacházel kdesi po levé straně, a tak přestal směřovat k majákům a odbočil doleva.

S větrem v zádech se mu šlo mnohem snáz, protože vítr ho hnal dopředu a pomáhal mu zdolat svah, který byl pokrytý zledovatělou vrstvou sněhu. Henrik nyní také začal vnímat různé intenzity větru – jeho o něco slabší závany se střídaly se silnými poryvy.

Poté, co udělal sto nebo dvě stě kroků, začal ve tmě před sebou tušit mohutné stíny.

I když mu do cesty náhle vstoupil dřevěný plot, podařilo se mu najít místo, kudy jím bylo možné projít. Za plotem se zvedaly budovy Aluddenského statku, který se podobal velké lodi, jež pluje nocí. Henrik se schoval v závětří mezi domy. –

Byl na místě.

Statek přivinul Henrika do své temné náruče. Byl v bezpečí.

V porovnání s vichrem dole na pobřeží foukalo mezi staveními jen mírně, zato zde leželo mnohem víc sněhu: krouživými pohyby se snášel ze střech a Henrika, který se nacházel téměř po pás v závějích, udeřil občas do obličeje.

Jakmile Henrik zahlédl skrze závoje vloček verandu, začal se k ní brodit.

Zastavil se u prvního schodu, zhluboka se nadechl a zvedl zrak.

Dveře byly vylomené – měly poškozenou zárubeň a rozbitý zámek.

Bylo mu jasné, že dům navštívili bratři Sereliusové.

Na to, aby byl teď obezřetný, byl příliš promrzlý. Doklopýtal ke dveřím a strčil do nich, ale v tu chvíli zakopl o práh a jak široký tak dlouhý se rozplácl na jakýsi měkký hadrový koberec na verandě. Dveře se za ním samy zavřely.

Teplo. Bouře zůstala za dveřmi a Henrik nyní slyšel jen svůj sípavý dech.

Pustil sekerku z ruky a pomalu zkoušel pohybovat prsty.

V první chvíli se mu zdálo, že jsou promrzlé na kost. Jakmile se mu společně s palci u nohou začaly opět zahřívat a vracel se do nich cit, přihlásila se i bolest: v břiše mu opět palčivě tepalo.

I když byl promočený a unavený, věděl, že tu nesmí zůstat jen tak ležet.

Pomaličku se postavil na nohy a dopotácel se k dalším dveřím. V domě sice byla tma, ale na několika místech tu svítily malé žluté lampičky a svíčky. Stěny byly vytapetované bílými tapetami, stropy opravené a nově vymalované – od jeho poslední návštěvy se toho tady hodně změnilo.

Zabočil doprava a náhle se ocitl v prostorné kuchyni. Tady v létě pokládal a brousil podlahu.

Na okně seděl šedočerný kocour a díval se ven. Byla tu trochu cítit vůně opečených masových kuliček.

Henrik si všiml dřezu na kuchyňské lince a doklopýtal k němu.

Otočil kohoutkem s horkou vodou. Tekla z něj sice jen vlažná voda, ale do rukou se mu velmi rychle vrátil cit. Zatnul zuby. Poté, co si několik minut oplachoval prsty, mohl jimi opět snadno hýbat.

Kocour se po něm ohlédl a pak dál sledoval sněhovou bouři za oknem.

Na lince stál stojan s nerezovými kuchyňskými noži; Henrik z něj vytáhl ten největší.

S nožem v ruce se pak vydal do nitra domu.

Snažil se vzpomenout si, jak jsou pokoje v domě situovány, ale v té tmě téměř nic neviděl. Najednou vešel do jakési dlouhé chodby. Zastavil se na prahu nějaké menší místnosti.

Byl to dětský pokoj.

Na posteli tu seděla drobná světlovlasá dívenka, které mohlo být tak pět nebo šest let, a v náručí držela bílou hadrovou hračku a červený vlněný svetr. Na podlaze před ní stála malá televize, ale nebyla zapnutá.

Henrik se nadechl a chtěl něco říct, ale v hlavě měl úplně prázdno.

„Ahoj!“ řekl jen.

Jeho hlas zněl drsně, chraplavě.

Dívenka se na něho sice podívala, ale neodpověděla mu. „Neviděla jsi tu někoho?“ zeptal se. „Nějaké… pány?“ Zavrtěla hlavou.

„Jenom jsem je slyšela,“ řekla potichu. „Oni tady tak dupali, až mě to probudilo… Bála jsem se jít ven.“

„Udělalas dobře, žes tady zůstala,“ řekl Henrik. „Teď nemůžeš jít ven. Kde máš rodiče?“

„Táta šel za mámou.“

„A kde je máma?“

„Ve stodole.“

Než si to Henrik stačil přebrat, dívenka na něho ukázala a zeptala se: „Na co máš ten nůž?“

Henrik sklopil zrak.

„Ani nevím.“

Jak tam tak stál s velkým nožem, připadal si prapodivně. Působil nebezpečným dojmem.

„Budeš krájet chleba?“

„Ne.“

Henrik zavřel oči. Do chodidel se mu začal vracet cit a s ním i bolest.

„A co teda budeš dělat?“ zeptala se dívenka.

„Já nevím… Ale ty tady zůstat nemůžeš!“

„Mohla bych jít ke Gabrielovi?“

„Kdo je to?“

„Můj mladší bráška.“

Henrik ztěžka přikývl.

„No jasně.“

Dívenka pohotově vyskočila z postele a s hračkou a svetrem v náručí kolem něho proběhla.

Henrik sebral zbytek sil a vycouval zpátky na chodbu. Zatímco dveře sousední ložnice se zabouchly, vydal se na opačnou stranu, aby pokračoval v pátrání po Sereliusových. Šel tudy už předtím, nebo ne? Zřejmě ano.

Chodba ho přivedla zpět do haly.

Chvíli čekal, jestli tu kromě skučení větru nezaslechne ještě nějaký další zvuk. Pár vteřin mu připadalo, že se z patra ozývá pravidelné bouchání, ale patrně to byla jen špatně upevněná okenice. V domě pak znovu zavládl klid.

Henrik si všiml, že na podlaze v rohu haly leží nějaký tmavý plochý předmět.

Byla to deska ouija, uprostřed byla naštípnutá – to ale musela být rána! Vedle ní se povalovala sklenička, která připomínala prasklé vajíčko.

Henrik vyšel na verandu, kde bylo chladněji než uvnitř v domě. Přestože skleněné tabulky byly zalepené sněhem, zahlédl skrze ně na dvoře nějaký pohyb.

Tiše se sklonil k podlaze a uchopil dědečkovu sekerku.

Venku se pohybovaly dva stíny. Pomalu se blížily ke schodům. Henrik viděl, že jedna z postav drží v ruce tmavý předmět. Byla to zbraň?

Přestože si nebyl jistý, že jsou to Sereliusové, zvedl sekerku a napřáhl ji.

Jakmile se otevřely dveře, prudčeji máchl.

34

Tilda se šinula klopýtavým krokem přímo do bílé tmy, kterou viděla před sebou. Martin se jí stále držel, ale nepadalo mezi nimi ani slovo. V takové bouři se ani mluvit nedalo.

Když přecházeli jakési pole, Tilda se párkrát pokusila zvednout hlavu, aby zjistila, kudy vlastně jdou, ale do očí jí pokaždé vlétly zledovatělé sněhové vločky a pálily jako žhnoucí jiskry.

O čepici už přišla, vzal si ji vítr, ušní boltce měla skrznaskrz promrzlé.

Trochu ji povzbudilo, když k ní vítr na okamžik přinesl pach hořícího dřeva. Někde blízko se tu topí v kamnech nebo ve sporáku – že by se už blížili k Aluddenu? uvažovala.

Po chvíli se jim do cesty postavila podlouhlá závěj. Tilda se jí pokoušela projít, ale nešlo to, byla to nízká kamenná zídka.

Pomalu přelezla sněhem pokryté kameny a Martin ji následoval. Plocha za zídkou už byla mnohem rovnější, pravděpodobně tam vedla menší silnice.

Najednou zaslechla, jak v dálce před nimi cosi zaskřípalo. Hned nato se ozval praskot a po něm tupý úder.

Asi po minutě došli ke dvěma velkým bílým závějím s hranatými obrysy: ve větru se tam pohupovala zaparkovaná auta, z poloviny zapadaná sněhem.

Tilda odhrnula sníh z boku vozidla, které měla po pravé ruce – byla to černá dodávka s nápisem SVAŘOVÁNÍ & INSTALATÉRSKÉ PRÁCE – KALMAR.

O kousek dál, u zídky, ležel laminátový člun, který byl připevněný k přívěsnému vozíku – byl převrácený na bok, o což se zřejmě před chvilkou postaral vítr.

Člun stále držel na ocelovém rámu, ovšem plachta, kterou byl přikrytý, byla roztržená. Ve sněhu se povalovala neobvyklá sbírka předmětů: vedle reproduktorů a motorových pil se tu daly najít například staré petrolejky a nástěnné hodiny.

Podle všeho to byly uloupené věci.

Martin něco zakřičel, ale Tilda mu nerozuměla. S námahou obešla dodávku a nahmatala dveře u místa řidiče, ty ale byly zamčené. Když pak přešla ke dveřím na opačné straně vozu a zatáhla za ně, otevřely se.

Nastoupila dovnitř a sedla si na sedadlo, aby se vydýchala.

Pak se vedle ní objevila Martinova hlava s vlasy a obočím plnými sněhu.

„Jak je?“ zeptal se.

Tilda si masírovala promrzlé uši a unaveně přikývla. „Dobrý,“ řekla.

Dodávka byla stále vyhřátá – Tilda mohla konečně zase normálně dýchat.

Ohlédla se dozadu a zjistila, že i nákladní prostor je plný věcí. Jedna přes druhou tu byly naházeny šperkovnice a kartony s cigaretami a tvrdým alkoholem.

Když se pak otáčela zpátky k Martinovi, všimla si, že hnědý panel ve dveřích u místa spolujezdce je uvolněný.

Pod ním se nacházel bílý igelit – balíček.

„Skrýš,“ řekla.

Martin se naklonil ke dveřím a zatáhl za igelit. V tu ránu se celý panel uvolnil a vypadl do sněhu.

Ve skrýši bylo takových balíčků hned několik.

Martin vytáhl ten, který ležel nahoře, lehce ho nařízl klíčkem od zapalování a vsunul do něj prst. Když pak z prstu slízl prášek, konstatoval: „Metamfetamin.“

Tilda nepochybovala o tom, že Martin má pravdu, vždyť jim o drogách přednášel na škole. Dva balíčky si zasunula do kapsy.

„Důkazní materiál,“ poznamenala.

Martin se na ni zadíval, jako by chtěl ještě něco dodat, ale ona už od něj nic slyšet nechtěla. Otevřela pouzdro na pistoli a vytáhla svého SIG Sauera.

„Ti hajzlové tady někde musí být,“ řekla.

Pak vyskočila z vozu a vrátila se na silničku vedoucí ke statku.

Jakmile se auta a vozík s člunem ocitly za jejími zády, zahlédla poprvé toho dne záblesk majáku: bylo to sotva viditelné světlo, které na chvíli prolétlo vánicí.

Už byli skoro u statku – přímo před nimi stála hlavní budova, v jejíchž oknech plápolalo matné světlo.

Tilda správně odhadla, že jsou to svíčky. Vůz Joakima Westina parkoval před domem a byl zcela zasypaný sněhem.

Westinovi byli tedy zřejmě doma. Jestliže došlo k nejhoršímu, zloději je v domě drží jako rukojmí. Tilda však nechtěla spekulovat.

Pak se před ní vynořila stodola. Tilda se zapřela a prodrala se závějemi až k její červeně natřené fasádě. Konečně se dostala do závětří! Po tomto hrdinském výkonu si zhluboka vydechla a rukávem si z obličeje setřela napůl roztátý sníh.

Teď ještě zbývalo zjistit, které osoby na statku jsou a v jakém stavu se nacházejí.

Rozepnula si zip u bundy a vyndala baterku. Do druhé ruky uchopila pistoli a podél zdi stodoly se pak pomalu přesunula až k okraj i budovy. Potom vystrčila hlavu a rychle se podívala za roh.

Všude jen samý sníh. Sníh padající ze střechy a smršť vloček mezi budovami statku.

Ve tmě za jejími zády se objevil Martin; také on se držel při zdi a byl v předklonu.

„Tak tohle je to místo?“ zvolal.

Tilda přikývla a nadechla se.

„Aludden,“ řekla.

Od stodoly k hlavní budově to bylo asi deset metrů.

V kuchyni se svítilo, ale za okny nebylo nikoho vidět.

Tilda se dala opět do pohybu a vyrazila na sněhem zapadaný dvůr. Místy se musela brodit závějemi tak vysokými, že jí sahaly až po pás. Šla přímo k domu, s napřaženou pistolí v ruce.

Ve sněhu si nemohla nevšimnout čerstvých stop. Kdosi se tu krátce předtím brodil závějemi a pak vešel po schodech do domu.

Když se dostala až k neosvětlené verandě, zadívala se na dveře.

Byly vylomené.

Pomalu stoupala po schodech. Zůstala stát na posledním schodu, vzala za kliku a zlehka dveře otevřela.

Ve dveřích náhle zasvištělo cosi protáhlého a kovově šedivého. Stihla jen zavřít oči – sehnout se nebo vykrýt úder už ne.

Sekera – to bylo to jediné, co si stačila uvědomit, než dostala zásah do obličeje.

V hlavě jí zapraskalo a v okolí nosní kosti pocítila palčivou bolest.

Z dálky zaslechla Martinův křik.

V tu chvíli se už ale nakláněla dozadu a padala ze schodů do sněhu.

35

Vrah vykročil ze stínů mezi stromy, přistoupil k Ethel a zašeptal: „Nechtěla bys jít se mnou? Jestli budeš zticha a půjdeš se mnou, ukážu ti, co mám v kapse. Ne, peníze to nejsou – je to něco lepšího. Pojď se mnou dolů k vodě a já ti dám zdarma dávku heroinu. Injekční stříkačku, lžičku a zapalovač máš, ne?“

Ethel přikývla.

Joakim se otřásl zimou, čímž zároveň zahnal představy, které se mu právě honily hlavou. Kolem budovy se rozléhalo dunění připomínající burácení hromu.

Rychle se vzpamatoval a rozhlédl se kolem sebe. Seděl v první lavici modlitebny a na kolenou mu ležel dárek pro Katrine.

Katrine?

V místnosti byla tma; Joakimova baterka už přestala svítit, takže trochu vidět tu bylo jen díky světlu osamocené žárovky u stropu půdy, které sem pronikalo úzkými mezerami mezi prkny ve stěně.

A to dunění? Nebylo to hřmění, ale bouře, která se s hukotem valila pobřežím.

Sněhová bouře právě dosáhla svého vrcholu.

Kamenné zdi v přízemí se ani nehnuly, ale s ostatními částmi stavby si pohrával vichr.

Svist proudícího vzduchu, který se dral mezerami mezi prkny až k Joakimovi, zněl jako siréna.

Joakim pohlédl ke střešním trámům. Měl pocit, že se chvějí. Zatímco přes statek táhl vichr, který se podobal černým vlnám, dřevěné stěny stodoly vrzaly a lomozily. Vypadalo to, jako by bouře chtěla roztrhat stodolu na kusy.

Joakimovi se zdálo, že v modlitebně slyší ještě nějaké jiné zvuky. Šustění a šouravé kroky po dřevěné podlaze. Roztřesené pohyby ve tmě. Šeptající hlasy.

Lavice za ním se začaly pomalu zaplňovat.

Neviděl, co je to za návštěvníky, jen cítil, že vzduch v místnosti je stále studenější. Návštěvníků se tu shromáždilo hodně. Právě se usadili.

Joakim zůstal sedět a napjatě poslouchal.

V lavicích zavládlo ticho.

V uličce vedoucí podél nich se objevila další postava. Joakim vnímal, jak se váhavě pohybuje ve tmě za jeho zády a pak zamíří dopředu; pomalými, šouravými kroky míjí jednu lavici za druhou.

Koutkem oka zahlédl, že se k němu postava, stín s bledým obličejem, přibližuje. Došla až k jeho lavici a zůstala u ní stát.

„Katrine?“ zašeptal Joakim, ale neodvážil se k ní otočit hlavu.

Stín si k němu zvolna přisedl.

„Katrine,“ zašeptal znovu.

Nesměle pátral ve tmě rukou tak dlouho, až se jeho prsty dotkly něčí ruky. Uchopil ji. Byla ztuhlá a studená jako kus ledu.

„Jsem tady,“ zašeptal.

Postava neodpověděla, jen sklonila hlavu jako při modlitbě.

Joakim také sklopil oči. Zadíval se na džínovou bundu vedle sebe a šeptal dál: „Našel jsem Ethelinu bundu… ataky ten lístek od sousedů. Myslím si… Katrine, já si myslím, že jsi Ethel zabila ty.“

Postava mu neodpověděla ani tentokrát.

ZIMA 1962

A tak jsme tam seděli a zírali jeden na druhého, já a Ragnar Davidsson.

Tou dobou jsem už byla strašně unavená. Sněhová bouře byla za dveřmi a mně se přitom podařilo zachránit jen pár Toruniných obrazů – celkem šest pláten, která teď ležela vedle mně na podlaze. Všechny ostatní Davidsson naházel do moře.

Mirja Rambeová

Davidsson si dolil sklenici.

„Vážně si nedáš?“ zeptá se.

Sevřu ústa, a tak se napije sám – opět si dá pořádný hlt. Potom sklenici postaví na stůl a zamlaská.

Jak se tak na mě dívá, hlavou se mu určitě honí bůhvíjaké myšlenky. Než se ale stihne pro něco z toho rozhodnout, začnou se mu kroutit střeva – mně to tak aspoň připadá. Nakloní se před sebe a rukou si začne tlačit na břicho.

„Do hajzlu!“ zabručí.

Doufá, že bolest poleví. Vzápětí opět strne, jako by mu právě něco problesklo hlavou.

„Do prdele,“ říká, „tak se mi zdá, že…“

Nedořekne to a zadívá se stranou – stále přemýšlí. Celá jeho horní polovina těla sebou prudce trhne: dostavily se křeče.

Sedím, ani se nehnu a mlčky ho pozoruji. Mohla bych se ho zeptat, co mu je, ale odpověď znám: jed, který byl ve sklenici, začal působit.

„Ragnare, v tý sklenici nebyla pálenka,“ říkám.

Je vidět, že je mu opravdu zle, opírá se o stěnu.

„Nalila jsem ti do flašky něco jinýho.“

Davidsson se zvedne a na vratkých nohou se vydá směrem ke dveřím. To mi najednou dodá novou sílu.

„Táhni!“ křičím.

Popadnu prázdný plechový kbelík, který stojí v rohu místnosti, a praštím Ragnara do zad.

„Vypadni!“ zařvu.

Poslechne mě. Vyjdu za ním před dům. Vidím, že Ragnar si to namířil k plotu. Podaří se mu najít branku, projde jí a pak sestoupí dolů k moři.

Sněží a jižní maják bliká krvavě rudým světlem. Severní věž nesvítí.

I když je tma, vidím, že se u mola pohupuje Ragnarův člun. Asi bych ho měla zadržet, vždyť na moři se zvedají vlny a s táhlým duněním se vrhají na pobřeží; přesto zůstanu stát na svahu a klidně se dívám, jak se potácí po molu a odvazuje člun. Najednou se zastaví, předkloní se a začne zvracet do vody.

Lano mu mezitím vyklouzlo z ruky. Se člunem si pohrávají vlny a odnášejí ho od mola.

Ragnarovi je zřejmě tak mizerně, že nechá člun člunem. Krátce se zadívá na moře a pak začne klopýtat ke břehu.

„Ragnare!“ volám na něho.

Kdyby mě teď poprosil, mohla bych mu pomoct, ale on mě už asi neslyší. Jakmile se dostane nahoru nad břeh, rovnou se vydá severním směrem. Míří k domovu. Zakrátko se ztratí ve sněhu a ve tmě.

Vrátím se domů. Torun ještě nešla spát a sedí jako vždy na své židli u okna.

„Ahoj, mami!“

Aniž ke mně otočí hlavu, zeptá se: „Kde je Ragnar Davidsson?“ Postavím se ke kamnům a povzdechnu si.

„Je pryč. Byl tady, ale pak odešel.“

„Zahodil ta plátna?“

Zatajím dech a otočím se k ní zády.

„Obrazy?“ Mám slzy na krajíčku. „Proč by to dělal?“

„Sliboval, že to udělá.“

„Ne, mami,“ odpovím. „Tvoje obrazy přece pořád visí ve skladu. Můžu ti přinést…“

„Měl to udělat,“ říká Torun.

„Cože? Co tím chceš říct?“

„Požádala jsem ho, aby je naházel do moře.“

Uběhne zhruba pět vteřin, než mi dojde, co mi Torun vlastně řekla. Pak začnu mít pocit, že ve mně praskla nějaká blána a můj mozek zaplavuje směs nebezpečných tekutin. Vidím sebe samu, jak se vrhám na Torun.

„Tak tady zůstaň sedět, ty blbá krávo!“ křičím. „Zůstaň tady sedět, dokud nechcípneš! Ty blbá, slepá krávo…!“

Začnu ji fackovat hlava nehlava a ona ty údery přijímá. Nevidí, odkud přijdou.

Počítám facky: šest, sedm, osm… Po dvanácté už ji nechám být.

Obě dvě pak chvíli sípavě oddechujeme. Za okny se ozývá smutné skučení větru.

„Proč jsi mne tam s ním nechala samotnou?“ ptám se. „Měla jsi vidět, jaký tam měl bordel, mami! A jak strašně smrděl… Mami, kdybys to viděla, nikdy bys mě k němu nepustila!“ Udělám pauzu.

„Ale ty jsi byla slepá už tenkrát…“

Torun má tváře celé rudé a strnule hledí před sebe. Myslím, že vůbec nechápe, o čem mluvím.

A tak skončil můj pobyt na Aluddenu. Statek jsem opustila a už nikdy jsem se tam nevrátila. S Torun jsem se přestala stýkat. Postarala jsem se o to, aby se dostala do domu s pečovatelskou službou, ale už jsme spolu nikdy nepromluvily.

Den poté přišla zpráva, že během bouře se převrhl večerní trajekt mezi Ölandem a pevninou. V té ledové vodě se tenkrát utopilo mnoho cestujících. Jedním z nich byl i Markus Landkvist.

Další obětí sněhové bouře byl rybář Ragnar Davidsson. Asi o den později bylo na pobřeží nalezeno jeho mrtvé tělo. Necítila jsem se být vinna jeho smrtí – necítila jsem nic.

Pokud je mi známo, po mně a Torun už v tom domě s prádelnou nikdo nebydlel. Nikdo zřejmě neobýval ani hlavní budovu, snad s výjimkou několika letních měsíců. Ve zdech toho domu se usadil smutek.

O šest týdnů později, když už j sem se přestěhovala do Stockholmu a začala studovat na umělecké škole, jsem zjistila, že jsem těhotná.

Rok nato se narodila Katrine Měsíční Paprsek Rambeová, mé prvorozené dítě.

Má stejné oči jako její otec.

36

„Haló, jste v pořádku?“ zakřičel Henrik na člověka ležícího ve sněhu pod schody.

To byla hloupá otázka, protože postava pod ním se nehýbala a měla v obličeji krev. Na jejím těle už se začal usazovat sníh.

Henrik jen zmateně zamžikal očima – všechno se to seběhlo tak strašně rychle!

Měl za to, že na statku našel bratry Sereliusovy. Když jeden z nich otevřel dveře na verandu, mrštil po něm vší silou dědečkovou sekerkou a zasáhl ho pravděpodobně do hlavy. Udeřil její tupou stranou, ne ostřím, tím si byl jistý.

Henrik, který se nehnul ze dveří, najednou díky světlu venkovní lampy pochopil, že ten, koho udeřil, je nějaká žena.

Několik metrů za ní zahlédl další postavu – muže. Ten zůstal na okamžik stát ve vířícím sněhu jako přikovaný, ale potom se dlouhými kroky vydal k ženě a poklekl u ní.

„Tildo!“ křičel. „Slyšíš mě, Tildo!“

Žena mírně pohnula rukama a pokoušela se zvednout hlavu.

Henrik vyšel z verandy na schody. Na záda mu sálalo teplo z domu, ale obličej měl vystaven větru a mrazu. Všiml si, že ležící žena má na sobě tmavou uniformu.

Policistka. Zvlněná závěj pod schody byla tak velká, že se v ní její tělo málem ztrácelo. Z nosu na ústa jí stékal pramínek tmavé krve.

Kromě padajícího sněhu se na pár vteřin všechno zastavilo.

Henrik znovu pocítil bolest v břiše.

„Vy tam,“ zopakoval, „jak je vám?“

Nikdo mu neodpověděl. Muž zvedl ze sněhu Henrikovu sekeru a vyrazil ke schodišti.

„Odhoďte to!“ zakřičel na Henrika.

Žena za nimi zakašlala a začala zvracet do sněhu.

„Co?“ řekl Henrik.

„Zahoďte to!“

Došlo mu, že muž má na mysli kuchyňský nůž. Stále ho držel v ruce.

Nejraději by si ho nechal – vždyť někde tady musí být bratři Sereliusové a on se potřeboval bránit!

Žena mezitím přestala zvracet, zvedla ruku k obličeji a opatrně si sáhla na nos. Na hlavu a na ramena se jí usazovaly sněhové vločky a krev v obličeji jí ztuhla a změnila se v černé skvrny.

„Jak se jmenujete?“ zeptal se muž Henrika.

Žena zvedla hlavu a něco na Henrika ve větru zakřičela; několikrát opakovala tatáž slova. Henrik za okamžik pochopil – volala jeho jméno.

„Henriku!“ křičela. „Henriku Janssone!“

„Zahoďte ten nůž, Henriku!“ řekl muž. „Promluvíme si.“

„O čem?“

„Zatýkám vás pro podezření z krádeže, Henriku,“ dodala žena. „Až vloupání… a ničení cizího majetku.“

Přestože Henrik její slova vnímal, nedokázal na ně reagovat, byl příliš unaven. Udělal krok dozadu a zavrtěl hlavou.

„Tohle všechno… To je práce Tommyho a Freddyho,“ řekl o něco tišším hlasem.

„Koho?“ zeptal se muž.

„Těch dvou kreténů,“ řekl Henrik. „Já jsem šel jenom s nima… S Moggem to bejvalo jiný… Já jsem nikdy nesouhlasil s tím, aby…“

Najednou – jen pár desítek centimetrů od Henrikova pravého ucha – cosi zařinčelo. Krátký, ostrý zvuk.

Henrik pohlédl tím směrem. V jedné z malých skleněných tabulek verandy zel nepravidelný černý otvor.

Způsobil ho vítr? Možná se do tabulky opřel tak silně, až praskla. Hned nato dezorientovaného Henrika napadalo, že na něho někdo vystřelil. Ale kdo? Policistka přece v ruce žádnou pistoli neměla…

V okamžiku, kdy se zadíval přes padající sníh směrem ke stodole, si všiml, že se u ní pohybuje ještě jeden člověk.

Zpoza polootevřených vrat se vynořila tmavá postava a zůstala stát rozkročená ve sněhu. Světlo venkovní lampy prozradilo, že postava má v rukou nějakou hůlku.

Ne, nebyla to hůlka. Byla to zbraň. I když na ni Henrik příliš dobře neviděl, poznal, že je to stará lovecká puška.

Muž měl na hlavě černou zlodějskou kuklu. Tommy Serelius na ně cosi zakřičel přes dvůr a pak vystřelil. Jednou. Dvakrát.

Žádná tabulka na verandě se tentokrát nerozbila, zato muž, který stál před Henrikem, zkřivil obličej a skácel se do sněhu.

37

Tilda jasně viděla, jak Martin dostal zásah.

Stalo se to poté, co ji zasáhla sekera. Málem si v tu chvíli přála, aby nebyla při vědomí, ale její mozek stále pracoval a všechno registroval. Bolest, pád i to, jak jí přitom pistole vyklouzla z ruky.

Tilda upadla na záda do sněhu jako do měkké postele.

Zůstala ležet. Z cesty bouří byla naprosto vyčerpaná, měla zlomený nos a do úst jí stékala horká krev.

Pro dnešek už by to mohlo stačit, pomyslela si, té smůly už bylo dost!

„Tildo!“

To vykřikl Martin, který se nad ní skláněl. Viděla, jak na schody před verandou vychází nějaký muž a dívá se na ně.

V ruce svíral velký nůž a cosi volal, ale nebylo mu rozumět ani slovo.

Na chvíli pak všechno ztichlo. Stav blažené ospalosti, do něhož Tilda upadla, u ní brzy vystřídala bolest a nevolnost. Obrátila hlavu na stranu a začala zvracet do sněhu.

Rozkašlala se, zvedla hlavu a dělala všechno proto, aby zmobilizovala všechny své síly. Viděla, jak se Martin blíží k tomu muži a křičí na něho, aby nůž odhodil.

Na schodech stál Henrik Jansson – zloděj, po kterém pátrali.

„Henriku!“

Tilda ho několikrát přidušeným hlasem oslovila jménem a zároveň se snažila vzpomenout si, z čeho všeho je obviněn.

Co jí odpověděl, však neslyšela. Místo toho se ozval výstřel.

Vyšel od stodoly na druhé straně dvora, byla to tupá rána, která nebyla doprovázena žádnou ozvěnou. Střela roztříštila skleněnou tabulku na verandě, jen asi dvacet centimetrů od Henrikovy hlavy.

Henrik otočil hlavu doprava a zatvářil se zmateně.

Martin v té chvíli vystupoval rozvážným krokem po schodech. Mluvil na Henrika rázně jako správný policejní instruktor. Henrik couval zpátky do domu.

V tu chvíli Tildě došlo, že ani jeden z mužů výstřel neslyšel.

Jen co se nadechla, aby je varovala, zaslechla další výstřely.

Pak viděla, jak sebou Martin na schodech prudce trhl. Horní část jeho trupu se začala naklánět na stranu a zároveň se mu podlamovaly nohy. Pak se předklonil a skácel se do sněhu, jen pár metrů od ní.

„Martine!“

Zůstal ležet, zády otočený k ní. Sklonila hlavu do sněhu a začala se k němu plazit. Větrem se k ní doneslo tiché zasténání.

„Martine?“

Je třeba zajistit průchodnost dýchacích cest, dýchání a oběh, odříkávala si v duchu pravidlo zvané ABC, které se naučila ve škole, když probírali řezná a střelná poranění.

Dýchá? Martin podle všeho nedýchal – za těchto okolností se to dalo těžko poznat.

Překulila ho do stabilizované polohy, strhla mu bundu a zakrvácený svetr a našla ránu. Nebyla velká a nacházela se v horní části zad, jen malý kousek nalevo od páteře. Musela být ovšem hluboká, protože neustále krvácela. Zasáhla snad střela tepnu?

Martin by tady neměl zůstat ležet, ale jak ho dostat do domu? Na to Tilda neměla čas.

Rozepnula si pravou kapsu u kalhot a vyndala z ní sáček s obvazem.

„Martine!“ zakřičela znovu a současně mu obvaz vší silou přitiskla na ránu.

Martin nereagoval, ležel bez hnutí a do otevřených očí mu padal sníh. Byl v šoku.

Tilda se pokusila nahmatat jeho pulz. Žádný necítila.

Pak Martina otočila na záda, sklonila se nad něho a začala mu oběma rukama stlačovat hrudník. Série rychlých, pravidelných stisků a pauza. A znovu totéž.

Bylo to marné, Martin už nedýchal. Když jím zatřásla, jeho tělo neprojevovalo ani nejmenší známky života. Do očí se mu dál usazoval sníh.

„Martine…“

Nakonec to vzdala. Sesunula se vedle Martina do sněhu a popotáhla do nosu krev.

Všechno bylo totálně špatně. Martin tady neměl co dělat, neměl sem s ní vůbec jezdit!

Najednou se od stodoly ozvaly další dva výstřely. Sklonila hlavu.

Kde má vlastně pistoli? Když padala po zádech do sněhu, upustila ji.

Pistole SIG Sauer je ocelově černá – v té bílé všude kolem přece musí být vidět. Snažila se nahmatat pistoli a zároveň, s očima u hřbetu závějí, ostražitě kontrolovala situaci.

Sněhem se k domu blížila nějaká postava – muž v černé kukle se zbraní v ruce.

V okamžiku, kdy zdolával jednu závěj, si všiml, že ho Tilda zpozorovala a něco na ni zavolal.

Tilda neodpověděla a dál ve sněhu pátrala po pistoli. Její ruka pak náhle narazila na tvrdý a těžký předmět. Přestože napoprvé jí zbraň vyklouzla, napodruhé už byla úspěšná.

Vytáhla pistoli ze závěje.

Párkrát udeřila do hlavně, aby z ní vyklepala všechen sníh, pak zbraň odjistila a namířila ji na muže.

„Policie!“ křikla.

Maskovaný muž cosi odpověděl, ale vítr jeho slova trhal na kusy.

„Ubba… ubba,“ tak nějak to znělo.

Muž zpomalil, předklonil se a zamířil přes závěje rovnou k Tildě.

„Stůj! Odhoď zbraň!“ Její hlas zněl sice ostře, ale slabě.

Byla si toho vědoma, ale nevzdávala se a znovu zakřičela: „Budu střílet!“

Vzápětí také skutečně vystřelila. Byl to varovný výstřel do noci, který zazněl téměř stejně slabě jako její křik.

Muž se sice zastavil, ale zbraň neodhodil. Místo toho poklekl mezi dvěma závějemi, sotva deset metrů od Tildy, a namířil na ni. Tilda znovu vystřelila: dva výstřely jdoucí rychle po sobě.

Pak ucukla a skrčila se za závějí. Najednou světlo zhaslo a ve stejnou chvíli přestala svítit lampa na dvoře i lampičky v oknech. Celý statek pohltila tma.

Sněhová bouře způsobila, že na Aluddenu přestal jít proud.

38

Ethel tedy následovala svého vraha po temných cestičkách, které vedly mezi stromy; až dolů k vodě, v jejíž černi se odrážela světla stockholmských domů a ulic.

Tam se poslušně posadila ve stínu jednoho přístřešku na čluny a dostala svou odměnu. Pak provedla svůj obvyklý rituál: žlutohnědý prášek nahřála na lžičce, nasála ho do injekce a její obsah si vstříkla do paže.

Pocit klidu.

Vrah trpělivě vyčkal, dokud jí neklesne hlava. Poté, co se pohroužila do polospánku, přistoupil k ní a prudce do jejího bezvládného těla strčil. Dopadlo přímo do ledové vody.

Joakim dál seděl bez hnutí v lavici. Přestože v modlitebně nebylo žádné osvětlení, úplná tma tu nebyla. Jeho oči rozeznávaly dřevěné stěny, okno a list s ilustrací, jež představovala Ježíšův prázdný hrob. Šířila se tu bledá, velmi slabá záře, kterou jako by sem vysílal nějaký vzdálený měsíc.

Kolem stodoly nepřestával svištět vichr.

Joakim tu nebyl sám.

Vedle něho seděla jeho žena Katrine. Koutkem oka viděl její bledou tvář.

Lavice za ním se zaplnily hosty a tiše v nich vrzalo. Připomínalo to chvíli, kdy účastníci bohoslužby netrpělivě čekají na chvíli, kdy budou smět jít k přijímání.

Hosté začali vstávat.

Jakmile to Joakim zaslechl, také se zvedl, i když měl přitom nepříjemný pocit, že se ocitl v nesprávnou chvíli na nesprávném místě. Co když ho tu ostatní brzy objeví a zjistí, co je zač?

„Pojď,“ zašeptal. „Věř mi.“

Uchopil Katrine za její studenou ruku a snažil se ji přimět k tomu, aby také povstala, a ona ho po chvilce poslechla.

Pak zaslechl, jak se k nim po vrzající podlaze přibližují kroky – to se postavy za nimi začaly přesouvat z lavic do úzké uličky.

Když se v ní všechny shromáždily, bylo jich hodně. Působilo to dojmem, že stínů v místnosti neustále přibývá.

Joakim se k nim nepřipojil, takže mu nezbylo než zůstat stát v lavici. Neodvážil se ani pohnout a bez přestání svíral Katrininuruku.

V modlitebně se citelně ochladilo. Joakim zakašlal. K jeho uším pak dolehl šustot starodávných látek a tichý skřípot podlahy. Návštěvníci kaple se kolem něho začali zvolna shromažďovat.

Tolik tepla, kolik potřebovali, jim dát nemohl. Toužili po svátém přijímání. Joakimovi byla zima, ale postavy na to nebraly ohled a natahovaly se k němu jedna přes druhou. Jejich trhavé pohyby v tom stísněném prostoru připomínaly pomalý tanec, do něhož byl nakonec vtažen i sám Joakim.

„Katrine!“ zašeptal.

Už po jeho boku nestála – hemžící se postavy je od sebe oddělily, její dlaň mu vyklouzla z ruky.

„Katrine?“

Zmizela. Joakim se otáčel kolem dokola a snažil se vymanit z tlačenice, aby mohl Katrine hledat. Ale nikdo mu nepomohl, postavy mu jedna za druhou zastupovaly cestu.

Najednou do místnosti dolehly nějaké zvuky – a nebyl to vítr, který sem proudil škvírami ve dřevěné stěně. Z přízemí se ozvaly něčí výkřiky, po nichž následovalo několik tlumených výstřelů.

Znělo to, jako když někdo střílí z pušky nebo z pistole.

Joakim na chvíli strnul, ale žádné další zvuky už nezaslechl. Ani hlasy a pohyb mezi lavicemi.

Matné světlo žárovky u stropu půdy, které sem pronikalo skrze dřevěnou stěnu, zničehonic zhaslo.

Joakim se dovtípil, že na statku vypadl proud.

Zůstal stát, obklopen černočernou tmou. Měl pocit, že je v modlitebně úplně sám; všichni ostatní jako by se mezitím kamsi vytratili.

Po několika minutách se v přízemí objevilo žluté světlo. Slabé, mihotavé světlo, jehož intenzita rychle sílila.

39

Tilda zamrkala, aby tak dostala z očí roztáté sněhové vločky, a na bolavý nos si šetrně přiložila hrst sněhu. S pistolí v pravé ruce pomalu vstala. Nohy měla vratké, ale unesly ji. V hlavě cítila stejně silnou bolest jako v nose.

Celý statek tonul ve tmě a z měkkých závějí mezi budovami se tvořily kopečky s neostrými obrysy. Nad nimi se zvedala stodola, jež připomínala neosvětlenou katedrálu. Proud dost možná nešel nejen na statku, ale i na celém severním Ölandu. Na ostrově by to ostatně nebylo poprvé, k výpadkům proudu tu docházelo i dříve, když při nějaké vichřici spadl na hlavní vedení strom.

Dva metry od Tildy ležel Martin a nehýbal se. Nebylo mu vidět do tváře – jeho bezvládné tělo už téměř zasypal sníh.

Tilda vytáhla mobil a zavolala na pohotovost. Obsazeno. Pak se zkusila spojit se stanicí v Borgholmu, ale nedovolala se ani tam.

Poté, co mobil zase schovala do kapsy, přelétla pohledem dvůr. Muže, který po ní střílel, nikde nezahlédla. Když na něj před chvílí vystřelila, zasáhla ho?

Potom se podívala směrem ke schodům: Henrik Jansson už tam také nebyl.

S pistolí namířenou na stodolu začala couvat, dokud její bota nenarazila na nejspodnější schod verandy.

Sehnula se, vyběhla k otevřeným dveřím a nahlédla dovnitř.

První, co jí padlo do očí, byly pánské kotníkové boty. Patřily černé postavě v zimním oblečení, napůl ležící na hadrovém koberci vedle prahu. Muž ztěžka oddychoval.

„Henrik Jansson?“ zeptala se ho Tilda.

Několik vteřin panovalo ticho.

„Ano,“ řekl muž.

„Nehýbejte se, Henriku.“

Překročila práh a namířila na něho pistoli. Henrik se nesnažil utéct, zůstal ležet a jen se na zbraň zadíval unavenýma očima; jednou rukou svíral lem koberce, druhou si tlačil na břicho. „Jste zraněný, Henriku?“

„Bodli mě… do břicha.“

Tilda pokývala hlavou. Další násilí! Chtělo se jí zařvat a někomu vynadat, pěkně od plic. Místo toho Henrikovi vzala nůž a zahodila ho za sebe do sněhu. Pak mu prošacovala kapsy u kalhot a bundu; žádné jiné zbraně u něho nenašla.

Z kapsy u kalhot si vyndala sáček s dezinfekčním prostředkem na čištění ran a poslední tlakový obvaz, který s sebou měla. Když ho podávala Henrikovi, řekla: „Venku leží Martin, dostal zásah. Nepřežil to.“

„On byl policajt?“ zeptal se Henrik.

Tilda si povzdechla.

„Původně ano… Teď učil na policejní škole.“

Henrik otevřel sáček s dezinfekcí a zavrtěl hlavou.

„Jsou to debilové!“ řekl.

„Kdo? Kdo střílel?“

„Jsou dva,“ řekl. „Tommy a Freddy.“

Tilda se zatvářila pochybovačně. Henrik pokrčil rameny. „Oni si tak prostě říkaj… Tommy a Freddy.“

Tilda si hned vzpomněla na dva muže, které viděla u dostihové dráhy v Kalmaru.

„Takže sem jste se vloupali společně? Děláte spolu?“

„Už ne.“ Odhrnul si svetr z břicha a začal si čistit ránu. „Tohle je Tommyho práce!“

„Jaké mají u sebe zbraně?“

„Mají starou loveckou pušku, mauserovku… Nevím, jestli si vzali ještě něco jinýho.“

Tilda se k němu sehnula a přidržela mu obvaz, aby si ho mohl snáze připevnit k tělu. Potom mu řekla: „Teď si lehněte na břicho!“

„Proč?“

„Musím vám nasadit pouta.“

Zadíval se na ni s výčitkou v očích.

„Jestli vás nějak zraní nebo zastřelí, určitě se sem vrátí,“ namítl. „A to tady budu sedět spoutanej?“

Tilda se na okamžik zamyslela a pak si pouta opět připevnila na opasek.

„Za chvíli se vrátím.“

Otočila se, seskočila ze schodů, přikrčila se mezi závějemi a ještě jednou se zadívala na Martinovo ležící tělo.

Pak se v předklonu a s pokrčenýma nohama vydala ke stodole.

Přivírala oči, aby mezi padajícími vločkami lépe viděla. Ostražitě postupovala vpřed, dobře si vědoma toho, že na ni může kdykoli někdo vystřelit.

Asi dva metry před stodolou, za dlouhou zprohýbanou závěj í, našla stopy po střelbě; ve sněhu byly také zřetelné stopy velkých bot a otisk těla, které tu předtím leželo. Ničeho dalšího si nevšimla – muž i jeho zbraň byli pryč, nikde žádné stopy krve.

Určitě se stáhl zpátky do stodoly!

V duchu si promítla Martinova zkrvavená záda a raději se zastavila. Široká vrata stodoly jí připomínala vchod do jeskyně; tudy se jí vejít nechtělo.

Kousek dál, vpravo od vrat, zahlédla ještě jeden vchod – úzké dveře z černě natřených prken – a zamířila k němu. Držela se těsně u kamenné zdi, kde na ni nalétávaly drobné vířící vločky a rozpouštěly se jí za límcem.

Jakmile se dostala ke dveřím, vzala za kliku a otevřela je, nakolik jí to vrstva sněhu před nimi dovolila.

Nahlédla dovnitř.

Byla tam tma jako ve sluji. Proud stále nešel.

Se zvednutou pistolí vkročila na udusanou zem v přízemí. Pohltila ji tma a ticho.

Chvíli zůstala stát u stěny. Cítila, že nos opět přichází k sobě, a soustředila se, jestli tu nezaslechne nějaké zvuky. Jestli na ni ve tmě někdo číhá, neměla šanci zjistit.

Přestože vysoká střecha stavby vydávala skřípavé zvuky, tady uvnitř se zdálo, že bouře ve skutečnosti zuří někde mnohem dál. Tilda se asi po minutě dala znovu do pohybu. Našlapovala tiše a obezřetně. Ve stodole sice nebyl sníh, ale byla tu nerovná podlaha – na některých místech j i tvořila udusaná zem, jinde kamenné desky.

Když se před ní náhle objevil velký černý stín, málem na něj namířila pistoli, ale nebyl důvod – její bota narazila na obrovskou pneumatiku, nad níž se tyčila kapota s nápisem McCORMICK.

Byl to starý traktor, zrezivělé monstrum s koly, které tu nepochybně stálo už spoustu let.

Tilda se ve vší tichosti protáhla kolem stroje. Jen co na zemi zahlédla staré plechovky s barvami a vysokou hromadu prken, uvědomila si, že se právě dostala do skladiště, které se nachází ve východní části budovy.

Odkudsi z přízemí se ozvalo slabé bouchnutí. Tilda se prudce otočila, ale žádný pohyb v místech za sebou nezaznamenala.

Ti dva mají být podle Henrika tady, ve stodole. Bylo to zvláštní, ale Tilda měla pocit, jako by se tu pohybovalo více osob – jako by ji ze stínů kolem pozorovaly nějaké postavy. Ten pocit byl sice jen těžko definovatelný, ale rozhodně nebyl příjemný, a Tilda se ho nedokázala zbavit.

Díky tomu, že si její oči mezitím zvykly na tmu, dohlédla teď až k protější zdi.

Najednou zaslechla, jak v části přízemí, které měla po levé ruce a které kdysi sloužilo jako chlév, něco slabě zařinčelo.

Za okamžik se prostor kolem ní trochu prosvětlil. Stála u dřevěné stěny, v níž byl dveřní otvor se zárubní. Ten by mohl vést do míst, odkud se ozval ten zvuk! Zpoza stěny sem dopadala mihotavá záře.

Tilda ucítila kouř a odhadovala, co se v oněch místech asi mohlo stát. Přiskočila k zárubni a nahlédla za stěnu.

Několik metrů za stěnou se zvedaly dřevěné schody, které vedly do patra. Právě před nimi hořel oheň; pach kouře se mísil s pronikavým zápachem petroleje. Kdosi tu naházel na hromadu staré seno a pak mrštil o zem zapálenou láhví petroleje. Oheň hořel velmi intenzivně: plameny se už začaly natahovat k dřevěným stupňům schodů.

Za hořící kupkou sena stál vysoký muž v Henrikově věku a v ruce držel cosi jako černou kuklu nebo čepici – Tildy si zřejmě vůbec nevšiml. Mladík nemohl odtrhnout oči od neustále se zvětšujících plamenů a v obličeji byl celý sinalý – zřejmě byl pod vlivem nějaké omamné látky.

Na zemi vedle něho, opřený o dřevěný sloup, stál zarámovaný obraz. Nikde tu nebylo vidět žádnou zbraň.

Tilda se ještě jednou ohlédla – nikoho za zády neměla. Pak se nadechla a vpadla do chléva. Pistoli přitom držela oběma rukama.

„Policie!“ vykřikla. „Stát! Ani hnout!“

Muž na ni překvapeně pohlédl.

„Lehněte si na zem!“

Muž zůstal stát a řekl: „Brácha zrovna hledá východ. Je tamhle vzadu!“

Tilda vykročila. Vzdálenost mezi ní a mužem byla pouhé dva kroky.

Muž začal couvat do strany, směrem k východu, ale Tilda s ním držela krok.

„Lehněte si na zem!“ řekla důrazně.

Jestli se ten muž nevzdá, má na něho vystřelit? Nakonec mu namířila zbraň přímo na hlavu.

„Lehněte si!“

„No jo…“

Přikývl a s přemáháním se položil na břicho.

„Ruce za záda!“

V tu chvíli už byla Tilda u něho a odepínala si pouta z opasku.

Popadla ho za zápěstí, ruce mu stáhla k sobě a nasadila na ně pouta. Tím byl mladík zpacifikován a Tilda ho mohla prošacovat. Jedinou zbraní, kterou u něho našla, byl zavírací nůž; měl ho v kapse u kalhot. Objevila však také prášky – spoustu prášků.

„Jak se jmenuješ?“

Muž na chvíli zaváhal.

„Freddy.“

„Chci slyšet tvé skutečné jméno! Jak se jmenuješ?!“

Váhal.

„Sven.“

Tilda mu to sice příliš nevěřila, ale zdržela se komentáře.

„Tak jo, Svene… Teď zůstaneš v klidu ležet.“

V okamžiku, kdy se zvedala, ji na sebe upozornil praskající oheň. Plameny, které se na kamenné podlaze neměly kam rozšířit, se zakously do schodiště a začaly po něm šplhat vzhůru.

Tilda tu nikde neviděla nějaké hasicí přístroje nebo deky, kterými by mohla oheň uhasit. Po ruce tu nebyly ani žádné kbelíky a voda.

Svlékla si služební bundu a začala jí tlouct do schodů, ale nebylo to nic platné, plameny před ní uhýbaly a stále se zvětšovaly. Oheň se chtěl zřejmě dostat vzhůru, k bouřícímu nebi.

V plamenech už byla více než polovina schodů.

Co kdyby se pokusila celé schodiště strhnout?

Napřáhla nohu a chystala se ji vykopnout, když vtom koutkem oka zahlédla, že se k ní blíží jakýsi stín. Otočila se k němu.

Vysoký muž v džínsech a vlněném svetru. Vynořil se ze tmy a pospíchal ke schodům. Na moment se zastavil, podíval se nejprve na oheň, pak na Freddyho a nakonec na Tildu.

Málem ho nepoznala, ale byl to on – Joakim Westin.

„Nevím, jak to uhasit!“ volala na něho. „Snažila jsem se, jenomže…“

Westin neodpověděl, jen kývl hlavou. Působil klidným dojmem – jako by tím chtěl vyjádřit, že se na světě stávají horší věci. „Sníh! Můžeme to zkusit uhasit sněhem,“ navrhl po chvíli.

„Tak dobře.“

Odkud sem vlastně Westin přišel? Byl sice pobledlý a unavený, a přece se nezdálo, že by ho přítomnost cizích lidí na statku nějak zvlášť překvapila. Z míry ho nevyvedl ani požár.

„Skočím pro lopatu.“

Otočil se a zamířil ke dveřím.

„Poradíte si s tím ohněm sám?“ zeptala se Tilda.

Joakim přikývl a pokračoval k východu.

Tilda se začala od schodů vzdalovat. Musela se znovu vydat do tmy.

„Ty zůstaneš ležet!“ řekla Freddymu. „Jdu hledat tvýho bráchu!“

Předtím ale ještě počkala u dveří, než se vrátí Joakim. Objevil se asi za půl minuty a nesl si lopatu plnou sněhu.

Krátce na sebe kývli a Tilda zamířila zpátky k traktoru. Za zády se jí ozývalo syčení – to už Joakim hasil oheň.

Opět namířila pistoli před sebe.

Když vyšla ven, obklopily ji stíny. Měla pocit, že se před ní něco hýbe, ale nic konkrétního neviděla.

Držela se teď mohutné severní zdi, v níž byla dvě okénka, zcela zavátá sněhem.

Pak narazila na dveře. Otevřela je a vešla.

Ocitla se ve velké místnosti, kde byla ještě větší zima. Zůstala stát. Opět se jí zmocnil pocit, že v té tmě tady není sama. Ruku s pistolí spustila k tělu, plně se soustředila a pak udělala krok dopředu.

Ozval se výstřel.

I když necítila, že by byla zasažena, okamžitě se skrčila k zemi. Rána jí doznívala v uších. Zakašlala a nadechla se suchého vzduchu. Vyčkávala.

Nic víc se nestalo.

Když pak zvedla hlavu, tak ve tmě, ve vzdálenosti asi čtyři nebo pět metrů před sebou, zahlédla další dveře. Východ ze stodoly. U zavřených dveří stál nějaký muž.

Freddyho bratr Tommy. Nikdo jiný to být nemohl. Zlodějskou kuklu měl vytaženou až na čelo a v obličeji se podobal svému sourozenci, byl také tak bledý.

Přes rameno mu visela puška.

Tilda zvedla pistoli a namířila na něho.

„Odhoď zbraň!“ zvolala.

Tommy tam stál jako náměsíčník, jako by ho u dveří někdo držel. Díval se na zem a jednu ruku měl položenou na železné klice. Zdálo se, že je sice na odchodu, ale zároveň má nohy přilepené k podlaze.

„Tommy?“

Neodpověděl.

Že by měl halucinace? napadlo Tildu, když se zvolna blížila k Martinovu vrahovi – se strachem, ale rozhodným krokem. Potom k němu mlčky natáhla ruku a opatrně mu pušku sundala z ramene. Všimla si, že zbraň je zajištěná. Hodila ji za sebe na zem.

„Tommy,“ zopakovala, „můžeš se hýbat?“

Jakmile se lehce dotkla jeho paže, v tu ránu ožil.

Začal se kácet dozadu, čímž stiskl kliku. Dveře se rozlétly – vítr, který vtrhl do místnosti, je div nevyrazil z pantů. Tommy z nich doslova vylétl ven a přistál v závěji, ale okamžitě se postavil na nohy a dal se na útěk.

Tilda přeskočila nízký kamenný práh a vyrazila za ním. Zhruba deset metrů před sebou zahlédla kmeny stromů, které se ohýbaly pod nápory větru.

„Tommy!“ křičela. „Stůj!“

Její hlas se ztratil ve větru a Tommy zatím běžel dál. Křikl něco přes rameno a pak zamířil rovnou do lesa.

Tilda vystřelila do vzduchu – přímo do rozbouřených mračen nad hlavou – a poklekla. Tommyho měla stále na mušce a nepouštěla prst ze spouště.

Věděla, že by ho mohla střelit do nohy, ale na utíkajícího člověka vypálit nedokázala.

Tommy právě probíhal nízkým porostem na okraji lesa. Mohl se teď pohybovat rychleji, sníh tam nebyl tak hluboký. Udělal asi tak patnáct dvacet kroků a pak se proměnil v šedý stín, který splýval se stromy. Pak zmizel docela.

Zatraceně!

Tilda se venku zdržela ještě několik minut, ale kromě vířícího sněhu už tu žádný pohyb nezahlédla. Vichřice, která sužovala pobřeží, neustávala. Tilda už začala ztrácet cit v prstech, a tak se k vichru otočila zády a vydala se zpátky ke dveřím pro Tommyho pušku.

Přestože mráz a vítr j i málem srazily na kolena, za Joakimem se raději vrátila jinou cestou – stodolu obešla zvenčí. Nechtěla riskovat, že se v jejích černých prostorách opět s někým setká.

40

Sníh se Joakimovi při likvidaci ohně osvědčil. Když plameny konečně uhasly, byly téměř celé schody na půdu ohořelé a pod stropními trámy se převalovala šedivá oblaka hustého dýmu.

Joakim se v tom suchém vzduchu rozkašlal. Protože ho bolely nohy, sedl si u doutnajících schodů na podlahu; v ruce stále svíral lopatu na odhazování sněhu, kterou sem přinesl z domu.

Neměl už sílu přemýšlet a klást si otázky, kde se na statku vzali všichni ti nezvaní hosté a co se to vlastně odehrálo tam nahoře mezi kostelními lavicemi. Vzpomněl si na slova Gerlofa Davidssona: Odlišit od sebe to, co je a co není skutečně, někdy nebývá snadné. Na události, k nimž došlo v průběhu večera, se už nyní začal v jeho paměti snášet závoj zapomnění.

Skutečně se tam nahoře setkal s Katrine? Přiznala se mu k tomu, že utopila jeho sestru?

Ne. Nic takového neřekla.

Zadíval se na vysokého muže, který ležel u stěny. Neměl nejmenší tušení, jak se tady vlastně ocitl, a nechápal, proč má na rukou pouta. Ta mu ale nasadila policistka Tilda Davidssonová, což mnohé napovídalo.

Najednou měl Joakim pocit, že odněkud zvenčí opět zaslechl střelbu.

Chvíli čekal, ale žádné další zvuky už slyšet nebylo.

„Tak to vy máte tohle všechno na svědomí?“ zeptal se ležícího muže.

„Promiňte…,“ odvětil muž po několika vteřinách tichým hlasem.

Joakim si povzdechl.

„Budu muset vyrobit nové schody, až na to bude čas.“

Opřel se o nejspodnější stupně schodů a v tu chvíli si uvědomil, že Livia s Gabrielem zůstali v domě sami.

Jak je tam jen mohl nechat?!

Náhle cosi zaškrábalo u dveří. Joakim se ohlédl a spatřil Tildu, jež byla celá od sněhu, jak vchází nejistým krokem dovnitř. V jedné ruce držela pistoli, ve druhé starou loveckou puškou.

Svezla se u stěny na zem a snažila se popadnout dech.

„Zmizel,“ řekla.

Freddy zvedl hlavu.

„Zmizel?“ zeptal se Joakim.

„Utekl do lesa,“ pokračovala Tilda. „Ale aspoň už teď u sebe nemá žádnou zbraň.“

Joakim se zvedl ze schodů.

„Musím za dětmi,“ řekl a zamířil ke dveřím. „Zvládnete to tady sama?“

Tilda přikývla, ale zůstala dál sedět na podlaze se svěšenou hlavou.

„Jestli půjdete přes verandu, uvidíte tam další dva muže.“

„Další zranění?“

Tilda zůstala sedět s pohledem upřeným k zemi.

„Jeden je zraněný a druhý… mrtvý.“

Joakim se už na nic nevyptával. Než odešel, ještě jednou se podíval na Tildu, která si právě vytáhla z kapsy mobil a začala vyťukávat číslo.

Joakim vykročil do zvlněných závějí na dvoře a přikrčil se, aby se trochu chránil proti větru. Té noci na něj aluddenský statek nepůsobil tak rozlehlým dojmem, domy jako by se přimkly blíž k sobě, jako smečka psů, které vystrašila sněhová bouře. Poryvy větru rvaly ze střech tašky a ty pak spirálovým pohybem odlétaly vzhůru přes jejich hřebeny a mizely ve tmě.

Joakim vešel na verandu a zavřel za sebou dveře. Na koberci ležel muž s nataženýma nohama. Je mrtvý? tázal se v duchu. Ne, jen tvrdě spí.

Skleněné tabulky na čelní straně verandy ve větru vibrovaly; tmel a jejich dřevěné rámy sice vrzaly, ale sklo vydrželo. Joakim chtěl vstoupit do chodby, ale zastavil se v hale.

Z chodby se totiž ozýval nějaký praskot.

Chraptivé oddechování.

Je tam Ethel.

Přišla si pro dceru, proto teď stojí u dveří dětských pokojů. Ethel si chce odvést Livii.

Joakim se neodvážil udělat ani krok, jen sklonil hlavu a zavřel oči.

Věř mi, zopakoval si v duchu.

Otevřel oči a vešel do chodby.

Byla prázdná.

41

Tilda si jen matně vzpomínala, že pozdě večer jí někdo pomáhal vyjít do schodů na verandu. Na statku byla tehdy stále zima, ale vichru fičícímu od moře jako by už začala docházet síla. Muž, který ji podpíral při chůzi po čerstvě umetené cestičce ve sněhu, byl Joakim Westin. Kolem nich se vypínaly vysoké závěje.

„Přijede vám sem někdo pomoct?“ zeptal se.

Tilda přikývla.

„Měli by dorazit hned, jak to půjde. Ale kdy to bude, to vážně netuším.“

Procházeli kolem závěje, z níž vyčníval kus oděvu – kožená bunda.

„Kdo je to?“ zeptal se Joakim.

„Jmenoval se Martin Ahlquist,“ odpověděla Tilda.

Zavřela oči. Ohledně této noci dostane ještě spoustu otázek, které se budou týkat toho, co zkazila, co udělala správně, co měla udělat jinak… Ale nejvíc otázek bude klást sama sobě. Neměla sílu na to teď myslet.

V hlavní budově byl klid. Joakim zavedl Tildu chodbou do salonu, kde byla na zemi připravena matrace s přikrývkou; ležela jen kousek od kachlových kamen, z nichž sálalo teplo. Tilda si lehla a odpočívala, i když nos plný krve ji stále bolel – jakmile zavřela ústa, nemohla dýchat.

Kolem domu dál hvízdal vítr. Tilda nakonec usnula.

Spala tvrdě, ale přesto se párkrát vzbudila, protože do hlavy jí proudily návaly bolesti spojené s obrazy Martinova těla ležícího ve sněhu a se strachem z toho, že se znovu ocitne v temné stodole, kde se po ní budou sápat bledé ruce s dlouhými prsty. Než se dokázala zcela uvolnit, nějakou dobu to trvalo.

Než přišlo rozednění, sklonil se nad ní něčí stín. Prudce sebou trhla.

„Tildo!“

Byl to opět Joakim Westin. Mluvil na ni potichu, s pečlivou výslovností, jako by byla malé dítě: „Tildo, vaši kolegové volali… Měli by tu být brzy.“

„Fajn,“ odpověděla.

Měla zlomený nos, a tak zněl její hlas přidušeně, jako by měla v krku knedlík. Přivřela oči a zeptala se: „A co Henrik?“

„Kdo?“

„Henrik Jansson,“ odpověděla. „Ten mladík, který ležel na verandě. Jak to s ním vypadá?“

„Zvládá to docela dobře,“ odpověděl Joakim. „Vyměnil jsem mu obvaz.“

„A Tommy? Je tady?“

„Ne, ten se pořád ještě neobjevil. Až dorazí vaši kolegové, půjdou ho hledat.“

Tilda přikývla a znovu usnula.

Po nějaké době ji probudil bručivý zvuk a tlumené hlasy. Nedokázala se do nich zaposlouchat a uhádnout, komu patří.

Potom znovu zaslechla Joakimův hlas: „Tildo, auty se sem nedá zajet… Policisté si museli půjčit od armády pásový transportér.“

Krátce nato v místnosti přibylo hlasů. Tildě někdo pomohl – dost nešetrně – vstát z matrace.

Vyhřátou místnost náhle vystřídal mráz, ale tou dobou už bylo na Aluddenu téměř úplné bezvětří. Tilda kráčela po umeteném chodníčku, po jehož stranách se tyčily bílé kopečky.

Tak už tu máme Štědrý den, pomyslela si.

Jedny dveře se zavřely, jiné zase otevřely. Položili ji na nějakou pryčnu, nad níž svítila slabá žárovka. Pak ji nechali být.

Opět se ocitla v naprostém tichu – v pásovém transportéru.

Když se podívala pod sebe, uviděla na podlaze lidské tělo, jež bylo uložené v plastovém vaku; nehýbalo se.

Po chvíli vedle ní kdosi zakašlal. Zvedla hlavu a zjistila, že je tu ještě jeden člověk: nacházel se asi metr od ní a byl přikrytý šedou dekou. Jeho tělo se mírně pohnulo.

Nějaký muž. Ležel na zádech, s hlavou otočenou ke stěně. Poznala ho podle oblečení.

„Henriku!“ oslovila ho.

Neodpověděl.

„Henriku!“ zvolala, přestože ji přitom píchlo v žebrech. „Co je?“ řekl a otočil k ní hlavu.

Konečně se mu mohla podívat do obličeje. Henrik Jansson, podlahář a zloděj. Vypadal jako úplně normální pětadvacetiletý kluk, až na tu unavenou, křídově bílou tvář. Tilda se nadechla.

„Henriku, tou svou pitomou sekyrkou jste mi zlomil nos!“ Mlčel.

„Nemáte toho náhodou na svědomí víc?“ zeptala se Tilda. Henrik stále neodpovídal.

„Tady na mysu zemřel na podzim člověk,“ pokračovala Tilda. „Utopila se tu jedna žena.“

Slyšela, jak se pohnul.

„Lidi mi říkali, že ten den, co zemřela, tady zaslechli nějakou loď,“ řekla. „Nebyla náhodou vaše?“

Henrik okamžitě otevřel oči.

„Ne, moje ne,“ řekl tiše.

„Ne?“ řekla Tilda. „A čí tedy?“

„Ale viděl jsem ji…“

„Opravdu?“

„Stál j sem zrovna na přistávacím můstku. Jo, bylo to ten den, co umřela ta…“

„Katrine Westinová,“ dodala Tilda.

„Někdo sem za ní přijel,“ pokračoval Henrik. „Velkou bílou lodí.“

„Tu loď jste nikdy předtím neviděl?“

„Ne. Ale byla daleko větší než můj člun, byla stavěná na delší plavby. Taková menší jachta. Přistála u těch majáků. Někdo tam čekal. Řek bych, že to byla ta Westinová…“

„Hm.“

Tilda cítila, že bude muset rozhovor přerušit.

„Já o tom fakt víc nevím,“ řekl Henrik.

Jejich pohledy se setkaly.

„Promluvíme si o tom později,“ řekla. „Stejně vás čeká ještě spousta výslechů.“

Henrik na to neřekl nic, jen ztěžka vydechl.

V transportéru se poté opět rozhostilo ticho. Tilda zavřela oči a nepřála si nic jiného než usnout, aby se zbavila bolesti a myšlenek na Martina.

„Neslyšela jste tady v noci něco?“ zeptal se jí náhle Henrik.

„Co máte na mysli?“

Dveře se zabouchly. Motor transportéru se rozběhl a vozidlo vyrazilo na cestu.

„Takový… ťukání.“

Tilda nechápala, o čem Henrik mluví.

„Ne, nic takového jsem neslyšela,“ odpověděla za zvuku rachotícího motoru.

„Já taky ne,“ řekl Henrik. „Absolutně žádný ťukání. Já myslím, že to dělala ta lucerna… nebo ta deska. Ale už je to pryč.“

Henrik měl na těle bodnou ránu a byl jednou nohou ve vězení. Tildě přesto připadalo, že v jeho hlase zaslechla úlevu.

42

Na Štědrý den ráno zůstal aluddenský statek ponořený do tmy – proud stále nešel. Za okny domu se zvedaly mohutné závěje.

Během právě uplynulé noci sem pásovým transportérem dorazili tři policisté se psem a prohledali všechny budovy, ale muže, který zavraždil Martina Ahlquista, nenašli. Joakim jim dovolil, aby v domě zůstali tak dlouho, jak budou potřebovat. Poté, co kolem třetí hodiny ranní odjeli a odvezli s sebou Tildu Davidssonovou a jednoho zraněného zloděje, se Joakimovi podařilo usnout a spal několik hodin.

Po mnoha týdnech spal poprvé klidně a nic na tom neměnil ani fakt, že když se ve ztichlém domě kolem osmé probudil, znovu už neusnul. V pokojích byla stále černá tma, a tak vstal a rozsvítil dvě petrolejky. O hodinu později začalo do domu pronikat zasněženými okny mnohem intenzivnější světlo.

Bylo to slunce, které se vyhouplo nad mořem. Joakim si ho přál vidět, ale pokud na ně chtěl dohlédnout, musel vyjít nahoru do patra, otevřít okno na schodišti a odklopit jednu okenici.

Pobřeží se proměnilo v typickou zimní krajinu s tmavě modrým nebem, pod nímž se vlnily bílé jiskřící závěje. Červená fasáda stodoly dostala díky oslnivě zářícímu sněhu téměř černý nádech.

V okolí statku panovalo arktické ticho. Bylo úplné bezvětří, které zde Joakim zažil od chvíle, co se na Aludden nastěhoval, snad vůbec poprvé.

Bouře už sice pominula, ale než odtáhla dál, nahrnula z moře na břeh asi metrovou bariéru ledu.

Joakim se zadíval na moře. Vzpomněl si, že kdysi někde četl o jakýchsi starých majácích, které se během kruté bouře zřítily do moře. Dvojice aluddenských majáků sněhové bouři vzdorovat dokázala; obě věže se dál vzpínaly nad ledovými valy.

V devět hodin přiložil do vyhasínajících kachlových kamen, a vyhnal tak z domu chlad. Potom šel vzbudit děti.

„Veselé Vánoce!“ zvolal.

Obě děti večer usnuly v Gabrielově posteli, Livia se ani nepřevlékla do pyžama. Takhle je Joakim viděl už v noci, když se vrátil ze stodoly; tehdy přes ně jen přehodil deky a nechal je spát.

Nyní očekával, že se ho budou všemožně vyptávat – například na to, co dělal v noci, kdo na statku střílel a podobně. Livia se ale jen protahovala.

„Spalo se vám dobře?“

Livia přikývla.

„Byla tu máma,“ řekla.

„Tady?“

„Přišla sem, když jsi byl pryč.“

Joakim se podíval nejdřív na dceru a pak na syna. Gabriel pomalu přikyvoval, jako by chtěl potvrdit, že všechno, co sestra říká, je pravda.

Nelži, Livie, chtěl říct Joakim. Máma sem přece přijít nemohla.

„A co vám říkala?“ zeptal se nakonec Livie.

„Říkala, že se brzy vrátíš,“ odpověděla a významně se na něho podívala, „jenomže tys nepřišel!“

Joakim se posadil na okraj postele.

„Ale teď jsem tady,“ řekl, „a už nikam neodejdu.“

Livia se na něho zadívala podezřívavým pohledem a beze slova vyklouzla z postele.

Joakim vzbudil Freddyho, tichého a klidného muže, který v jejich domě osiřel. V transportéru pro něj už nezbylo místo, takže musel zůstat na statku. Přespal v hale, připevněn pouty k radiátoru.

„Tvého bratra zatím nenašli,“ řekl mu Joakim.

Freddy unaveně přikývl.

„Co jste tady vlastně hledali?“

„Tak různě… Cenný vobrazy.“

„Obrazy Torun Rambeové?“ zeptal se Joakim. „My tady ale máme jenom jeden. Vy jste si mysleli, že ostatní najdete ve stodole?“

„Tady v domě už žádný jiný nebyly,“ řekl Freddy. „A deska ouija nám řekla, že tady někde sou, akorát na jiným místě. Tak sme začali hledat venku… A pak sme zapálili ty schody.“

Joakim z Freddyho nespouštěl oči.

„Ale proč?“

„Nevím.“

„Teď už ale nic takového neuděláš, že ne?“

Freddy zavrtěl hlavou.

Joakim, kterému Tilda svěřila klíčky od pout, se rozhodl, že na Štědrý den bude lidem více důvěřovat, a Freddyho od radiátoru osvobodil.

Když potom kolem jedenácté opět začal jít proud, usedl Freddy k televizi a během čekání na příjezd policie se díval na sváteční vysílání. S posmutnělým výrazem ve tváři sledoval kreslené filmy o vánočním skřítkovi, přímý přenos tanečního vystoupení, jehož účastníci společně tančili okolo vánočního stromu, a pořad o vaření, který byl natočen v nějaké zasněžené chaloupce.

Na židle vedle něho usedli Livia s Gabrielem a nic neříkali. Trojice přesto působila uvolněným dojmem a vyzařoval z ní duch jakési vánoční pospolitosti.

Joakim se zatím posadil v kuchyni a listoval poznámkovým sešitem, který našel na půdě vedle Etheliny bundy. Celou hodinu si četl dramatické příběhy, v nichž Mirja Rambeová popisovala někdejší život na aluddenském statku a připojila i své osobní zážitky.

Na konci sešitu bylo pár nepopsaných listů a za nimi následovaly dvě stránky napsané jiným rukopisem.

Joakim si ho prohlédl detailněji a zarazil se. Bylo to Katrinino písmo. Její poznámky byly napsané dost ledabyle, jako by při jejich psaní měla hodně naspěch.

Přečetl si je několikrát, i když některým místům tak docela nerozuměl.

Kolem poledne Joakim uvařil pro všechny přítomné vánoční rýžovou kaši.

Telefon fungoval bez problémů a poprvé se rozezvonil po obědě. Poté, co se Joakim ohlásil, uslyšel ve sluchátku tichý hlas Gerlofa Davidssona: „Tak jste právě zažili pravou sněhovou bouři!“

„No vidíte,“ řekl Joakim.

Zadíval se z okna a vzpomněl si na všechny ty, kteří statek v noci navštívili.

„Dalo se čekat, že přijde,“ řekl Gerlof. „Já jsem ji tedy čekal, i když o něco později… Jak to tam u vás vypadá?“

„Docela to jde. Všechna stavení naštěstí stojí, jen střechy jsou poškozené.“

„A co silnice?“

„Tak ta není vidět vůbec, je celá pod sněhem,“ odpověděl Joakim.

„Dřív bývalo běžné, že po takové bouři byly některé statky nejmíň týden odříznuté od okolního světa,“ řekl Gerlof. „Teď to snad tak dlouho trvat nebude.“

„My už si nějak poradíme,“ řekl Joakim. „Poslechl jsem vás a nakoupil jsem do zásoby konzervy.“

„To je dobře. Jste tam s dětmi sám?“

„Ne, zůstal tu s námi jeden z hostů. Víte, my jsme tady měli hodně hostů, ale ti už jsou pryč. Letos to jsou opravdu náročné svátky, to vám teda řeknu…“

„Já vím,“ řekl Gerlof. „Tilda mi ráno volala z nemocnice. Prý u vás zadržela dva zloděje.“

„Šli po obrazech,“ řekl Joakim. „Po obrazech Torun Rambeové… Mysleli si, že je tady najdou.“

„Vážně?“

„Jenomže my vlastníme jenom jeden. Skoro všechny ostatní byly zničeny. A víte, že se o to nepostarala ani sama Torun, ani její dcera, ale jeden rybář? Naházel ta plátna do moře.“

„A kdy se to stalo?“

„V zimě v dvaašedesátém.“

„V dvaašedesátém… Toho roku zemřel můj bratr Ragnar… Umrzl na pobřeží.“

„Ragnar Davidsson… On byl váš bratr?“ podivil se Joakim. „Ano, byl to můj starší bratr.“

„Jak to, že umrzl?“ zeptal se Joakim. „Já myslel, že se otrávil.“ Joakim pak Gerlofovi vyprávěl, co si přečetl v knížce Mirji Rambeové: o její poslední noci na aluddenském statku a o tom, jak Ragnar z domu vyrazil přímo do sněhové bouře. Gerlof ho poslouchal, na nic se neptal a nakonec dodal: „Hm, tak to by se Ragnar musel napít metanolu neboli dřevného lihu. Má prý stejnou chuť jako běžný alkohol, ale člověku je po něm samozřejmě hrozně zle. Může z toho mít smrt.“

„Mirja tvrdí, že si takovou smrt zasloužil,“ řekl Joakim. „Říkáte, že ty obrazy zničil?“ zeptal se Gerlof. „To se mi nějak nezdá. Když můj bratr někdy k něčemu přišel, vždycky si to nechal… Na to, aby něco zničil, byl příliš chamtivý.“

Joakim mlčel. Přemýšlel.

„Ještě je tu jedna věc, na kterou bych nerad zapomněl,“ pokračoval Gerlof. „Něco jsem vám nahrál.“

„Nahrál?“

„Trochu jsem přemýšlel nahlas,“ řekl Gerlof. „Natočil jsem pár svých úvah, které se týkají toho neštěstí, které postihlo vaši paní… Tu kazetu by vám měla doručit pošta, až bude zase fungovat.“

Půl hodiny poté, co Gerlof zavěsil, volali Joakimovi policisté z Kalmaru, aby mu sdělili, že se u něho zastaví a vyzvednou si zadrženého muže. Zároveň ho požádali, aby za statkem vyznačil otevřenou rovnou plochu, na níž by mohl přistát vrtulník.

„Volných ploch tu máme habaděj,“ řekl Joakim.

Pak vyšel ven, lopatou proházel ve sněhu za domem čtverec a v jeho středu vyškrábal do promrzlé země černý kříž. Když se potom z jihozápadního směru začalo blížit stále hlasitější burácení motoru, vešel do pokoje a vyrušil Freddyho, který stále ještě sledoval televizi.

„Ta auta tamhle nahoře, ta jsou vaše?“ zeptal se Freddyho, když pak stáli vedle sebe na poli. Ukazoval přitom na dva zasněžené kopečky u silničky ke statku, z nichž trčelo pár zaoblených kovových částí.

Freddy přikývl.

„Ten člun taky,“ řekl.

„Je kradený?“ zeptal se Joakim.

„Jo.“

Protože na pole mezitím začal klesat vrtulník, museli rozhovor ukončit. Vrtulník, který kolem sebe vířil bílou mlhu, chvíli visel ve vzduchu a pak přistál přesně na kříži.

Vystoupili z něj dva policisté v tmavých kombinézách a s helmami na hlavě a hned zamířili k Joakimovi a Freddymu. Ten je vzápětí mlčky následoval.

„Nepotřebujete s něčím pomoct?“ zeptal se jeden z policistů Joakima.

Joakim jen zavrtěl hlavou. Freddy na něho zamával a on také zvedl ruku na pozdrav.

Poté, co vrtulník odletěl na pevninu, se Joakim začal brodit závějemi k zasněženým autům.

Odhrnul sníh z boku většího vozu – byla to dodávka – a podíval se okénkem dovnitř.

Někdo seděl uvnitř a nehýbal se.

Joakim vzal za kliku dveří a otevřel je.

Za volantem seděl muž schoulený v pozici, kterou člověk zaujme, když se zoufale snaží udržet si v zimě tělesné teplo.

Joakim se mu ani nepokoušel nahmatat pulz. Muž byl mrtvý.

Klíček v zapalování byl v poloze „zapnuto“. Motor zřejmě v noci běžel na volnoběh, ale časem se zastavil a do vozu se začal plíživě vkrádat mráz.

Joakim dveře dodávky zase opatrně zavřel. Potom se vrátil na statek a zavolal na policii, aby oznámil, že byl nalezen i poslední z trojice zlodějů.

43

Během následujících dnů se Aluddenu stále vyhýbal vítr a nad statkem nepřestávalo svítit slunce. Sníh neroztál, jen se tu a tam uvolnil z okraje některé střechy a sesunul se neslyšně do závějí kolem domu. Za kuchyňským oknem se znovu objevili ptáčci. Izolaci statku od okolního světa ukončilo na Boží hod ráno nákladní auto s velkým pluhem, které sem dorazilo z Marnäsu. Celou cestu jelo po pobřežní silnici, ale zdálky vypadalo jako loď, jež brázdí bílé moře.

Joakim začal prohrnovat sníh před domem. Vytkl si za cíl, že se s pomocí sněhové frézy prokouše až nahoru k silnici, která již byla průjezdná, během hodiny. I když mu to nakonec zabralo dvě hodiny, cesta ke statku byla opět volná.

Potom vložil do baterky nové baterie, vyšel na verandu a zamířil do stodoly.

Schody na půdu byly celé černé a ohořelé, ale po dýmu už tu nebylo ani památky.

Zadíval se k bývalým stáním pro dobytek. Chvilku otálel a pak zamířil k falešné stěně a podlezl ji.

V prostoru za ní rozsvítil baterku a vyčkával, jestli seshora nezaslechne nějaký zvuk. Neslyšel nic, a tak začal stoupat po žebříku.

Když vstupoval do modlitebny, škvírami ve stěně do ní pronikalo slabé sluneční světlo.

Byl tu klid. Dopisy a památeční předměty dál odpočívaly na starodávných lavicích, ve kterých už nikdo neseděl.

Joakim procházel uličkou, a když se dostal až k první lavici, zjistil, že na svém místě zůstal i dárek pro Katrine a Ethelina bunda.

Jenomže balíček s dárkem byl otevřený: proužky lepicí pásky byly odlepené a papír, do něhož byl dárek zabalen, odhrnutý.

Joakim nechal krabici ležet na lavici. Na to, aby se podíval, jestli je v ní stále zelená tunika, neměl dostatek odvahy.

Místo toho uchopil – vůbec poprvé – Ethelinu džínovou bundu. Ve chvíli, kdy ji sevřel, ucítil, že v její podšívce klouže nějaký malý plochý předmět.

Když o něco později, dva dny po Vánocích, přijel na statek komisař Góte Holmblad, měl už Joakim bundu složenou v igelitovém sáčku.

Ještě před Holmbladem dorazily na Aludden odtahové vozy se sanitkou a odvezly Tommyho tělo. Zastavila se tu také kriminální policie, která v závějích kolem domu pátrala po nábojnicích.

V regionálním rozhlase odvysílali zprávu, že během sněhové bouře došlo na aluddenském statku ke dvěma úmrtím; Tommyho jméno v ní však nezaznělo. Bouře, která zasáhla severní Öland, už také dostala své jméno – Vánoční bouře – a byla označena za jednu z nejsilnějších sněhových bouří na ostrově od konce druhé světové války.

Holmblad vystoupil ze svého auta a popřál Joakimovi hezký zbytek svátků.

„Vám taky,“ řekl Joakim. „Jsem rád, že jste se tu stavil.“

„Já mám sice až do konce roku volno,“ řekl Holmblad, „ale chtěl jsem vidět, jak jste se s tím tady vypořádali.“

„Teď už to není tak hrozné,“ řekl Joakim.

„Jistě. Bouře je za námi.“

Joakim přikývl a zeptal se: „A co Tilda Davidssonová? Jak se jí vede?“

„Docela dobře,“ řekl Holmblad. „Mluvil jsem s ní včera… Už ji propustili z nemocnice. V současné době je doma u své matky.“

„Víte, ona tady byla na všechno úplně sama. Ten muž, který… To nebyl její kolega, že?“

„Ne,“ řekl Holmblad. „Byl to její bývalý lektor z policejní školy, otec dvou dětí. Je to hrozná tragédie. On tady vlastně vůbec neměl být.“

Policejní šéf se zamyslel a dodal: „Davidssonová na to taky mohla doplatit, naštěstí to ale zvládla!“

„To bych řekl!“ poznamenal Joakim a otevřel Holmbladovi vchodové dveře. „Rád bych vám něco ukázal – nemáte chvilku?“

„To víte, že mám.“

Joakim pak policejního šéfa zavedl ke kuchyňskému stolu, z něhož předtím všechno sklidil.

„Podívejte se na tohle,“ řekl.

Na stole ležel sáček s Ethelinou bundou a předměty, které v ní Joakim našel: papírek s rukou psaným vzkazem a malá zlatá krabička, která byla původně schovaná v podšívce.

„Co je to za věci?“ zeptal se Holmblad.

„I když si nejsem tak docela jistý,“ řekl Joakim, „doufám, že jsou to důkazy.“

Po Holmbladově odjezdu si Joakim hodil na záda batoh a vydal se přes zasněžené pobřeží k severnímu majáku.

Cestou se zadíval severním směrem na les nedaleko statku. Vypadalo to, že většina stromů přežila bouři bez větší úhony – až na pár starých borovic těsně u břehu, jejichž koruny se skláněly k zemi.

Na pozadí sytě modrého nebe zářily svou bílou barvou oba majáky.

Joakim už ve chvíli, kdy vstupoval na chodníček vedoucí po molu, jasně viděl, že se do věže nedostane jen tak. Protože oba ostrůvky během bouře olizovaly vlny, na spodní části majáků se vytvořila vrstva sněhobílého ledu, který teď obě věže svíral v mrazivé náruči jako sádrový krunýř.

Joakim položil ruksak ke dveřím, rozevřel zip a vyndal klíče, velké kladivo, sprej s olejem na zámky a tři termosky s horkou vodou.

Než odstranil led kolem dveří a odemkl zámek, uběhlo bezmála půl hodiny. Ačkoliv i tentokrát se dveře daly jen pootevřít do určitého, dost malého úhlu, nakonec byl úspěšný a nasoukal se dovnitř.

Jakmile se ocitl v majáku, vytáhl z kapsy malou baterku a rozsvítil ji.

Každé nepatrné šoupnutí jeho podrážky po betonové podlaze zopakovala nahoře ve věži ozvěna. Tentokrát ale žádné kroky na schodech nezaslechl. I kdyby tam nahoře přece jen byl nějaký starý strážce majáku, Joakim by ho nerad rušil, a proto zůstal jen v přízemí.

Určitá šance tu je, řekl Joakimovi Gerlof Davidsson. Můj bratr Ragnar měl od těch majáků klíče, takže je tu jistá – i když velice malá – šance, že by mohly být tam.

Pod točitými schody v přízemí se nacházel přepážkou ohraničený prostor, do něhož vedla malá dřevěná dvířka; zřejmě kdysi sloužil jako skladiště. Joakim dvířka otevřel a v předklonu vešel dovnitř.

Na kamenné zdi tu visel kalendář z roku 1961 a na podlaze stály odložené kanystry na benzin, láhve od alkoholu a staré navigační svítilny.

Joakim si při pohledu na tyto věci nemohl nevzpomenout na harampádí na půdě ve stodole, naházené na hromadu bez ladu a skladu. Rozmístění věcí tady v majáku mělo na rozdíl od nich určitý řád. Podél zdi, na niž navazovalo klenutí, stálo několik dřevených beden.

Protože neměly pevně přibitá víka, Joakim nadzvedl to, které měl nejblíže po ruce, a do otevřené bedny si posvítil baterkou.

Ležely v ní plechové roury – asi metr dlouhé kusy starých okapových rour, naskládané na sebe. O několik desetiletí dříve měly být pospojovány a umístěny na fasády Aluddenského statku. To by je ovšem nesměl Ragnar Davidsson ukrást a schovat si je tady…

Joakim vsunul do bedny ruku a opatrně z ní jednu rouru vytáhl.

44

„Kam jedem?“ zeptala se Livia Joakima, když den před silvestrem vyjeli z Aluddenu plně naloženým autem.

Joakim si všiml, že dcera je stále ještě trochu rozmrzelá.

„Nejprve zajedeme k babičce do Kalmaru a potom ke druhé babičce do Stockholmu,“ odpověděl. „Ze všeho nejdřív ale navštívíme maminku.“

Livia pak už jenom mlčela. Ruku měla položenou na přepravce s Rasputinem a pozorovala ubíhající zasněženou krajinu za oknem.

O patnáct minut později auto přibrzdilo u kostela v Marnäsu. Joakim zaparkoval, vzal z auta tašku a otevřel dřevěnou branku.

„Tak pojďte!“ zavolal na děti.

Během podzimu sem příliš často nejezdil. Nyní se tu už cítil o trochu lépe.

Na hřbitově ležely podobně velké závěje sněhu jako všude na pobřeží, ovšem hlavní cestičky byly čerstvě umetené.

„Půjdeme daleko?“ zeptala se Livia, když procházeli kolem kostela.

„Ne,“ odpověděl Joakim. „Je to už jenom kousek.“

Za chvíli došli ke Katrinině hrobu a postavili se vedle sebe.

Stejně jako všechny ostatní náhrobní kameny byl i ten Katrinin pokrytý sněhem; zpod sněhu vyčníval jen jeden roh. Joakim se sehnul a rychle z něj sníh shrnul, aby bylo možné přečíst nápis, na němž stálo: KATRINE MĚSÍČNÍ PAPRSEK WESTINOVÁ. U jména byly dva letopočty.

Joakim udělal krok dozadu, postavil se mezi Livii a Gabriela a pak řekl: „Tak tady leží maminka.“

Jeho slova sice nedokázala zastavit čas, ale děti přesto zůstaly stát jako solné sloupy.

„Tak co, jak se vám tady líbí?“ ozval se do ticha Joakimův hlas.

Livia neodpověděla, jako první zareagoval Gabriel.

„Já myslím, že je tu mamince zima,“ řekl.

Gabriel pak ve stopách svého otce opatrně přistoupil ke hrobu a začal z něj odhrnovat sníh. Nejprve očistil náhrobní kámen a pak zem před ním. Pod sněhem se objevilo několik uschlých růží, které tu Joakim položil při své poslední návštěvě, ještě než hrob zapadal sněhem.

Zdálo se, že Gabriel je s výsledkem svého snažení spokojen; rukou v palčáku si otřel nos a podíval se na otce.

„To jsi udělal moc dobře,“ řekl Joakim.

Joakim potom z igelitové tašky vyndal hřbitovní lucerničku. Podařilo se mu ji vtisknout do země, přestože půda byla hodně promrzlá. Do lucerny pak vložil silnou svíčku, která vydrží hořet pět dní a nocí – bude tu tedy svítit ještě po Novém roce.

„Půjdem už zpátky k autu?“ řekl Joakim a zadíval se na děti.

Gabriel sice přikývl, ale zároveň se skrčil a začal cosi vytahovat zpod sněhu vedle náhrobního kamene.

Ležela tam světle zelená látka, celá ztuhlá a přimrzlá k zemi. Nějaký svetr? Část oděvu, kterou Gabriel povytáhl, vypadala jako rukáv.

Joakim cítil, jak mu po zádech přejel mráz. Udělal krok dopředu.

„Gabrieli, nech to být,“ řekl.

Gabriel se zadíval na otce a látku pustil. Joakim se nad ní naklonil a opět ji zahrabal do sněhu.

„Tak co, půjdeme?“ zeptal se.

„Já tady chci ještě chvíli zůstat,“ řekla Livia s očima upřenýma na kámen.

Joakim vzal Gabriela za ruku a zamířil s ním na umetenou cestičku. Tam se zastavili a čekali na Livii, která stále postávala u hrobu. Po několika minutách se k nim připojila a celá rodina se pak mlčky vrátila k autu.

Uběhlo sotva pár minut a Gabriel ve své autosedačce usnul.

Livia začala na Joakima mluvit až poté, co auto najelo na hlavní silnici. O Katrine však neřekla ani slovo. Ptala se otce, kolik dní ještě zbývá do konce vánočních prázdnin, a vypravovala mu o tom, co ji po Novém roce čeká ve školce. I když to nebylo nic důležitého, Joakim si to rád poslechl.

Kolem poledne dorazili do Kalmaru, kde zazvonili u dveří Mirji Rambeové. Mirja neměla svátečně uklizeno, ba právě naopak. Hromady knih, které se tu vršily na zaprášených parketách, se od jejich poslední návštěvy ještě zvětšily. Ve velkém obývacím pokoj i stál vánoční stromek, ale nebyl ozdobený a už pomalu opadával.

„Chystala jsem se k vám na Boží hod,“ řekla Mirja, když se s nimi vítala v hale, „ale helikoptéru jsem holt neměla!“

Doma byl i Ulf, Mirjin mladý přítel. Zdálo se, že má z návštěvy radost, hlavně z přítomnosti obou dětí: Gabriela a Livii pozval do kuchyně a pochlubil se jim karamelovou polevou, kterou právě připravoval.

Joakim vytáhl z tašky Knihu o sněhové bouři a vrátil ji její autorce.

„S díky vracím,“ řekl.

„Líbila se ti?“

„Moc,“ řekl. „Některým věcem teď díky ní rozumím mnohem líp.“

Mirja Rambeová mlčky listovala rukopisem.

„Je to literatura faktu,“ řekla. „Začala jsem to psát, když jsem se od Katrine dozvěděla, že se chystáte koupit Aludden.“

„Katrine tam na konci dvě stránky připsala,“ řekl Joakim.

„O čem?“

„No… Řekněme, že jsou to takové vysvětlující poznámky.“

Mirja knihu položila na stůl, mezi sebe a Joakima.

„Přečtu si to, až odjedete,“ řekla.

„Víš, co mi pořád nešlo do hlavy, když jsem tu knihu četl?“ zeptal se Joakim. „Jak je možné, že toho o těch lidech, co žili na Aluddenu, tolik víš…“

Mirja se zamračila.

„Když jsem tam bydlela, mluvila jsem s nimi,“ řekla. „Tys s mrtvými nikdy nemluvil?“

Protože se Joakim nezmohl na odpověď, raději se zeptal: „Takže je to všechno pravda?“

„Těžko říct,“ odpověděla Mirja. „U duchů zemřelých nemůžeš nikdy vědět, na čem jsi.“

„Dobře, ale co ty události, které jsi na statku prožila sama – ty popisuješ podle pravdy?“

Mirja sklopila oči.

„V podstatě ano,“ řekla. „S Markusem jsem se viděla naposledy v té cukrárně v Borgholmu. Nejdřív jsme si povídali… a já ho pak doprovodila až před jejich dům. Jeho rodiče byli zrovna někde pryč. Šli jsme nahoru a Markus mě tam povalil na zem – romantické svádění se jaksi nekonalo. Já se mu nebránila-myslela jsem si, že mi tím chce dokázat, že j sme… že patříme k sobě. Jenže když se pak zvedl a já se soukala do zmačkané sukně, ani se na mě nepodíval, jen mi krátce oznámil, že má na pevnině jinou holku. A že se s ní zasnoubí. Tomu, co jsme dělali v jeho pokoji, říkal loučení.“

V místnosti se rozhostilo ticho.

„Takže otcem Katrine je tvůj bývalý přítel Markus?“

Mirja přikývla.

„Markus byl kluk, před kterým se otvíral celý svět. Se mnou jen vyřídil příslušnou účetní uzávěrku a šel dál.“

„On ale nezahynul při ztroskotání trajektu, nebo se pletu?“

„Ale ne,“ řekla Mirja. „Škoda… Patřilo by mu to!“

Další chvíle ticha. Joakim zaslechl, jak se Livia v kuchyni směje. Znělo to jako smích její matky – s tím rozdílem, že Livia měla o něco vyšší hlas.

„Myslím, že jsi Katrine měla říct, kdo je její otec,“ řekl. „Měla právo to vědět.“

Mirja se ušklíbla.

„Ale prosím tě… Já jsem svého otce taky nikdy nepoznala!“

Joakim to vzdal. Kývl hlavou a vstal od stolu.

„Přivezli jsme nějaké dárky,“ řekl, „Potřeboval bych, aby mi je sem někdo pomohl přinést.“

„Ulf to zařídí,“ řekla Mirja a hned vzápětí se zeptala: „To jsou dárky pro mě?“

Joakim se zadíval směrem k jejímu ateliéru, plnému obrázků s letními motivy, namalovaných jasnými barvami.

„Jejich spousta!“ řekl.

Od návštěvy u Mirji uplynulo pět hodin a Joakim s dětmi už byli ve Stockholmu, kde byla skoro stejná zima jako na Ölandu. Ve čtvrti blízko radnice, kde bydlela Ingrid Westinová, vládla pohoda a klid. Ingrid byla přímý protiklad Mirji: celý dům měla kvůli svátkům vzorně uklizený.

„Našel jsem si práci,“ řekl Joakim, když dojídali večeři.

„Na Ölandu?“ podivila se Ingrid.

Joakim přikývl.

„Včera mi volali… Od února budu v Borgholmu suplovat pracovní vyučování. Po večerech a o víkendech můžu pokračovat v renovování statku. Rád bych dal dohromady to stavení s prádelnou a patro v domě. Chci, aby to tam bylo útulné.“

„Chceš je na léto pronajímat?“

„Možná,“ řekl Joakim. „Na Aluddenby mělo jezdit víc lidí.“

V Ingridině malém obýváku pak došlo na rozdávání dárků. Joakim předal matce velký podlouhlý balík.

„Pěkné svátky, mami!“ řekl. „Kalmarská babička říkala, abych ti dal tohle.“

Balík měřil na délku skoro metr a byl zabalený do hnědého papíru. Poté, co ho Ingrid rozbalila, nechápavě na Joakima pohlédla. V ruce držela jednu z okapových rour, které kdysi Ragnar Davidsson ukryl v majáku.

„Podívej se dovnitř!“ vyzval ji Joakim.

Ingrid k sobě naklonila jeden konec roury a nahlédla do ní. Pak dovnitř vsunula druhou ruku a vytáhla srolované plátno. Opatrně je rozvinula a zvedla k očím. Byl to velký obraz, olej v tmavých barvách, který zobrazoval zamlženou zimní krajinu.

„Co to má představovat?“ zeptala se Ingrid.

„Sněhovou bouři,“ řekl Joakim. „Namalovala ji Torun Rambeová.“

„A to je vážně pro mě?“

Joakim přikývl.

„Podobných obrazů existuje mnohem víc… Skoro padesát,“ řekl. „Kdysi je ukradl jeden rybář a pak si je schoval v jednom z aluddenských majáků. Ležely tam přes třicet let!“

Ingrid nespouštěla z rozměrného plátna oči.

„Jakou má asi cenu?“

„Na tom přece nezáleží,“ odpověděl Joakim.

Večer se šli Livia a Gabriel s babičkou projít ven, protože si chtěli udělat lucerny ze sněhových koulí a zapálit v nich svíčky.

Joakim mezitím vyšel do patra. Minul zavřené dveře pokoje, v němž před mnoha lety bydlela Ethel, a vstoupil do své mládenecké ložnice.

Všechny obrázky a většina nábytku už odtud zmizely, zůstala tu ale jeho postel a noční stolek, na němž ležel magnetofon s prasklými černými dvířky – památkou na jeden večírek, kdy přístroj spadl na zem. Přesto byl stále funkční a dvířka bylo možné bez problémů otevřít.

Joakim do něj vložil kazetu, kterou mu před dvěma dny doručila pošta; odesilatelem zásilky byl Gerlof Davidsson.

Pak se uvelebil na své chlapecké posteli, stiskl tlačítko play a zaposlouchal se do Gerlofova vyprávění.

45

Na silvestra kolem třetí odpoledne odjel Joakim metrem do Brommy, aby své zesnulé sestře popřál šťastný nový rok a zkusil si promluvit s jejím vrahem.

Nejprve se stavil v květinářství nedaleko stanice metra, koupil tam malou kytici růží a potom vyšel na ulici. Dál pokračoval cestou pro pěší, jež vedla mezi vilami, domy s dřevěnými fasádami, které se tyčily nad zálivem. Úplné pevnosti, pomyslel si. Bylo krátce po západu slunce, v oknech mnoha vil se už svítilo.

Poté, co urazil asi sto metrů, se ocitl na ulici, v níž stála Jabloňová vila, a zamířil k její brance – byla zavřená. Zůstal u ní stát a zadíval se na svůj někdejší domov. Zdálo se, že v domě nikdo není, i když v hale bylo rozsvíceno; světlo ale možná mělo jen odradit zloděje.

Pak se sklonil a kytici opřel o rozvodnou skříň vedle plotu. Chvilku tam postál a zavzpomínal na Ethel a na Katrine. Potom se otočil a pokračoval v cestě.

V sousedním domě, stojícím o kus dál v téže ulici, se ve většině pokojů svítilo. Byla to vila Hesslinových, pýcha celé čtvrti.

Joakim si pamatoval, že se mu Michael Hesslin v telefonu zmínil, že bude s rodinou na silvestra doma. Přistoupil k brance, od níž vedl přes zahradu k domu vydlážděný chodníček, a zazvonil.

Přišla mu otevřít Lisa Hesslinová. Když si všimla, kdo zvoní, byla zjevně potěšena.

„Joakime! Pojď dál!“ řekla. „Hezký zbytek svátků!“

„Nápodobně.“

Joakim vstoupil do vily a zůstal stát na koberci v hale. „Nedáš si kafe? Nebo skleničku šampaňskýho?“

„Ne, díky,“ řekl. „Je Michael doma?“

„Momentálně ne, šel ale jenom s klukama k benzínce koupit nějaký rachejtle.“ Lisa se usmívala. „Všechny, které jsme tu měli, už odpálili mezi svátky. Jestli nepospícháš, tak chvíli počkej, určitě budou hned zpátky.“

„Dobře.“

Joakim se z haly přesunul do velkého pokoje s výhledem na opadané stromy pod vilou a na led pokrývající záliv.

„Prosím tě, mohla by sis tohle přečíst?“ zeptal se.

„Co?“

„Tenhle papírek.“

Joakim zasunul ruku do bundy a vytáhl z kapsy kopii lístku, který našel na půdě v Ethelině džínové bundě.

Lisa si od něho papírek vzala a začala nahlas číst: „Udělejte už něco…“

Náhle ztichla a nechápavě se na Joakima podívala.

„Čti dál,“ řekl. „Nepsala jsi to náhodou ty? Nedala jsi to Katrine?“

Lisa zavrtěla hlavou.

„V tom případě to musel udělat Michael.“

„Tomu nevěřím.“

Joakim si od ní papírek zase vzal a zastrčil si ho zpátky do kapsy.

„Mohl bych si pustit tady tu věž?“ zeptal se. „Mám s sebou něco, co by sis měla poslechnout.“

„No ovšem… Nějakou hudbu?“

Joakim přistoupil k magnetofonu a zasunul do něj kazetu. „Ne,“ řekl. „Je to jen mluvené slovo.“

Jakmile se kazeta začala otáčet, udělal dva kroky vzad a posadil se naproti Lise na pohovku. V reproduktorech to nejdřív zapraskalo a pak se ozval kovový a trochu nakřáplé znějící hlas Gerlofa Davidssona: „Uvidíme… Magnetofon jsem si půjčil od Tildy – a teď by měl snad nahrávat. Joakime, hodně jsem přemýšlel o smrti vaší paní. Jestli už se k tomu nechcete vracet, tak dál neposlouchejte… Jak říkám, pořád jsem musel myslet na to, jak zemřela.“

Zatímco se Lisa na Joakima zadívala velmi nedůvěřivě, Gerlof mluvil dál: „Já si myslím, že Katrine někdo zavraždil. Protože ten člověk nezanechal v písku na břehu žádné stopy, musel přijet po moři. Kdo ji zabil, sice nevím, ale domnívám se, že jde o urostlého muže středních let, který buď bydlí na jihu Gotlandu, nebo tam má alespoň dům. Kromě toho ještě vlastní větší motorovou loď. Ta musí být velká a rychlá, aby vzdálenost mezi oběma ostrovy dokázala překonat během jednoho dne, a zároveň musí být dost lehká na to, aby mohla bez problémů přistát u Aluddenského mola, kde je sotva metrová hloubka. Musí mít…“

„Joakime, kdo to mluví?“ zeptala se Lisa.

„Poslouchej dál,“ řekl Joakim.

„…jakmile se loď začne blížit k Ölandu, nabrat kurz k té dvojici majáků není zase tak těžké,“ pokračoval Gerlof. „Jak ale ten vrah mohl vědět, že tvoje žena bude ten den sama doma? S ohledem na to se domnívám, že ho Katrine znala. Jakmile z moře zaslechla zvuk lodního motoru, sešla na břeh… Ve chvíli, kdy došla až na konec mola, stál vrah na přídi lodi a v ruce měl vražednou zbraň… Vaše paní se nijak neznepokojovala, protože vrah držel něco, co se běžně používá, když je třeba s lodí přirazit ke břehu.“ Gerlof si tiše odkašlal a pokračoval: „Tou vražednou zbraní bylo dřevěné bidlo. Dlouhé, těžké bidlo s pořádným železným hákem na konci. Byl jsem u toho, když se s takovým bidlem bili námořníci. Takový hák se dá snadno zaseknout do protivníkova oblečení. Pak stačí jen škubnout, ten člověk ztratí rovnováhu a spadne do vody. Pokud ho chcete utopit, stačí ho tím bidlem na chvíli podržet pod hladinou. Nikde se pak nenajdou žádné otisky prstů a na těle oběti nejsou vidět žádná větší poranění. Na šatech zůstane jen pár trhlin. Oblečení vaší paní takové trhliny má…“

Gerlof se opět na okamžik odmlčel a nahrávku pak ukončil slovy: „Joakime, tohle je tedy moje verze. Já vím, že vás tím asi nijak neutěším… Na druhou stranu si říkám, že každému prospěje, když se mu dostane odpovědí na otázky, které si klade.

Byl bych moc rád, kdybyste se u mě zase někdy stavil na kávu… Tak a teď to musím vypnout…“

Nakřáplý hlas na pásce umlkl a z reproduktorů se dál linulo už jen tiché šumění.

Joakim došel k magnetofonu a vytáhl z něj kazetu.

„Tak to bychom měli,“ řekl.

Lisa se zvedla.

„Prosím tě, kdo to byl?“ zeptala se znovu. „Kdo to namluvil?“

„Můj přítel. Jeden starý pán,“ řekl Joakim a strčil si kazetu do kapsy. „Toho neznáš. Co myslíš, má pravdu?“

Lisa se sice nadechla, ale jako by v tom okamžiku ztratila řeč.

„Ne,“ řekla nakonec. „Neblázni, snad bys tomu nevěřil!“

„Byl Michael toho dne, kdy Katrine zemřela, na chatě na Gotlandu?“

„Jak to mám vědět? Vždyť se to stalo na podzim… Už si na to nepamatuju.“

„Kdy tam tedy byl?“ zeptal se Joakim. „Někdy si tam přece musel zajet pro loď, ne?“

Lisa se na něho místo odpovědi jen mlčky zadívala.

„Toho večera, kdy se Katrine utopila, jsem byl ve Stockholmu a stavil jsem se i tady,“ řekl Joakim. „Dobře si pamatuju, že jsem na vás zvonil, ale nikdo nebyl doma.“

Lisa neodpovídala.

„Nemá Michael nějaký kalendář, do kterého bychom se mohli podívat?“ zeptal se Joakim. „Nebo diář?“

Lisa se k němu otočila zády.

„Joakime, já myslím, že už to stačilo… Musím jít vařit.“ Přešla k domovním dveřím, otevřela je a podívala se na Joakima.

Joakim se beze slova zvedl. Než odešel, na okamžik se zastavil u fotografií, které visely na stěně haly, a k jedné z nich se naklonil. Na snímku byl Michael Hesslin: stál na palubě své bílé motorové lodi, opíral se o nablýskané zábradlí na přídi a mával do objektivu. Žádné bidlo s hákem nebylo na lodi vidět.

„Pěkná loď,“ poznamenal Joakim tiše.

Vyšel ven a Lisa za ním dveře rychle zavřela. Slyšel, jak zamkla.

Povzdechl si a zamířil na ulici. Po chvíli se zastavil, protože v dálce zaslechl tiché vrčení – zvuk jedoucího auta.

V autě, které se vzápětí objevilo v ulici, poznal Michaelův vůz.

Michael zajel ke vjezdu do garáže, vypnul motor a vystoupil z auta; pod paží držel čtyři ohňostrojové rakety. Ze zadního sedadla seskočili jeho dva malí synové, kteří si nesli tašky s rachejtlemi. Hned se rozběhli k domovním dveřím.

„Joakime, tak tys přece jen přijel?!“ řekl Michael, když přišel k Joakimovi. „Hodně štěstí v novým roce!“

Podával Joakimovi ruku, ale ten ji odmítl a rovnou se zeptal: „Michaeli, o čem se ti tenkrát v noci u nás na Aluddenu zdálo? Probudil ses, křičel jsi ze sna… Viděl jsi snad nějaké duchy?“

„Prosím?“

„Ty jsi zabil mou ženu,“ řekl Joakim.

Michael se stále usmíval, jako by Joakimova slova přeslechl.

„A loni jsi vylákal Ethel dolů k zálivu,“ pokračoval Joakim. „Dal jsi jí tam dávku heroinu a pak jsi ji do té vody srazil.“

Michaelovi ztuhl úsměv na rtech, jeho napřažená ruka klesla.

„Ethel tady tu vaši idylku rušila,“ řekl Joakim. „Taková feťačka může kromě toho poškodit dobré jméno čtvrti, co? Ale být podezřelý z vraždy je určitě mnohem horší.“

Michael jen lehce zavrtěl hlavou, jako by tím chtěl říct, že jeho bývalému sousedovi už není pomoci.

„Ty mě chceš obvinit z vraždy?“

„To pro mě není žádný problém.“

Michael se zadíval na svou vilu a na tvář se mu vrátil lehký úsměv.

„Zapomeň na to.“

Potom vyrazil k domu. Prošel kolem Joakima, jako by byl vzduch.

„Mám důkazy,“ poznamenal Joakim.

Michael dál mířil k brance.

„Tvoje vizitky,“ řekl Joakim. „Kdepak jsi je měl?“

Michael se zarazil. I když se k Joakimovi neotočil čelem, zůstal stát a poslouchal. Joakim k němu přistoupil blíž a zvýšil hlas: „Víš, závislí mají kromě jiného jeden takový zlozvyk: kradou. Mají oči všude, všímají si, co by kde mohli ukrást. Takže když jsi loni mou sestru vedl k vodě, ona využila situace a ukradla ti jednu takovou malou, cennou věcičku, kterou jsi měl v bundě.“

Joakim vytáhl z kapsy fotografii z polaroidu. Byl na ní drobný předmět uložený v průhledném igelitovém sáčku: plochá zlatá krabička, která měla na přední straně vyrytý nápis HESSLIN FINANCIAL SERVICES.

„Přišlo se na to, že Ethel ji měla schovanou ve své bundě,“ pokračoval Joakim. „Je ze zlata? Sestra si to určitě myslela.“

Michael neodpověděl, jen se letmo podíval na fotografii a na Joakima a prošel brankou.

„Už jsem ji předal policii, Michaeli,“ dodal Joakim. „Určitě se ti brzy ozvou.“

Jak tam tak stál a vykřikoval, připadal si trochu jako Ethel. Ale co, teď už mu to může být jedno, říkal si.

Zůstal stát před brankou a sledoval Michaela, jak se blíží k domu po vydlážděném chodníčku.

Michaela Hesslina prozradil jeho rychlý krok. Joakim si dovedl představit, jak bude pravděpodobně vypadat silvestr u Hesslinových: Michael bude celý zpocený hlídkovat u okna a čekat na chvíli, kdy do ulice vjede policejní vůz, z něhož vystoupí dva policisté, otevřou branku a pak zazvoní u velkých dveří vily.

V oknech okolních domů začnou zvědaví sousedé nesměle rozhrnovat záclony. Co se to tam stalo?

„Šťastný nový rok, Michaeli!“ zvolal Joakim ve chvíli, kdy Michael vcházel do vily.

Vchodové dveře se s bouchnutím zavřely.

Joakim na ulici opět osaměl. Vydechl si a sklopil zrak.

Potom zamířil zpátky k metru. Cestou se ještě jednou zastavil u branky Jabloňové vily.

Kytice růží, kterou tu dnes opřel o rozvodnou skříň, ležela na chodníku – shodil ji vítr. Joakim ji opět položil na místo.

Pak u ní asi minutu postál a myslel přitom na Ethel.

Mohl jsem pro ni udělat víc, řekl tenkrát Gerlofovi.

Povzdechl si a naposledy se rozhlédl po ulici.

„Tak co, půjdeš?“ zeptal se sám sebe.

Zdržel se ještě pár vteřin a pak vykročil. Čekala ho cesta domů, k jeho rodině, v jejímž kruhu teď oslaví konec roku.

V dálce, nad východní částí Stockholmu, se rozzářily první ohňostroje. Rakety, které na večerní obloze rýsovaly tenké bílé čáry, střídavě explodovaly silným světlem a zhasínaly jako nějaké přízračné majáky.

Katrine Westinová

Poznámky ke KNIZE O SNĚHOVÉ BOUŘI

Mami, tak j sem právě dočetla. Než ti knížku vrátím, chci využít toho, že je tu na konci pár prázdných stránek, a napíšu, co si myslím o jejím obsahu.

Navyprávěla jsi toho opravdu požehnaně. Tvrdíš například, že mým otcem byl mladý voják Markus Landkvist, který údajně zahynul na trajektu, který se potopil ve sněhové bouři v zimě roku 1962. Ale toho roku se tady na Ölandu žádná taková katastrofa nestala! Ať už k ní došlo, nebo ne, nikdo z těch, kterých jsem se tu na ni ptala, o ní nikdy neslyšel.

Pro mne to samozřejmě není nic nového, historek o tátovi jsem už od tebe přece slyšela tolik… Jednou jsi tvrdila, že můj otec byl tvým spolužákem na škole, jindy zase, že byl synem amerického diplomata, případně norský dobrodruh, který byl ještě před mým narozením odsouzen za loupež a skončil ve vězení. Bláznivé historky, to byla vždycky tvoje parketa.

V době, když jste bydlely tady na statku, jsi opravdu otrávila toho rybáře? Skutečnější tenkrát v noci, když se blížila sněhová bouře, zfackovala svou poloslepou matku a později ji od sebe navždy odvrhla?

Snad to tak bylo, kdo ví… Vždycky jsi ráda všechno překrucovala a vymýšlela sis. Bývala jsi alergická na všední dny, na své povinnosti a na to, že se po tobě žádalo, abys byla zodpovědná. Mít takovou matku není jednoduché; kdykoli jsme spolu o něčem mluvily, neustále jsem si musela v hlavě přebírat, co z toho, co říkáš, je a co není pravda.

Dala jsem si takové předsevzetí: svoje děti budu vychovávat tak, aby jejich dětství bylo daleko klidnější než to moje. Chtěla jsem, aby u mě zažívaly pocit jistoty.

Joakimova sestra mě nesnášela, protože mi byla do péče svěřena její dcera. Jenomže Ethel by se o ni sama postarat nedokázala! Mami, měla bys vidět, co drogy dovedou! Ty romantické představy, které si s nimi spojuješ, by tě pak asi brzy přešly.

Ethel mě nenáviděla čím dál víc. Ale věř mi, že i kdyby před naším domem stála a křičela třeba deset let, Livii bych jí nikdy nevrátila.

Lidi z okolních vil už Ethel a toho jejího vřeštění měli plné zuby.

Tušila jsem, že k něčemu dojde, viselo to ve vzduchu. A přesto jsem tenkrát večer, kdy jsem viděla, jak k Ethel dole u branky přistupuje náš soused, nezasáhla. Když ji pak našli utopenou, necítila jsem smutek, nebyla jsem toho schopna. Vím, že Joakim to cítí jinak, vím, že mu jeho sestra chybí. Jestli jí někdo ublížil, bude chtít znát jeho jméno.

Já si zatím na všechny otázky odpovědět nedovedu, ale to se brzy změní, protože muž, který tenkrát odvedl Ethel k vodě, mi slíbil, že dnes přijede na ostrov a ty odpovědi mi dá. Půjdu mu naproti k majákům.

Tvoji knížku nechávám ležet tady na lavici, přímo vedle Etheliny bundy.

Mami, víš, že – stejně jako ty – ráda sedávám tady v tom přítmí? Je tu úžasný klid.

O téhle tajné místnosti jsem zatím nikomu neřekla. Joakimovi ji ukážu, až se sem nastěhuje natrvalo. Je tu dost místa pro nás pro oba.

Je to tak zvláštní místo… Místnost plná vzpomínek na lidi, kteří kdysi obývali náš statek a kteří pak odešli. Starost o dům a pozemek přenechali nám a zmizeli. Zůstala tu po nich j en jména, letopočty a básničky na pohlednicích.

Tím, čím jsou dnes oni, se jednou stane každý z nás.

Vzpomínkou a přízrakem.

PODĚKOVÁNÍ AUTORA

Na pobřeží Ölandu stojí mnoho krásných majáků a na ostrově jako takovém se skutečně nachází kultovní místa, kde docházelo ke zvířecím i lidským obětem. Aludden a jeho okolí jsou však smyšlené a totéž platí i o všech postavách v knize.

Při psaní tohoto románu byla pro mne obzvlášť důležitá j edna kniha, která se týká Ölandu: Sněhová bouře od Kurta Lundgrena.

Děkuji Anitě Tingskullové za to, že mi ukázala svůj krásný statek v Persnӓsu, Hákanu Anderssonovi, který mě provedl půvabnou královskou rezidencí v Borgholmu, dále Cherstin Juhlinové a Kristině Ósterbergové, dceři strážce majáku. Chtěl bych také poděkovat třem obyvatelům Stockholmu: Markovi Earthymu (který objevil někdejší nakládací molo mého dědečka Ellerta), Anette C. Anderssonové a Andersi Wennerstenovi.

Děkuji rovněž rodině Gerlofssonových, svým příbuzným z Ölandu, především pak mé matce Margot a její sestřenici Gunille, jejím bratrancům Hansi, Ollemu, Bertilovi, Lassemu a jejich rodinám.

Za všechny, kteří se mému románu věnovali po profesionální stránce, bych chtěl zvlášť poděkovat Lottě Aquiloniusové, Susanne Widenové, Jenny Thorové a Christianu Manfredovi.

Objímám Helenu a Kláru, otce Morgana, sestru Elisabeth a celou její rodinu.

Johan Theorin